Stanisław Lem

TELJES SCIENCE-FICTION UNIVERZUMA

I.

Copyright © 2005 by Stanisław Lem

A művek eredeti címei:

Eden

Solaris

Powrót z gwiazd

Niezwyciężony

Głos Pana

Fordította: Murányi Beatrix és Szabó Győző

ÉDEN

ELSŐ FEJEZET

A számításokba hiba csúszott. Nem repültek át a légkör fölött, hanem beleütköztek. A hajó akkora robajjal vágódott a levegőbe, hogy csaknem megrepedt a dobhártyájuk. Fekvőhelyükön elterülve érezték, hogy a lökéscsillapítók ütközésig csapódnak, az elülső képernyők lángba borultak és kialudtak, mert a hajó orrának feszülő izzó gázpárna megolvasztotta a külső kamerákat, a fékezés pedig későn kapcsolódott be, és elégtelen volt. Égő gumi szaga töltötte be a vezérlőtermet, elvakultak és megsüketültek a lassulás prése alatt. Ez volt a vég, de még ennyit sem tudtak végiggondolni, ahhoz sem volt erejük, hogy kitágítsák a mellkasukat, és lélegzetet vegyenek. A végsőkig működő oxigénpulzátorok dolgoztak helyettük, úgy nyomták beléjük a levegőt, mint a kis híján kipukkadó léggömbökbe. Hirtelen megszűnt a dübörgés.

Kigyulladtak a vészlámpák, minden oldalon hat, az emberek vonaglottak. A hajtómű műszerfalán, amely megrepedt, és harmonikává gyűrődött, vörös riadójelzés égett. Szigetelésdarabok és pleximorzsák csúszkáltak zizegve a padlón, a dübörgés helyett tompa, erősödő sivítás hallatszott.

– Mi az ördög… – szólalt meg rekedt hangon a Doktor, miután letépte az oxigénmaszkot.

– Maradj fekve! – figyelmeztette a Koordinátor, aki az utolsó működő képernyőt nézte.

A rakéta megpördült, mintha falba ütközött volna, az embereket tartó nejlonhálók pedig húrként megfeszültek. Egy pillanatig úgy érezték magukat, mint a tótágast álló hajóhintában, aztán felbőgött a fékezőrakéta.

Az utolsó csapást váró, merev izmok ellazultak. A függőleges tűzoszlopon álló űrhajó lassan ereszkedett lefelé, a fúvókák megnyugtatóan sivítottak. Ez pár percig tartott, aztán megremegtek a falak. A rezgés erősödött, nyilván meglazult a turbinák csapágyrögzítése. Egymásra néztek. Senki sem szólt semmit. Tudták, hogy minden attól függ, kibírják-e a forgórészek a mechanikai túlterhelést.

Hirtelen az egész vezérlőterem rezegni kezdett, mintha kívülről acélkalapács verné őrült sebességgel. Az utolsó képernyőt szempillantás alatt repedések sűrű pókhálója borította el, foszforeszkáló fénye kialudt. A vészvilágítás alulról jövő, kísérteties derengésében látták saját megnőtt árnyékukat a ferde falakon; a dübörgés fülsüketítő robajba ment át, alulról recsegés-ropogás hallatszott, acéltárgyak törtek össze csikorogva. A hajó testén iszonyú rángások futottak végig, ők pedig vakon és tehetetlenül zuhantak tovább. Összehúzódzkodtak, és visszafojtották a lélegzetüket. Teljes lett a sötétség és a káosz, testük hirtelen a nejlonzsinórok egész hosszúságában kivágódott, de nem ért el a törött műszerfalakig, amelyeken szétzúzódott volna; ferdén függve maradtak, és lassan lengtek, mint a súlyos ingák…

Az űrhajó ledőlt, mint egy kőszirt. Már csak távoli, tompa moraj hallatszott: a becsapódástól felrepült, visszahulló rögök doboltak halkan a külső páncélon.

Minden mozdulatlanná vált. Alattuk sziszegtek a vezetékek, valami hevesen, gyorsan, egyre gyorsabban bugyborékolt, aztán kiömlő víz nesze vegyült ismétlődő, éles sistergéssel, mintha tüzes vasra folyadék csurogna.

– Élünk – szólalt meg a Vegyész a vaksötétben. Semmit sem látott. Úgy függött nejlongubójában, mint egy négy sarkán zsinórra kötött zsákban. Ez azt jelentette, hogy az űrhajó az oldalán fekszik. Ha állna, a fekvőhely vízszintes lenne. Kattanás hallatszott.

Felgyulladt a Doktor ócska öngyújtójának benzinlángocskája.

– Legénység? – kérdezte a Koordinátor. Zsákjának egyik zsinórja elszakadt, és ő lassan, tehetetlenül hintázott, hiába próbált a nejlonhálóból kinyújtott kezével megkapaszkodni valamiben a falon.

– Első – mondta a Mérnök.

– Második – szólalt meg a Fizikus.

– Harmadik – ez a Vegyész hangja volt.

– Negyedik – mondta a Kibernetikus, homlokát tapogatva.

– Ötödik – fejezte be a Doktor.

– Mindenki megvan. Gratulálok – mondta a Koordinátor nyugodt hangon. –Automaták?

Néma csönd.

– Automaták!

Semmi válasz. Az öngyújtó égetni kezdte a Doktor ujjait. Eloltotta. Megint sötét lett.

– Mindig mondtam, hogy mi jobb anyagból vagyunk – jegyezte meg a sötétben a Doktor.

– Van valakinek bicskája?

– Nekem van. Vágjam el a zsinórokat?

– Ha anélkül is ki tudsz mászni, még jobb. Én nem tudok.

– Megpróbálom.

Mocorgás, lihegés hallatszott, dobbanás, üvegcsikorgás.

– Lent vagyok. Illetve, a falon – szólt fel a Vegyész a sötétség mélyéből. – Doktor, világíts egy kicsit, hadd segítsek nektek!

– De siess! Kifogy a benzin.

Megint felvillant az öngyújtó. A Vegyész a Koordinátor zsákjával bajlódott, csak a lábát érte el. Végre sikerült félig kinyitnia az oldalsó villámzárat, és a Koordinátor talpra zuttyant. Kettesben már gyorsabban ügyködtek. Pár perc múlva mindannyian lent álltak a vezérlőterem fél-rugalmas műanyaggal burkolt, ferde falán.

– Mivel kezdjük? – kérdezte a Doktor. Összeszorította a Kibernetikus homloksebének széleit, és tapaszt tett rá. A tapasz a zsebében volt. Mindig magánál hordta a szükséges holmikat.

– Azzal, hogy megállapítjuk, ki tudunk-e jutni – felelte a Koordinátor. – Először is világosságot kell teremteni. Mi az? Máris kialudt? Ide világíts, Doktor, hátha van áram a műszerfal csatlakozóiban, vagy legalábbis a vészjelző rendszerben.

Az öngyújtó már csak szikrát vetett. A Doktor buzgón csiholta a tűzkövet a műszerfal romjai fölött, már szinte lehorzsolta a bőrt az ujjáról. A Koordinátor és a Mérnök térden állva kotorászott a roncsok között.

– Mi van? – érdeklődött a Vegyész, aki hátrébb szorult.

– Egyelőre semmi. Nincs valakinek gyufája?

– Utoljára három évvel ezelőtt láttam gyufát, a múzeumban – dünnyögte a Mérnök alig érthetően, mert közben a fogával szaggatta le a szigetelést a vezeték végéről. Egyszerre csak kis kék szikra világította meg a Koordinátor tenyeréből formált kagylót.

– Megvan – mondta. – Adjatok valami égőt!

Találtak egy ép izzót az oldalsó műszerfal riadójelzőjében. A kis villanyégő éles fényében a vezérlőterem olyan volt, mint egy hengeres falú, ferdén emelkedő alagút része. Magasan a fejük fölött, ott, ahol most a mennyezet volt, látták a csukott ajtót.

– Több, mint hét méter – mondta búsan a Vegyész. – Hogy jutunk fel oda?

– Láttam egyszer a cirkuszban egy oszlopmutatványt, öt ember egymás vállán – morfondírozott a Doktor.

– Az nekünk túl nehéz. Majd felmászunk a padlón – jelentette ki a Koordinátor. Elvette a Vegyész bicskáját, és elkezdte szélesen behasogatni a szivacsos padlóburkolatot.

– Lépcsőfokok?

– Persze.

– Miért olyan hallgatag a Kibernetikus? – csodálkozott el egyszer csak a Mérnök. A szétroncsolódott vezérlőfal maradványaival babrált, voltmérőt illesztett a kihúzott kábelekhez.

– Megözvegyült – felelte kaján mosollyal a Doktor. – Mit ér egy kibernetikus automaták nélkül?

– Majd megbütykölöm még őket – morgott a Kibernetikus. A kitört képernyők mögött tartott szemlét. A villanyégő lassan sárgult, halványodott, egyre sötétebb lett.

– Az akkumulátorok is? – dünnyögte a Fizikus.

A Mérnök felállt.

– Úgy látszik.

Negyed óra múlva hattagú expedíció indult a hajó mélyébe, vagyis most a tetejébe. Először a folyosóra jutottak ki, onnét az egyes helyiségekbe. A Doktor kabinjában találtak egy zseblámpát – mindig volt nála egy halom fölösleges kacat –, azt magukkal vitték. Mindenütt romhalmaz fogadta őket. A padlóhoz erősített bútorok nem törtek össze, de a műszerekből, készülékekből, segédjárművekből, tartalék alkatrészekből valóságos kása lett, térdig gázoltak benne.

– Most pedig megpróbálunk kijutni – jelentette ki a Koordinátor, amikor ismét a folyosón álltak.

– És az űrruhák?

– A zsilipkamrában vannak. Nem hiszem, hogy megsérültek volna. De nincs rájuk szükség, az Éden légköre elviselhető.

– Járt itt már valaki egyáltalán?

– Igen, tíz vagy tizenegy éve a kutató járőr egyik űrszondája, akkor, amikor Altair odaveszett az űrhajójával. Emlékeztek?

– De ember még nem?

– Az nem.

A zsilip belső ajtaja ferdén a fejük fölött feküdt. Lassan elmúlt az a kezdeti, furcsa érzésük, amit az okozott, hogy az ismert helyiségek egészen új képet nyújtottak: a falból padló lett, a mennyezetből fal.

– Ezt már nem ússzuk meg tornamutatvány nélkül – vélekedett a Koordinátor. Felfelé világított a Doktor zseblámpájával. A fényfolt körbejárt a csapóajtón: mindenütt tökéletesen zárt.

– Nem is rossz – mondta a Kibernetikus, felfelé bámészkodva.

– Nem hát! – helyeselt a Mérnök. Arra gondolt, hogy a roppant erő, amely úgy összepréselte a tartógerendákat, hogy a közéjük illesztett fő vezérlőtábla darabokra törött, beékelhette az ajtót is, de ezt a gondolatot megtartotta magának. A Koordinátor a Kibernetikusra pillantott, és már szólni akart neki, hogy álljon bakot a falnál, de eszébe jutottak az összevissza csavarodott ócskavasak ott, az automaták szobájában, és inkább a Vegyészt kérte meg:

– Állj terpeszállásba, és támaszkodj a térdedre, úgy könnyebb lesz!

– Mindig az volt a legfőbb vágyam, hogy felléphessek a cirkuszban! – biztosította a Vegyész, és előrehajolt. A Koordinátor felkapaszkodott a vállára, és a falhoz támaszkodva ujjai hegyével éppen elérte a megvastagított végű nikkelkart.

Húzta, aztán rángatta, végül ráfüggeszkedett. Akkor csikorogva megmozdult a kar, mintha a zár tele volna üvegtörmelékkel. Egy negyedfordulat után megállt.

– Jó irányba húzod? – kérdezte a Doktor, aki lentről világított a zseblámpával. – A hajó az oldalán fekszik.

– Azt figyelembe vettem.

– Nem tudod erősebben húzni?

A Koordinátor nem felelt. A fal mellett lógott, fél kézzel a karba kapaszkodva. Lassan megpróbált a másik kezével is fogást találni. Nagyon nehéz volt, de végül sikerült. Most úgy függött, mint egy trapézon. Felhúzta a lábát, hogy meg ne rúgja az alatta gubbasztó Vegyészt, aztán karjaival felhúzódzkodott, és egész testsúlyával nagyot rántott a karon. Ezt néhányszor megismételte. Nagyot nyögött, mikor törzse a lendülettől nekiütközött a falnak.

Harmadszorra vagy negyedszerre kicsit engedett a kar. Még vagy öt centi hiányzott az útja végéig. A Koordinátor összeszedte minden erejét, és még egyszer egész súlyával megrántotta.

A kar pokoli csikorgással ütközésig szaladt. A belső retesz nyitva volt.

– Hát ez simán ment! – örvendezett a Fizikus.

A Mérnök nem szólt semmit. Ő tudta, amit tudott. Most nekifogtak kinyitni a csapóajtót, s ez már nehezebb feladat volt. A Mérnök megpróbálta a hidraulikus nyitószerkezetet működtetni, bár úgyis tudta, hogy hiába. A csövek több helyen megrepedtek, és az egész folyadék kifolyt. A kéziforgattyú karikája megcsillant a fejük fölött, mint valami dicsfény, amikor a Doktor felfelé irányította a zseblámpát. Több mint négy méter magasan volt – ez meghaladta tornászképességeiket.

Elkezdték hát összehordani valamennyi helyiségből a törött készülékeket, a párnákat, a könyveket. Különösen hasznosnak bizonyult a könyvtár, főleg a hatalmas, vaskos csillagatlaszok.

Piramist építettek belőlük, mintha téglák lennének. Csaknem egy óráig tartott, míg a kétméteres építményt felrakták. Egyszer leomlott egy része, attól kezdve módszeresen dolgoztak a Mérnök parancsnoksága alatt.

– Rémes ez a nehéz testi munka! – lihegett a Doktor. A zseblámpát beékelték a klímaberendezés résébe, hogy megvilágítsa az útjukat, amint a könyvtárba ügetnek, és könyvekkel megrakodva visszatérnek. – Sosem hittem volna, hogy az űrutazások ilyen primitív körülmények között folynak – szuszogta a Doktor. Ő volt az egyetlen, aki még győzte szóval. Végül a Koordinátor, társai segítségével, óvatosan felmászott a piramisra, és ujjai hegyével megérintette a kereket.

– Kevés – állapította meg. – Hiányzik még öt centiméter. Nem ugorhatok föl, mert leomlik az egész.

– Itt van egy alkalmatos mű, A gyors repülés elmélete – mondta a Doktor, egy jókora kötetet méricskélve a kezében. – Azt hiszem, éppen jó lesz.

A Koordinátor megragadta a forgattyú kerekét. Világítottak neki a zseblámpával. Árnyéka ingadozott a fehér műanyag felületen, amely most mennyezetnek számított. Egyszerre csak megmozdult a könyvrakás.

– Vigyázat! – kiáltotta a Fizikus.

– Nem bírok lendületet venni – lihegte a Koordinátor. – Fogjátok… A fene essen belé! – mordult fel. A forgattyú kicsúszott a kezéből. Egy percig egyensúlyozott odafent, végül nem bírta tovább. Már senki sem nézett fölfelé, egymás kezét megragadva támogatták mindenfelől az ingatag könyvtornyot, hogy le ne dőljön.

– Csak ne káromkodj, mert ha egyszer elkezdjük, sohasem lesz vége! – intette a Doktor odalentről. A Koordinátor újra megfogta a kereket. Egyszer csak hosszú csikorgás hallatszott, aztán a földre omló könyvek tompa dübörgése. A Koordinátor a levegőben lógott fölöttük, de a forgattyú, amelybe kapaszkodott, teljes fordulatot tett.

– És így tovább, még tizenegyszer – sóhajtotta, miután földet ért a viharvert könyvhalom tetején.

Két óra alatt megbirkóztak a csapóajtóval. Amikor nyílni kezdett, mindannyian diadalordításban törtek ki.

Az ajtó kinyílt, és megállt a folyosó magasságának felénél, vízszintes hídfélét alkotva, amelyen elég könnyen be lehetett jutni a zsilipkamrába.

Az űrruhákat teljes épségben találták a lapos faliszekrényben. A szekrény most vízszintesen feküdt, az ajtaján járkáltak.

– Mind kimegyünk? – kérdezte a Vegyész.

– Előbb megpróbáljuk kinyitni a külső ajtót…

Az ajtó úgy állt a helyén, mintha egybeforrott volna a hajótesttel. A nyitókar meg se moccant, hiába feküdtek neki mind a hatan. Megpróbálták kilazítani a csavarokat, hol erre, hol arra rángatták – semmi eredmény.

– Úgy látszik, elrepülni valahová, az semmi. Kiszállni, az a nehéz! – szögezte le a Doktor.

– Látom, humorodnál vagy – morogta a Mérnök a foga között. Szemébe csurgott a veríték. Leültek a faliszekrény ajtajára.

– Éhes vagyok – jelentette ki az általános csöndben a Kibernetikus.

– Akkor enni kell – mondta a Fizikus, és felajánlotta, hogy lemegy a raktárba.

– Inkább a konyhába. Hátha maradt valami a hűtőszekrényben…

– Egyedül nem boldogulok. Fél tonna ócskavasat kell eltakarítani, hogy hozzáférjünk a kajához. Ki jön velem?

A Doktor vállalkozott elsőnek, majd némi habozás után a Vegyész. Amikor a fejük eltűnt a nyitott csapóajtó mögött, és a magukkal vitt zseblámpa fénye sem látszott többé, a Koordinátor halkan megszólalt:

– Eddig nem akartam beszélni. Tisztában vagytok nagyjából a helyzettel?

– Igen – felelte a Mérnök a koromsötétségben. Kinyújtott kezével megérintette a Koordinátor lábát, és nem húzta vissza az ujjait. Szüksége volt erre az érintésre.

– Mit gondolsz, nem lehet átvágni az ajtót?

– Mivel? – kérdezte a Mérnök.

– Villamos vagy gázpisztollyal. Van autogénvágónk és…

– Hallottál már olyan autogénvágóról, amely átvág negyed méter keramitot? No, ne tréfálj!

Elhallgattak. A hajó mélyéből, mint valami vaspincéből, tompa zaj hallatszott.

– Hát akkor? Akkor mi lesz?! – fakadt ki idegesen a Kibernetikus. Hallották ízületei reccsenését, amint felállt.

– Ülj le – szólt rá szelíden, de határozottan a Koordinátor.

– Gondoljátok, hogy az ajtó… összeolvadt a páncéllal?

– Nem biztos – felelte a Mérnök. – Tudod egyáltalában, hogy mi történt?

– Pontosan nem. Kozmikus sebességgel a légkörbe ütköztünk, ott, ahol nem kellett volna légkörnek lennie. Miért? Az automata nem tévedhetett.

– Az automata nem is tévedett. Mi tévedtünk – mondta a Koordinátor. – Megfeledkeztünk a csóva miatti módosításról.

– Miféle csóva? Miről beszélsz?

– A gázcsóva, amelyet minden légkörrel rendelkező bolygó maga után húz, a mozgásával ellenkező irányban. Nem tudod?

– Dehogynem, persze. Ebbe a csóvába ütköztünk? De hát annak egészen ritkának kell lennie.

– Tíz a mínusz hatodikon, vagy ehhez hasonló – felelte a Koordinátor –, de gondold meg, öregem, hogy másodpercenként több mint hetven kilométerrel repültünk. Úgy lefékezte a hajót, mintha falba ütköztünk volna. Ez volt az az első rázkódás, emlékeztek?

– Persze – mondta a Mérnök –, és amikor beléptünk a sztratoszférába, volt még tíz vagy tizenkettő. Csoda, hogy kibírta, és nem ment szét apró darabokra.

– A rakéta?

– Hússzoros túlterhelésre van méretezve, és mielőtt a képernyő megrepedt, saját szememmel láttam, hogy a mutató túlugrott a skálán. A skála harmincig mutat.

– És mi?

– Mi van velünk?

– Mi hogy bírhattuk ki? Azt akarod mondani, hogy a tartós lassulás harminc g volt?

– Nem a tartós. Nyilván csak a csúcsértékei. Hiszen a fékezőrakéták teljes erővel működtek. Ezért következett be a pulzáció.

– De az automaták kiegyenlítették, és ha a kompresszorok nem… – kezdte a Kibernetikus némileg makacskodó hangon. Elhallgatott, mert a hajó mélyében csikorogva gurult valami, mintha vaskerekek gördülnének bádoglapon. Aztán csönd lett.

– Mit akarsz a kompresszoroktól? – mondta a Mérnök. – Ha bemegyünk a gépházba, megmutatom neked, hogy a teljesítményük ötször akkora volt, mint amire méretezték őket. Hiszen azok csak segédaggregátok. Először kilazult a rögzítésük, aztán, mikor megkezdődött a pulzálás…

– Gondolod, hogy a rezonancia?

– A rezonancia is. Tulajdonképpen szét kellett volna kenődnünk több kilométer hosszan, mint az a teherhajó a Neptunon, emlékszel? Majd elhiszed te is, ha meglátod a gépházat. Előre megmondhatom neked, hogy ott mi van.

– Egyáltalán nem az a legsürgetőbb vágyam, hogy megnézzem a gépházat. Hol a fenében maradnak ezek ilyen sokáig? Olyan sötét van, hogy megfájdul a szemem.

– Világosságot tudunk csinálni, ne félj – mondta a Mérnök.

Ujjai hegyét, mintegy önkéntelenül, még mindig a Koordinátor lábának támasztotta. Az némán ült, meg se moccant.

– A gépházba pedig csak azért megyünk le, hogy ne unatkozzunk. Egyéb dolgunk úgyse nagyon lesz.

– Komolyan azt gondolod, hogy nem jutunk ki innét?

– Á, csak tréfálok! Imádom a fekete humort.

– Hagyd abba! – szólalt meg a Koordinátor. – Először is, ott a vészkijárat.

– Köszönöm szépen! A vészkijárat pontosan alattunk van. A hajó nyilván mélyen befúródott a talajba, lehet, hogy még ez az ajtó is a föld alatt van.

– Hát aztán? Vannak szerszámaink, majd alagutat ásunk.

– És a rakodóajtó? – szólt közbe a Kibernetikus.

– Víz alatt van – közölte lakonikusan a Mérnök. – Benéztem az ellenőrző aknába. Biztosan megrepedt az egyik főtartály, mert legalább két méter magasan áll a víz. És valószínűleg szennyezett.

– Honnan tudod?

– Onnan, hogy mindig így van. A reaktor hűtése az első, ami lerobban. Nem tudtad? A rakodóajtót nyugodtan kihagyhatod a számításból. Ezen át kell kijutnunk... ha sikerül…

– Kiássuk magunkat – ismételte halkan a Koordinátor.

– Ez elméletileg lehetséges – hagyta rá váratlanul a Mérnök. Elhallgattak. Lépések koppantak, egyre közelebbről. Alattuk a folyosón világos lett, elvakulva hunyorogtak.

– Sonka, kétszersült, meg füstölt nyelv vagy mi a csuda ebben a dobozban, mindez a vastartalékból! Csokoládét is hoztunk, és itt vannak a termoszok. Adogassátok föl! – szólt le a Doktor a másik kettőnek, miután elsőnek kapaszkodott fel a zsilipajtóra. Zseblámpájával világított, mikor mind a hárman bemásztak a zsilipkamrába, és szétrakták a konzervdobozokat. Alumíniumtányérokat is hoztak.

Szótlanul ettek a zseblámpa fényénél.

– A termoszok épségben maradtak? – szólalt meg egyszer csak csodálkozva a Kibernetikus. Kávét töltött a bögréjébe.

– Furcsa, de így van. Konzervekkel sem állunk rosszul. De a fagyasztó, a hűtőszekrények, a sütők, a kis szintetizátor, a tisztítóberendezés, a vízszűrők mind ripityára törtek.

– A tisztítóberendezés is? – kérdezte aggódva a Kibernetikus.

– Az is. Talán meg lehetne javítani, ha volna mivel. De hát ez ördögi kör: ahhoz, hogy akár a legegyszerűbb javító félautomatát is beindítsuk, áram kell. Ahhoz, hogy áramunk legyen, meg kell javítanunk az aggregátot, ehhez viszont a félautomatára lenne szükség.

– Nagytanácsot tartottatok, jeles műszakiak? No és? Hol a reménysugár? – kérdezte a Doktor, miközben vastagon vajat kent a kétszersültjére, és sonkát tett rá. Választ sem várva folytatta: – Kölyökkoromban több könyvet olvastam el az űrhajózásról, mint amennyit megboldogult rakétánk nyom, de egyetlen regényt, történetet vagy akár anekdotát sem találtam olyasmiről, ami velünk történt. Vajon miért?

– Mert unalmas téma lenne – gúnyolódott a Kibernetikus.

– Mindenesetre új téma: csillagközi Robinsonok – elmélkedett a Doktor. Becsavarta a termoszt. – Mihelyt hazaérünk, igyekszem majd megírni, szerény tehetségemhez mérten.

Nagy csend támadt. Összeszedték a konzervdobozokat, a Fizikus azt javasolta, hogy tárolják őket az űrruhás szekrényben. A falhoz húzódtak hát, hogy kinyithassák a padlón lévő ajtót.

– Igaz is, valami furcsa hangokat hallottunk, amikor a raktárban kotorásztunk – jegyezte meg a Vegyész.

– Milyen hangokat?

– Nyikorgást és recsegést, mintha valami nyomná a hajót.

– Talán egy szikla zuhant ránk? – kérdezte a Kibernetikus.

– Nem, az egészen más lehetett – szólt közbe a Mérnök. – Amikor behatoltunk a légkörbe, a külső páncél nagyon felhevült, az orrpáncél talán meg is olvadt, most pedig a konstrukció részei lehűlnek, elmozdulnak, belső feszültségek támadnak, és ebből erednek a hangok. Most is hallani, figyeljetek csak…

Elnémultak. Csak arcukat világította meg a zseblámpa, amely az ajtó lapos nyitókerekén feküdt. Az űrhajó belsejéből hosszú nyikorgás, majd rövid, gyengülő reccsenések sorozata hallatszott, aztán csönd lett.

– De hátha valamelyik automata? – reménykedett a Kibernetikus.

– Hiszen láttad őket.

– Igen, de a tartalék kamrába nem néztünk be.

A Kibernetikus kiállt a csapóajtó szélére, és kihajolva lekiabált a folyosó sötétségébe:

– Tartalék automaták!

A folyosó falai visszaverték a hangját. Válasz azonban nem érkezett.

– Gyere, vizsgáljuk meg rendesen ezt az ajtót! – mondta a Mérnök. Letérdelt a kissé homorú csapóajtó elé, és közel hajolva, centiméterről centiméterre megvilágította a peremét. A fényfolt végigvándorolt a hasadékon, amely körül repedések finom hálója rajzolódott ki.

– Belülről sehol sem olvadt meg. Nem is csoda, hiszen a keramit nagyon rossz hővezető.

– Ne próbáljuk meg még egyszer? – javasolta a Doktor, és megragadta a nyitókart.

– Nincs értelme – legyintett a Vegyész.

A Mérnök az ajtóra fektette a tenyerét, és hirtelen felugrott.

– Fiúk, vízre van szükség! Sok hideg vízre!

– Minek?

– Fogjátok csak meg az ajtót! Érzitek, milyen forró?!

Egyszerre több kinyújtott kéz érintette meg az ajtót.

– Majdnem éget – mondta valaki.

– Ez a mi szerencsénk!

– Hogyhogy?

– A hajótest felhevült, kitágult, az ajtó szintén. Ha lehűtjük az ajtót, összehúzódik, és akkor talán ki lehet nyitni.

– A víz nem elég. De talán van még jegünk. Biztosan maradt a fagyasztókban – mondta a Koordinátor.

Egymás után ugrottak le a folyosóra, aztán futó léptek dobogtak a vízszintes falon.

A Koordinátor a csapóajtó mellett maradt a Mérnökkel.

– Kinyílik – mondta halkan, mintegy önmagának.

– Ha meg nem olvadt – dörmögte a Mérnök. Széttárta karját, és mindkét tenyerével végigsimította az ajtó peremét, a hőfokot vizsgálva. – A keramit háromezer-hétszáz fok fölött kezd olvadni. Nem figyelted, mennyi volt a páncél hőfoka a végén?

– A végén már minden műszer megbolondult. Amikor a fékezőrakéták bekapcsolódtak, kétezer-ötszáz fok fölött volt, ha jól emlékszem.

– Kétezer-ötszáz, az még nem olyan veszélyes!

– No igen, de aztán!

A vízszintesen fekvő belső ajtó fölött megjelent a Vegyész felhevült ábrázata. A zseblámpát a nyakába kötötte, a himbálózó fény megcsillant a vödrében hozott jégtömbökön. Feladogatta őket a Koordinátornak.

– Várjál csak… hogy is csináljuk ezt a hűtést… – akadt meg kissé a Mérnök. – Egy pillanat.

Eltűnt a sötétségben. Újabb léptek közeledtek, a Doktor hozott két vödör vizet, amelyben jégdarabok úsztak. A Vegyész világított, a Doktor meg a Fizikus locsolgatni kezdte az ajtót. A víz lefolyt a padlóra, onnét a folyosóra. Mikor tizedszer öntötték le a csapóajtót, úgy rémlett, hogy hallanak valami halk pattogást. Felkiáltottak örömükben. Megjelent a Mérnök. Jókora űrruhareflektort hozott, szalaggal a mellére erősítve. Ennek a fényétől nyomban világos lett. A Mérnök a földre dobott egy nyaláb műanyag lapot, amelyet a vezérlőteremből hozott. Módszeresen munkához láttak: telerakták az ajtó felületét kisebb-nagyobb jégdarabokkal, és rászorították a jeget a műanyag lapokkal, a felfújható párnákkal és a könyvekkel, amelyeket a Fizikus közben odahordott. Végül, mikor már alig bírták a hátukat kiegyenesíteni, és a jégfalból nem sok maradt, mert az ajtólap melegétől nagyon gyorsan olvadt, a Kibernetikus két kézzel megragadta a nyitókart, és megpróbálta elfordítani.

– Várj, még ne! – kiáltott rá dühösen a Mérnök, de a kar meglepően könnyen fordult. Mindannyian nekiugrottak. Egyre gyorsabban forgott. A mérnök megragadta az ajtót biztosító hármas retesz fogantyúját, és megrántotta. Vastag üveglap repedéséhez hasonló hang hallatszott, és a csapóajtó nyílni kezdett feléjük; először csak lassan, aztán hirtelen rázuhant a legközelebb állókra, és a sötétlő nyílásból fekete lavina omlott rájuk nagy robajjal, térdig betemetve a szemben állókat. A Vegyészt és a Koordinátort, akik a legközelebb álltak, hátralökte a kinyíló ajtó. A Vegyész úgy nekiszorult a falnak, hogy moccanni sem tudott, de nem történt semmi baja. A Koordinátor az utolsó pillanatban félreugrott, kis híján feldöntve a Doktort. Most valamennyien mozdulatlanul álltak. A Doktor zseblámpáját betemette az omladék, csak a Mérnök mellén lévő reflektor világított.

– Mi ez? – szólalt meg fojtott hangon a Kibernetikus. Ő állt leghátul, a többiek mögött, a belső ajtólap szélén.

– Talajminta az Éden bolygóból – felelte a Koordinátor. Kisegítette a Vegyészt a kinyílt külső ajtószárny mögül.

– Hát igen – mondta a Mérnök –, az egész kijárat föld alatt van, alaposan belefúródhattunk a talajba!

– Ez az első leszállás egy ismeretlen bolygó felszíne alá, nem igaz? – kérdezte a Doktor. Egyszerre tört ki valamennyiükből a nevetés, a Kibernetikus úgy kacagott, hogy könnyes lett a szeme.

– Elég! – kiáltott fel erélyesen a Koordinátor. – Nem állhatunk így reggelig. Hozzatok szerszámokat, fiúk, kiássuk magunkat!

A Vegyész lehajolt, és felemelt egy súlyos, kemény rögöt a földrakásról, amely az ajtónyílás alatt halmozódott fel a padlón. A tojásdad nyílásból tovább pergett a föld, egy-egy zsíros fényű, feketés rögöcske legurult a halom oldalán, és meg sem állt a folyosóig.

Leugráltak a folyosóra, mert a zsilipkamrában már annyi hely sem volt, hogy leüljenek. A Koordinátor és a Mérnök ugrott le utolsónak.

– Milyen mélyen fúródhattunk be? – kérdezte halkan a Koordinátor a Mérnöktől. Egymás mellett mentek a folyosón. Jóval előttük gyorsan sikló fényfolt világított. A Mérnök átadta a reflektort a Vegyésznek.

– Milyen mélyen? Ez rengeteg tényezőtől függ. Tagerssen nyolcvan méter mélyen vágódott be a talajba.

– No igen, de mi maradt a hajójából és belőle!

– És az a holdszonda? Aknát kellett vágni a sziklába, hogy kiszedhessék. A sziklába!

– A Holdon habkő van…

– És honnan tudhatjuk, hogy itt mi van?

– Hiszen láttad! Márgának néz ki.

– Itt az ajtónál, de távolabb…?

Szerszámokkal nagyon rosszul álltak. Az űrhajó, mint minden távolsági rakéta, két teljes készlet automatát és távirányítású félautomatát vitt magával mindenfajta munkához, ami csak adódhat a különféle bolygókon, így földmunkákhoz is. Csakhogy ezek a gépek nem működtek, és áram nélkül gondolni sem lehetett a beindításukra. Nagyobb gépük csak egy volt, egy mikroatommáglyás meghajtású exkavátor, de ennek a beindításához is áram kellett volna. Nem maradt más hátra, mint hogy egészen kezdetleges eszközöket fabrikáljanak: csákányokat és lapátokat. Ez is roppant nehéz feladat volt. Ötórai fáradozás után a legénység ismét a zsilip felé baktatott a folyosón, magukkal cipelve három lapáttá kalapált ásót, két acélrudat és néhány nagy bádoglemezt a járat falának biztosításához. A kiásott föld cipelésére a vödrökön kívül néhány nagy műanyag láda szolgált, ezekre kétoldalt rövid alumíniumcsöveket erősítettek fülnek.

Tizennyolc óra telt el a katasztrófa óta, már alig álltak a lábukon a fáradtságtól. A Doktor kijelentette, hogy legalább néhány órát aludniuk kell. Előbb azonban fekvőhelyekről kellett gondoskodni, legalább ideiglenesen, mert a hálófülkék padlójához erősített ágyak most függőlegesen álltak. Lecsavarozásuk túl fáradságos lett volna, inkább felfújható gumimatracokat vittek a könyvtárba – ez volt a legépebb helyiség, a könyvek felét már előzőleg kihordták a folyosóra –, és sorjában lerakták őket a földre.

Hamarosan kiderült, hogy a Vegyészen és a Mérnökön kívül senki sem tud elaludni. A Doktor tehát újra felkelt, és elment egy zseblámpával altatót keresni. Ez csaknem egy órába tellett, mert a kis műtőbe roppant nehéz volt bejutni: az előtérben a faliszekrényekből kiesett és szilánkokká tört készülékek és laboratóriumi üvegedények halmai eltorlaszolták az ajtót. Végül – karórája hajnali négyet mutatott a fedélzeti idő szerint – kiosztotta az altatótablettákat, eloltották a lámpát, és nemsokára nyugtalan szuszogás töltötte be a sötét helyiséget.

Meglepően hamar felébredtek szinte mindannyian, kivéve a Kibernetikust, aki túl nagy adag altatót vett be, és egészen kába volt. A Mérnök viszont panaszkodott, hogy nagyon fáj a válla. A Doktor fájdalmas duzzanatot talált azon a helyen, a Mérnök biztosan túlerőltette az ízületet, amikor az ajtónyitással kínlódtak.

A hangulat komor volt. Mindenki hallgatásba merült, még a Doktor is. A zsilipkamrában hagyott élelemhez nem férhettek hozzá, mert a nagy omladékhalom éppen a faliszekrény ajtajára zuhant. A Fizikus és a Vegyész megint elzarándokolt hát a konyhai raktárba újabb konzervekért. Kilenc óra volt, mikor nekifogtak az alagút ásásának.

Csigalassúsággal haladt a munka. Az ovális ajtónyílásban még lendületet sem lehetett venni, az emberek ásóikkal döfködték a tömör földfalat, a hátul állók pedig a folyosóra lapátolták az omladékot. Némi tanakodás után elhatározták, hogy a kormányfülkébe szórják be a földet, mert az volt a legközelebb, és nem volt benne semmi olyasmi, ami a közeljövőben szükségesnek bizonyulhat.

Négy óra leforgása után a kormányfülkét térdmagasságig megtöltötte a lehordott föld, az alagút azonban még csak két méter hosszú volt. A márga tömör volt, ha nem is kemény; a rudak és ásók beleragadtak, és a vasnyelek meggörbültek a túl heves nyomástól az ádázul dolgozó emberek kezében. Legjobban a Koordinátor acélásója vált be.

A Mérnök aggódott, hogy a földfödém megsüllyed, és különös gondot fordított az aládúcolásra. Estefelé, mikor nyakig agyagosan vacsorához ültek, az alagút, amely az ajtónyílástól meredeken, csaknem hetvenfokos szögben felfelé vezetett, még mindig csak öt és fél méter hosszú volt.

A Mérnök megint lenézett az aknába, amely az alsóbb szintek felé vezetett. Odalent volt a rakodóajtó, harminc méterre a főajtótól a tat irányában, de csak a víz fekete tükrét látta; magasabban állt, mint tegnap, alighanem egy másik tartály is megrepedt, és tartalma lassan kifolyt. A víz – amint a kis Geiger–Müller számláló azonnal jelezte – sugárszennyezett volt. A Mérnök gyorsan bezárta az akna csapóajtaját, és visszatért társaihoz, de semmit sem szólt erről a felfedezéséről.

– Ha minden jól megy, holnap kijutunk, ha rosszabbul megy, akkor holnapután – jelentette ki a Kibernetikus, miközben a harmadik bögre kávét itta a termoszból. Mindannyian nagyon sok kávét ittak.

– Honnan tudod? – csodálkozott a Mérnök.

– Csak úgy érzem.

– Rendelkezik az intuíció adományával, ebben különbözik az automatáitól – nevetett a Doktor. Ahogy telt a nap, egyre jobb kedvre derült. Amikor a többiek felváltották az ásásban, mindig leruccant a hajó különböző helyiségeibe, és felderítő útjai gyümölcseként két magnetoelektromos zseblámpával, egy hajnyíró géppel, több tábla vitaminos csokoládéval és egész halom törülközővel gazdagította a társaságot. Mindenki fülig agyagos volt, kezeslábasuk merő kosz; áram híján persze nem is borotválkoztak, és rá sem hederítettek a Doktor nagy szerzeményére, a hajnyíró gépre. Egyébként ő maga sem használta.

Másnap is reggeltől estig ásták az alagutat. A kormányfülkében már olyan magasan állt a föld, hogy egyre nehezebb volt az ajtón át beszórni. A könyvtár került sorra. A Doktornak ebben a kérdésben voltak bizonyos kételyei, de a Vegyész, akivel együtt cipelték a vaslemezből barkácsolt saroglyát, habozás nélkül rázúdította a márgahalmot a könyvekre.

Az alagút egészen váratlanul nyílt meg. A Fizikus ugyan már egy ideje kijelentette, hogy a föld szárazabb lett és lazább szerkezetű, de megfigyelését a többiek kétkedéssel fogadták. Az űrhajó belsejébe szállított márgát továbbra is ugyanolyannak találták. Éppen a Mérnökre és a Koordinátorra került az ásás sora, megragadták az ásók nyelét, amely még meleg volt társaik kezétől, és az első csapásokat mérték a göcsörtös falból kiálló rögökre, mikor az egyik rög hirtelen eltűnt, és az így keletkezett nyíláson enyhe légáramlás hatolt be. Tisztán érezték az enyhe léghuzatot – odakinn valamivel magasabb volt a légnyomás, mint az alagútban és az űrhajóban. Az ásó és az acéldorong lázas munkába kezdett. Már senki sem hordta el a földet, a legénység többi tagja – minthogy elöl nem segíthettek, mert nem volt hely – egy csoportban toporgott az elöl dolgozók mögött. Néhány újabb ásócsapás után a Mérnök ki akart mászni, de a Koordinátor visszatartotta. Előbb ki akarta tágítani a kijáratot. Ezenkívül az utolsó adag földet is levitette az űrhajóba, hogy az alagutat ne torlaszolja el semmi. Így aztán még eltelt vagy egy negyedóra, amíg a hat ember a szabálytalan nyíláson át kimászhatott a bolygó felszínére.

MÁSODIK FEJEZET

Esteledett. Az alagút fekete torka egy kis domb tíz-egynéhány méteres, enyhe lejtőjére nyílt. Közvetlenül előttük véget ért a lejtő. Távolabb, egészen a láthatárig, amely fölött az első csillagok hunyorogtak, nagy síkság terült el. Helyenként, elég messze tőlük, fákhoz hasonló, bizonytalan körvonalú, karcsú oszlopok meredeztek. Nyugaton még keskeny fénycsík szegélyezte a láthatárt, de már olyan kevés világosságot adott, hogy a környezet színei egyhangú szürkeségbe olvadtak össze. A mozdulatlanul álló emberektől balra az űrhajó óriási, domború teste emelkedett ferdén a levegőbe. A Mérnök hetven méterre becsülte a kiálló rész hosszúságát, eszerint több mint negyven méter fúródott be a dombba. Pillanatnyilag azonban senki sem törődött ezzel a hatalmas csővel, amely feketén rajzolódott az égre, a végén a kormányfúvókák tehetetlenül meredező csöveivel. Az emberek mélyen beszívták a hűvös levegőt, amelynek valami alig érezhető, ismeretlen, meghatározhatatlan illata volt, és szótlanul néztek maguk elé. Csak most vett erőt rajtuk a teljes tehetetlenség érzése, az ásók vasnyele szinte magától esett ki a kezükből. Álltak, tekintetük lassan körbesiklott a végtelen pusztaságon, a sötétségbe merülő láthatáron és a lassan, egyenletesen hunyorgó csillagokon.

– A sarkcsillag? – szólalt meg a Vegyész akaratlanul is lehalkított hangon, és rámutatott egy alacsonyan álló csillagra, amely halványan pislákolt a sötét keleti égbolton.

– Nem, innét nem látni. Most… igen, a Tejútrendszer déli pólusa alatt vagyunk. Várjatok csak… Ott kell lennie valahol a Dél Keresztjének…

Felszegett fejjel szemlélték valamennyien a már csaknem fekete eget a fényesen sziporkázó csillagokkal. Sorolni kezdték a felismert csillagok, csillagképek nevét, ujjukkal mutogatták őket egymásnak, s ettől kis időre felvillanyozódtak. Egyedül a csillagok nem voltak teljesen idegenek ezen az üres, halott vidéken.

– Gyorsan hűvösödik, mint a sivatagban – jegyezte meg a Koordinátor.

– Mindegy, ma már úgysem csinálhatunk semmit. Vissza kell mennünk.

– Hová, abba a kriptába?! – fortyant fel a Kibernetikus.

– Anélkül a kripta nélkül két nap alatt felfordulnánk itt – felelte szárazon a Koordinátor. – Ne legyetek gyerekek!

Többet nem is szólt, sarkon fordult, lassú, kimért léptekkel visszament a nyíláshoz – amelynek fekete foltja már alig látszott néhány méterrel felettük, a domb lejtőjén –, és lábbal előre beereszkedett az alagútba. Egy pillanatig még látszott a feje, aztán eltűnt.

A többiek némán összenéztek.

– Gyerünk – dünnyögte a Fizikus félig kérdő, félig kijelentő hangon. Vonakodva indultak utána. Mikor az elsők már bemásztak a szűk nyílásba, a Mérnök, aki leghátul állt a Kibernetikus mellett, azt mondta:

– Észrevetted, milyen különös szaga van a levegőnek?

– Igen. Olyan kesernyés… Ismered az összetételét?

– Hasonló a földihez, valami egyéb gáz is van benne, de nem ártalmas. Már nem emlékszem, az adatok egy kis zöld kötetben vannak, a második polcon, a könyvtár…

Elnémult, mert eszébe jutott, hogy ő maga hordta tele a könyvtárat földdel.

– Hogy az a… – mondta harag nélkül, nagyon szomorúan, és lassan bemászott a fekete gödörbe. A Kibernetikus, mikor egyedül maradt, hirtelen furcsán kezdte magát érezni. Nem félelem volt ez, inkább az elveszettség nyomasztó érzése, a táj riasztó idegensége nehezedett rá. Ráadásul ebben a visszakúszásban az agyaggödörbe volt valami megalázó. Mint a rovarok – gondolta, aztán lehajtotta a fejét, és bemászott az alagútba a Mérnök nyomában. De nem állta meg, hogy vállig lemerülve még egyszer fel ne nézzen, és búcsúpillantást ne vessen a békésen hunyorgó csillagokra.

Másnap néhányan fel akarták vinni az ennivalót, hogy a szabad ég alatt reggelizzenek, de a Koordinátor ellenezte a dolgot. Azt mondta, felesleges bajlódás lenne. Két lámpa fényénél reggeliztek tehát a külső csapóajtó alatt, és iszogatták a már teljesen kihűlt kávét. Egyszer csak megszólalt a Kibernetikus:

– Mondjátok csak, tulajdonképpen hogy lehet az, hogy egész idő alatt jó levegőnk volt?

A Koordinátor elmosolyodott. Lesoványodott arcán szürke sávok húzódtak.

– Az oxigénpalackok épek. A tisztítással viszont rosszabbul állunk. Csak egyetlen önműködő szűrő dolgozik rendesen, a vegyi tartalék szűrő, mert a villamos szűrők persze mind leálltak. Úgy hat-hét nap múlva kezdtünk volna fuldokolni.

– Te tudtad ezt…? – kérdezte lassan a Kibernetikus.

A Koordinátor nem válaszolt.

– Most mit csinálunk? – kérdezte a Fizikus.

Elmosogatták az edényt egy vödör vízben. A Doktor el is törölgetett az egyik törülközőjével.

– Ezen a bolygón van oxigén – mondta, miközben egymásra dobálta a csörömpölő alumíniumtányérokat –, tehát élet is van. Mit tudsz erről?

– Semmit a világon. Az az űrszonda mintát vett a légkörből, de ezzel aztán vége az egész tudományunknak.

– Hogyhogy? Nem is szállt le?

– Nem hát!

– Ezt nevezem alapos helyismeretnek – jegyezte meg a Kibernetikus. Egy darab alkoholos vattával igyekezett arcot mosni. Nagyon kevés használható vizük volt, ezért már második napja nem mosakodtak. A Fizikus a saját tükörképét vette szemügyre a lámpafényben, a légkondicionáló készülék csillogó tetejét használva tükörnek.

– Amit tudunk, az nagyon is sokat jelent – felelte nyugodtan a Koordinátor. – Ha a levegő összetétele más volna, ha nem volna benne oxigén, akkor megölnélek benneteket.

– Micsoda? – A Kibernetikus majdnem kiejtette a kezéből az alkoholos üveget.

– Önmagammal együtt, persze. Annyi esélyünk sem lenne, mint egy a milliárdhoz. De most van.

Elhallgattak.

– És ha van oxigén, akkor biztos, hogy növények és állatok is vannak? – kérdezte a Mérnök.

– Nem biztos – felelte a Vegyész. – A Kismedve Alfájának bolygóin van oxigén, de nincsenek sem állatok, sem növények.

– Hát mi van?

– Fénylények.

– Lumenoidák? Azok a baktériumok?

– Azok nem baktériumok.

– Az most mindegy – jelentette ki a Doktor. Elrakta az edényeket, és becsukta az élelmiszeres dobozokat. – Most igazán nagyobb gondjaink vannak. A Védőt nem lehetne valahogy beindítani?

– A Védőt nem is láttam – vallotta be a Kibernetikus. – Nem lehet hozzáférni. Minden automata kirepült a helyéről, olyan csatatér van ott, hogy kéttonnás daruval kellene szétszedni az egész ócskavastelepet. A Védő legalul fekszik.

– De valamilyen fegyverre mégiscsak szükségünk van! – emelte fel a hangját a Kibernetikus.

– Ott vannak a sugárvetők.

– Kíváncsi vagyok, mivel töltöd fel őket!

– Nincs áram a vezérlőteremben? Hiszen volt!

– Nincs. Úgy látszik, zárlatosak az akkumulátorok.

– És miért nincsenek feltöltve a sugárvetők?

– A szabályzat szerint tilos feltöltve szállítani őket – morogta kelletlenül a Mérnök.

– Hogy az ördög vinné el a szabály…

– Hagyd abba!

A Koordinátor közbeszólására a Kibernetikus hátat fordított, és megvonta a vállát. A Doktor kiment. A Mérnök hozott a kabinjából egy könnyű műanyag hátizsákot, és telerakta a zsák zsebeit lapos konzervdobozokkal. Ekkor visszajött a Doktor, kezében csapban végződő, rövid fémhengerrel.

– Mi ez? – érdeklődött a Mérnök.

– Fegyver.

– Miféle fegyver?

– Altatógáz.

A Mérnök elnevette magát.

– Honnan tudhatod, hogy az, ami ezen a bolygón él, elalszik a gázodtól? És főleg, hogy akarsz ezzel védekezni, ha megtámadnak? Cseppenként adagolt narkózissal?

– Nagy veszély esetén legalább önmagadat elaltathatod – mondta a Vegyész. Mindenki nevetett, leghangosabban a Doktor.

– Minden lény, amely oxigént lélegez be, elalszik ettől – mondta –, és hogy hogyan akarom használni? Ide nézz!

Pisztolyszerkezetet illesztett a henger végére. Rögtön elpárolgó folyadék tűvékony sugara hatolt a folyosó sötét mélyébe.

– Hát… jobb híján… – dörmögte meggyőződés nélkül a Mérnök.

– Megyünk? – kérdezte a Doktor, kezeslábasa zsebébe csúsztatva a hengert.

– Megyünk.

A nap magasan állt, kicsi volt, távolabbról, de forróbban sütött, mint a Földön. De nem ez döbbentette meg őket, hanem az, hogy nem volt teljesen kerek. Az ujjaik résein át nézték, a sötétvörös, félig áttetsző papíron át, amely a sugárvédő csomagocskák burkolatául szolgált.

– A gyors tengely körüli forgástól lapult el, ugye? – kérdezte a Vegyész a Koordinátort.

– Igen. Repülés közben sokkal jobban lehetett látni. Nem emlékszel?

– Lehet, de akkor… hogy is mondjam… egyáltalán nem érdekelt.

Aztán hátat fordítottak a napnak, és a rakétát vették szemügyre. A hengeres, fehér hajótest ferdén állt ki az alacsony dombocskából, amelybe befúródott. Holmi gigászi ágyú csövére hasonlított. Az árnyékban tejfehér, a napfényben ezüstös páncél sértetlennek látszott. A Mérnök odament, ahol a hajótest belemélyedt a földbe, felmászott a göcsörtös szélű földhányásra, amely gallérként vette körül a lejtőbe fúródott testet, és végigsimította a páncélt.

– Nem rossz anyag ez a keramit – mondta vissza sem fordulva. – Hát még ha a fúvókákba is bepillanthatnék… – Tanácstalanul bámult fel a síkság szintje fölött meredező fúvókákra.

– Majd megnézzük azokat is – vigasztalta a Fizikus. – De most, azt hiszem, egy kis felderítő útra kellene indulni.

A Koordinátor felment a domb tetejére. A napsütötte síkság minden irányban egyforma, sima és fakó volt, a messzeségben a tegnap is megfigyelt karcsú oszlopfélék meredeztek, de napvilágnál már jól látszott, hogy nem fák. Az ég a fejük felett kék volt, akár a földön, a láthatár felé azonban kifejezetten zöldes színt öltött. Apró, piheszerű felhőcskék vonultak alig észrevehetően észak felé. A Koordinátor a csuklóján viselt kis iránytű segítségével azonosította az égtájakat. A Doktor lehajolt, a földet rugdosta.

– Miért nem nő itt semmi? – kérdezte csodálkozva.

Ez mindenkinek szöget ütött a fejébe. Valóban, a síkság csupasz volt, ameddig csak elláttak.

– Sivatagosodó vidéknek látszik – mondta bizonytalanul a Vegyész. – Ott messzebb… látjátok azokat a foltokat? Ott egyre sárgább a talaj. Ott, ott, nyugat felé. Feltételezem, hogy ott sivatag terül el, és a szél onnét hordja ide a homokot. Mert ezen a dombon agyagos a talaj.

– Hát, erről az utóbbiról alaposan meggyőződtünk – jegyezte meg a Doktor.

– Legalább nagy vonalakban fel kell vázolnunk az expedíció tervét – szólalt meg a Koordinátor. – Az úti készleteink két napra elegendőek.

– Nem nagyon, mert kevés a vizünk – vetette közbe a Kibernetikus.

– A vízzel takarékoskodnunk kell, amíg itt nem találunk. De ha oxigén van, víz is lesz. Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha csillagtúrákat teszünk: mindig más irányba indulunk el a bázistól, és annyit megyünk egyenesen előre, hogy biztonságosan és túl nagy sietség nélkül visszaérhessünk.

– Legfeljebb harminc kilométert egy-egy irányban – mondta a Fizikus.

– Úgy van. Ez amolyan előzetes felderítés.

– Várjatok egy kicsit – szólt közbe a Mérnök, aki eddig néhány lépésre állt tőlük, és látszott rajta, hogy nem a legvidámabb gondolatok foglalkoztatják. – Nem gondoljátok, hogy tulajdonképpen őrültséget csinálunk? Szerencsétlenül jártunk egy ismeretlen bolygón. Sikerült kijutnunk az űrhajóból. És ahelyett, hogy a legfontosabb munkához látnánk, ahelyett, hogy minden erőnket a javításra fordítanánk, beindítanánk, amit lehet, megpróbálnánk kiásni a rakétát, és így tovább, egyszerűen elindulunk kirándulni fegyver és minden védelmi eszköz nélkül, holott nem is sejtjük, hogy mi várhat ránk.

A Koordinátor szótlanul hallgatta végig. Egyik bajtársáról a másikra nézett. Mindannyian borostásak voltak, a háromnapos szakáll már eléggé elvadult külsőt kölcsönzött nekik. A Mérnök szavai szemlátomást hatottak rájuk, de egyikük sem szólalt meg, mintha az ő válaszát várnák.

– Hat ember nem képes kiásni az űrhajót, Henrik – mondta, óvatosan mérlegelve szavait –, ezt te is tudod. A jelenlegi helyzetben a legkisebb aggregát beindításához is sok idő kell, nem is tudjuk kiszámítani, hogy mennyi. A bolygó lakott. De semmit sem tudunk róla. Meg sem kerültük a katasztrófa előtt. Az éjszakai félteke felől közelítettük meg, és egy szerencsétlen tévedés folytán a gázcsóvába ütköztünk. Zuhanás közben eljutottunk az egyenlítő vonaláig. Én annál a képernyőnél feküdtem, amelyik utoljára repedt meg. Láttam… vagy legalábbis úgy rémlett, hogy látok valamit, ami… városra hasonlított.

– Erről miért nem szóltál? – kérdezte lassan a Mérnök.

– Igen, miért? – kérdezte a Fizikus is.

– Mert nem vagyok biztos benne. Azt sem tudom, merre keressük. A rakéta pörgött. Nem tudtam tájékozódni. Mindenesetre van valami reményünk, ha elenyésző is, hogy segítséget kapunk. Nem szívesen beszélek erről, de hiszen úgyis tudjátok: mindenképpen nagyon kevés az esélyünk. Azonkívül vízre van szükségünk. A vízkészlet túlnyomó része elárasztotta az alsó szintet, és szennyezett. Ezért úgy vélem, hogy megengedhetünk magunknak bizonyos kockázatot.

– Egyetértek – mondta a Doktor.

– Én is – tette hozzá a Fizikus.

– Hát jó – dünnyögte a Kibernetikus, és néhány lépéssel arrébb sétált, dél felé bámulva, mintha nem akarná hallani, hogy mit mondanak a többiek. A Vegyész bólintott. A Mérnök nem szólt semmit, csak lement a dombról, felcsatolta a hátizsákot, és megkérdezte:

– Merre?

– Észak felé – felelte a Koordinátor. A Mérnök elindult, a többiek követték. Amikor néhány perc múlva körülnéztek, a dombocska már alig látszott, csak az űrhajó teste rajzolódott az égre, mint egy tábori ágyú csöve.

Nagy volt a hőség. Amint haladtak, árnyékuk egyre rövidült, cipőjük a homokba mélyedt, csak az egyenletes léptek és a felgyorsult lélegzetvétel nesze hallatszott. Egyre közelebb jutottak az egyik oszlopféléhez azok közül, amelyeket a sötétben fáknak véltek. Lassítottak. A szürkésbarna talajból függőleges törzs emelkedett ki, szürke, mint az elefánt bőre, és tompa, fémes fényű. Ez a törzs, amely lent nem volt vastagabb egy férfikarnál, felül kehelyszerűen kiszélesedett. Odafenn, mintegy két méterre a földtől, a kehely laposan szétterült. Nem láthatták, hogy felül nyitott-e vagy sem. A képződmény teljesen mozdulatlan volt. Az emberek néhány méterre a különös valamitől megálltak, csak a Mérnök indult felé ösztönösen, és már emelte a kezét, hogy megérintse a „fatörzset”.

– Állj! – kiáltott rá a Doktor.

A Mérnök összerezzent, és visszalépett. A Doktor a karjánál fogva hátrább húzta, aztán felvett a földről egy babszemnél nem nagyobb kavicsot, és feldobta a levegőbe. A kavics meredek ívet írt le, és egyenesen a kissé ráncos, lapos kehely tetejére esett. Valamennyien összerezzentek, olyan heves és váratlan volt a reakció. A „kehely” megvonaglott, összezárult, szisszenés hallatszott, mintha gázt eresztenének ki, és a most lázasan remegő, szürkés oszlop mindenestül eltűnt, mintha a föld beszívta volna. A helyén maradt nyílást egy pillanatig sűrű, habzó, barna folyadék töltötte meg, aztán a tetején homokszemek kezdtek úszni. A homokréteg egyre vastagabb lett, és további néhány másodperc múlva a nyílásnak már nyoma sem maradt: a homokos talaj felszíne ugyanolyan sima volt, mint a környéke. Még fel sem ocsúdtak az ámulatból, amikor a Vegyész felkiáltott:

– Oda nézzetek!

Körülnéztek. Az imént alig száz méterre tőlük még három vagy négy hasonlóan karcsú, magas képződmény állott – és most egyiket sem látták többé.

– Mind eltűnt?! – kiáltott fel a Kibernetikus.

Erőltette a szemét, de a „kelyheknek” a legcsekélyebb nyomát sem találta. A nap egyre forróbban tűzött, perzselő volt a hőség. Továbbmentek.

Egy óra múlva már hosszú karavánná húzódtak szét. Elöl haladt a Doktor, most ő vitte a hátizsákot, nyomában a Koordinátor. A menetet a Vegyész zárta. Valamennyien kigombolták a kezeslábasukat, némelyikük az ujját is felhajtotta; csorgott róluk a veríték, kiszáradt szájjal, lassan vonszolták magukat a síkságon. A láthatáron hosszú, vízszintes csík ködlött fel.

A Doktor megállt, és bevárta a Koordinátort.

– Mit gondolsz, mennyit tettünk meg?

A Koordinátor hátranézett, a nappal szembe, arrafelé, ahol az űrhajót hagyták. Már nem látszott.

– A bolygó sugara kisebb, mint a Földé – mondta. Krákogott, zsebkendőjével megtörölte az arcát. – Körülbelül nyolc kilométert tettünk meg – mondta végül.

A Doktor összehunyorította duzzadt szemhéját. Fekete haján vászonsapkát viselt, amelyet időnként megnedvesített a kulacsából.

– Hát ez tiszta őrület! – mondta egyszerre csak, és váratlanul elmosolyodott. Mind a ketten arrafelé néztek, ahol nemrégen még az űrhajó rajzolódott a láthatár fölé apró, ferde vonalként. Most azonban csak a „kelyhek” halványszürke, vékony sziluettje látszott a messzeségből. Megint előbújtak, nem tudni, mikor. A menet többi tagja odaért. A Vegyész a földre dobta a tekercsbe csavart sátorlapot, és leült, vagy inkább lerogyott rá.

– Nem nagyon mutatkoznak az itteni civilizáció nyomai – jegyezte meg a Kibernetikus, a zsebeiben kutatva. Megtalálta a gyűrött csomagolású vitamintablettákat, és mindenkit megkínált.

– A Földön nem találnánk ilyen kihalt vidéket, igaz? – tette hozzá a Mérnök. – Nincs itt se út, se valamiféle repülő masina…

– Csak nem gondolod, hogy éppen itt találjuk meg a földi civilizáció hű mását?! – fortyant fel a Fizikus.

– Ez állandó rendszer – kezdte a Doktor –, és a civilizáció hosszabb ideig fejlődhetett az Édenen, mint a Földön, tehát…

– Feltéve, hogy emberszabásúak civilizációja – szakította félbe a Kibernetikus.

– Nézzétek, itt nincs értelme ücsörögni – mondta a Koordinátor. – Gyerünk tovább, fél óra múlva elérjük azt ott – és a vékony lila sávra mutatott a láthatáron.

– És az micsoda?

– Nem tudom, de valami. Hátha találunk vizet.

– Pillanatnyilag egy kis árnyékkal is beérném – dörmögte rekedten a Mérnök. Egy korty vízzel kiöblítette a száját és a torkát.

Nyikorogtak a szíjak, amint ki-ki felvette a csomagját. A csoport ismét széthúzódott, és egyenletes ütemben tovább menetelt a homoksivatagban. Elhaladtak egy tucat „kehely” és néhány nagyobb képződmény mellett. Az utóbbiak olyanok voltak, mintha a földre bocsátott liánokra vagy indákra támaszkodnának, de egyik sem volt közelebb kétszáz méternél, és az embereknek nem volt kedvük irányt változtatni. A nap delelőjére hágott, mikor megváltozott a táj.

A homok egyre fogyott, hosszú, enyhén domború sávokban kibukkant alóla a napégette, vörös talaj. Itt-ott fakó, száraz mohacsomók borították. A moha, mikor megrugdosták, szürke porrá esett szét, mint az elégett papír. A lila sáv jól láthatóan növényforma képződmények csoportjaira tagolódott, színe is világosabb lett, inkább zöld volt, fakókékkel tarkítva. Az északi szellő enyhe, finom illatot hozott, amelyet gyanakvó kíváncsisággal szívtak be. Mikor az ágas-bogas, sötét „növények” kissé kihajló falának közelébe értek, az elöl haladók valamelyest lassítottak, hogy a többiek utolérjék őket, aztán rendezetlen csoportban baktattak tovább, míg végül megálltak a bizarr alakzatok mozdulatlan fala előtt.

Száz lépés távolságból még növényeknek tűnhettek, holmi cserjéknek, amelyek tele vannak nagy, kékes madárfészkekkel – nem annyira a valóságos hasonlóság miatt, inkább azért, mert a szem az idegen formákat mindenáron valami ismerőssé igyekszik összerakni.

– Nem pókfélék ezek? – szólalt meg bizonytalanul a Fizikus, és akkor egyszerre mindegyiküknek úgy rémlett, hogy pókszerű lényeket látnak, amelyeknek orsó alakú kis törzsét sűrű, merev sörte borítja, és amelyek mozdulatlanul állnak maguk alá húzott, rendkívül hosszú és vékony lábaikon.

– De hiszen ezek növények! – kiáltott fel a Doktor. Lassan megközelítette az egyik magas, szürkészöld „pókot”. A „lábak” valóban inkább vastag száraknak bizonyultak, bár szőrös bütykeiket könnyen vélhette volna az ember holmi ízeltlábú rovar ízületeinek. A mohos talajból kinövő hat, hét vagy nyolc ilyen szár fent ívet alkotva összekapcsolódott, és fölöttük emelkedett a kissé lapított potrohra emlékeztető, tobozszerű, vaskos „test”, amelyet a napfényben csillogó pókhálószálak vettek körül. A növényi „pókok” elég közel nőttek egymáshoz, de át lehetett menni köztük. A szárakból helyenként világosabb, majdnem a földi falevelekéhez hasonló színű elágazások és nyúlványok nőttek ki, végükön csukott rügyekkel. A Doktor megint a maga módszeréhez folyamodott: először kaviccsal dobálta meg a több méter magasan feketéllő „potrohot”, aztán – miután nem történt semmi – megvizsgálta a szárat, végül késsel is belevágott. A szárból apró cseppekben halványsárga, vízszerű folyadék szivárgott, amely rögtön habzani kezdett. Színét narancssárgára, majd vörösre változtatta, néhány perc múlva pedig gyantára emlékeztető, sűrű, ragacsos anyaggá dermedt. Átható, aromás illatát először mindenki kellemesnek ítélte, de hamarosan valami visszataszítót találtak benne.

A különös liget mélyében valamivel hűvösebb volt, mint a síkságon.

Csak a növények kövér „potroha” adott némi árnyékot, ezekből azonban egyre több volt, amint továbbhaladtak a különös vadonban. Ügyeltek rá, hogy lehetőleg ne érjenek hozzá a szárakhoz és a főleg a fiatal nyúlványok végén növő fehéres bütykökhöz, mert ezek megmagyarázhatatlan undort keltettek bennük.

A talaj puha és szivacsos volt, nyirkos kigőzölgése megnehezítette a lélegzést. Arcukon, kezükön átsuhant a „potrohok” árnyéka; ezek a „potrohok” hol magasabban voltak, hol alacsonyabban, egyik nagyobb, másik kisebb, némelyik vékonyabb volt és gyűrűi élénk narancsszínűek; a másik száraz, fonnyadt, pudvás – az utóbbiakról hosszú, lengedező pókháló-csimbókok lógtak. Ha feltámadt a szél, az egész bozót tompán, kellemetlenül sustorgott, nem a földi erdők lágy susogásával, hanem mintha kemény, zörgő papírdarabok ezrei hullanának. Olykor egy-egy növény elzárta az útjukat összefonódott nyúlványaival, és máshol kellett átjárót keresniük. Így aztán lassabban haladtak, mint a síkságon. Egy idő múlva már nem néztek fel a gyűrűs „potrohokra”, és nem hasonlítgatták őket madárfészekhez, tobozhoz vagy gubóhoz.

Egyszerre csak a Doktor, aki legelöl haladt, megpillantott az orra előtt egy vastag, fekete, függőlegesen lelógó szőrszálfélét – olyan volt, mint valami fényes, vastag cérnaszál vagy lakkozott drót. Már félre akarta hajlítani a kezével, de – mert eddig ilyesmivel még nem találkoztak – ösztönösen felpillantott, és földbe gyökerezett a lába.

Az egyik „gubó” alól sápadt, gyöngyszürke valami nézett rá mozdulatlanul. Ez a valami gumóként lógott az odafenn összeérő szárak között. Pillantását előbb érezte, mintsem rájött volna, hol vannak a szemei ennek a formátlan lénynek. Nem tudott kivenni sem fejet, sem végtagokat, csak zsákszerűén dagadozó, tompa fényű bőrét látta, amely olyan volt, mintha gömböcökkel volna belülről kitömve; egy megnyúlt, sötét tölcsérből pedig két méter hosszan lelógott a vastag, fekete szál.

– Mi van? – kérdezte a Mérnök, aki éppen utolérte. A Doktor nem válaszolt, a Mérnök felnézett, és ő is kővé dermedt. – Mivel néz ez?! – tört ki belőle a kérdés, és hátrébb lépett, olyan undorral töltötte el ez a lény, amely mintha rátapadna mohó, fürkésző pillantásával – bár a szemét a Mérnök sem látta, sőt nem is sejtette, hol van.

– Hű, de ronda! – kiáltott fel a hátuk mögött a Vegyész. Már mind ott álltak a Mérnök és a Doktor mögött. A Doktor először is kihátrált a magasból lefüggő lény alól – a többiek félrehúzódtak, amennyire a rugalmas szárak megengedték –, aztán elővette kezeslábasa zsebéből a fémhengert. Lassú, kimért mozdulattal megcélozta a növényi környezetnél világosabb, hólyagszerű testet, aztán megnyomta a ravaszt.

Ekkor – egy másodperc töredéke alatt – nagyon sok minden történt egyszerre.

Először villanást láttak, olyan erősét, hogy teljesen elvakultak, kivéve a Doktort, aki éppen abban a pillanatban hunyorított – a villanás pedig nem tartott tovább annál a pillanatnál, amikor csukva volt a szeme. A vékony folyadéksugár még mindig felfelé lövellt, amikor a szárak megroggyantak, s recsegni kezdtek. Fekete páragomoly vette őket körül, és a lény ugyanekkor súlyos, vizenyős cuppanással a földre pottyant. Talán egy másodpercig tehetetlenül feküdt, mint valami gumókkal teli, szürkés-hússzínű ballon, amelyből eltávozik a levegő – csak a fekete szőrszál tekergett és táncolt fölöttük tébolyultan, rángatózva és villámgyors csapásokkal hasogatva a levegőt. Aztán eltűnt a szőrszál, és lábuk előtt, a szivacsos mohán araszolva szanaszét kezdtek mászni a lény idomtalan, hólyagszerű tagjai – és mielőtt bármelyik ember megszólalhatott vagy megmozdulhatott volna, ez a menekülés, vagy inkább szétfutás már véget is ért. A lény utolsó darabkái, amelyek csak hernyó nagyságúak voltak, serényen befúrták magukat a földbe a növényszárak lábánál, és helyükön csupán az üres talaj maradt. Csak ocsmány, émelyítő szaguk facsarta még mindig az emberek orrát.

– Ez valami… telep volt? – kérdezte bizonytalanul a Vegyész. Szemét dörzsölgette, a többiek hunyorogtak, még mindig fekete karikákat láttak az előbbi villanástól.

– E pluribus unum – felelte a Doktor –, vagy inkább e uno plures. Nem tudom, hogy jól mondtam-e latinul, de alighanem valami több egyedből álló lény, amely szükség esetén részeire oszlik…

– Szörnyen büdös – mondta a Fizikus –, gyerünk innét!

– Gyerünk – egyezett bele a Doktor. Mikor már tíz-egynéhány méterre távolodtak, váratlanul hozzátette: – Kíváncsi vagyok, mi történt volna, ha megérintem azt a szőrszálat…

– Sokba kerülhetett volna ez a kíváncsiság – vélekedett a Vegyész.

– De az is lehet, hogy nem. Hiszen tudod, hogy az evolúció gyakran teljesen ártatlan lényeket ruház fel rettenetes külsővel.

– Ugyan, hagyjátok már ezt a vitát! – kiáltott fel a Kibernetikus. – Amott, oldalt mintha már világosodna. Mi a fenének kellett nekünk ebben a pókerdőben kódorogni!

Patakcsobogást hallottak, és megálltak. Továbbmentek, a csobogás egyre hangosabb lett, aztán gyengült, végül már egyáltalán nem hallották, de a patakot nem sikerült felfedezni. A növényzet ritkult, a talaj egyre puhább lett, olyan kellemetlen volt járni rajta, mintha zsombékos mocsár volna. Olykor cuppogott is valami a lábuk alatt, mint a vízzel átitatott fű, de víznek nyoma sem volt sehol.

Egyszerre csak egy negyven-ötven méter átmérőjű, kerek gödör partjára értek. Néhány nyolclábú növény állt benne, távol egymástól. Nagyon öregnek látszottak, száraik kihajlottak, mintha nem bírnák tartani a vaskos „potrohot”, így ezek a növények még az eddig látottaknál is jobban emlékeztettek holmi nagy, kiszáradt pókokra. A mélyedés fenekét helyenként valami lyukacsos anyag töredezett szélű, rozsdavörös darabjai borították, melyek részben befúródtak a talajba, részben a növények nyúlványai fonták át őket. A Mérnök rögtön lecsúszott a meredek, de nem magas lejtőn – különös, de csak mikor már odalenn volt, akkor kezdték a fent maradottak a mélyedést kráternak látni, valamilyen katasztrófa színhelyének.

– Mint egy bombatölcsér – mondta a Fizikus. A mélyedést övező földsánc tetejéről nézte, amint a Mérnök odamegy a legmagasabb „pók” lábainál heverő nagy roncsokhoz, és megpróbálja kimozdítani őket a helyükről.

– Vas?! – kiáltott le a Koordinátor.

– Nem! – kiáltott vissza a Mérnök. Eltűnt valaminek a meredek roncsai között, ami repedt kúppalástra hasonlított.

A növényszárak közül bukkant újra elő, amelyek recsegve töredeztek, mikor széthajtotta őket, és gondterhelt arccal jött visszafelé. Több kéz nyúlt le érte, felkapaszkodott, és a várakozó arcok láttán megvonta a vállát.

– Nem tudom, mi az – mondta. – Fogalmam sincs. Belül üres. Alatta nincs semmi. Előrehaladott korrózió… Valami régi história, száz vagy talán háromszáz évvel ezelőtti…

Szótlanul megkerülték a krátert, és a bozót legalacsonyabb része felé folytatták útjukat. Egy helyütt a növényzet kettéoszlott: középen üres sáv húzódott, tökéletesen egyenes folyosóféle, de olyan szűk, hogy egy ember alig tudott rajta áthaladni. Kétoldalt a növényszárakat mintha elvágta és szétzúzta volna valami: a tobozszerű nagy „potrohok” egy része féloldalra dőlt, rá a többi pókszerű növényre, egy részük pedig a földbe nyomódott – ezek teljesen laposak, szárazak voltak, és héjuk recsegett a cipőtalp alatt, mint a száraz fakéreg. Elhatározták, hogy ezen a bozótba vágott ösvényen mennek tovább libasorban. Félre kellett hajtogatni útjukból a kiszáradt növényszárak maradványait, de így is gyorsabban haladtak, mint eddig. A folyosó nagy ívben, egyre határozottabban észak felé fordult, aztán elhagyták az utolsó, már teljesen csökevényes, élettelen növényi maradványokat, és ismét a síkságon voltak, a bozót túloldalán.

Folyosójuk ott, ahol elhagyta a bozótot, valami sekély nyomban folytatódott, amit első pillantásra ösvénynek véltek, de nem az volt. A kopár talajba mintegy tizenöt centiméter mély és ennél alig szélesebb barázdát vagy árkocskát vágott valami. A barázdát zöldezüst, bársonyos tapintású mohaféle nőtte be. Ez a különös „pázsit”, ahogy a Doktor nevezte, nyílegyenesen haladt tovább a messzeségbe, és egy világos sávnál ért véget, amely a síkság egyik szélétől a másikig húzódó falként zárta le előttük az egész horizontot.

A sávból fényes csúcsok emelkedtek ki, amelyek ezüstös bádoggal fedett, gótikus toronysisakokra hasonlítottak. A hat ember gyorsan haladt tovább, és szinte minden lépésnél újabb részletek bontakoztak ki előttük. A több kilométer hosszú, világos fal teteje szabályos ívekre oszlott, mintha emberfeletti méretű hangár volna, de az ívek domborulata lefelé nézett, s alattuk szürkésen villódzott valami, mintha finom por hullana vagy zavaros víz patakocskái folynának le a tetőről. Mikor még közelebb értek, idegen szagot hozott feléjük a szél, amely kesernyés, de kellemes volt, mintha ismeretlen virágok illata lenne. Továbbmentek, csökkentve maguk között a távolságot. Az íves tető egyre magasabbnak látszott, a gigászi, fordított hídhoz hasonló ívek hossza talán egy kilométer is megvolt. Ott, ahol a két ív összekapcsolódott, a felhőkre rajzolódó magas csúcson erősen fénylett valami, mintha tükrök vernék vissza a nap sugarait. Ez a fény egyenletesen lüktetett.

Még közelebbről észrevették, hogy a fal mozog. A szürkés patakocskákból vagy zsinórokból álló felület sajátosan hullámzott – hullámszerű domborulatok vonultak rajta balról jobbra, egyenlő térközökben. Olyan volt az egész, mint egy különös anyagból készült függöny, amely mögött egymástól szabályos távolságban elefántok haladnak el, oldalukat nekidörzsölve, vagyis inkább az elefántnál jóval nagyobb állatok. Ott, ahol a bársonyos mohával benőtt keskeny barázda hirtelen véget ért, a kesernyés szag már elviselhetetlenül erős volt.

A Kibernetikus köhögni kezdett.

– Ez valami mérgező kipárolgás lehet – mondta.

Álldogáltak, rövid, formátlan árnyékuk a lábuk elé hullott, és nézték az egyenletesen hullámzó falat. Ismét elindultak, már csak pár lépés választotta el őket a „függönytől”, amely most egységes felületnek látszott – vastag, tompa fényű szálakból fonott anyagnak. A Doktor felvett egy kavicsot, és a függöny felé dobta. Mindannyian látták a kavics röptét és azt is, hogy egyszerre csak eltűnt, mintha elpárolgott volna, de a hullámzó felülethez nem ért hozzá.

– Beesett? – kérdezte habozva a Kibernetikus.

– Dehogy! – kiáltott fel a Vegyész. – Nem is ért hozzá ehhez az… izéhez…

A Doktor egész marék kavicsot és földdarabkát szedett fel, és sorra elhajította őket. Egyik sem érte el a „függönyt”, mind eltűnt néhány centiméterrel előtte. A mérnök egy kulcsot kapcsolt le kis kulcskarikájáról, és az éppen kidomborodó felülethez vágta. A kulcs csengő hangot adott, mintha bádogba ütközött volna, és eltűnt.

– No, most mit csináljunk? – kérdezte a Kibernetikus, és a Koordinátorra nézett. Az nem válaszolt. A Doktor ledobta hátizsákját, kiszedett egy konzervdobozt, bicskájával levágott egy darab vagdalt húst, és a „függönyhöz” vágta. A húsdarab odatapadt a fénytelen felülethez, egy pillanatig ott maradt, azután zsugorodni kezdett, mintha olvadna.

– Tudjátok, mi ez? – szólalt meg a Doktor csillogó szemmel. – Valami szűrő, szelektív védőfal, vagy ilyesmi…

A Vegyész a hátizsákja egyik fémkarikájában észrevette egy „póknövény” száraz darabkáját – biztosan beleakadt, amikor áthatoltak a bozóton. Hirtelen ötlettel a hullámzó függöny felé hajította. A száraz inda visszaverődött, és a lábuk elé hullott.

– Szelektor… – mondta bizonytalanul.

– Hát persze! Egész biztosan! – A Doktor a „függönyhöz” lépett, olyan közel, hogy árnyékának csücske már a függőleges felület aljára esett, aztán a falnak szegezte fekete fegyverét, és megnyomta a ravaszt. Mihelyt a tűvékony sugár a kidomborodó felülethez ért, a „függönyön” orsó alakú nyílás keletkezett, és azon át nagy, félhomályos térségbe láttak, amelyben magasan és alacsonyan szikrák szálldostak, távolabb pedig fehéres és rózsaszínű lángocskák raja röpködött. A Doktor hátraugrott, köhögött és krákogott, orrát és torkát égette a keserű szag. Valamennyien hátrább szaladtak, aztán megint megálltak.

Az orsó alakú nyílás egyre szűkült. A közeledő hullámok lelassultak, mikor a nyíláshoz értek, felülről és alulról megkerülték, aztán sietve haladtak tovább. A nyílás zsugorodott. Belülről hirtelen valami fekete dolog nyúlt ki, a végén ujjszerű nyúlvánnyal, villámgyorsan körüljárt a nyílás szélén, és a hézag egy szempillantás alatt bezárult. Ismét csak a „függöny” egyenletes hullámzását látták.

A Mérnök azt javasolta, hogy tanácskozzak meg a helyzetet. Beszélgetésük – a Doktor szavai szerint – maga volt a tanácstalanság. Végül úgy döntöttek, hogy továbbmennek a nagy épület mentén. Felcsatolták a hátizsákokat, és elindultak. Gyalogoltak vagy három kilométert. Útközben tucatnyi keskeny „pázsitcsíkot” kereszteztek, mind a síkság felől érkezett. Egy darabig tanakodtak, mik lehetnek ezek – azt a hipotézist, hogy a földműveléshez van valami közük, valószínűtlennek találták és elvetették. A Doktor meg is vizsgálta a sötétzöld barázdákat borító növényzetet, amely kissé hasonlított a mohára, de a növénykék gyökerein gyöngyszerű csomók voltak, és azok apró, fekete, kemény magvakat tartalmaztak.

Dél már régen elmúlt. Megéheztek, megálltak hát, hogy egyenek valamit – a tűző napon, mert árnyék sehol sem volt. A nyolcszáz méternyire húzódó bozótba nem volt kedvük visszamenni, a pókerdő ugyanis nem tett rájuk túl bizalomgerjesztő benyomást.

– A történetek szerint, amelyeket sráckoromban olvastam – elmélkedett a Doktor tele szájjal –, ebben az átkozott falban most tűzokádó hasadéknak kellene nyílnia, s egy pasasnak kellene kimásznia belőle három kézzel és csak egy, de annál vastagabb lábbal. Interplanetáris telekommunikátort hozna a hóna alatt, vagy bolygóközi gondolatolvasó volna, és közölné velünk, hogy egy roppant fejlett civilizáció képviselője, amely…

– Nem hagynád abba a locsogást? – morgott a Koordinátor. Termoszkulacsából vizet töltött a bögréjébe, s az rögtön harmatossá vált. – Inkább azon törjük a fejünket, hogy mihez kezdjünk.

– Szerintem – mondta a Doktor – be kellene menni. – És felállt, mintha máris erre készülne.

– Kíváncsi vagyok, hol akarsz bemenni – dünnyögte lustán a Fizikus.

– Te megőrültél! – kiáltott fel ugyanakkor a Kibernetikus.

– Egyáltalán nem őrültem meg. Persze gyalogolhatunk így tovább is, feltéve, hogy az egylábú ürgék enni adnak közben.

– Csak nem akarsz komolyan bemenni? – mondta a Mérnök.

– Dehogynem, és tudod, miért? Mert egyszerűen elegem van ebből. – Azzal sarkon fordult.

– Állj! – kiáltott rá a Koordinátor.

A Doktor egyenesen a fal felé ment, rá se hederítve kiabálásukra. Mikor egy méterre volt a függönytől, a többiek felugrottak, és utána vetették magukat. Lábdobogásukat hallva, a Doktor kinyújtott kézzel megérintette a függönyt.

Keze eltűnt. A Doktor egy másodpercig mozdulatlanul állt, aztán lépett egyet előre, és megszűnt létezni. Az öt ember elakadó lélegzettel megtorpant azon a helyen, ahol a Doktor bal cipőjének a nyoma látszott. Egyszer csak a levegőben, a függöny előtt megjelent a Doktor feje. A nyakánál végződött, mintha levágták volna. Szeméből könnyek csurogtak, krákogott, köhécselt.

– Kicsit fülledt a levegő idebenn, és rettentően csípős – mondta –, de pár percig ki lehet bírni. Valami könnygáz, vagy mi a fene. Gyertek csak utánam, nem fáj, egyáltalán nem lehet érezni!

És vállmagasságban feléjük nyúlt a semmiből a karja.

– Hát, tudod! – fakadt ki félig rémülten, félig elismerően a Mérnök, és megragadta a Doktor kezét. A kéz megrántotta, és ő eltűnt a többiek szeme elől. Egymás után áthaladtak a hullámzó függönyön. A Kibernetikus maradt utolsónak. Kicsit habozott, furcsán viszketett a torka, és vadul dobogott a szíve. Behunyta a szemét, és nagyot lépett előre. Egy pillanatig sötétség vette körül, aztán világos lett.

Ott állt a többiek mellett egy hatalmas térségben, amelyet hangos, asztmás szuszogás töltött be. Ferdén fölfelé, függőlegesen lefelé és egyik oldalról a másik felé óriási, egymást keresztező, különböző vastagságú hengerek, csövek vagy oszlopok húzódtak. Helyenként kidomborodtak, másutt összeszűkültek, és közben saját tengelyük körül is forogtak, eltakarták egymást, vibráltak. A fényes csöveknek ebből a minden irányba szétterjedő, szüntelenül mozgó erdejéből valahonnét egy egyre gyorsabban cuppogó hang hallatszott, ami aztán hirtelen megszűnt. A dolgot néhány bugyborékolás követte, aztán az egész hangsorozat elölről kezdődött.

A csípős szagot nehéz volt elviselni. Sorra köhögni kezdtek, szemükből csurgott a könny. Zsebkendőt tartva orruk elé, kissé távolabb mentek a faltól, amely belülről valami sűrű, fekete folyadék vízesésének látszott.

– No, végre otthon vagyunk! Ez egy gyár, automata gyár! – nyögte ki a Mérnök két köhögés között. Mintha hozzászoktak volna a csípős szaghoz, lassacskán megszűnt a köhögésük, és hunyorgó, könnyes szemmel körülnéztek.

Alig tettek tíz-tizenöt lépést a rugalmasan bemélyedő, felfújt gumimatrachoz hasonló padlón, mikor fekete aknák nyíltak meg előttük. Az aknákból fényes tárgyak ugráltak a magasba, de olyan gyorsan, hogy alakjukat nem lehetett felismerni. Emberfej nagyságúak voltak, izzónak látszottak, felrepültek, és a pipaszerűen az akna fölé hajló nyitott csövek egyike beszívta őket, miközben tovább forgott. Nem tűntek el rögtön, mert a cső remegő falán, mint valami sötét üvegen, átvilágított az izzó tárgyak egyre halványuló rózsaszínű fénye, így hát látszott, hogy a cső belsejében valahová messzebbre vándorolnak.

– Sorozatgyártás, futószalagon – dörmögte a Mérnök a zsebkendője mögül.

Óvatosan lépkedve körüljárta az aknát. Honnan jön a világosság? A födém áttetsző volt – az egyforma, szürke derengés a levegőben kígyózó, hajlékony csövek erdején átjutott le hozzájuk. Mintha ezek a rugalmas kígyók mind azonos parancsra, azonos ütemben működnének, itt is, ott is izzó tárgyak szökőkútja szökkent a magasba. Ugyanez történt magasan a fejük fölött is, még a mennyezet alatt is vörös íveket rajzoltak a levegőbe a felrepülő tárgyak, de azok sokkal nagyobbak voltak a lentieknél.

– Meg kell találnunk a késztermékraktárat, vagy legalábbis azt, ami itt a végtermék – jelentette ki izgatottan a Mérnök. A Koordinátor megérintette a karját.

– Mit gondolsz, milyen energiával működik?

A Mérnök vállat vont.

– Fogalmam sincs.

– Attól tartok, hogy a készterméket egy éven belül aligha találjuk meg. Ez a csarnok több kilométer hosszú – jegyezte meg a Fizikus.

Érdekes módon minél beljebb mentek a csarnokba, annál könnyebben lélegeztek, mintha a csípős szag csak a „függöny” körül terjengene.

– Nem fogunk eltévedni? – aggodalmaskodott a Kibernetikus.

A Koordinátor az iránytűjére nézett.

– Nem. Jól mutat… Úgy látszik, itt nincs semmiféle vas vagy elektromágnes.

Több mint egy órát bolyongtak a különös gyár remegő erdejében, míg végre tágasabbá vált körülöttük a térség. Friss légáram csapta meg őket, olyan hideg levegő, mintha hűtenék valahol. A különböző irányú, vastag csövek szétágaztak, és ők egy óriási, kupolaszerű csigaház alsó nyílásánál álltak. A magasból vékony, hajlékony csövek nyúltak a csigaház fölé, ostorként csapkodva a levegőben, vastagabb, tompa végükből pedig hevesen bukfencező, fekete tárgyak záporoztak. A fényes tárgyak – mintha csillogó lakk borítaná őket – a csigaházba potyogtak be, olyan helyen, amelyet ők nem láthattak, mert néhány méterrel a fejük felett volt.

A csigaház domború, sötétszürke fala most kidudorodott velük szemben, belülről nekiütközött valami, egyre duzzadt – akaratlanul is hátrálni kezdtek, olyan fenyegető látványt nyújtott a táguló, piszkosszürke hólyag –, majd egyszer csak hangtalanul megrepedt, és a kerek nyíláson fekete tárgyak özöne zuhogott ki. Ugyanebben a pillanatban lentről, egy széles aknából kihajló peremű vályú emelkedett fel, és a tárgyak dobogva, mintha vastag gumipadlóra hullanának, belepotyogtak, a vályú pedig ugrált és rázkódott, de mozgása bámulatos módon elrendezte a belé hulló fekete tárgyakat, úgyhogy néhány másodperc múlva a csillogó holmik már rendezett négyszögben feküdtek a vályú lapos fenekén.

– A késztermék! – kiáltott fel a Mérnök. A vályú széléhez futott, gondolkodás nélkül belehajolt, és egy kiálló részénél megragadta a legközelebbi fekete tárgyat. A Koordinátor az utolsó pillanatban kapta el az övénél fogva, különben a Mérnök fejjel lefelé a vályúba pottyant volna, mert a nehéz tárgyat elengedni nem akarta, kiemelni pedig egyedül nem bírta. A Fizikus és a Doktor segített, és együttes erővel sikerült felhúzni a súlyt.

A fekete tárgy emberi törzs nagyságú volt, világosabb, félig áttetsző sávokkal, amelyekben egyre apróbb, fémes fényű kristályok beolvasztott sorai csillogtak; aztán voltak rajta fülszerű gumókkal körülvett nyílások, a tetejét sötétlila, de fénnyel szemben fekete, rendkívül kemény anyagból való domborulatok érdes mozaikja borította – egyszóval mérhetetlenül komplikált volt. A Mérnök letérdelt mellé, mindenfelől benézett a nyílásokba, mozgó alkatrészeket próbált találni, tapogatta, kopogtatta – senki sem zavarta vizsgálódásában. Ez elég sokáig tartott, közben a Doktor azt nézte, mi történik a vályúban. A szabályos négyszögbe rendeződött fekete tárgyak – ugyanolyanok, mint az, amit a Mérnök vizsgált – lassan felemelkedtek a vályú vastag szárán, amely mintha az erőfeszítéstől remegett volna. Egyszerre csak a vályú pereme meglágyult, de csak az egyik oldalon, s megváltoztatta formáját, óriási kanállá vált. Ekkor vele szemben nagy ormányhoz hasonló valami jelent meg, szétnyílt, s csípős szagú, forró levegő tört elő belőle; ez a tátongó száj rémes cuppogással felszívta valamennyi fekete tárgyat, becsukódott, mintha csak elnyelné őket, és hirtelen az egész roppant ormány belseje kivilágosodott. A Doktor látta, amint a belülről felizzó csőben felolvadnak a fekete tárgyak, összefolynak, egységes, narancssárgán izzó péppé válnak, aztán kihunyt a fény, az ormány elsötétedett. A Doktor, társairól megfeledkezve, elindult a két vastag, emelkedő cső mentén, amelyekben most óriási kortyokban továbbhaladt az izzó tömeg. Ment, ment a labirintusban, és fölszegett fejjel, könnyező szemét törölgetve, követte a tüzes pép útját. Olykor elveszítette a szeme elől, aztán megint a nyomára bukkant, mert az izzó anyag átvilágított a kígyószerűen vonagló, fekete csöveken. Egyszerre csak ismerősnek tűnő helyre ért a Doktor – látta, amint a részben már megformált, izzó testek egy hasadékba zuhannak, arrébb pedig egy nyitott aknából más, hasonló testek szöknek a magasba, elnyelik őket az elefántormányhoz hasonló, fentről lecsüngő, vastag, fekete csövek, aztán lassan halványodva, rózsás fényű gyöngysorként haladnak tovább ezeknek a csöveknek a belsejében, és egyre lejjebb szállnak. A Doktor csak ment, ment hátraszegett fejjel, semmire sem gondolt, a csőben haladó tárgyak megelőzték, de ez nem számított, hiszen mindig ugyanolyanok követték őket – és egyszer csak földbe gyökerezett a lába, elfojtott kiáltás tört ki belőle.

Megint ott állt azon a tágas térségen, előtte magasodott a csigaház kupolája, és a hosszú vándorlásban már teljesen kihűlt, fekete tárgyak a csigaház belsejébe potyogtak. A Doktor körüljárta a csigaházat, mert már tudta, melyik oldalán tűnik majd fel a „késztermék” – és ott találta magát a társai mellett, akik a Mérnök köré csoportosultak. A Mérnök még mindig a fekete tárgyat vizsgálta, miközben a felhasadó, nagy hólyagból éppen újabb adag „késztermék” ömlött az ismét megjelenő vályúba.

– Halló! Ne fárasszátok magatokat! Már mindent tudok, és mindjárt el is mondom! – kiáltott rájuk a Doktor.

– Hol voltál? Már aggódni kezdtem – nézett rá a Koordinátor. – Igazán rájöttél valamire? Mert a Mérnök nem ért semmit.

– Semmit! Az lenne még a jobbik eset! – fortyant fel a Mérnök. Felállt, dühösen belerúgott a fekete tárgyba, és a Doktorra vetette mérges pillantását.

– No, mire jöttél rá?

– A helyzet a következő – mondta furcsa mosollyal a Doktor. – Ezeket a holmikat felszívja az az ormány – mutatott az éppen kinyíló csőre –, figyeljétek csak, most belülről felizzik, látjátok? Ezek a fekete vackok felolvadnak, összekeverednek, majd adagonként továbbvándorolnak. Megkezdődik a feldolgozásuk, aztán, mikor még vörös izzásban vannak, lepotyognak a föld alá. Nyilván ott is van egy szint. Megint történik velük valami, újra feljönnek egy aknán, amikor már kihűlőben vannak, de azért még fénylenek. Aztán felsétálnak egészen a tető alá, onnan bepotyognak ebbe a kupolába – mutatott a csigaházra –, innen pedig a „késztermékraktárba” kerülnek. Majd megint felszívja őket az ormány, elolvadnak benne, és így tovább a végtelenségig: megformálódnak, elolvadnak, és újra megformálódnak.

– Megőrültél? – suttogta a Mérnök. Homlokán nagy csöppekben ütött ki a veríték.

– Nem hiszed? Magad is utánajárhatsz.

A mérnök utánajárt – kétszer. Ez legalább egy óra hosszat tartott. Mikor ismét valamennyien a vályúnál voltak, amely éppen újabb, négyszögbe rendeződő adag „késztermékkel” telt meg, már alkonyodni kezdett, és a csarnok elsötétült.

A Mérnök szinte tébolyodottnak látszott. Remegett a dühtől, arca rángatózott. A többieket, bár ők is megrökönyödtek, nem rázta meg ennyire a felfedezés.

– Rögtön ki kell innen mennünk – mondta a Koordinátor –, sötétben nehezen találnánk ki.

Megfogta a Mérnök karját. A Mérnök kábán tűrte, hogy vezessék, de hirtelen kitépte magát, visszafutott a fekete tárgyhoz, amelyet otthagytak, és nagy nehezen húzni kezdte.

– El akarod hozni? – mondta a Koordinátor. – Jól van. Segítsetek neki, srácok!

A Fizikus megragadta az egyik fülszerű nyúlványt, így cipelték ketten a formátlan, fekete tárgyat. Eljutottak a csarnok hullámzó falához. A Doktor nyugodtan nekiment a sziruposan csillogó „vízesésnek” – és máris kinn volt a síkságon, a hűvös esti szélben. Élvezettel szívta be a friss levegőt. Sorra előléptek a többiek is. A Mérnök és a Fizikus szuszogva cipelte terhét odáig, ahol a hátizsákokat hagyták, aztán a földre dobták a fekete tárgyat.

Begyújtották a főzőt, egy kis vizet forraltak, hússűrítményt oldottak fel benne, és farkaséhesen nekiláttak az evésnek. Vacsora közben senki nem szólt egy szót sem. Már teljesen besötétedett, feltűntek a csillagok, és percről percre fényesebben ragyogtak. A távoli bozót bizonytalan körvonalait elnyelte a sötétség, már csak az enyhe szélben libegő, kékes főzőláng adott némi világosságot. Hátuk mögül, az éjszakába merült csarnok felől a legcsekélyebb nesz sem hallatszott. Azt sem lehetett látni, hullámzik–e még a „függöny”.

– Olyan gyorsan sötétedik itt, mint nálunk a trópusokon – szólalt meg a Vegyész. – Az egyenlítői övezetbe zuhantunk, igaz?

– Azt hiszem, igen – felelte a Koordinátor –, bár még azt sem tudom, mekkora a bolygó hajlásszöge az ekliptikához.

– Hogyhogy? Hiszen azt már biztosan megmérték.

– Hát persze. Az adatok a hajón vannak.

Elhallgattak. Fázni kezdtek a hideg éjszakában, takarókat csavartak magukra, a Fizikus pedig hozzálátott a sátor felállításához. Felfújta a sátorlapot, míg merev, lapított félgömb lett belőle kis bejárati nyílással. Aztán elindult köveket keresni, amelyekkel leszoríthatná a sátor szélét, hogy ne rángassa a szél. Cövekeket ugyan hoztak, de nem volt mivel beverni. Köveket azonban nem talált, csak apró kavicsokat, és üres kézzel tért vissza a kékes lángocska körül ülő társasághoz.

Pillantása a csarnokból hozott nehéz tárgyra esett, megragadta, és a sátor peremére gurította.

– Legalább valami hasznunk van belőle –jegyezte meg a Doktor.

A Mérnök görnyedten ült, fejét tenyerébe támasztva, mint a kétségbeesés eleven szobra. Egy szót sem szólt, még a tányérját is csak egy érthetetlen mordulással kérte.

– No, és most mit csinálunk? – fakadt ki hirtelen felegyenesedve.

– Alszunk, természetesen – felelte nyugodtan a Doktor. Szertartásosan előszedett egy csomag cigarettát, rágyújtott, és élvezettel szívta le a füstöt.

– És holnap mit csinálunk? – kérdezte a Mérnök. Látszott, hogy nyugalma vékony, pattanásig feszült hártya.

– Gyerekesen viselkedsz, Henrik – mondta a Koordinátor. Szétmorzsolt földdel tisztogatta a lábost. – Holnap megvizsgáljuk a csarnok következő részét. Ma körülbelül négyszáz métert nézhettünk meg.

– És gondolod, hogy ott valami mást találunk?

– Nem tudom. Egy napunk van még. Délután vissza kell mennünk a rakétához.

– Végre valami jó hír – morogta a Mérnök. Felállt, nyújtózkodott, nyögött egyet. – Minden porcikám sajog – jelentette ki.

– Nekünk is – biztosította jólelkűen a Doktor. – Te igazán semmit sem tudsz mondani erről a vacakról? – mutatott cigarettája izzó végével a sátorlap szélén fekvő, alig látható tárgyra.

– Tudok én… Miért ne? Hát már hogyne tudnék! Ez egy elmés szerkezet, amely arra szolgál, hogy először…

– Nem, komolyan. Hiszen vannak valamiféle alkatrészei. Én nem értek ehhez.

– És azt hiszed, hogy én értek?! – fortyant fel a Mérnök. – Ezt egy őrült csinálta – mutatott a láthatatlan csarnok felé. – Vagy inkább sok őrült. Ez a drágalátos Éden nem egyéb, mint elmebetegek civilizációja! Az a tárgy, amit kihoztunk, folyamatok egész sorával készült – tette hozzá nyugodtabban. – Sajtolás, az áttetsző sávok beillesztése, hőmegmunkálás, csiszolás. Az anyaga… valamilyen nagymolekulás polimerek meg valami szervetlen kristályok. Hogy mire szolgálhat, azt nem tudom. Valaminek a része, nem önálló egész. De még ha arról az egész ördögmalomról nem is beszélünk, ez az alkatrész önmagában is maga a téboly.

– Hogy érted ezt? – kérdezte a Koordinátor. A Vegyész elrakta a tányérokat és az ennivalót, majd széthajtogatta a takaróját. A Doktor elnyomta félig szívott cigarettáját, és gondosan visszatette a dobozba.

– Nem tudom bebizonyítani. Vannak benne csatlakozások, amelyek sehová sem kapcsolódnak. Hogy is mondjam… mintha egy zárt áramkört szigetelőkkel szabdalnának fel. Ez… ez nem működhet. Érzem. Végül is, ennyi év után kialakul az emberben valami… szakmai intuíció. Persze tévedhetek, de… Nem, jobb, ha erről egyáltalán nem beszélek.

A Koordinátor felállt. A többiek követték példáját. Mikor eloltották a főzőt, koromfekete éjszaka borult rájuk. A csillagok nem világítottak, csak fényesen ragyogtak a furcsán alacsonynak tűnő égen.

– A Deneb – szólalt meg halkan a Fizikus. Az égre néztek.

– Melyik? Az? – kérdezte a Doktor. Akaratlanul is lehalkították a hangjukat.

– Az. És az a kisebb mellette, az a Gamma Cygni. Milyen fényes!

– Háromszor olyan fényes, mint a Földről nézve – erősítette meg a Koordinátor.

– Fázom, és a Föld messze van – morogta a Doktor. Többet nem is szólt senki. Egyenként bemásztak a felfújt kunyhóba. Olyan fáradtak voltak, hogy amikor a Doktor szokása szerint jó éjszakát kívánt a sötétségben, már csak az alvók szuszogása válaszolt.

Ő maga még nem aludt el. Arra gondolt, hogy könnyelműek voltak – a közeli erdőből éjszaka előmászhat valami ocsmány féreg. Őrséget kellett volna állítani. Egy darabig fontolgatta, ne vállalja-e önkéntesen ezt a feladatot, de aztán csak ironikusan elmosolyodott a sötétségben, másik oldalára fordult, és felsóhajtott. Észre sem vette, hogy mikor nyomta el az álom.

Napsütéses reggelre ébredtek, de az égen több fehér gomolyfelhő úszott, mint az előző nap. Szerény reggelit ettek, a maradék élelmet az indulás előtti utolsó étkezésre hagyták. További készletek már csak az űrhajóban várták őket.

– Ha legalább egyszer megmosakodhatnék! – panaszkodott a Kibernetikus. – Ilyen koszos még sohasem voltam! Egészen izzadtságszagú az ember, rémes! Valahol csak kell itt víznek lennie…

– Ahol víz van, ott borbély is van – jegyezte meg békésen a Doktor, kis tükrébe nézve. Szkeptikus és hősies arcokat vágott, felváltva. – Csak attól félek, hogy a borbély ezen a bolygón először megborotvál, aztán visszanöveszti a szakálladat. Nem találod ezt nagyon valószínűnek?

– Te a sírban is viccelni fogsz? – tört ki a Mérnök, aztán zavarba jött, és hozzátette: – Ne haragudj! Nem akartam…

– Nincs semmi baj – mondta a Doktor. – A sírban már nem, de ameddig csak lehet. No, indulunk?

Összecsomagoltak, kiengedték a levegőt a sátorból, és megrakodva elindultak az egyenletesen hullámzó fal mentén. Egy kilométernyire lehettek a táborhelyüktől, mikor a Fizikus megszólalt:

– Lehet, hogy tévedek, de itt mintha magasabbnak látszana – mondta, miközben hunyorogva nézett fel a mindkét irányban folytatódó ívekre. Csúcsaik ezüstösen csillogtak a magasban.

Lerakodtak, és megindultak a csarnok felé. Simán bejutottak, éppúgy, mint az előző nap. A Fizikus és a Kibernetikus hátramaradt.

– Mit gondolsz, mi ez az eltűnés? – kérdezte a Kibernetikus. – Itt annyi minden történik, hogy tegnap egészen megfeledkeztem róla!

– Valami tükröződési história – felelte tétován a Fizikus.

– És mi tartja a födémet? Mert ez aligha – mutatott az előttük hullámzó függönyre.

– Nem tudom. Talán középen vannak az oszlopok elrejtve, vagy a túloldalon.

– Alice Csodaországban – üdvözölte őket odabenn a Doktor hangja. – Kezdjük? Mintha ma kevésbé köhögnék. Talán alkalmazkodik a szervezetünk. Merre menjünk először?

A környezet nagyjából hasonló volt a tegnapihoz. Már biztosabban és gyorsabban mozogtak. Először úgy látták, hogy minden ugyanolyan, mint ott volt. Csövek, aknák, ferde, lüktető örvénylő kígyók erdeje. A felizzás, villózás, az egész folyamat üteme azonos volt. De amikor szemügyre vették a „készterméket”, amelynek vályúszerű tartályát hamarosan megtalálták, látták, hogy a fekete tárgyak másfélék, nagyobbak és más formájúak, mint a tegnapiak. De ez még nem volt minden. A „termékek” (amelyek egyébként ugyanúgy visszatértek a körfolyamatba, mint amazok) egymástól is különböztek. Csúcsán rovátkolt féltojásra emlékeztetett a formájuk. Ezen a féltojáson különböző nyomai voltak annak, hogy más alkatrészekkel kellene összekapcsolni: csövek álltak ki belőlük, amelyekben lencse formájú lemezkék mozogtak, szelephez hasonlóan. Amikor azonban nagyobb számú ilyen tárgyat hasonlítottak össze egymással, kiderült, hogy az egyiken két nyitott cső meredezik, a másikon három vagy négy; a nyúlványok némelyiken kisebbek, és sokszor mintegy befejezetlenek, mintha a megmunkálást félbehagyták volna. A lencseszerű lemezke hol az egész csövet kitöltötte, hol csak egy részét, némelyik példányon pedig teljesen hiányzott; az egyiken csak holmi csökevényes csíráját találták meg, amely alig volt nagyobb egy búzaszemnél. A „tojás” felszíne hol simára csiszolt, hol érdes volt. A „szelep” tokja is különbözött az egyes példányokon, az egyiken két iker-csövet találtak, amelyek részben összeolvadtak, és apró nyílás kötötte őket össze, a lencseforma lemezkék pedig nyolcast alkottak – a Doktor elnevezte őket „sziámi ikreknek”. Ezen a példányon ráadásul nyolc csövecske ágaskodott, egyre kisebbek, és a legrövidebbek vége nem is volt nyitott, mint a többieké.

– No, mit szólsz ehhez? – kérdezte a térdelve vizsgálódó Koordinátor a Mérnököt, aki a vályúforma „raktárból” kiszedett egész kollekciót maga köré rakta.

– Egyelőre semmit. Gyerünk tovább! – felelte a Mérnök, és felállt, de szemlátomást kissé megjavult a hangulata.

Már rájöttek, hogy a csarnok mintegy részlegekre oszlik, bár ezeket a végbemenő folyamatok ciklusának belső összefüggésén kívül semmi sem választja el egymástól. A termelőberendezés – tehát a kígyózó, lihegő, csápszerűen vonagló erdő – mindenütt egyforma.

Pár száz méterrel távolabb olyan részlegbe értek, amely ugyanazokat a mozgásokat végezte, mint az előző: kígyózott, cuppogott, lihegett, de amit vezetékeiben szállított, a nyitott aknába dobott, a mélységből felhajigált, elnyelt, feldolgozott, összegyűjtött és felolvasztott – az csak a puszta semmi volt.

Mindenütt, ahol az előző részlegekben az izzó félkész terméket vagy a már kihűlő, megmunkált darabokat látták, az egész bonyolult vándorúton felfelé, lefelé és oldalirányban itt csak a puszta semmi haladt.

A Mérnök először azt hitte, hogy a termék teljesen átlátszó, és azért nem látják. Mélyen behajolt az aknába, megpróbált elfogni valamit, aminek a csövek megnyíló torkából ki kellene repülnie, de nem talált semmit.

– Tiszta őrület! – kiáltott fel megdöbbenve a Vegyész. A Mérnököt azonban most valahogy nem rázta meg a dolog.

– Nagyon érdekes – mondta, és továbbmentek.

Arrafelé közeledtek, ahonnét egyre növekvő zajt hallottak. Tompa, de annál fülsiketítőbb hangok voltak ezek – mintha súlyos, nedves bőrponyvák milliói csapkodnának egy hatalmas, lazán megfeszített dobot. Egyszer csak világosabb lett.

Magasan a fejük fölött, egészen a födém alól tucatjával lógtak le a bunkóforma, hintázó csövek, és ezekből valósággal záporoztak az üveges mennyezet alatt a feketéllő tárgyak, amelyek nekiverődtek a hol az egyik, hol a másik oldalon kidomborodó irányítófalnak – ezek a függőleges falak áttetszően szürkések, hólyagszerűek voltak, s egyenletes ütemben felduzzadtak és lelapultak, mintha gáz fújná fel őket –, aztán félúton sebesen forgó, örvénylő, kígyószerű karok szakították meg a hulló tárgyak záporát, majd innét is továbbpotyogtak, egészen a padlóig. Lent szabályos rendben helyezkedtek el, egyik tárgy a másik mellett, egyenes sorokból álló négyszögekben, az ellenkező oldalról pedig időnként előkúszott egy bálnafejhez hasonló, óriási, lapos valami, és hosszú szisszenéssel egyszerre több sornyi „készterméket” szívott magába.

– A raktár – magyarázta közönyösen a Mérnök. – Felülről jön a késztermék, ez meg valami szállítószalag. Összegyűjti a kész darabokat, és visszaviszi a körforgásba.

– Honnan tudod, hogy visszaviszi? Hátha itt nem? – kérdezte a Fizikus.

– Onnan, hogy a raktár tele van.

Senki sem értette pontosan, hogy mire gondol, de nem szóltak semmit, hanem továbbmentek.

Négy óra felé a Koordinátor kijelentette, hogy ideje visszafordulni. Az a részleg, amelyben most álltak, két „műhelyre” oszlott. Az első fülszerű fogantyúkkal ellátott, vastag korongokat termelt, a második lenyeste a fogantyúkat, és helyükre tojásdad gyűrűk töredékeit erősítette. A korongok ezután a föld alá vándoroltak, és onnét sima peremmel – mint a Doktor mondta, „megkopasztva” –tértek vissza, hogy az első műhelyben ismét fülszerű fogantyúkat kapjanak.

Mikor kiléptek a síkságra, és a még elég magasan álló nap fényében megindultak arrafelé, ahol a sátrat meg a többi holmit hagyták, a Mérnök megszólalt:

– No, ez már lassacskán érthetővé válik.

– Igazán? – kérdezte a Vegyész kissé gúnyos hangon.

– Igazán – tanúsította a Koordinátor. – Neked mi a véleményed? – fordult a Doktorhoz.

– Ez egy hulla – felelte a Doktor.

– Mi az, hogy hulla? – idegeskedett a Vegyész, aki egy szót sem értett mindebből.

– Mozgó hulla – tette hozzá a Doktor. Egy darabig szótlanul mentek tovább.

– Megtudhatnám végre, hogy miről van szó? – kérdezte végül ingerülten a Vegyész.

– Különféle alkatrészeket gyártó, távirányított üzem, amelynek a vezérlése lassacskán teljesen összezilálódott, mert felügyelet nélkül hagyták – magyarázta a Mérnök.

– Aha! És mit gondolsz, milyen régen?

– Azt nem tudom.

– Nagyon nagy hibahatárral és nem kisebb kockázattal feltételezhetjük, hogy… legalább néhány évtizede – mondta a Kibernetikus.

– De az is lehet, hogy még régebben. Azon se csodálkoznék, ha megtudnám, hogy kétszáz éve.

– Vagy ezer éve – tette hozzá közönyösen a Koordinátor.

– Mint tudod, az ellenőrző elektronikus agyak felbomlási ütemének együtthatója… – kezdte a Kibernetikus, de a Mérnök félbeszakította:

– Más elv alapján is működhetnek, mint a mieink. Egyébként még azt sem tudjuk, hogy elektronikus rendszerek–e. Én a magam részéről kételkedem benne. Az építőanyag nem fémes, félfolyékony.

– A részletek mellékesek – mondta a Doktor –, de mit szóltok az egészhez? Úgy értem, milyennek tartjátok a kilátásainkat? Mert én elég sötétnek.

– A bolygó lakóira gondolsz? – kérdezte a Vegyész.

– A bolygó lakóira gondolok.

HARMADIK FEJEZET

Késő éjszaka értek vissza a dombocskához, amelynek oldalában az űrhajó teste meredezett. Hogy gyorsabban haladjanak, és hogy elkerüljék a találkozást a bozót lakóival, ott haladtak át rajta, ahol a növényzetet több mint tíz méter széles vágat szakította meg, mintha óriási eke szántott volna végig az erdőn. A kiforgatott, mohos göröngyökön csak a parányi, bársonyos növénykék tenyésztek. Mire leszállt a hirtelen sötétség, a síkság határán már jól látszott az űrhajó ferde sziluettje, így lámpa nélkül is biztonságosan hazaértek. Éhesek voltak, de még inkább fáradtak, ezért elhatározták, hogy kint éjszakáznak a sátorban. A Fizikus azonban annyira szomjas volt – visszafelé jövet kifogyott a vizük –, hogy mégiscsak lemászott az alagúton a hajóba. Elég sokáig nem jött vissza. Már felfújták és kicövekeltek a sátrat, amikor meghallották a kiáltását, még a föld alól. Az alagúthoz ugrottak, és kisegítették. A Fizikusnak reszketett a keze. Alig tudott beszélni az izgalomtól.

– Mi történt? Nyugodj meg! – faggatták és csillapítgatták egymás szavába vágva. A Koordinátor erősen megragadta a vállát.

– Ott – mutatott a Fizikus a fölöttük sötétlő hajótestre –, ott volt valaki.

– Micsoda?

– Honnan veszed ezt?

– Ki volt az?

– Nem tudom.

– Hát honnan tudod, hogy volt ott valaki?

– A… a nyomairól. Véletlenül a kormányfülkébe mentem be… Tudjátok, tele volt földdel… és most nincsen.

– Hogyhogy nincsen?!

– Nincs benne föld. Majdnem tiszta.

– És hová lett a föld?

– Nem tudom.

– Benéztél a többi terembe?

– Igen. Illetve, én… elfelejtettem, hogy a kormányfülkében föld volt, és először még nem is gondoltam semmire, csak inni akartam. Átmentem a raktárba, találtam vizet, de nem volt edény, hát bementem a te kabinodba – nézett a Kibernetikusra–, és ott…

– Mi van ott, mondd már?!

– Minden tele volt nyálkával.

– Nyálkával?

– Igen, átlátszó, ragadós nyálkával… biztosan még rajta van a cipőmön! Nem láttam semmit, csak aztán éreztem, hogy ragad a cipőtalpam.

– Talán kifolyt valami a tartályokból, vagy valami vegyi reakció ment végbe. Hiszen tudod, hogy az edények fele összetört a laboratóriumban.

– Ne beszélj butaságokat! Inkább világítsatok ide a cipőmre!

A fényfolt lefelé vándorolt, és megvilágította a Fizikus cipőjét, amely helyenként úgy fénylett, mintha színtelen lakkréteg lenne rajta.

– Ez még nem bizonyítja, hogy valaki járt ott – mondta gyenge hangon a Vegyész.

– Hát persze, hiszen ebből még én sem jöttem rá! Fogtam egy bögrét, és visszamentem a raktárba. Éreztem, hogy ragad a cipőtalpam, de nem törődtem vele. Megittam egy akó vizet, aztán visszafelé jövet eszembe jutott, hogy benézek a könyvtárba, nem is tudom, miért. Valahogy nyugtalan voltam egy kicsit, de még semmire sem gondoltam. Benyitok, bevilágítok, és tiszta az egész padló: nyoma sincs a földnek! Én magam hordtam oda a földet, ez rögtön eszembe jutott, és akkor jöttem rá, hogy hiszen a kormányfülkében is föld volt!

– És aztán? – kérdezte a Koordinátor.

– Aztán semmi, aztán felrohantam.

– Talán még ott van… a vezérlőteremben vagy a másik raktárban – mondta halkan a Kibernetikus.

– Nem hinném – dünnyögte a Koordinátor. A lámpa, amelyet a Doktor lefelé irányított, csak a föld egy darabját világította meg. Döbbenten állták körül a Fizikust, aki még mindig lihegett.

– Lemenjünk, vagy mit csináljunk? – töprengett hangosan a Vegyész, de látszott rajta, hogy nem nagyon lelkesedik a lemenésért.

– Mutasd még egyszer a cipődet! – szólalt meg a Koordinátor.

Figyelmesen megnézte a bőrhöz tapadt száraz, csillogó réteget. Majdnem összeütötték a fejüket a Doktorral, aki ugyanakkor hajolt le. Egymásra néztek. Egyikük sem szólalt meg.

– Valamit tenni kell – jelentette ki elszántan a Kibernetikus.

– Hiszen nem történt semmi. Az itteni fauna valamelyik példánya bemászott a hajóba, és miután nem talált semmit, ami érdekelné, eltűnt – mondta a Koordinátor.

– Biztosan egy földigiliszta, mi? Csak éppen akkora, mint egy cápa vagy két cápa – háborgott a Kibernetikus. – Azt mondd meg: mi történt a földdel?

– Ez csakugyan furcsa. Talán…

A Doktor elhallgatott, és járkálni kezdett az alagút nyílása körül. A lámpa fénye mutatta távolodó alakját. A fényfolt hol közelről világította meg a földet, hol távolabb keresgélt valamit a sötétben.

– Megvan! – kiáltott fel hirtelen a Doktor. – Megtaláltam!

Odafutottak. Egy néhány méter hosszú földhányás fölött állt, amelynek lenyomott felszínét helyenként csillogó, vékony hártya borította.

– Úgy látszik, ez csakugyan valami földigiliszta – motyogta a Fizikus fojtott hangon.

– Eszerint mégis a rakétában kell éjszakáznunk – döntött hirtelen a Koordinátor. – Először átkutatjuk a biztonság kedvéért, aztán becsukjuk az ajtaját.

– Öregem, az reggelig fog tartani! – jajdult fel a Vegyész. – Még egyszer sem jártuk végig valamennyi helyiséget!

– Hiába, meg kell csinálni.

Sorsára hagyták a felfújt sátrat, és leereszkedtek az alagútba.

Lassan múltak a negyedórák. Végigjárták a hajót, minden zugba és szögletbe bevilágítottak. A Fizikus szerint a vezérlőteremben a műszerfalak roncsai nem ott vannak, ahol voltak, de ebben senki sem volt biztos. Aztán meg a Mérnöknek támadtak kétségei, hogy az alagútásáshoz használt szerszámokat olyan helyzetben hagyta-e, ahogyan most vannak.

– Mindegy – türelmetlenkedett a Doktor –, ne játsszunk detektívesdit, mindjárt két óra lesz!

Háromkor feküdtek le az ágyakról leszedett matracokra, akkor is csak azért, mert a Mérnök kijelentette, hogy a gépház két szintjének végigjárása helyett egyszerűen elreteszelhetik a gépházba nyíló ajtókat az acélfalon. A zárt helyiségben fülledtnek érezték a levegőt, s mintha valami kellemetlen szag is terjengett volna, de már majdnem összeestek a kimerültségtől. Gyorsan ledobták a cipőjüket és a kezeslábasukat, s mihelyt eloltották a lámpát, nehéz, nyugtalan álomba merültek.

A Doktor hirtelen felébredt a teljes sötétségben, és rögtön egészen ébernek érezte magát. Órájára nézett – egy darabig képtelen volt megérteni, hány óra van, az időpont nem egyezett a sötétséggel; elfelejtette, hogy az űrhajóban van, a föld alatt. Végre megállapította az óra zöld fénypontjainak koszorújáról, hogy nyolc felé jár. Elcsodálkozott. Ilyen keveset aludni! Elégedetlenül dörmögött valamit, és már át akart fordulni a másik oldalára, mikor hirtelen kővé dermedt.

A hajóban történt valami – inkább érezte, mint hallotta. A padló enyhén remegett. Valahol, nagyon messze, megcsikordult valami. Alig hallatszott ez a nesz, de a Doktor rögtön felült a matracán. Érezte, hogy meggyorsult a szívverése.

„Visszajött!” – jutott eszébe a lény, amelynek nyálkás nyomait a Fizikus felfedezte. – „Be akar hatolni a csapóajtón” – volt a következő gondolata. Egyszer csak megremegett a hajó, mintha egy roppant erő még mélyebben bele akarná nyomni a földbe. Az egyik alvó nyugtalanul felnyöszörgött. A Doktor egy pillanatig úgy érezte, hogy minden haja szála izzó dróttá válik. A hajó súlya tizenhatezer tonna! A padló megremegett – egyenetlen, akadozó remegés volt. Hirtelen megértette.

Ez az egyik hajtómű! Valaki beindította!

– Keljetek fel! – ordította, a lámpa után tapogatózva. Az emberek felugráltak, egymásnak ütköztek az egyiptomi sötétségben, fojtott kiáltások vegyültek össze. A Doktor végre megtalálta a lámpát, és felgyújtotta. Néhány szóval megmagyarázta, hogy mi történik. A Mérnök, még álomittasan, fülelni kezdett a távoli hangra. A hajótestet szaggatott lökések rázták meg, erősödő bugás töltötte be a levegőt.

– A bal oldali fúvókák kompresszorai! – suttogta a Mérnök. A Koordinátor némán gombolta be a kezeslábasát, a többiek is sietve öltözködtek. A Mérnök, úgy, ahogy volt, ingben-glóriában kirohant a folyosóra, útközben kirántva a Doktor kezéből a zseblámpát.

– Hová mész? Mit akarsz csinálni?

Utána futottak. A kormányfülkébe rohant. Lábuk alatt egyre hevesebben kongott és remegett a padló.

– Pillanatokon belül eltörhetnek a lapátok! – lihegte a Mérnök, miközben berontott a kormányfülkébe, amelyet a jövevény kitakarított. A főkapcsolókhoz ugrott, és lenyomott egy kart.

A sarokban kigyulladt egy jelzőlámpa. A Mérnök és a Koordinátor, most már együtt, előrángatták a faliszekrényből a sugárvetőt, kivették a tartójából, aztán sietve rákapcsolták a töltőcsatlakozóra. Az ellenőrző óra nem működött, de a fegyver csövén lévő hosszúkás csövecske kéken világított – van töltőáram!

A padló lázasan vibrált, a le nem csavarozott tárgyak ugráltak, a polcokon zörögtek a fémeszközök, egy üvegedény leesett és eltört, cserepei tovább csörömpöltek. A műanyag táblák maradványai egyre erősebben rezonáltak. Hirtelen teljes csönd lett, ugyanakkor kialudt az egyetlen lámpa. A Doktor rögtön bekapcsolta a zseblámpáját.

– Sikerült feltölteni? – kérdezte a Fizikus.

– Legfeljebb két sorozatra, de az is tiszta haszon! – kiáltotta vissza a Mérnök, miközben gyorsan kirántotta a csatlakozót. Felkapta a sugárvetőt, alumíniumcsövét a földre irányította, kezét a fogantyúra tette, és elindult a folyosón a gépház felé. Félúton voltak, a könyvtár mellett, mikor pokoli, hosszú csikorgás hallatszott. Két-három görcsös rándulás rázta meg az egész hajót, a gépházban nagy robajjal feldőlt valami, aztán csend lett.

A Mérnök és a Koordinátor egymás mellett rohant a páncélajtóhoz. A Koordinátor félretolta a megfigyelőablak fedőlapját, és benézett.

– Adjátok ide a lámpát! – mondta.

A Doktor rögtön a kezébe nyomta a lámpát, de nem volt könnyű bevilágítani a szűk, üveges nyíláson, és közben be is nézni. A Mérnök kinyitotta a másik figyelőnyílást, benézett, és elakadt a lélegzete.

– Ott fekszik – szólalt meg hosszabb idő után.

– Ki? Mi? – türelmetlenkedtek a háta mögött.

–A vendég. Világíts jobban, lejjebb, még lejjebb… ez az! Nem mozdul. Semmi sem mozdul.

Hallgatott egy kicsit.

– Akkora, mint egy elefánt – mondta aztán tompán.

– Hozzáért a gyűjtősínekhez? – kérdezte a Koordinátor, aki nem látott semmit, mert a zseblámpa, amelyet a nézőlyukhoz szorított, az egész nyílást eltakarta.

– Inkább belemászott az elszakadt vezetékekbe. Látom, kiállnak alóla a végződések.

– Minek a végződései? – idegeskedett a Fizikus.

– A magasfeszültségű kábel végződései. Nem mozdul. Nos, kinyitjuk?

– Ki kell nyitni – felelte egyszerűen a Doktor, és nekilátott a főretesz elfordításának.

– Hátha csak színlel! – szólalt meg valaki hátulról.

– Ilyen jól színlelni csak a hulla tud – felelte a Doktor, aki még bepillantott a másik figyelőnyíláson, mielőtt a Koordinátor elvette volna a zseblámpát.

Az acélreteszek könnyen elfordultak. Nyitva állt az ajtó. Egy hosszú percig senki sem lépte át a küszöböt, a Fizikus és a Kibernetikus az elöl állók válla fölött nézett be. Odabenn, a képernyőfal törött lemezein, beszorulva az erőszakkal szétfeszített válaszfalak közé, a zseblámpa fényében enyhén csillogó, meztelen, púpos tömeg feküdt. Felszínén olykor gyönge remegés futott végig.

– Él – suttogta fojtott hangon a Fizikus.

Erős, visszataszító szag terjengett a levegőben, olyan, mint az égett hajé. Vékony, kékes füstcsík oszlott szét a lámpafény pászmájában.

– A biztonság kedvéért – mondta a Mérnök, felemelte a sugárvetőt, csípőjéhez támasztotta a fegyver áttetsző agyát, és csövét a formátlan tömeg oldalának szegezte. Szisszenés hallatszott. A szikramentes kisülés éppen a púp alatt érte a középütt meredeken emelkedő, másutt szétfolyó testet. A hatalmas test megfeszült, felduzzadt, aztán mintegy összeroskadt, és még jobban szétterült. A fehér válaszfalak felső széle megremegett, amint a nagy súly még jobban szétfeszítette őket.

– Vége – mondta a Mérnök. Átlépte a magas acélküszöböt.

Mindannyian beléptek. Hiába próbálták felfedezni a lény fejét, lábait vagy csápjait. A tehetetlen tömeg formátlanul hevert a transzformátor kitépett szakaszán, púpja lefittyent, mint egy kocsonyával teli, laza zsák. A Doktor megérintette a tetem oldalát. Fölé hajolt.

– Ez inkább… – dünnyögte. – Szagoljátok meg! – mondta aztán.

Eléjük tartotta kezét, ujjai hegyén halenyvhez hasonló cseppecskék csillogtak. A Vegyész küzdötte le először ösztönös undorát. Meglepődve kiáltott fel.

– Megismered, igaz? – mondta a Doktor.

Most mindannyian megszagolták – és felismerték a csípős szagot, amely a „gyár” csarnokaiban terjengett.

A Doktor talált a sarokban egy kiemelhető kapcsolókart, szélesebb végét a test alá tolta, és megpróbálta a tetemet oldalára fordítani. Egyszer csak megcsúszott, a kar vége átütötte a bőrt, és az acélrúd majdnem a feléig behatolt a puha testbe.

– No, szépen vagyunk! Nem volt elég a hajóroncs, most már hullaházzá alakultunk! – vicsorgott dühösen a Kibernetikus.

– Inkább segítenél! – mérgelődött a Doktor, aki egyedül kínlódott a test megfordításával.

– Várj egy kicsit, öregem – mondta a Mérnök. – Hogy lehet az, hogy ez a barom beindította az aggregátot?

Meghökkenve meredtek rá.

– Csakugyan… – makogta a Fizikus. – Hát hogy van ez? – tette hozzá kissé elbambulva.

– Ha beledöglünk is, meg kell fordítani, nem értitek?! – fakadt ki a Doktor. – Gyertek ide mind! Ne onnan, innen! Úgy! Nem kell kényeskedni! Na, mi lesz?

– Várj – mondta a Mérnök. Kiment, és kisvártatva az acélrudakkal tért vissza, amelyeket az alagút ásásához használtak. A tetem alá csúsztatták a rudakat, és a Doktor vezényszavára megemelték. A Kibernetikus összeborzadt, mikor keze megcsúszott a síkos acélon, és a lény csupasz bőréhez ért. A test cuppanó hangot adva, tehetetlenül az oldalára fordult. Hátraugrottak. Valaki felkiáltott.

Mint egy gigászi, hosszúkás osztrigából, úgy lógott ki két összesimuló, vastag, ráncos húsköteg közül egy kétkarú törzsecske. Saját súlyánál fogva egyre lejjebb csúszott, göcsörtös ujjacskái egészen a padlóig értek. Nem volt nagyobb egy gyermek felsőtesténél. Megnyúlt, halványsárga hártyaszalagokon függött, egyre lassabban himbálózott, aztán megállt. A Doktor szánta rá magát először, hogy odalépjen. Megfogta a puha, sokízületű kar végét, és a halványan erezett, apró törzs felemelkedett, megmutatva szem nélküli, lapos arcocskáját tátongó orrlyukaival és egy elharapott nyelvhez hasonló húscafattal ott, ahol az embernek a szája van.

– Az Éden-lakó… – mondta tompán a Vegyész. A Mérnök szólni sem tudott a megrendüléstől, leroskadt a generátor hengerére, és anélkül, hogy tudott volna róla, folyvást a ruhájába törölgette a kezét.

– Hát egy lény ez, vagy kettő? – kérdezte a Fizikus. Közelről nézte, amint a Doktor óvatosan megérinti a tehetetlen kis törzs mellét.

– Két lény egy testben, vagy egy lény kettőben… Vagy talán valami szimbiózis… Nem lehetetlen, hogy időnként szétválnak.

– Úgy, mint az a rémség a fekete szőrszállal? – borzongott meg a Fizikus. A Doktor csak bólintott, és folytatta a vizsgálódást.

– De annak a nagynak nincs se lába, se szeme, se feje, se semmije! – szólalt meg a Mérnök. Rágyújtott egy cigarettára, pedig sohasem dohányzott.

– Az majd kiderül – mondta a Doktor. – Gondolom, nem ellenzitek, hogy felboncoljam. Úgy is fel kell darabolni, másképp nem tudjuk kivinni innét. Segíthetne valaki, de… nem lesz túl kellemes munka. Ki vállalkozik?

– Én.

– Majd én – szólalt meg majdnem egyszerre a Koordinátor és a Kibernetikus. A Doktor felállt.

– Ha ketten lesztek, még jobb. Most összeszedem a szükséges eszközöket, az is elég soká fog tartani. Meg kell jegyeznem, hogy itteni tartózkodásunk kezd túl bonyolulttá válni. Ha ez így megy tovább, egy hétig fog tartani, míg kipucoljuk a cipőnket. Semmit sem tudunk befejezni, amit elkezdtünk.

A Mérnök és a Fizikus kiment a folyosóra. A Koordinátor a műtőből visszajövet – már gumikötényben és feltűrt ruhaujjal – megállt mellettük. Nikkeltálcát hozott, tele sebészeti eszközökkel.

– Tudjátok, hogy nem működik a tisztító – mondta. – Ha dohányozni akartok, menjetek föl!

Felmentek hát az alagútba. A Vegyész csatlakozott hozzájuk, aki minden eshetőségre felkészülve magával vitte a sugárvetőt is, amelyet a Mérnök a gépházban hagyott.

Magasan állt a kis, lapos nap, a messzeségben a felhevült levegő úgy remegett a homok felett, mint a kocsonya. Leültek a hosszú árnyéksávba, amelyet a ferde űrhajótest vetett.

– Nagyon fura állat ez, és igazán nem értem, hogy tudta beindítani a generátort – mondta a Mérnök. Végigsimította arcát, a szakálla már nem szúrt. Mindannyian szakállat eresztettek, pedig folyton hajtogatták, hogy borotválkozni kellene, de valahogy senkinek sem jutott rá ideje.

– De most, őszintén szólva, annak örülök a legjobban, hogy a generátor egyáltalán áramot adott. Ez azt jelenti, hogy legalább a tekercselés ép.

– És a zárlat? –jegyezte meg a Fizikus.

– Az semmi, kiment az automata biztosító, szóra se érdemes. A mechanikus rész ripityára törött, de majd valahogy megcsináljuk. Csapágyakból van tartalék készletünk, csak meg kell keresni. Persze, elméletileg a tekercselést is össze lehetett volna hozni, de így, puszta kézzel… beleőszültünk volna. Most azt hiszem, egyszerűen azért nem tudtam rászánni magam, hogy alaposan körülnézzek, mert féltem, hogy teljesen ripityára ment minden, és tudjátok, mit jelentene az.

– A reaktor – kezdte a Vegyész. A Mérnök elfintorodott.

– A reaktor, az más tészta. Majd arra is sor kerül. Előbb áramra van szükségünk. Áram nélkül semmit sem tudunk csinálni. A hűtés szivárgását öt perc alatt meg lehet szüntetni, de meg kell forrasztani a vezetékeket. Ahhoz is áramra van szükségem.

– És úgy gondolod, hogy most már hozzáláthatunk a javításhoz? – kérdezte reménykedve a Fizikus.

– Persze. Elkészítjük a javítások sorrendjének tervét, már beszéltem erről a Koordinátorral. Először is, legalább egy működő aggregátra van szükségünk. Kockázat nélkül persze semmire nem jutunk, mert az aggregátot atomenergia nélkül kell beindítani, a fene tudja, hogyan! Hacsak kurblival nem… Az ördög vinné el… amíg a villamos vezérlés nem működik, fogalmam sincs, mi történik a máglyában.

– Azzal nincs vész, a neutronlassítók távirányítás nélkül is működnek – mondta a Fizikus. – A máglya önműködően üresjáratra állt át. Legfeljebb az első beindításnál keletkezhet kicsit túl magas hőmérséklet, ha a hűtés…

– Na, köszönöm szépen! Szétfolyhat a máglya, és erre te azt mondod, hogy „nincs vész”?

Egyre jobban belehevültek a vitába, aztán elkezdték higgadtabban is megtárgyalni a dolgot, és mivel egyiküknek sem volt kedve lemenni a rakétához, a homokba rajzolgatták az ábráikat. Egyszer csak az alagútból kidugta a fejét a Doktor, és odakiáltott nekik.

Felugrottak.

– No, mi újság?

– Bizonyos szempontból kevés, más szempontból sok – felelte a Doktor, aki elég különös látványt nyújtott, mert csak a feje állt ki a földből, miközben beszélt.

– Kevés – folytatta –, mert bármilyen furcsán hangzik is, még mindig nem tudom biztosan, hogy egy lény-e, vagy kettő. Mindenesetre állat. Két véredényrendszere van, de nem teljesen különválasztva. A nagy, a hordozó, azt hiszem, ugrálva vagy lépkedve mozgott.

– Ez elég nagy különbség – jegyezte meg a Mérnök.

– Talán így is, úgy is – magyarázta a Doktor. – Amit púpnak néztünk, abban az emésztőrendszere van.

– A hátán?

– Az nem a háta! Hanyatt esett, amikor az áramütést kapta!

– Hogyhogy? Azt akarod mondani, hogy az a kicsi, amelyik… – A Mérnök nem fejezte be a mondatot.

– Amelyik egy gyerekre hasonlít – egészítette ki nyugodtan a Doktor –, igen, az jóformán lovagolt a hordozóján… vagy mindenesetre ez is lehetséges. No, nem éppen lovagolt – igazította helyre magát –, többnyire valószínűleg annak a nagyobbik törzsnek a belsejében ücsörgött. Van ott egy erszényszerű fészke, az egyetlen dolog, amihez hasonlíthatom, a kenguru erszénye, de a hasonlóság nagyon csekély és nem funkcionális.

– És feltételezed, hogy értelmes lény? No persze, nyilván az – válaszolta meg a kérdést mindjárt a Fizikus.

– Feltétlenül értelmesnek kellett lennie, ha ki tudta nyitni az ajtót, és becsukta maga után, a gépek beindításáról már nem is beszélve – mondta a Doktor, akinek valahogy nem akarózott kimászni a felszínre –, csak az a bökkenő, hogy nincs idegrendszere, úgy, ahogyan mi értelmezzük.

– Hogyhogy?! – döbbent meg a Fizikus. A Doktor felvonta a szemöldökét.

– Mit csináljak? Ez a helyzet. Vannak szervei, amelyeknek a rendeltetését nem is sejtem. Veleje van, de a koponyájában, abban a kis koponyájában nincsen agy. Illetve van ott valami, de minden anatómus kontárnak nevezne, ha meg akarnám győzni, hogy az ott agy… Inkább mirigyfélék, de mintha nyirokmirigyek lennének. De a tüdői között – mert három tüdeje van – találtam a leg–furcsábbat. Valamit, ami egyáltalán nem tetszik nekem. Spirituszba tettem, később majd megnézitek. Egyelőre sürgősebb munka vár ránk. A gépház sajnos olyan lett, mint egy vágóhíd. Azonnal ki kell hordani és el kell ásni mindent, mert a hajóban elég meleg van. Igazán sürgős a dolog, különös tekintettel erre a hőségre. Tegyetek fel sötét szemüveget, kössétek be az arcotokat, a szag nem kellemetlen, de ilyen mennyiségű nyers hús…

– Tréfálsz? – sápadt el a Fizikus.

– Dehogy.

A Doktor csak most mászott ki az alagútból. A gumiköpenye fölé húzott fehér köpeny merő vér volt.

– Belátom, hogy nem valami üdítő látvány. Igazán sajnálom, de hát mit csináljunk? Muszáj. No, gyertek!

A Doktor hátat fordított, és eltűnt. A többiek összenéztek, aztán sorra lekecmeregtek az alagútba.

A sírásói munka, ahogy a Vegyész nevezte, csak késő délután ért véget. Félmeztelenül dolgoztak, hogy össze ne piszkítsák a kezeslábasukat, miközben vödrökben és bádogsaroglyákon kicipelték az óriási hústömeget, majd elásták a feldarabolt tetemet kétszáz méterre a rakétától, a domb tetején. A Koordinátor takarékossági intelmei ellenére öt vödör vizet használtak el a mosakodáshoz. A behemót lény vére embervérre hasonlított, amíg meg nem alvadt, de hamarosan narancssárgára változott, majd laza, sárga porrá száradt.

A legénység elcsigázva roskadt le napnyugta táján a rakéta alá. Evésre gondolni sem tudtak, csak a kávét meg a vizet döntötték magukba mohón, aztán sorra elaludtak, pedig még meg kellett volna beszélniük a javítómunkák első szakaszát. Éjszaka volt, mire felébredtek. Megint le kellett menni a raktárba ennivalóért, konzervdobozokat nyitogatni, ételt melegíteni, evés után elmosogatni – éjfélkor hirtelen elhatározták, hogy mivel mindannyian kialudtak magukat, most már nem fekszenek le, hanem hozzálátnak az előkészítő munkálatokhoz.

Hevesen dobogott a szívük, mialatt eltakarították a műanyag- és fémroncsokat a megsérült generátor tetejéről. Kéziemelőkkel, csörlőkkel dolgoztak; órákat töltöttek azzal, hogy az acélroncsok közül kiszedjenek minden pótalkatrészt, minden használható apróságot, szintezőt vagy kulcsot. Végül eljutottak odáig, hogy az oldalsó generátort már teljesen átvizsgálták, a törött csapágyat éppel helyettesítették, és a legkisebb kompresszor lapátjait működőképes állapotba hozták. Ezt egyébként igen egyszerű, sőt primitív módon oldotta meg a Mérnök: mivel tartalék lapát túl kevés volt, egyszerűen kivágott minden második lapátot – a forgórész így persze kisebb teljesítményű lesz, de mindenesetre működőképes. Hajnali ötkor a Koordinátor kijelentette, hogy most befejezik a munkát. Mindenképpen szükség lesz még egypár expedícióra, mondta, már csak a vízkészlet kiegészítése végett is, meg egyéb okokból, tehát nem forgathatják fel az álom és az ébrenlét ritmusát. Reggelig alszanak, aztán megint munkához látnak.

Az éjszaka hátralevő része nyugodtan telt el. Reggel senki sem vágyott kimenni a felszínre, mindenki kész volt folytatni a munkát, mégpedig azonnal. A Mérnök már összehozott holmi szerszámkészletet, nem kellett minden apróságért befutkosni az összes kabint. Először megvizsgálták az elosztót, amely mindenütt olyan zárlatos volt, hogy szinte újra kellett összeszerelni. A roncsokat ép alkatrészekkel helyettesítették, amelyeket könyörtelenül kiszereltek a többi, nem működő aggregátból, aztán hozzáláttak a generátor voltaképpeni beindításához. A Mérnök terve, amelyet megvalósítani készültek, elég kockázatos volt: a dinamót a kompresszorral forgatták, amelyet palackos oxigénnel hajtott turbinává alakítottak. Rendes körülmények között a tartalék aggregátot a reaktorból nyert magasnyomású vízgőzzel indítják be – a reaktor ugyanis, mint a hajó szíve, a legkevésbé sérülékeny gépezetnek számít –, de most erre nem is gondolhattak, hiszen a villamos berendezés teljesen tönkrement. Kénytelenek voltak hát a vastartaléknak számító oxigént felhasználni. Az értékes gáz csak látszólag veszett kárba, hiszen arra számítottak, hogy ha majd az egész gépház beindul, a kiürült palackokat ismét megtölthetik a légkörből nyert oxigénnel. Más lehetőség nem volt, az atommáglya beindítása villanyáram nélkül őrültség lett volna. Ámbátor a Mérnök, bár erről senkinek sem szólt, erre az őrült lépésre is felkészült – amennyiben az oxigénes terv nem sikerülne. Nem tudhatták ugyanis, hogy a sűrített oxigén kitart-e addig, amíg sikerül beindítani a máglyát. A Doktor egy kis aknában állt a gépház felső emeletének padlója alatt, és fennhangon közölte az oxigén-manométerek adatait a csökkenő nyomásról. A többiek odafent sürögtek-forogtak. A Fizikus a máglya ideiglenes vezérlőtáblája előtt állt. Ezt úgy bütykölték össze, hogy láttára minden földi szakembernek égnek állt volna a haja. A Mérnök fejjel lefelé lógott a generátor alatt, és a gyűrűkeféket erősítette fel, tetőtől talpig feketén a gépzsírtól. A Koordinátor a Kibernetikus mellett állt, mindketten az egyelőre mozdulatlan neutronszámlálót figyelték, a Vegyész pedig szerszámokat adogató kisinasként szaladgált közöttük.

Sziszegett az oxigén, a gázturbinának kinevezett kompresszor mérgesen búgott. A generátor kissé csörömpölve és remegve növelte fordulatszámát – forgórésze, mellyel a Mérnök olyan barbárul elbánt, nem volt pontosan kiegyensúlyozva –, bugása egyre magasabb sivításba ment át, a mennyezet alatt kutyafuttában kifeszített vezetékekről függő lámpák már erős, fehér fényt adtak.

– Kettőszáztizennyolc… kettőszázkettő… százkilencvenöt – hallatszott a láthatatlan Doktor monoton hangja, amelyet a bádogfalak visszhangja is eltorzított.

A Mérnök kimászott a dinamó alól, a gépzsírt és verítéket törölgetve borostás képéről.

– Lehet – lihegte.

Kezei reszkettek az erőfeszítéstől. Úgy elfáradt, hogy nem is volt nagyon izgatott, mikor a Fizikus megszólalt:

– Kapcsolom az elsőt.

– Százhetven, százhatvanhárom, százhatvan – szavalta egyenletesen a Doktor, túlkiabálva a sivító dinamót, amely már elkezdett indítóáramot adni a reaktornak, és egyre több oxigént igényelt fordulatszáma fenntartásához.

– Teljes terhelés! – nyögött fel a Mérnök, a mutatókat figyelve.

– Mindent bekapcsolok! – kiáltotta elszánt, megcsukló hangon a Fizikus, és önkéntelenül összegörnyedve, mintha csapást várna, két kézzel megrántotta a fekete fogantyút.

Kinyitotta a száját. A Koordinátor, anélkül, hogy észrevette volna, egyre erősebben szorította a Fizikus karját. A kitört üvegű, négyszögletes óralapra meredtek, sebtiben kiegyenesített, görbe mutatóival: ezek jelezték a gyors neutronok áramlásának sűrűségét, az elektromágneses szivattyúk helyes cirkulációját, valamint mutatták az izotópos szennyeződést és a máglya belső hőelemeinek működését. A dinamó jajgatott, üvöltött, szikrák pattogtak a tökéletlenül érintkező gyűrűk alól. A máglya belsejében, a vastag, fényes páncél alatt dermedt nyugalom honolt. A mutatók meg sem rezdültek. Hirtelen mind berezegtek a Fizikus szeme előtt, majd összemosódtak. A Fizikus behunyta a szemét, és mikor könnyek között kinyitotta, működési helyzetben pillantotta meg őket.

– Túl van a kritikuson! – ordította a Fizikus, és felzokogott, tovább szorongatva a két fogantyút. Érezte, amint az izmai elernyednek. Egész idő alatt a robbanást várta.

– Biztosan beragadtak a mutatók – mondta nyugodtan a Koordinátor, mintha nem látná, hogy mi történik a Fizikussal. Nehezére esett a beszéd, olyan görcsösen összeszorította eddig az állkapcsát.

– Kilencven… nyolcvanegy… hetvenkettő… – mondogatta egyenletesen a Doktor.

– Most!!! – üvöltötte a Mérnök, és nagy, vörös kesztyűs keze meghúzta a főkapcsolót. A generátor felnyögött, és veszíteni kezdett a fordulatszámából.

A Mérnök a kompresszorhoz ugrott, és lezárta mindkét bevezető szelepet.

– Negyvenhat, negyvenhat, negyvenhat – ismételgette ütemesen a Doktor.

A turbina már nem vett fel oxigént a palackból. A lámpák gyorsan sápadtak, egyre sötétebb lett.

– Negyvenhat, negyvenhat… – hajtogatta az aknából a Doktor.

Hirtelen egy csapásra felfénylettek a lámpák. A dinamó már alig forgott, de volt áram, minden bekapcsolt óra mutatta a növekvő feszültséget.

– Negyvenhat… negyvenhat… – ismételgette tovább a Doktor, aki semmiről sem tudott acélkalitkájában.

A Fizikus leült a padlóra, és kezébe temette arcát. Majdnem teljes csönd volt. A generátor forgórésze mély hangon zümmögött, egyre lassabban forgott, még hintázott egy kicsit, aztán megingott és megállt.

– Negyvenhat… negyvenhat… – folytatta rendületlenül a Doktor.

– Mi van a szivárgással? – kérdezte a Koordinátor.

– Szabályos – felelte a Kibernetikus. – Nyilván a lassulási csúcsnál következett be a szivárgás. Az automata még be tudta cementezni, mielőtt beállt a zárlat.

Többet nem mondott, de mindenki megértette, milyen büszke erre az automatára. Titkon egyik kezével leszorította másik kezének ujjait, mert annyira remegtek.

– Negyvenhat… – szajkózta a Doktor.

– Hagyd abba, te ló! – kurjantott fel hirtelen az aknába a Vegyész. – Már nem kell! A máglya áramot ad!

Egy percre csönd lett. A máglya működött, hangtalanul, mint mindig. Az acélgerendák között megjelent a Doktor sötét szakállal keretezett, sápadt arca.

– Igazán? – mondta.

Senki sem válaszolt. A műszereket nézték, mintha nem tudnának betelni a mutatók látványával, amelyek rezzenés nélkül munkahelyzetben álltak.

– Igazán? – ismételte a Doktor. Hangtalanul nevetni kezdett.

– Mi van már veled?! – szólt rá mérgesen a Kibernetikus. – Hagyd már abba! A Doktor felkapaszkodott, leült a Fizikus mellé, és nézni kezdte a műszereket a többiekkel együtt.

Senki sem tudta, meddig ültek így.

– Ide figyeljetek! – szólalt meg fiatalos, friss hangon a Doktor. Mindenki ránézett, mintha álomból ébredtek volna. – Még sohasem voltam ilyen boldog – suttogta, és elfordította a fejét.

NEGYEDIK FEJEZET

Alkonyatkor a Koordinátor és a Mérnök felment a szabadba friss levegőt szívni. Leültek a kiszórt föld sáncára, és nézték az éppen lenyugvó, rubinvörös napkorongot.

– Nem hittem volna – dünnyögte a Mérnök.

– Én sem.

– Ez a máglya… nem rossz darab, mi?

– Egész rendes holmikat gyártunk a jó öreg Földön.

– No de hogy ezt kibírta! Egy darabig hallgattak.

– Kezdetnek mindenesetre szép – szólalt meg a Koordinátor.

– Kicsit túl idegesen dolgoznak – jegyezte meg a Mérnök. – Pedig ez maratoni munka, hiszen tudod… Magunk közt szólva, körülbelül a századrészét végeztük el annak, ami ahhoz kell, hogy…

– Tudom – felelte nyugodtan a Koordinátor. – Egyébként még az se biztos, hogy…

– A gravimetrikus vezérlésre gondolsz?

– Nem csak arra. A kormányfúvókák, az egész alsó fedélzet.

– Megcsináljuk.

– Meg.

A Mérnök pillantása, amely tétován kószált a tájon, hirtelen megpihent egy hosszúkás, alacsony földkupacon a domb csúcsa közelében. Ott ásták el az Éden-lakó maradványait.

– Egészen megfeledkeztem róla… – mondta csodálkozva. – Mintha egy évvel ezelőtt történt volna. Te is?

– Én nem. Egész idő alatt őrá gondoltam. Amiatt, amit a Doktor a tüdejében talált.

– Micsoda? Ja, persze, említett valamit. Mi volt az?

– Egy tű.

– Tű?!

– Az is lehet, hogy nem tű. Megnézheted. Elrakta egy kis üvegbe, ott van a könyvtárban. Egy vékony csövecske letörött darabja, a hegye ferdén metszett, mint az injekciós tűké.

– Mi az ördög lehet?

– Sejtelmem sincs.

A Mérnök felállt.

– Tudod, mi a furcsa? Magam sem értem, miért, de alig érdekel a dolog. Hogy őszinte legyek, tulajdonképpen egy cseppet sem érdekel. Úgy érzem magam, mint indulás előtt, érted? Vagy mint egy repülőutas, aki pár percre kiszállt egy idegen repülőtéren, elvegyült az ottani lakosok tömegében, tanúja lett valami furcsa, érthetetlen jelenetnek, de tudja, hogy ő nem tartozik oda. Pár perc múlva elrepül, és ezért valahogy nagyon távolról, idegenül és közönyösen nézi mindazt, ami körülötte folyik.

– Mi nem repülünk el egyhamar…

– Tudom, de mégis így érzem.

– Menjünk vissza! Addig nem fekhetünk le, amíg ki nem cseréljük valamennyi ideiglenes alkatrészt. A biztosítókat is be kell szerelni. Aztán mehet a máglya üresjáratban.

– No jó, gyerünk!

Az éjszakát az űrhajóban töltötték, a kis lámpákat égve hagyták. Időnként felébredt valamelyikük, félálomban odapillantott, égnek-e a lámpák, és megnyugodva aludt el újra. Reggel frissnek és erősnek érezték magukat. Először a legegyszerűbb takarító félautomatát indították be. A gép tízpercenként elakadt, mert befúródott a mindent elborító romhalmazokba. A Kibernetikus, szerszámokkal felszerelve, követte a masináját. Kirángatta, mint egy tacskót a rókalyukból, eltávolította azokat a roncsdarabokat, amelyek túl nagynak bizonyultak a félautomata szívótorka számára, és megint bekapcsolta a gépet. A félautomata búgva nekirontott a következő romhalmaznak, ádázul belefúrta magát, és minden kezdődött elölről. Reggeli után a Doktor kipróbálta a villanyborotváját, de frissen borotválkozva elég furcsán festett: arca felső részét barnára égette a nap, alsó része pedig teljesen fehér maradt. Olyan volt, mintha barna álarcot viselne. A többiek követték a példáját. Alig ismertek rá egymásra, mert csak most derült ki, milyen sovány, beesett az arcuk.

– Jobban kell táplálkoznunk – szögezte le a Vegyész. Elborzadva nézte magát a tükörben.

– Mit szólnál egy adag friss vadpecsenyéhez? – javasolta a Kibernetikus.

A Vegyész összerázkódott.

– Jó kis ötleteid vannak! Ne is beszélj róla! Csak most jutott megint eszembe. Pedig vele álmodtam…

– Azzal az állattal?

– A fene tudja, állat-e…

– Hát mi lenne?

– Hogy tudna egy állat beindítani egy generátort?

A többiek hallgatták a beszélgetést.

– Megállapították, hogy a fejlődés magasabb fokán minden lény kitalál valamiféle ruházatot – mondta a Mérnök –, ez a dupla jószág pedig meztelen volt.

– Hogy mondtad? Meztelen? – vetette közbe a Doktor.

– Miért?

– Mert egy tehénről vagy majomról nem mondanád, hogy meztelen.

– Mert azoknak szőrük van.

–A vízilónak vagy a krokodilnak nincsen szőre, mégse neveznéd meztelennek.

– No és? Így jött a számra.

– Éppen erről van szó.

Hallgattak egy darabig.

– Mindjárt tíz óra – szólalt meg a Koordinátor. – Jól kipihentük magunkat. Tehetnénk egy kirándulást, másfelé, mint a múltkor. A Mérnök azt mondta, előkészíti a sugárvetőket. Készen vannak?

– Öt darabunk van, mind feltöltve.

– Jól van. A múltkor észak felé mentünk, hát induljunk most keletnek. Fegyvert viszünk, de persze lehetőleg nem használjuk. Különösen, ha ezekkel a… duplákkal találkoznánk, ahogy a Mérnök nevezte őket.

– Duplák? Duplák? – ismételte meg a Doktor elégedetlenül, mintha a szót ízlelgetné. – Nem találom szerencsés elnevezésnek, de éppen ezért biztosan rajtuk ragad. Ez mindig így szokott lenni.

– Rögtön indulunk? – kérdezte a Fizikus.

– Az lesz a legjobb. Csak bebiztosítjuk a csapóajtót, nehogy újabb meglepetések érjenek.

– És nem mehetnénk a járgánnyal? – kérdezte a Kibernetikus.

– Hát… nemigen. Legalább öt órára lenne szükségem, hogy rendbe hozzam – mondta a Mérnök. – Vagy halasszuk holnapra a kirándulást?

A halasztáshoz azonban senkinek sem volt kedve – így hát nekivágtak az útnak, tizenegy körül, mert még a felszerelést is össze kellett készíteni. Bár ezt senki sem javasolta, mégis, mintha összebeszéltek volna, párosával mentek, nem messze egymástól, és a Doktor – az egyetlen, akinek nem jutott fegyver – a középső párba került. Lehet, hogy a talaj volt alkalmasabb a gyalogláshoz, vagy talán frissebben meneteltek – elég az hozzá, hogy egy óra sem telt el, és már nem látták maguk mögött a rakétát. A vidék lassacskán megváltozott. Egyre több karcsú, szürke „kehely” emelkedett az égnek, ezeket gondosan elkerülték, a távolban pedig feltűntek a hegyek: észak felé kopasz kúpok emelkedtek ki a síkságból elég meredek lejtőkkel és sziklafalakkal, az előttük magasodó hegyeket viszont a talajnál sötétebb növényzet foltjai tarkították.

Lépteik alatt csenevész növénykék zörögtek – olyan szürkék, mintha hamu borítaná őket, de ez volt a természetes színük; fehérrel erezett hajtásaikon apró, gyöngyszerű hólyagocskák nőttek.

– Tudjátok, mi hiányzik itt a legjobban? – szólalt meg a Fizikus. – A fű. A közönséges fű. Sohasem hittem volna, hogy ennyire… – egy darabig kereste a szót – ennyire kell az embernek…

A nap forrón sütött. Amint a hegyekhez közeledtek, távoli, egyenletes nesz ütötte meg a fülüket.

– Furcsa. Nincs szél, és mégis szélzúgást hallok – jegyezte meg a Vegyész, aki az első párban menetelt.

– Onnét jön – mutatta a mögötte gyalogló Koordinátor. – Úgy látszik, ott feljebb fúj a szél. Nézzétek csak, hiszen ezek tisztára olyanok, mint a földi fák!

– De más a színük, és csillognak…

– Nem, ezek kétszínűek – szólt közbe a Doktor, akinek kitűnő szeme volt.

– Két színt váltogatnak: hol lilábbak, hol kékek, sárgás árnyalattal.

A síkság elmaradt mögöttük. Találomra elindultak egy tágas szurdokban, amelynek agyagos faláról egyre pergett a föld. A szurdok falát az árnyékban finom foltocskák borították, ezek közelebbről nézve mohafélének vagy pókhálónak bizonyultak – a nézetek megoszlottak, mivel a képződmények leginkább még gyengén a lejtőhöz tapadó, laza üvegvattacsomókra hasonlítottak. Az emberek most felnéztek: vagy tizenöt méterrel a fejük fölött, a szakadék peremén meglátták az első facsoportot.

– Hiszen ezek egyáltalán nem fák! – kiáltott fel csalódottan a Kibernetikus, aki a menet végén haladt.

Amit fáknak véltek, azok vastag, erősen csillogó, szinte zsírosnak tűnő törzsek voltak sokrétegű koronával, amely egyenletesen lüktetett: hol megduzzadt és sötétebb lett, hol meg elhalványult, és ilyenkor ezernyi apró nyíláson átsütött rajta a nap. Ezt a váltakozást ismétlődő, álmos nesz kísérte, mintha valaki egy rugalmas anyaghoz szorított szájjal azt suttogná: „fszszsz – hhaaa – ffsz… – hhaaa”. Mikor jobban megnézték a legközelebbi fát, észrevették, hogy zegzugos ágaiból banán hosszúságú hólyagok nőnek ki, tele bogyószerű dudorokkal, amelyek hol felfúvódtak és elsötétedtek, hol lelappadtak, és ilyenkor világossá fakultak.

– Ez a fa lélegzik – mormolta ámulva a Mérnök. Figyelmesen hallgatta a fentről jövő, állandó neszt, amely az egész völgyet betöltötte.

– De figyeljétek csak: mindegyik más ütemben! – kiáltott fel szinte boldogan a Doktor. – Minél kisebb, annál gyorsabban lélegzik. Ezek, ezek „tüdőfák”!

– No jó! Gyerünk tovább! – noszogatta őket a Koordinátor, aki már előrement.

Követték. Az eleinte elég széles szurdok összeszűkült, nem túl meredeken fölfelé emelkedett, és végül két facsoport között kivezette őket egy kupolaszerű dombtetőre.

– Ha behunyod a szemed, olyan, mintha a tengerparton állnál! Próbáld csak ki! – unszolta a Fizikus a Mérnököt.

– Inkább nem hunyom be a szemem – dörmögte a Mérnök.

Menetirányukat kissé megváltoztatva, felértek a dombtetőre. Hepehupás, sokszínű táj terült el alattuk: lélegző fák olajzöld és rőt színt váltogató ligetei, agyagdombok mézsárga lejtői meg a napfényben ezüstös, árnyékban szürkészöld mohával borított foltok. Az egész vidéket vékony vonalak szelték át minden irányban. Ezek a keskeny csíkok végighúzódtak a völgykatlanok mélyén, körüljárták a hegyek szétágazó nyúlványait; egyik vörös volt, a másik majdnem fehér, mint egy homokkal felszórt ösvény, a harmadik csaknem fekete, mintha salakcsík lenne.

– Utak! – kiáltott fel a Mérnök, de rögtön hozzátette: – Nem, útnak túl keskenyek... Hát akkor mik lehetnek?

– A pókerdő után láttunk ilyesmit: azt a pázsitcsíkot – mondta a Vegyész. Felemelte a látcsövét.

– Nem, az más volt – kezdte a Kibernetikus.

– Oda nézzetek! – Összerezzentek a Doktor kiáltására.

Egy sárga csík fölött, amely két domb tágas nyergéből ereszkedett lefelé, pár száz méterre tőlük áttetsző valami suhant el. Halványan csillogott a napfényben, mint egy félig átlátszó, gyorsan forgó, küllős kerék. Amikor egy pillanatra az ég elé került, szinte egyáltalán nem látszott, és csak lejjebb, az agyagos domb lábánál csillant fel, mint világosabb, örvénylő fényfolt. Sebesen siklott az egyenes csík mentén, elhaladt egy lélegző liget előtt, a kontraszt révén felragyogott a sötét facsoport előtt, aztán eltűnt egy távoli völgy kapujában.

A Doktor kicsit sápadtan, égő szemmel fordult társaihoz.

– Érdekes, mi? – mondta. Kivillantotta fogait, mintha mosolyogna, de a szemében semmi vidámság nem volt:

– Az ördögbe, otthon hagytam a messzelátómat! Mutasd a tiédet – fordult a Mérnök a Kibernetikushoz. – Színházi látcső – morogta megvetően, és visszaadta a messzelátót.

A Kibernetikus megmarkolta a sugárvető üveges agyát, és mintha a súlyát méricskélte volna.

– Azt hiszem… a fegyverzetünk elég gyatra – bökte ki végül habozva.

– Miért gondolsz rögtön harcra?! – támadt rá a Vegyész.

Egy darabig szótlanul fürkészték a tájat.

– Továbbmegyünk, nem? – szólalt meg kissé bizonytalanul a Kibernetikus.

– Hát persze – felelte a Koordinátor. – Ni, ott van még egy! Nézzétek!

A második csillogó korong, amely sokkal gyorsabban siklott az elsőnél, kanyargós vonalat írt le a dombok között; olykor úgy rémlett, hogy egészen alacsonyan a föld felett repül, majd egy darabig egyenesen feléjük tartott, és ekkor teljesen elveszítették a szemük elől; csak amikor bekanyarodott, akkor látták meg ismét az elmosódott, ködösen fénylő, villámgyorsan forgó korongot.

– Jármű ez, vagy mi a fene…? – dünnyögte a Fizikus. Egyre a fényfoltot nézve, amely folyvást kisebb lett, és már el is tűnt a hullámzó erdők között, megfogta a Mérnök karját.

– Sajnos, csak a Földön jártam egyetemre – mordult fel a Mérnök, mintha valami hirtelen felbosszantotta volna. – Mindenesetre… – tette hozzá habozva – a közepén kidomborodik valami, mintha egy légcsavar agya lenne.

– Igen, a közepén nagyon erősen csillog valami – erősítette meg a Koordinátor. – Mekkora lehet, mit gondolsz?

– Ha a lenti fák ugyanolyan magasak, mint azok, amelyeket az előbb láttunk… akkor legalább tíz méter.

– Az átmérője? Én is így gondolom. Legalább tíz.

– Mind a kettő arrafelé tűnt el – mutatott a Doktor a további kilátást eltakaró, legmagasabb hegyvonulatra. – Akkor mi is arrafelé megyünk, igaz?

Elindult lefelé a lejtőn, üres kezeit lóbálva. A többiek követték.

– Fel kell készülnünk az első kapcsolatra – mondta a Kibernetikus. Hol harapdálta az ajkát, hol megnedvesítette.

– Nem láthatjuk előre, hogy mi fog történni. Nyugalom, megfontoltság, önuralom – ennél többet egyelőre nem határozhatunk el – mondta a Koordinátor. – De talán jobb lesz, ha más felállást választunk. Egy felderítő elöl, egy hátul. És kicsit jobban szétszakadozunk.

– Mutatkozzunk nyíltan? Talán jobb lenne, ha előbb igyekeznénk minél többet látni anélkül, hogy észrevennének bennünket – mondta gyorsan a Fizikus.

– Hát… bujkálni sem jó, mert az eleve gyanús. De az igaz, hogy minél többet látunk, annál hasznosabb lehet számunkra…

Miután megvitatták a taktika kérdését, lementek a dombról, és néhány száz lépés után odaértek az első titokzatos csíkhoz.

Kicsit hasonlított egy régi, földi eke nyomára. A kiforgatott föld a kéttenyérnyi széles, sekély barázda két oldalára szóródott. A mohával benőtt, keskeny árkocskák, amelyeket első felderítő útjukon láttak, hasonló méretűek voltak, de volt egy elég lényeges különbség: ott a barázda csupasz földben húzódott, belsejét viszont benőtte a moha, itt pedig, éppen megfordítva, a fehéres növénykék egyenletes rétegét szakította meg a felforgatott, csupasz föld csíkja.

– Furcsa – dörmögte a Mérnök, feltápászkodva térdelő helyzetéből. Ruhájába törölte agyagos kezét.

– Ide figyeljetek! – mondta a Doktor. – Én azt hiszem, azokat a barázdákat ott északon nagyon régen nem használják, azért nőtte be őket az az édeni moha…

– Lehet – felelte a Fizikus –, de mi vágja ezt a nyomot? Biztosan nem kerék, a keréknyom egészen más.

– Hátha mégis valami mezőgazdasági gép? – vetette fel a Kibernetikus.

– Ugyan! Tíz centi széles csíkban művelik a talajt?

Átlépték a barázdát, és továbbmentek, toronyiránt, a többi barázda felé. Éppen egy erdő szélén ballagtak, s a lélegző fák tompa moraj lásától alig hallották egymás szavát, mikor hátulról egyszerre csak éles, átható sivítás hangzott fel. Ösztönösen beugrottak a fák mögé. Rejtekhelyükről megpillantottak egy óriási, fényes, függőleges, forgó korongot, amely gyorsvonati sebességgel, nyílegyenesen száguldott tova. Pereme sötétebb volt, közepe hol lilásan, hol narancssárgán, erősen fénylett. Ennek a lencseszerűen kidudorodó középső résznek az átmérőjét két-három méterre becsülték.

Mihelyt a villogó jármű tovaszáguldott és eltűnt, nyomába eredtek. Az erdő véget ért, szabad terepen kellett haladniuk. Elég bizonytalanul érezték magukat, folyton hátratekingettek. Már egészen közel jártak a lapos nyergekkel szabdalt hegyvonulathoz, amikor újra meghallották az éles süvítést, és fedezék híján a földre vágódtak. Vagy kétszáz méterre tőlük újabb forgó korong suhant el, domború középső része égszínkék volt.

– Ez húsz méter magas is lehetett! – kiáltotta izgatottan a Mérnök. Feltápászkodtak. Köztük és a hegyek között völgykatlan terült el, a völgyet különös, színes sáv szabta ketté. Közelébe érve patakot pillantottak meg. Világos, homokos medre jól látszott a víz alatt. Két partja szivárványosan színes volt: közvetlenül a víz felett kékeszöld csík húzódott, mellette halvány rózsaszínű sáv, azon túl pedig csillogó, ezüst növények hajladoztak. Emberfej nagyságú, bolyhos gömbök borították őket, s mindegyiknek a tetején óriási, hófehér virág hármas kelyhe pompázott. A különös szivárványban gyönyörködve, meglassították lépteiket – és amikor a bolyhos gömbökhöz értek, a legközelebbi fehér „virágok” hirtelen megrezdültek, és lassan felrepültek a levegőbe. Remegő rajuk egy percig még fölöttük lebegett, halk, zümmögő hangot adva, aztán a magasba csapott. A kavargó „kelyhek” vakító fehéren csillantak meg a napfényben, és elrepültek, majd a patak túlsó partján leszálltak az ezüst gömbök sűrűjére. Ahol a barázda keresztezte a patakot, a két partot üveges anyagból való hidacska kötötte össze; íves felületén szabályos térközökben kerek lyukak voltak. A Mérnök rálépett a hídra, kipróbálta, megbírja-e, aztán lassan átment a túlsó partra. Mihelyt átért, lába elől rajokban röppentek fel a fehér „virágok”, és nyugtalanul keringtek fölötte, mint a felrebbentett galambok.

Elidőztek a pataknál, hogy megtöltsék a kulacsukat. Persze, nem ihattak a vízből, de a helyszínen nem végezhették el az elemzést, mintát kellett vinniük a későbbi vizsgálatokhoz. A Doktor letépett egy apró növénykét – ezek alkották a rózsaszínű sávot –, és a gomblyukába tűzte, mintha virág volna. A száracska tele volt csillogó, rózsaszínű gömböcskékkel, amelyeknek illatát a Doktor elbűvölőnek találta. Bár egyikük sem mondta ki, nehezen váltak meg ettől a gyönyörű helytől.

Hegyoldalon kapaszkodtak tovább, lábuk alatt moha zizegett.

– Ott van valami a csúcson! – kiáltott fel hirtelen a Koordinátor. Odafent mozgott valami, de körvonalait nem tudták kivenni, mert vakító sugarakat lövellt. Pár száz méterre a csúcstól már látták, hogy tengelye körül forgó, alacsony kupola. Oldalait tükörlapok borították, s a tükrök hol a napfényt verték vissza, hol a táj részleteit.

Amint végigpillantottak a hegyláncon, egy másik ilyen kupolát is felfedeztek; látni ugyan nem látták, csak a szabályos villódzás árulta el. Egyre több ilyen szikrázó pontot vettek észre – szabályos rendben sorakoztak a hegycsúcsokon, egészen a láthatárig.

A csúcs alatti kis nyeregből végre meglátták a hegyeken túli tájat is.

Az enyhe lejtő alatt, a hullámos terepen hosszú oszlopsorok húzódtak. A legtávolabbi oszlopok egy kékes építmény lábánál tűntek el, amely csak homályosan látszott a messzeségben. A közelebbiek fölött erősen vibráló légoszlop látszott, nyilván felhevítették a levegőt. Az oszlopsorok között tucatjával kanyarogtak a barázdák, hurkokat alkottak, elágaztak, kereszteződtek, és mind egy irányba tartott: a keleti láthatár felé. Ott zegzugos árkok, magaslatok, aranyos és ezüstös toronycsúcsok halvány, elmosódott mozaikjaként épületek erdeje ködlött fel, de annyira messze, hogy szemkápráztató, kékes folttá olvadt össze.

Az ég alja kicsit sötétebb volt arrafelé, helyenként fehéres gőzoszlopok emelkedtek a magasba és terültek szét gombaszerűen vékony köd- vagy felhőréteggé, amelyben a feszülten figyelő tekintet parányi, fel-felbukkanó és eltűnő fekete pontocskákat vehetett észre.

– A város… – suttogta a Mérnök.

– Ezt láttam… akkor… – szólt éppolyan halkan a Koordinátor.

Elindultak lefelé. A lejtő alján elérték az első oszlopsort.

Az oszlopok talapzata körülbelül három méter magas, szurokfekete kúp volt. Ebből nőtt ki a félig áttetsző oszlop. Fémesen csillogó csúcsa fölött vibrált a levegő. Egyenletes, tompa zúgás hallatszott.

– Ez valami légcsavar lehet – mondta félig kérdő hangon a Fizikus. Először óvatosan, aztán egyre bátrabban megtapogatták az oszlop kúpos talapzatát. Semmiféle remegést nem éreztek rajta.

– Nem – mondta a Mérnök –, odafönn nem forog semmi. Nem érezni légáramlást. Talán valami adó, vagy mi az ördög…

Továbbmentek az enyhén hullámos terepen. Már rég nem látták a várost, de nem tévedhettek el; nemcsak a hosszú oszlopsorok mutatták az irányt, hanem a számtalan barázda is. Olykor elsuhant egy-egy örvénylő fényfolt különböző irányban, de mindig olyan messze tőlük, hogy nem is próbáltak fedezéket keresni.

Jókora erdő sárgászöld foltja tűnt fel. Meg akarták kerülni, az oszlopsort követve, de túl nagy kerülő lett volna, mert az erdő mindkét irányban messzire nyúlt. Inkább átvágtak rajta.

Körülvették őket a lélegző fák. A cső formájú növénykékkel és fehéres mohával benőtt talajt hólyagszerű, száraz levelek borították, s ezek minden lépésnél kellemetlenül ropogtak a talpuk alatt. A vastag gyökerek közül helyenként sápadt, húsos virágok dugták ki a fejüket, a virágok közepéből hegyes tövisek meredeztek. A fatörzsek vastag héján illatos gyanta cseppecskéi csurogtak. Az elöl haladó Mérnök hirtelen lelassított, és rosszkedvűen mondta:

– A fene egye meg, mégsem kellett volna erre jönni!

A fák között mély árok tátongott, agyagos falát hosszú, kígyószerű növények füzérei borították. Visszafordulni már nem volt érdemes, hát lecsúszkáltak a hajlékony indákkal borított falon az árok fenekére, ahol vékony vízér csordogált. A szemközti fal túl meredek volt, elindultak hát az árok fenekén, olyan helyet keresve, ahol felmászhatnak. Vagy száz lépést mentek. Az árok kiszélesedett, falai alacsonyabbá váltak. Kissé világosabb lett.

– Hát ez meg… – kezdte a Mérnök, de hirtelen elhallgatott. Émelyítő, édeskés szag csapta meg őket. Megtorpantak. Az erdő hol elsötétedett felettük, hol átengedte a napfény aranyló foltocskáit. Magasan a fejük fölött tompán morajlottak a lélegző fakoronák.

– Ott van valami – suttogta a Mérnök. Már felmászhattak volna az árok ellaposodott, alacsony túlsó partjára, de szorosan egymás mellett, kissé előrehajolva, továbblépkedtek a növények fala felé, amelyen át olykor, mikor a szellő réseket nyitott rajta, valami hosszúkás, sápadt tömeget láttak. A talaj süppedőssé vált, cuppogott a lábuk alatt. Nem törődtek vele. Amikor széthajtották a fürtös nyúlványokkal borított növényszárakat, napsütötte tisztás tárult elébük. A fák szabadon hagyták ezt a tisztást, majd túlsó oldalán ismét összezárultak, csak egy keskeny nyílás választotta el őket, s abból barázda futott ki a tisztásra. A barázda négyszögletes árokban végződött, az árkot a kidobált agyagföld keretezte. Az emberek földbe gyökerezett lábbal álltak a sűrűben, a tisztás szélén, a lassan tekergő növényszárak zizegve súrolták a ruhájukat, a fürtös végű indák lomhán végigsimították a cipőjüket, és mintegy kelletlenül visszahúzódtak. Ők csak álltak és néztek.

Az árok partján tornyosuló, viaszsápadt halom első pillantásra egy darabból való, puffadt tömegnek tűnt. A szörnyű bűzben alig bírtak lélegzetet venni. Szemük lassacskán felismerte és megkülönböztette az egyes testeket. Némelyik púpjával fölfelé hevert, mások az oldalukon. A mellizmok réséből kilógtak a csenevész, sápadt felsőtestek, a kifordult, egymáshoz szorult arcocskákkal. Az egymáshoz tapadt, gyűrött, nagy testek összekeveredtek a bütykös ujjú vézna kezecskékkel – rengeteg ilyen kéz lógott tehetetlenül a puffadt oldalak mellett –, és sárga nedv csurgott le rajtuk.

A Doktor olyan görcsösen szorította a mellette állók karját, hogy felkiáltottak volna, ha egyáltalán érzik.

Lassan előbbre léptek.

Szorosan egymás mellett maradva közeledtek az árokhoz. Már látták, mi van benne. Az árok nagyon nagy volt.

A napfényben csillogó, híg folyadék kövér cseppjei lecsurogtak a viaszos hátakon, oldalakon, meggyűltek a szem nélküli, homorú arcok mélyedésében. Úgy rémlett, még a lehulló cseppek egyenletes csöpögését is hallják.

Összerándultak: távoli, erősödő sivítás hallatszott. Egy pillanat alatt beugrottak a sűrűbe, átszakítva a növényfalat. A földre vetették magukat, kezük ösztönösen megragadta a sugárvető agyát. Az indák még hintáztak előttük, amikor a függőleges korong halványan megcsillant a szemközti fák között, és a levegőt kavarva a tisztásra siklott.

Vagy tíz méterrel az árok előtt lelassított, de sivítása még élesebb lett. Szédületes gyorsasággal, zúgva hasította a levegőt, megkerülte az árkot, közelebb siklott hozzá, majd hirtelen nagy tömeg föld repült a levegőbe. Vöröses felhője a fényes korongot majdnem a feléig eltakarta, göröngyök záporoztak a bozótra és a földön lapuló emberekre. Undorító, tompa hang hallatszott, mintha egy gigászi sarkantyú egy halom nedves vásznat hasogatna. A forgó korong már a tisztás túlsó végén járt, ismét közeledett, kis ideig egy helyben forgott, remegő síkja lustán hol jobbra, hol balra fordult, mintha becélozná magát; hirtelen felgyorsult, és az árok túlsó oldalát eltakarta a nagy robaj közepette felrepülő agyagföld felhője. A korong zúgott, egy helyben dülöngélt, úgy rémlett, mintha felfúvódna. Mindkét oldalán látták a tükrös domborulatot, amely a fák és növények kicsinyített tükörképét mutatta. Belül megmozdult valami, egy medveszerű árnyék; az éles, vibráló hang hirtelen elhalkult, és a korong elszáguldott ugyanazon a barázdán, amelyen jött.

A tisztáson most friss földhányás emelkedett, körülötte csaknem egy méter mély árok.

A Doktor nézett először a többiek szemébe. Lassan feltápászkodtak, gépiesen leverték ruhájukról a növényfoszlányokat és a pókhálószerű szálakat. Aztán, mintha összebeszéltek volna, elindultak visszafelé ugyanazon az úton, amelyen jöttek. Már régen maguk mögött hagyták az árkot, az erdőt, az oszlopsort, már a hegy oldalában jártak, a villogó, tükörfalú kupola alatt, amikor a Mérnök megszólalt:

– Hátha mégis csak állatok?

– És mi mik vagyunk? – mondta a Doktor ugyanazon a hangon, mint a visszhang.

– Nem úgy értem.

– Láttátok, ki ült abban a forgó korongban?

– Én nem láttam benne senkit – mondta a Fizikus.

– Pedig volt. Ott, a közepében… az valami utasfülke. A felülete csiszolt, de átenged valamennyi fényt. Láttad? – fordult a Koordinátor a Doktorhoz.

– Láttam. De nem vagyok benne biztos, illetve…

– Illetve: inkább nem akarsz biztos lenni?

– Igen.

Továbbmentek. Némán hagyták maguk mögött a legmagasabb hegyek láncát. Amikor a pataknál jártak, az erdő felől fénykorongok bukkantak fel. Az emberek a földre vágódtak.

– Jó színe van a ruhánknak – mondta a Vegyész, amikor felálltak és továbbindultak.

– De azért furcsa, hogy még nem vettek észre – jegyezte meg a Mérnök. A Koordinátor, aki eddig hallgatott, hirtelen megállt.

– Az alsó RA vezeték ép, ugye, Henrik?

– Igen, ép. Miért?

– A máglyának van tartaléka. Leengedhetünk egy kicsit az oldatból.

– Akár húsz litert is! – mondta a Mérnök, és ádáz mosoly derítette fel az arcát.

– Nem értem – szólt közbe a Doktor.

– Dúsított uránoldatot akarnak leereszteni, hogy feltöltsék az atomágyút –magyarázta a Fizikus.

– Uránt?!

A Doktor elsápadt.

– Csak nem gondoljátok…

– Nem gondolunk semmit – felelte a Koordinátor. – Amióta azt láttam, egyáltalán nem gondolkodom. Majd később gondolkodunk. Most…

– Vigyázz! – kiáltott fel a Vegyész.

A fénylő korong elhaladt mellettük, már kisebbedett, de akkor lelassított, és nagy kanyart leírva, ismét közeledni kezdett. Öt fegyver emelkedett fel a földről, de ezek a fegyverek játékpisztolynak tűntek a kolosszussal szemben, amelynek villogása a fél eget eltakarta. A korong hirtelen megállt, sivítása erősödött, aztán gyengült; valami egyre lassabban forgott, s egyszerre csak láthatóvá vált, hogy a korong valójában ágas-bogas sokszög. A csipkés rajzú szerkezet oldalra hajolt, mintha el akarna dőlni, de két, ferdén kiugró kar megtámasztotta. A központi utasfülkéből, amely már nem volt tükörfényű, sötét színű, gyapjas kis valami mászott elő, és villámgyorsan szedegetve ráncos hártyával összekötött lábféléit, lesiklott a lyukacsos, ferde szegélylécen. Leugrott a földre, és lelapulva egyenesen az emberek felé kúszott.

Szinte ugyanekkor az egész utasfülke szétnyílt, minden irányban egyszerre, mint egy vízszintes virágkehely, és egy nagy, csillogó test siklott le valamin, ami először tojásdad és vastag volt, de egy pillanat alatt elvékonyodott és eltűnt.

Ekkor a nagy lény, amely az utasfülkéből előjött, lassan egész magasságában kiegyenesedett. Felismerték, bár furcsa öltözéket viselt: ezüstösen fénylő anyag borította, mintha széles csíkban tekerték volna testére aljától a tetejéig, ahol egy fekete keretű nyílásban megjelent a lapos kis arc.

A bozontos állat, amely elsőnek ugrott ki a korongból, fürgén kúszott feléjük, bár egy pillanatra sem szakadt el a földtől. Csak most vették észre, hogy maga után vonszol valamit, ami lapátszerűen kiszélesedő, nagyon nagy faroknak látszik.

– Lövök – mondta fojtott hangon a Mérnök. Arcát a fegyver agyához szorította.

– Ne! – kiáltott fel a Doktor.

– Várj – akarta mondani a Koordinátor, de a Mérnök már megeresztett egy sorozatot. A kúszó lényt vette célba, de eltévesztette. A villamos kisülés láthatatlan volt, csak a halk szisszenést hallották. A Mérnök elengedte a ravaszt, de nem vette le róla az ujját. Az ezüstös lény egy helyben állt. Hirtelen megmozdult – és füttyentett. Legalábbis nekik így rémlett.

A kúszó valami abban a pillanatban elszakadt a földtől, és egyetlen ugrással megtett vagy öt métert. Földet érve szinte gömbbé húzódott össze, szőre felborzolódott, s egész teste furcsán megduzzadt. A lapátszerű farok szétterült, felemelkedett, kagylóvá formálódott, majd ebben a kagylóban valami halványan megcsillant és feléjük repült, mintha a szél hozná.

– Tűz! – kiáltott fel a Koordinátor.

A diónyi tűzgolyó szelíden úszott a levegőben. Hol erre, hol arra libbent, de egyre közeledett. Már hallották a sziszegését, olyan hangot adott, mint a forró vasra hullott vízcsepp. Egyszerre nyitottak tüzet.

A bozontos kis lényt több találat érte. Felbukott, összerándult, legyezőszerű farka teljesen betakarta, a tűzgolyó pedig szinte ugyanebben a pillanatban elúszott a szél hátán oldalirányban, mintha hirtelen megszűnt volna a vezérlése. Tíz lépés távolságban elrepült mellettük, és eltűnt a szemük elől.

Az ezüst óriás még jobban kiegyenesedett, valami vékony szál jelent meg fölötte, és azon a nyitott fülke felé kezdett emelkedni. Mindannyian hallották a roppanást, amikor a fegyverek eltalálták.

Kétrét görnyedt, és tompa puffanással elterült a földön.

Felugrottak, és odarohantak hozzá.

– Vigyázat! – kiáltotta ismét a Vegyész.

Két fénylő korong bukkant fel az erdő mögül, és suhant a hegyek felé. Az emberek egy gödörbe ugrottak, mindenre készen, de furcsa dolog történt: a két korong, még csak nem is lassítva, továbbszáguldott, és eltűnt a hegyek mögött.

Néhány másodperccel később tompa recsegés hallatszott. Megfordultak –a zaj a mögöttük levő, lélegző erdőből jött. Az egyik legközelebbi fa derékba tört és ledőlt, ágai recsegtek, törzséből páragomolyok törtek fel.

– Gyorsan! Gyorsan! – kiáltotta a Koordinátor. A gyapjas állatkához rohant, amelynek mancsféléi kiálltak a ráterülő húsos, csupasz farok alól. Rászögezte leeresztett fegyverét, és folyamatos tűzzel tíz-egynéhány másodperc alatt szénné égette, aztán szétrugdosta és a földbe taposta a maradványokat. A Mérnök és a Fizikus a ferde lábakra támaszkodó, csipkés szerkezetű sokszög alatt állt, az ezüst tetem előtt. A Mérnök megérintette a kidomborodó púpot, amely mintha lassan növekedett volna.

– Nem hagyhatjuk így! – kiáltotta a Koordinátor. Hozzájuk futott. Nagyon sápadt volt.

– Ekkora tömeget nem tudsz elhamvasztani – mormogta a Mérnök.

– Majd meglátjuk! – felelte összeszorított foggal a Koordinátor, és két lépésről tüzet nyitott. A sugárvető csöve körül remegett a levegő. Az ezüst tetemet fekete foltok borították el, korom szállongott a levegőben, égett hús szörnyű bűze terjengett, bugyborékolás hallatszott. A Vegyész egy darabig elfehéredett arccal bámulta a jelenetet, aztán hirtelen sarkon fordult, és elrohant. A Kibernetikus követte. Mikor a fegyver kimerült, a Koordinátor némán kinyújtotta kezét a Mérnök sugárvetőjéért.

Az elfeketült hús összezsugorodott, szétfolyt, füstölgött, pernye röpködött a levegőben, a bugyogás és sistergés ropogásba ment át, mint amikor fába kapnak bele a lángok, és a Koordinátor csak egyre nyomta zsibbadó ujjával a ravaszt, míg a maradványok formátlan üszökhalommá hullottak szét. Akkor felemelte a sugárvetőt, és beleugrott a halomba, hogy szétrugdossa.

– Segítsetek! – kiáltotta rekedten.

– Nem bírok – nyögte a Vegyész. Behunyt szemmel állt, homlokán veríték gyöngyözött, mindkét kezével a torkát fogta, mintha önmagát fojtogatná. A Doktor úgy összeszorította a fogát, hogy megcsikordult, és beugrott a forró üszőkbe a Koordinátor mellé, aki visszakiáltott:

– És azt hiszed, hogy én bírom?!

A Doktor nem nézett a lába alá, csak taposott és taposott. Nevetséges látvány lehetett, amint így ugráltak egy helyben. A földbe tiporták az el nem égett darabkákat, hamut rugdostak rájuk, aztán a sugárvetők agyával körben feltúrták a földet, és az utolsó nyomokat is gondosan beszórták vele.

– Mivel vagyunk jobbak náluk? – kérdezte a Doktor, mikor izzadtan és lihegve megálltak egy pillanatra.

– Ő támadott meg minket – mordult fel a Mérnök, miközben dühösen és undorodva törölgette a koromfoltokat sugárvetője agyáról.

– Gyertek ide! Már vége! – kiáltotta a Koordinátor. A többiek lassan közeledtek. Az égett hús ocsmány szaga terjengett a levegőben, a tűszerű növényzet nagy darabon elszenesedett.

– És ezzel mi lesz? – kérdezte a Kibernetikus a járműre mutatva. A sokszög négyemeletnyi magasan tornyosult fölöttük.

– Megpróbáljuk elindítani – dörmögte a Koordinátor. A Mérnöknek felcsillant a szeme.

– Azt mondod?

– Vigyázat! – kiáltott a Doktor.

Egymás után három fénylő korong tűnt fel az erdő előtt. Az emberek pár lépést futottak, és a földre vágódtak. A Koordinátor megnézte, hogy áll a töltésmérő, aztán könyökét a szúrós mohában szétterpesztve várakozott. A korongok elhaladtak mellettük, és továbbsuhantak.

– Velem jössz? – kérdezte a Koordinátor a Mérnököt, fejével az utasfülke felé intve, amely négy méter magasan függött a föld felett.

A Mérnök szó nélkül a járműhöz futott, a nyílásokba kapaszkodva két kézzel megragadta a támasztólábat, és gyorsan felmászott. A Koordinátor utána. A Mérnök ért elsőnek a fülke alá, megmozgatta az egyik alsó szárnyat, s valamit ügyködött. Fémcsattanás hallatszott, hirtelen nekirugaszkodott, és eltűnt odabent. Kinyújtotta a kezét, a Koordinátor megfogta, és már mindketten fent voltak. Jó darabig semmi sem történt, aztán a fülke öt széttárult lemeze hangtalanul összezárult. A lent maradt emberek akaratlanul összerezzentek, és hátrább léptek.

– Mi volt az a tűzgolyó? – kérdezte a Doktor a Fizikust. Mindketten felfelé néztek. A fülkében bizonytalan, homályos, hajlongó árnyékok mozogtak.

– Kis gömbvillámnak látszott – felelte habozva a Fizikus.

– De az az állat bocsátotta ki!

– Igen, láttam. Talán valami itteni elektromos… oda nézz!

A csipkés szerkezetű sokszög hirtelen megremegett és felbúgott, majd megfordult függőleges tengelye körül. Kis híján feldőlt, mert az oldalsó támasztólábak tehetetlenül ágaskodtak rajta. Az utolsó pillanatban, amikor már veszedelmesen féloldalra dőlt, megint felbúgott valami, ezúttal éles, magas hangon, az egész jármű villámgyorsan forogni kezdett, enyhe légáram legyezte a lent bámészkodókat. A korong hol gyorsabban, hol lassabban pörgött, de nem indult el. Felbőgött, mint egy nagy repülőgép motorja. A lent állók kezeslábasa már csapkodott a széllökésektől, ezért még hátrább húzódtak. Az egyik, majd a másik támasztóláb fölemelkedett, és eltűnt a fénylő forgatagban. Egyszerre csak a nagy korong, mintha puskából lőtték volna ki, nekilendült a barázdának, de kiugrott belőle, és hirtelen lelassult. Felszántotta és szanaszét dobálta a földet, rettentő lármát csapott, bár csak lassan haladt. Kisvártatva visszaugrott a barázdába, szélsebesen megindult rajta, és fél perc múlva már csak remegő fénypont volt az erdő alatti lankán.

Visszatérőben még egyszer kiugrott a barázdából, és megint lassan, szinte erőlködve tört előre, alját a felcsapódó rögök felhője vette körül.

A gép felbúgott, a fénykorongból kirajzolódott a szerkezet törékeny csipkéje. Az utasfülke kinyílt, a Koordinátor kihajolt, és lekiáltott:

– Gyertek föl!

– Micsoda? – ámult a Vegyész, de a Doktor már megértette.

– Ezzel utazunk tovább.

– Elférünk benne? – kérdezte a Kibernetikus. Fél kézzel fogta a fémlábat. A Doktor már felfelé kapaszkodott.

– Valahogy majd csak elférünk, gyertek!

Több korong is elsuhant az erdő mellett, de egyik sem törődött velük. A fülkében nagyon szorosan voltak, négyen még csak elhelyezkedtek valahogy, de hatnak már nem volt hely – kettőnek a homorú padlóra kellett feküdnie. A már ismert, kesernyés szag kellemetlenül csiklandozta az orrukat, s egyszerre mindazt eszükbe juttatta, amit átéltek, így vidám izgalmuk elpárolgott. A Doktor és a Vegyész lefeküdt a padlóra – most semmit sem láttak. Csónakszerűen összekapcsolt, hosszúkás lemezeken feküdtek, fejük fölött éles zúgás hallatszott, és érezték, hogy a jármű elindul. Ezután a lemezek, amelyeken feküdtek, rögtön csaknem teljesen átlátszóvá váltak, úgyhogy két emelet magasságból nézhették a síkságot, mintha léggömbön szállnának felette. A zúgás nem szűnt meg, s a Koordinátor lázasan tanácskozott a Mérnökkel. Mindkettőjüknek nagyon fárasztó, természetellenes testtartást kellett felvenniük a fülke orrában levő, domború falnál, hogy a járművet irányíthassák. Néhány percenként váltották egymást; ez nagyon nehéz volt a szűkös helyen, a Vegyésznek és a Kibernetikusnak ilyenkor majdnem rá kellett hasalnia a padlón fekvőkre.

– Hogy működik ez? – kérdezte a Vegyész a Mérnököt, aki mindkét kezét a domború fal mély nyílásaiba dugva egyenesben tartotta a járművet. Gyorsan siklottak a földeket átszelő barázdán. A nagy kerék forgása a fülkéből egyáltalán nem látszott – azt hihették volna, hogy a levegőben úsznak.

– Fogalmam sincs – nyögte a Mérnök. – Görcsöt kap a kezem, vedd át! – ugrott hátra, és amennyire lehetett, helyet adott a Koordinátornak.

Az óriási, zúgó korong megingott, kiugrott a barázdából, hirtelen lelassult, és élesen kanyarodni kezdett. A Koordinátor bepréselte kezeit az irányítóberendezés nyílásaiba, hamarosan kivezette a gigászi gépet a kanyarból, és sikerült visszaugratnia a barázdába. Megint gyorsabban suhantak.

– Miért megy olyan lassan a barázdán kívül? – érdeklődött megint a Vegyész. Hogy megtartsa egyensúlyát, a Mérnök vállára támaszkodott; szétterpesztett lábai között feküdt a Doktor.

– Mondtam már, hogy halvány fogalmam sincs – morgott a Mérnök, alsó karját dörzsölgetve. Csuklóján véres csíkot hagyott a kormányfal nyílásának pereme. – A giroszkóp elve alapján marad egyensúlyban, ennél többet nem tudok.

Már a második hegyvonulatot is elhagyták. Innen fentről jól áttekinthették a vidéket, egyébként részben már gyalogszerrel is megismerték. Fülkéjük körül sivítva forgott az alig látható kerék. A barázda hirtelen elkanyarodott, le kellett térniük róla, hogy visszajussanak az űrhajóhoz. Sebességük rögtön lecsökkent, húsz kilométert sem tettek meg óránként.

– Barázda nélkül nemigen tudnak közlekedni! Ezt legalább már tudjuk! –harsogta túl a Mérnök a zúgást és sivítást.

– Váltás! Váltás! – kiáltotta a Koordinátor.

Ezúttal elég simán ment a manőver. Felfelé haladtak a meredek hegyoldalban, nagyon lassan, alig gyorsabban egy jó gyalogosnál. A Mérnök már messziről megkereste a síkságra kivezető szurdokot. Mikor az agyagfal tetején növő fák alá értek, a Mérnök keze megint görcsöt kapott.

– Vedd át! – kiáltotta élesen.

Kirántotta kezeit a nyílásokból. A Koordinátor szinte vaktában vetette magát a helyére, az óriási korong megdőlt, és veszedelmesen közeledett a rőtes agyagfalhoz. Hirtelen éles csikorgás és recsegés hallatszott, a sivító malomkerék pereme a fák koronáját súrolta. Letört gallyak röpködtek a levegőben, az utasfülke nagyot zökkent, és a jármű pokoli zajjal féloldalra dőlt. Egy gyökerestül kitépett fa koronája söpörte végig az eget, a korong utolsó mozgó karja lehúzta; a hólyagszerű levelek ezrei sziszegve pattantak fel a jármű roncsa fölött, amely csonkjaival a szurdok falába fúródott; fehéres, gomba formájú magvak felhője libegett. Minden elcsendesedett. A behorpadt utasfülke az agyagfalnak támaszkodott.

– Legénység? – kérdezte gépiesen a Koordinátor, a fejét rázva, mert úgy megsüketítette a lárma, mintha vatta lett volna a fülében. Közben csodálkozva nézte az arca körül szállongó fehér magvakat.

– Első – nyögte a Mérnök. A padlóról tápászkodott fel.

– Második! – A Fizikus hangja valahonnan a mélyből jött.

– Harmadik! – A Vegyész alig tudott beszélni, a száját tapogatta, vér folyt az állára.

– Negyedik – mondta a Kibernetikus, aki hátraesett, de nem történt semmi baja.

– Ötö… dik… – nyöszörögte a Doktor az emberhalom legaljáról.

És hirtelen bolond nevetésre fakadtak.

Egymás hegyén-hátán feküdtek, ujjnyi rétegben behintve a csiklandozó, bolyhos magvakkal, amelyek az utasfülke felső résein özönlöttek be. A Mérnök derekas ökölcsapásokkal igyekezett kinyitni a fülke zárólemezeit. Mindenki – illetve, aki oda tudott férni – nekifeszítette vállát, kezét, hátát a homorú felületnek. A fal remegett, halk recsegés hallatszott, de a fülke nem nyílt ki.

– Már megint? – kérdezte higgadtan a Doktor. Legalul feküdt, és moccanni sem tudott. – Kezdem már unni ezt a felállást. Hé, te, ott a hátamon, nem másznál le rólam?

Bár helyzetük nem volt éppen vidám, elfogta őket az akasztófahumor, és lendületesen munkához láttak. Közös erőfeszítéssel kiszakítottak a fülke orrából egy fűrészfogas keretlécet, és mint egy faltörő kossal, ütemesen verni kezdték vele az egyik lemezt. A lemez meggörbült, horpadások keletkeztek rajta, de nem engedett.

– Elegem van! – fakadt ki dühösen a Doktor, megfeszítette izmait, hogy kikászálódjon a többiek alól, Ebben a pillanatban alattuk megreccsent valami, és mindannyian kipotyogtak a fülkéből, mint érett gyümölcs a fáról. Legurultak az ötméteres meredek lejtőn a szurdok fenekére.

– Mindenki egészben van? – kérdezte a Koordinátor, aki nyakig agyagosán, elsőnek ugrott talpra.

– Igen, de… de te csupa vér vagy! Mutasd magad! – kiáltotta a Doktor.

A Koordinátornak csakugyan mélyen felhasadt a bőre a feje tetejétől a homloka közepéig. A Doktor bekötözte, amennyire tudta. A többiek néhány kék foltot szereztek, a Vegyész vért köpködött, megharapta az ajkát. Elindultak az űrhajó felé. Vissza sem pillantottak a törött járműre.

ÖTÖDIK FEJEZET

A nap már a láthatárig süllyedt, amikor visszaértek a kis dombhoz. A rakéta hosszú árnyéka messzire nyúlt a síkság homokján. Mielőtt bementek volna a hajóba, gondosan megvizsgálták a környéket, de semmiféle nyom nem mutatott arra, hogy távollétükben itt járt volna valaki. A máglya kifogástalanul működött. A félautomata kitakarította az oldalfolyosókat és a könyvtárt, de aztán megrekedt a laboratóriumot vastagon elborító műanyag- és üvegtörmelékben.

Gyorsan megvacsoráztak, aztán a Doktor összevarrta a Koordinátor sebét, mert az egyre vérzett. Közben a Vegyész elemezte a patakból hozott vizet, és megállapította, hogy iható, bár elég sok vasvegyületet tartalmaz, és ezek elrontják az ízét.

– Most már legfőbb ideje, hogy megbeszéljük a dolgokat – jelentette ki a Koordinátor.

Leültek a könyvtárban a felfújt matracokra, középen a Koordinátor, fején a fehér kötéssel.

– Mi az, amit tudunk? – kezdte. – Tudjuk, hogy a bolygót értelmes lények lakják, amelyeket a Mérnök dupláknak nevezett el. Ez az elnevezés ugyan nem felel meg annak, amit… de mindegy. A „duplák” civilizációjából eddig a következő töredékeket láttuk: először egy automata gyárat, amelyről úgy véltük, hogy magára hagyták, és megbomlott a vezérlése – most már egyáltalán nem vagyok ebben olyan biztos… Másodszor, az ismeretlen rendeltetésű, tükörfalú kupolákat a hegycsúcsokon; harmadszor: az oszlopokat, amelyek valamit sugároznak, feltehetően valami energiafajtát, de ezeknek a rendeltetését sem ismerjük. Negyedszer, a járműveiket, amelyekből egyet, miután megtámadott bennünket, megszereztünk, beindítottunk, és összetörtünk. Ötödször: messziről láttuk a városukat, de arról semmi konkrétat nem tudunk mondani; hatodszor: az előbb említett támadás úgy történt, hogy a „dupla”, földi fogalmakkal kifejezve, ránk uszított egy állatot, amely nyilván megfelelő tulajdonságokkal rendelkezik. Ez az állat egy kis gömbvillámhoz hasonló valamit bocsátott ki, és távirányította, amíg meg nem öltük. Végül, hetedszer: tanúi voltunk egy árok, illetve tömegsír betemetésének, amely tele volt a bolygó kimúlt lakóival. Ha jól emlékszem, ez minden. Javítsatok ki, vagy egészítsétek ki, amit mondtam, ha tévedtem, vagy kifelejtettem valamit.

– Lényegében ez minden, illetve, majdnem minden… – mondta a Doktor. – Itt van még az, ami tegnapelőtt a hajón történt.

– Igazad van. Kiderült, hogy helyesen következtettél: az a lény valóban meztelen volt. Talán menedéket keresett, és páni félelmében bemászott a legelső adódó rejtekhelyre… és ez éppen a mi hajónkba vezető alagút volt.

– Csábító, de kockázatos hipotézis – felelte a Doktor. – Emberek vagyunk, földi módon asszociálunk és következtetünk. Súlyos tévedésekbe eshetünk, ha idegen látszatokat a saját igazságunknak tekintünk, vagyis bizonyos tényeket a Földről hozott sémákba illesztünk be. Biztos vagyok benne, hogy ma mindannyian ugyanazt gondoltuk: egy tömeggyilkosság áldozatainak sírjára bukkantunk. Pedig valójában nem tudom, nem tudjuk…

– Ezt hajtogatod, de magad sem hiszed – kezdte emelt hangon a Mérnök.

– Nem arról van szó, hogy mit hiszek – szakította félbe a Doktor. – Ha valahol különösen ártalmas az efféle hit, hát az Édenen biztosan. Például az a hipotézis, hogy villamos kutyát „uszítottak ránk”…

– Hogyhogy?

– Ezt te hipotézisnek nevezed? Hiszen ez tény! – vágott közbe egyszerre a Vegyész és a Mérnök.

– Tévedtek. Miért támadott meg bennünket? Erről nem tudunk semmit. Hátha valami itteni csótányra vagy nyúlra hasonlítunk… Ti viszont, bocsánat, mi viszont ezt a támadást rögtön összekapcsoltuk azzal, amit előzőleg láttunk, és ami annyira megrázott bennünket, hogy nem voltunk képesek higgadtan gondolkodni.

– Ha képesek lettünk volna, és nem lövünk azonnal, akkor most a mi hamvaink repkednének ott az erdőszélen, vagy nem? – fortyant fel dühösen a Mérnök.

A Koordinátor hallgatott, egyikről a másikra nézett.

– Azt tettük, amit tennünk kellett, de nagyon valószínű, hogy félreértés történt mindkét részről… Úgy találjátok, hogy ebben a kirakós játékban már minden részlet a helyén van? És az a gyár, amelyet szerintünk több száz éve magára hagytak, és szétesett a vezérlése? Azzal mi van? Az a darab hová illik?

Egy darabig hallgattak.

– Azt hiszem, a Doktornak sok mindenben igaza van – szólalt meg a Koordinátor. – Túl keveset tudunk még. A helyzet annyiban kedvező, hogy ők feltehetőleg semmit sem tudnak rólunk, véleményem szerint főleg azért, mert az útjaik, azok a barázdák, mind távol esnek ettől a helytől. De aligha számíthatunk arra, hogy ez sokáig így marad. Arra kérlek benneteket, hogy mérlegeljétek a helyzetünket ebből a szempontból, és mondjátok el, mit javasoltok.

– Most jószerivel védtelenek vagyunk ebben a roncsban. Ha kívülről betömik az alagutat, máris végünk: megfulladunk, mint az egerek. Szerintem sürgősen cselekedni kell, éppen azért, mert bármelyik pillanatban felfedezhetnek bennünket, és bár a „duplák” agresszivitása csak az én földi képzelődésem – gúnyolódott a Mérnök –, mindamellett, mivel én már képtelen vagyok másképpen gondolkodni, azt javasolom, sőt követelem, hogy azonnal lássunk hozzá valamennyi berendezés megjavításához, az aggregátok beindításához.

– Szerinted mennyi időre lesz ehhez szükség? – szakította félbe a Doktor. A Mérnök késett a válasszal. – No, látod… – mondta fáradtan a Doktor. – Minek áltassuk magunkat? Úgyis felfedeznek bennünket, mielőtt elkészülnénk. Én nem vagyok szakember, de annyit azért tudok, hogy a teljes javításhoz hosszú hetek kellenek.

– Sajnos, ez igaz – bólintott a Koordinátor. – Azonkívül ki kell egészítenünk a vízkészletünket, arról már nem is beszélve, hogy mennyi bajunk lesz még a sugárszennyezett vízzel, amely elöntötte az alsó szintet. Az is kérdéses, hogy elő tudunk-e teremteni a saját erőnkből mindent, ami a javításhoz szükséges lesz.

– Kétségkívül szerveznünk kell még egy expedíciót – helyeselt a Mérnök –, sőt többet is, de talán jobb lenne, ha éjszaka mennénk, és a társaság egy része, mondjuk, a fele, vagy két ember, mindig a rakétánál maradna… De miért csak mi beszélünk?! – fordult váratlanul a vita három néma hallgatójához.

– Az a helyzet, hogy minél gyorsabban meg kell javítanunk a rakétát, de közben az itteni civilizációt is fel kell derítenünk – mondta lassan a Fizikus. – Ezek a feladatok jórészt ütik egymást. Olyan sok az ismeretlen tényező, hogy stratégiai számítással sem megyünk sokra. Csak egy biztos: akármilyen cselekvési módot választunk is, mindenképpen katasztrófával határos a kockázat.

– Látom, mire akartok kilyukadni – mondta megint azon a halk, fáradt hangon a Doktor. – Meg akarjátok győzni önmagátokat, hogy további felderítő utakra nem indulhatunk nagy erejű fegyver, azaz atomfegyver nélkül. Persze, önvédelmi célból. Mivel ez arra vezet, hogy az egész bolygó ellenünk lesz, nekem semmi kedvem részt venni egy ilyen pirruszi vállalkozásban, amely még akkor is pirruszi lesz, ha ezek nem ismerik az atomenergiát… márpedig ez egyáltalán nem biztos. Milyen motor hajtotta azt a korongot?

– Nem tudom – felelte a Mérnök –, de nem atommeghajtású. Ebben majdnem biztos vagyok.

– Ez a „majdnem” sokba kerülhet nekünk – mondta a Doktor. Hátradőlt, behunyta a szemét, és fejét a fekvő könyvespolc szélének támasztotta, mint aki nem kíván többet szólni.

– A kör négyszögesítése – dünnyögte a Kibernetikus.

– És ha megpróbálnánk… felvenni velük a kapcsolatot? – kezdte vontatottan a Vegyész. A Doktor rögtön felült, és ránézett.

– Köszönöm. Már komolyan félni kezdtem, hogy ez senkinek sem jut eszébe!

– De ha megpróbáljuk felvenni a kapcsolatot, az azt jelenti, hogy a kezükbe adjuk magunkat! – kiáltotta a Kibernetikus hevesen előrehajolva.

– Miért? – kérdezte hűvösen a Doktor. – Előbb felfegyverkezhetünk, akár atomágyúval is… de mégsem azzal indítunk, hogy éjnek idején odalopózunk a városaikhoz vagy a gyáraikhoz.

– Jó, jó… Hát hogy képzeled azt a kapcsolatfelvételt?

– Tényleg, hogy képzeled? – kérdezte a Koordinátor.

– Belátom, hogy nem most kell megpróbálnunk – felelte a Doktor. – Minél több berendezést sikerül megjavítanunk a hajón, annál jobb, ez világos. Fel is kell fegyverkeznünk… ha nem is feltétlenül atomágyúval. Aztán a legénység egyik része a hajónál marad, a másik része, mondjuk, három ember, elmegy a városba. Ketten hátramaradnak, hogy figyelemmel kísérhessék a harmadikat, aki megpróbálja felvenni a kapcsolatot az Éden-lakókkal.

– De pontosan eltervezted! Persze, már azt is tudod, hogy melyikünk lesz az, aki bemegy a városba – mondta baljós hangon a Mérnök.

– Igen. Tudom.

– Én pedig nem engedem meg, hogy a szemem láttára öngyilkosságot kövess el! – tört ki a Mérnök. Felugrott, és ott termett a Doktor mellett, aki még csak fel sem nézett. A Mérnök egész testében reszketett. Még sohasem látták ilyen felindultnak. – Ha túléltünk – mindannyian! – egy ilyen katasztrófát, ha sikerült kijutnunk a sírból, ebből a hajóroncsból, ha épségben megúsztuk ezeket a könnyelmű kirándulásokat, fütyülve a mérhetetlen kockázatra – mintha egy idegen bolygó holmi városliget lenne! – hát nem azért éltük túl, hogy most hülye agyrémekért, üres szóvirágokért… – A Mérnök szinte fuldoklott a dühtől. – Tudom, mi jár a fejedben! – kiabálta ökölbe szorított kézzel. – Az ember küldetése! A humánum! Ember a csillagok között! Jog és igazság! Balek vagy a hülye eszméiddel, tudod?! Nem is akartak ma megölni bennünket?! Nem földeltek be tömegsírt?! Mi? Hallod?! Mi? – És a Doktor fölé hajolt. A Doktor ránézett, erre a Mérnök elhallgatott.

– Meg akartak ölni bennünket. És könnyen lehetséges, hogy csakugyan egy tömegmészárlás áldozatait temették el – mondta a Doktor, és látták rajta, mekkora erőfeszítéssel kényszerít nyugalmat magára. – De a városba mégis el kell menni.

– Azután, amit csináltunk? – szólalt meg a Koordinátor.

A Doktor összerezzent.

– Igen – mondta. – Elégettünk egy holttestet… igen. Tegyétek, amit jónak láttok. Döntsetek! Én… alávetem magam.

Felállt és kiment, átbújva a vízszintesen nyíló ajtón. Becsukta maga után. Egy darabig nézték az ajtót, mintha azt várnák, hogy a Doktor meggondolja magát, és visszajön.

– Kár volt így elragadtatni magadat – mondta halkan a Mérnöknek a Koordinátor.

– Tudod jól… – kezdte a Mérnök, de aztán a szemébe nézett, és halkabban hozzátette: – Igen. Kár volt.

– A Doktornak egyben igaza van – mondta a Koordinátor. Megigazította fején a félrecsúszott kötést. – Az, amit északon fölfedeztünk, nem vág egybe azzal, amit keleten láttunk. A város nagyjából ugyanolyan messze lehet tőlünk, mint a gyár. Légvonalban nem sokkal messzebb harminc-harmincöt kilométernél.

– Messzebb van – mondta a Fizikus.

– Lehet. Mindenesetre nem hinném, hogy dél vagy nyugat felé ugyanilyen közel megtalálhatnánk az itteni civilizáció valamiféle elemét, mert az azt jelentené, hogy éppen egy hatvan kilométer átmérőjű „civilizációs sivatag”, „civilizációs űr” kellős közepébe pottyantunk. Az túl furcsa lenne, tehát nagyon is valószínűtlen. Egyetértetek velem?

– Igen – mondta a Mérnök. Nem nézett senkire.

– Igen – bólintott a Vegyész, és hozzátette: – Mindjárt ebben a hangnemben kellett volna kezdenünk.

– Osztom a Doktor aggályait – folytatta a Koordinátor –, de a javaslatát naivnak és a helyzethez nem illőnek tartom. Nem számol a körülményekkel. Az idegen lényekkel való kapcsolatteremtés szabályait ismeritek, de azok nem olyan helyzetre vonatkoznak, mint amilyenbe mi kerültünk: majdnem teljesen védtelen hajótöröttek, egy földbe fúródott roncs lakói. Természetesen meg kell javítanunk a hajót, de közben az információgyűjtés versenye folyik köztünk és közöttük. Eddig mi vagyunk előnyben. Azt, aki megtámadott bennünket, megsemmisítettük. Nem tudjuk, miért támadott meg. Talán csakugyan valamilyen ellenségükre hasonlítunk, ezt is meg kell majd állapítani, ha lehet. Mivel a hajó megjavításához hosszabb időre van szükség, mindenre fel kell készülnünk. Ha az itteni civilizáció elég magas színvonalú – és azt hiszem, így van –, akkor az, amit tettem… amit tettünk, legjobb esetben is csak késlelteti valamelyest a fölfedeztetésünket. Most tehát elsősorban fegyverkeznünk kell.

– Mondhatok valamit? – szólalt meg a Fizikus.

– Mondjad.

– Visszatérnék a Doktor álláspontjára. Igaz, hogy elsősorban érzelmi jellegű álláspont, de azért más érvek is szólnak mellette. Ismeritek a Doktort. Tudom, hogy nem lenne elragadtatva attól, amit a javaslata mellett fel akarok hozni… de azért elmondom. Arra gondolok: egyáltalán nem mindegy, hogy milyen helyzetben kerül sor az első kapcsolatra köztünk és közöttük. Ha ők jönnek el hozzánk, akkor… a nyomok után jönnek. És akkor aligha számíthatunk kapcsolatteremtésre. Minden bizonnyal támadni fognak, mi pedig kénytelenek leszünk harcolni az életünkért. De ha mi mennénk el hozzájuk, akkor valami esélye mégiscsak lenne a kapcsolatteremtésnek. Stratégiai szempontból tehát jobbnak látszik a kezdeményezés és az aktivitás, függetlenül a morális megítélésektől…

– No jó, de mit jelent ez a gyakorlatban? – kérdezte a Mérnök.

– Gyakorlatilag egyelőre semmi sem változik. Fegyverre van szükségünk, méghozzá minél előbb. Ha már lesz fegyverünk, akkor megpróbáljuk felvenni velük a kapcsolatot, de nem azon a vidéken, ahol már jártunk.

– Miért? – kérdezte a Koordinátor.

– Mert nagyon valószínű, hogy mielőtt elérnénk a várost, harcba keverednénk. A korongokban száguldozó lényekkel nem tudunk kapcsolatot teremteni. Rosszabb körülményeket elképzelni sem lehet.

– És honnan tudod, hogy másutt jobb körülményeket találunk?

– Azt nem tudom, de annyit tudok, hogy északon és keleten nincs keresnivalónk. Legalábbis egyelőre.

– Ezt fontolóra vesszük – mondta a Koordinátor. – Mi van még?

– Üzembe kell helyezni a Védőt – mondta a Vegyész.

– Mennyi idő kell hozzá? – fordult a Koordinátor a Mérnökhöz.

– Nem tudom megmondani. Automaták nélkül hozzá sem férünk a Védőhöz. Tizennégy tonna a súlya. Mondja meg a Kibernetikus!

– Ahhoz, hogy megvizsgáljam, két napra van szükségem. Legalább – nyomta meg az utolsó szót a Kibernetikus. – De előbb az automatákat kell megbütykölnöm.

– Két nap alatt beindítod valamennyi automatát? – kétkedett a Koordinátor.

– A csudát! Két nap kell magához a Védőhöz, majd akkor, amikor már legalább egy automata működik. A javító automata. Azonkívül kell még egy a kiemeléshez. Ezeknek az átvizsgálása önmagában két nap. Persze, nem tudom, sikerül–e egyáltalán üzembe helyezni őket.

– Nem lehetne kiszerelni a Védő szívét, és egy ideiglenes páncél mögé helyezni ott, fenn, a hajótest mögé rejtve? – kérdezte a Koordinátor. A Fizikusra nézett. Az megrázta a fejét.

– Nem. A szív mindegyik pólusa több mint egy tonna súlyú. Azonkívül a pólusok nem férnek ki az alagúton.

– Az alagutat ki lehet tágítani.

– A csapóajtón sem férnek át. A rakodóajtó pedig öt méterrel a föld fölött van, és elöntötte a víz, mikor a tatban megrepedt a tartály, hiszen tudod.

– Megvizsgáltad már, hogy mennyire szennyezett az a víz? – kérdezte a Mérnök.

– Meg. Stroncium, kalcium, cérium, a bárium minden izotópja, és amit még akarsz. Nem lehet leereszteni, mert négyszáz méteres körzetben megmérgezné az egész talajt. Megtisztítani sem lehet, amíg az antiradiátorok szűrői nem működnek.

– A szűrőket pedig nem lehet megtisztítani mikroautomaták nélkül – tette hozzá a Mérnök. A Koordinátor, aki egyik beszélőről a másikra nézett, megjegyezte:

– Sok mindent „nem lehet”, de sebaj, ezt is jó volt tisztázni. Térjünk vissza a fegyverekre. Maradnak hát az atomágyúk, igaz?

– Azok nem ágyúk – mondta kissé ingerülten a Mérnök. – Ne áltassuk magunkat! A Doktor olyan lármát csapott körülöttük, mintha éppen atomháborút akarnánk itt kirobbantani. Dúsított oldatot fecskendezhetünk belőlük, de a hatótávolságuk hétszáz méter sincsen. Kézi locsolók, és kész. Ráadásul veszélyesek a kezelő számára, ha nincs rajta páncél. A páncél pedig százharminc kiló.

– Csupa nehéz holmi van ezen a hajón – mondta a Koordinátor olyan hangon, hogy senki sem tudta, gúnyolódik-e. – Elvégezted a számítást, ugye? – fordult a Fizikushoz.

– El. Van még egy ilyen variáns is: két folyadékvető, egymástól legalább száz méterre, úgy lő, hogy a két folyadéksugár a célpontban keresztezze egymást. A két mennyiség külön-külön alatta marad a kritikus mennyiségnek, de a kettő együtt túllépi, és bekövetkezik a láncreakció.

– Ilyesmivel el lehet játszadozni a gyakorlótéren – mondta a Vegyész. – Tábori körülmények között az ilyen pontosság elképzelhetetlen.

– Szóval egyáltalán nincs is semmiféle atomágyúnk? – kérdezte a Kibernetikus megrökönyödve. Előrehajolt. Elfutotta a méreg. – Hát akkor mire volt jó ez az egész vita, ez a veszekedés, ez a marakodás, hogy harcba induljunk-e szörnyű fegyvereinkkel, vagy sem? Még egyetlen lépéssel sem jutottunk előbbre!

– Igaz, sok mindent fejetlenül csinálunk – mondta változatlan nyugalommal a Koordinátor. – Illetve, csináltunk eddig – tette hozzá. – De tovább már nem engedhetjük meg magunknak ezt a luxust. Nem egészen úgy van, ahogy mondod – pillantott a Kibernetikusra –, mert itt van az atomágyú felhasználásának első variánsa: ha kilőjük a tartály tartalmának felét, a célpontban bekövetkezik a robbanás. Csak lehetőleg jó fedezékből kell lőni, és mindig a maximális távolságra.

– Szóval, mielőtt tüzet nyitnánk, egy méter mélyen be kell ásni magunkat a földbe?

– Legalább másfél méter mélyen, kétméteres mellvéd mögé – közölte a Fizikus.

– Akkor ez csak állóharcban jöhet szóba. Menetben egy fityinget sem ér – mondta megvetően a Vegyész.

– Megfeledkezel a helyzetünkről – vágott vissza a Koordinátor. – Szükség esetén egy ember fedezi az atomágyúval a többiek visszavonulását.

– Anélkül, hogy méteres lövészárkot ásna?

– Ha nem lesz rá idő, akkor anélkül.

Egy darabig hallgattak.

– Mennyi használható vizünk van még? – kérdezte a Kibernetikus.

– Nem egészen ezerkétszáz liter.

– Az nagyon kevés.

– Nagyon kevés.

– Akkor most konkrét javaslatokat kérek – szólalt meg a Koordinátor. Sapka formájú fehér kötésén vörös folt jelent meg. – A célunk az, hogy megmentsük magunkat és… a bolygó lakóit.

Csönd lett. Egyszerre csak minden fej egy irányba fordult. Halk zene hallatszott a fal mögül. Jól ismert, lassú dallam.

– Nem ment tönkre a készülék…? – suttogta csodálkozva a Kibernetikus. Senki sem válaszolt.

– Várok – ismetelte a Koordinátor. – Senki? Akkor így döntök: a felderítő utakat folytatjuk. Ha a körülmények lehetővé teszik, hogy felvegyük a kapcsolatot a bolygó lakóival, minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy ez a kapcsolat békés és baráti legyen. Vízkészletünk roppant csekély. Pillanatnyilag nem tudunk vizet hozni, mert nincs szállítóeszközünk. Meg kell tehát osztanunk a feladatokat. A legénység fele állandóan az űrhajóban fog dolgozni, a másik fele kimegy felderíteni. Holnap elkezdjük a járgány javítását és az atomágyúk felszerelését. Ha elkészül a kocsi, már este elindulunk vele. Ki akar mondani valamit?

– Én – szólalt meg a Mérnök. Görnyedten ült, arcát kezébe temetve, mintha ujjai résén át a padlót bámulná. – A Doktor maradjon a rakétánál…

– Miért? – csodálkozott a Kibernetikus. A többiek mind megértették.

– Ő nem tesz olyat, ami… árthatna nekünk… ha erre gondolsz – mondta lassan a Koordinátor. Óvatosan keresgélte a szavakat. Kötésén kicsit megnőtt a vörös folt. – Tévedsz, ha azt hiszed…

– De ő… nem hívhatnánk be? Nem akarok a háta mögött…

– Beszélj! – mondta a Kibernetikus.

– Tudjátok, mit csinált ott, annál a… gyárnál. Elpusztulhatott volna.

– Igen. De… egyedül ő segített nekem… széttaposni… – A Koordinátor nem fejezte be a mondatot.

– Igaz – mondta a Mérnök. Még mindig tenyerébe temette arcát. – Akkor nem szóltam semmit.

– Kinek van még mondanivalója? – A Koordinátor kicsit kihúzta magát, felemelte a kezét, megérintette a kötést, és az ujjára nézett. A falon túl még mindig szólt a zene.

– Itt vagy odakint… Nem tudhatjuk, hol találkozunk velük először – mondta a Fizikus halkan a Mérnöknek.

– Sorsolunk? – kérdezte a Vegyész.

– Nem lehet. Mindig azoknak kell itt maradniuk, akiknek dolguk van a hajón, tehát a szakembereknek – mondta a Koordinátor. Lassan, kicsit bizonytalanul felállt. Hirtelen megingott, a Mérnök odaugrott, és elkapta. A szemébe nézett.

– Fiúk – mondta, felvonva a szemöldökét. A Fizikus a másik oldalról átkarolta a Koordinátort. Engedte, hogy felemeljék. A többiek megágyaztak neki a padlón.

– Nem akarok feküdni – mondta. Csukva volt a szeme. – Segítsetek… Köszönöm. Semmi az egész, azt hiszem, felszakadt a varrás.

– Mindjárt csend lesz – mondta a Vegyész, és az ajtó felé indult. A Koordinátor szeme tágra nyílt.

– Ne, ne! Hadd szóljon…

Behívták a Doktort. Kicserélte a kötést, újabb kapcsokat rakott fel, és valami erősítő port adott a Koordinátornak. Aztán mindannyian lefeküdtek a könyvtárban. Éjjel kettőre járt, mikor végre eloltották a villanyt, és csend borult a hajóra.

HATODIK FEJEZET

Másnap reggel a Fizikus és a Mérnök leengedett négy liter dúsított uránsóoldatot a máglya tartalékából. A nehéz folyadék a már kitakarított laboratórium közepén állt egy ólomtartályban, amelynek födelét hosszú nyelű fogóval kellett felemelni. Mindketten hordószerűen dagadozó, műanyag védőruhát viseltek, a csuklya alatt pedig oxigénálarcot. Feszült figyelemmel mértek ki egy adagot az értékes folyadékból, gondosan ügyelve, hogy egy cseppel se legyen több. Már négy adagnál megkezdődhetett a láncreakció. Különleges ólomüveg hajszálcsövek képezték az asztalon állványra erősített folyadékvetők „tölténytárát”. Mikor befejezték a munkát, Geiger-Müller számlálóval ellenőrizték, hogy jól zárnak-e a tartály szelepei, mindegyik folyadékvetőt minden irányba elforgatták és megrázták. Nem volt szivárgás.

– Nincs gyorsulás. Minden rendben – mondta elégedetten a Fizikus. Hangja torzán szólt az álarc mögül.

A radioaktív kincstár páncélajtaja, a tengelyen forgó ólomtömb lassan elmozdult, amint a nyitókart forgatták. Behelyezték az uránoldatos edényt, és amikor a retesz bekattant, megkönnyebbülten rántották le izzadt arcukról az álarcot meg a csuklyát.

A nap hátralevő részében a járgányt javították. Mivel a rakodóajtó a sugárszennyezett víz alatt állt, először szét kellett szedni a kocsit, hogy darabonként kivihessék az alagúton. Így is ki kellett tágítani az alagút két legszűkebb pontját. A járgány majdnem üzemképes volt, eddig csak azért nem használhatták, mert amíg az atomreaktort üzembe nem helyezték, addig nem volt üzemanyag: az a radioizotópos keverék, amely közvetlenül áramot termel, és a kocsi kis villanymotorjait hajtja. A jármű nem volt nagyobb egy tábori ágynál. Négy ember fért el rajta, beleértve a vezetőt, hátul nyitott, rácsos csomagtartója volt, kétszáz kilogramm teherre méretezve. A kerekei voltak a legmulatságosabbak: átmérőjüket menet közben lehetett szabályozni, levegőt szivattyúzva a különleges abroncsokba, amelyek a másfél méter magasságot is elérhették.

Az üzemanyag-keverék elkészítése hat óra hosszat tartott, de csak egy ember kellett hozzá, aki a máglya működését ellenőrizte. A Mérnök és a Koordinátor közben négykézláb mászkált a fedélzet alatti alagutakon, vezetékeket húzva ki és ellenőrizve a hajó orrában lévő vezérlőterem és a gépház vezérlőegységei közötti nyolcvanméteres távon. A Vegyész afféle boszorkánykonyhát épített magának kint a szabadban, a hajótest alatt. Tűzálló edényeiben valami sűrű masszát kotyvasztott, amely vulkánként fortyogott a szabad tűzön. A hajóból vödörszám felhordott és szétválogatott műanyag törmeléket olvasztotta fel és kavargatta, távolabb már vártak az öntőformák – a vezérlőterem széttört elosztólemezeit készült újraönteni. Dühös volt, és szóba sem állt senkivel, mert az első öntvények törékenynek bizonyultak.

Azt tervezték, hogy a Koordinátor, a Vegyész és a Doktor délután ötkor, három órával sötétedés előtt útnak indul. Mint rendszerint, most sem sikerült betartani az időpontot; majdnem hat óra lett, mire elkészültek, és minden szükségeset felraktak a kocsira. A negyedik ülésre tették az atomágyút. Útipoggyászuk alig volt, viszont hátulról a csomagtartóhoz kötöztek egy százliteres víztartályt – a nagyobbak nem fértek ki az alagúton.

A Mérnök, egy jókora távcsővel felszerelve, ebéd után felmászott a földből kiálló hajótestre, és óvatosan végiglépkedett rajta. A rakéta nagyon kis szögben fúródott ugyan a talajba, de mivel igen hosszú volt, a hajótest vége a fúvókák tölcséreivel jó két emelet magasan meredezett a síkság fölött. A Mérnök kényelmes ülőhelyet talált a felső tölcsér kúposán kiszélesedő alapja és a hajótest mélyedése között. Előbb hátrafelé és lefelé nézett, végigpillantott a napfényben csillogó, óriási csövön, és látta az alagút nyílásának fekete foltját, körülötte a bogár nagyságúnak látszó emberekkel. Aztán két kézzel felemelte a távcsövet, és kagylóit gondosan a szeméhez illesztette. Az erős, nehéz távcső remegett a kezében, térdére kellett támaszkodnia a könyökével, ez pedig nem volt könnyű. „Egy rossz mozdulat, és lecsúszom” – gondolta. A megkarcolhatatlan, kemény keramitfelület olyan sima volt, hogy ha megtapintotta, síkosnak tűnt, mintha vékony zsiradékréteg borítaná. Cipője bordás gumitalpát a fúvóka domború falának támasztotta, aztán módszeresen vizsgálni kezdte a tájat, végigvezetve távcsövét a láthatár mentén.

A levegő remegett a hőségtől. A perzselő napsütést szinte fizikai nyomásként érezte az arcán, amikor dél felé nézett. Nemigen remélte, hogy felfedez valamit. Örült, hogy a Doktor szívesen elfogadta a Koordinátor tervét, amelyet mindannyian helyeseltek. Ő maga ismertette a Doktorral a tervet. A Doktor hallani sem akart holmi bocsánatkérésről – tréfával ütötte el a témát. Csak a beszélgetés vége volt az, amin a Mérnök csodálkozott, sőt meglepődött. Kettesben voltak a Doktorral, és úgy látszott, hogy már nincs több mondanivalójuk egymásnak, amikor a Doktor, mintegy szórakozottan és eltűnődve, megbökte a Mérnök mellét:

– Most jut eszembe, kérdezni akartam valamit tőled… Ja, igen. Tudod már, hogyan állítjuk majd fel a rakétát, ha megjavítottuk?

– Először üzembe kell helyeznünk az automata darukat és a kotrógépet – kezdte amaz.

– Nem – vágott közbe a Doktor –, tudod, hogy én nem értek a technikai részletekhez. Csak azt mondd meg, te magad tudod-e, hogyan csináljuk?

– A tizenhatezer tonna rémít meg? Tudod, Arkhimédész azt mondta, hogy kimozdítja a helyéből a Földet, ha kap egy fix pontot. Majd aláássuk, és…

– Ne haragudj, még mindig nem értesz. Nem azt kérdeztem, hogy elméletileg tudod-e, hogy ismered-e a könyvekben leírt módszereket. Azt kérdezem: biztos vagy-e benne, hogy meg tudod csinálni – várj még! –, és szavadat adhatod-e, hogy ha igennel válaszolsz, akkor azt mondod, amit gondolsz?

A Mérnök tétovázott. Volt néhány homályos pont abban az egész, még eléggé ködös munkatervben, de mindig azt mondta magának, hogy mikor majd elérkeznek a legnehezebb szakaszhoz, valahogyan csak lesz. Mielőtt megszólalt volna, a Doktor lassan megfogta a kezét, és megszorította.

– Jól van, már nem kell válaszolnod – mondta. – Tudod, miért kiabáltál velem? Nem, ne hidd, hogy felhánytorgatom! Azért, mert ugyanolyan balek vagy, mint én, csak nem akarod beismerni.

Elmosolyodott – egészen olyan lett most, mint a diákkori fényképén, amelyet a Mérnök a fiókjában látott –, és hozzátette:

– Credo quia absurdum… Tanultál te latint?

– Igen – mondta a Mérnök –, de már elfelejtettem.

A Doktor hunyorított, elengedte a Mérnök kezét, és elment, ő pedig ott maradt. Érezte, ahogy leeresztett kezéről eltűnik a Doktor ujjainak nyoma, és eszébe villant, hogy a Doktor tulajdonképpen valami egészen mást akart mondani, és ha jól utánagondol, kitalálhatja, mit akart valójában… De ahelyett, hogy elgondolkodott volna, valami ismeretlen okból félelem és kétségbeesés fogta el. Aztán a Koordinátor a gépházba hívta, és ott szerencsére annyi munka volt, hogy egy másodperce sem maradt a töprengésre.

Most eszébe jutott ez a jelenet és az a furcsa érzés, de úgy, mintha valaki mástól hallotta volna. Egy lépéssel sem jutott előbbre. A távcső csak a síkságot mutatta, amely szelíden hullámzott a kéklő horizontig, és az árnyékok sötétebb csíkjai barázdálták. Az, amire tegnap este számított, bár nem beszélt róla – hogy megtalálják őket, és reggel már harcolniuk kell –, nem következett be. Hányszor elhatározta már, hogy nem törődik baljós előérzeteivel, amelyek olyan gyakran erőt vesznek rajta, és amelyeket mindig bizonyosságnak érez! Összehúzta a szemét, hogy jobban lásson. A távcsőben feltűntek a karcsú, szürke kelyhek csoportjai, olykor eltakarta őket a szélfútta homok; erős szél fújhat odalenn, bár ezen a kilátóponton semmit sem érezni belőle. A láthatár felé a terep fokozatosan emelkedett, még távolabb hosszú, sötétebb sávok ködlöttek fel – ha ugyan nem csak a tíz-tizenöt kilométer távolságban elúszó felhőket látta –, olykor felemelkedett és szétfoszlott vagy eltűnt valami ott messze. A jelenség olyan bizonytalan volt, hogy semmire sem lehetett belőle következtetni, de volt benne valami érthetetlen szabályosság. Nem tudta, mit lát, de megállapíthatta a végbemenő változás gyakoriságát, és meg is tette; a homályos valamiből kiemelkedő sötétebb valamik feltornyosulása órája szerint nyolcvanhat másodperces időközökben ment végbe.

Tokjába dugta a távcsövet, és lefelé indult. Jó erősen, teljes talpfelülettel lépett rá a keramitlemezekre. Talán tíz lépést tett, mikor meghallotta, hogy valaki jön utána. Olyan hirtelen fordult vissza, hogy elveszítette egyensúlyát. Megtántorodott, kinyújtotta a karját, és hasra esett a páncélon. Mielőtt még felemelte volna a fejét, világosan hallotta saját esésének megismétlődő hangját. Feltérdelt, kezére támaszkodott.

Talán kilenc méterre tőle, a felső kormányfúvóka legszélén, a kétemeletes mélység fölött macska nagyságú lény ült, és figyelmesen nézte. Az állatkának – mert nyilvánvalónak érezte, hogy állatot lát – halványszürke, gömbölyű pocakja volt. Egyenesen ült, mint egy mókus, jól látszottak a lábacskái: hasa közepén összefogta mind a négyet, karmai összekulcsolódtak. Sárgásán csillogó, kocsonyaszerű valamivel kapaszkodott a keramittölcsér peremébe; ez a valami a törzse végéből nőtt ki. Kerek, szürke macskafején nem volt se száj, se szem, ellenben az egész tele volt csillogó, fekete gombocskákkal, mint valami tűpárna, amelyet sűrűn teleszurkáltak fekete fejű gombostűkkel. A Mérnök felugrott, három lépést tett az állatka felé, olyan elképedten, hogy szinte elfelejtette, hol áll. Három koppanást hallott, mintha lépteinek visszhangja lenne. Megértette, hogy az állatka utánozni képes a hangokat. Lassan közelebb óvakodott, és már azt tervezte, hogy lehúzza az ingét, és foglyul ejti vele az állatkát, mikor az hirtelen megváltozott.

Lábai megrezzentek gömbölyű pocakján, a fényes bőr szétnyílt, mint egy nagy legyező. A macskafej mereven kinyúlt, hosszú, csupasz nyak vált láthatóvá, és a lény a levegőbe emelkedett. Halványan csillogó fénykör vette körül, egy pillanatig mozdulatlanul függött a Mérnök feje felett, aztán csigavonalban eltávolodott; egyre magasabbra emelkedett, még egy kört írt le, aztán eltűnt.

A Mérnök lement, és igyekezett minél pontosabban elmondani a többieknek, amit tapasztalt.

– Ennek igazán örülök. Már úgyis csodálkoztam, hogy nincsenek itt repülő állatok – mondta a Doktor.

A Vegyész emlékeztette a patakparti „fehér virágokra”.

– Azok inkább rovaroknak látszottak – vélte a Doktor –, amolyan… lepkeféléknek. De itt általában nagyon „gyéren lakott” a levegő. Ha egy bolygón kialakulnak az élő szervezetek, „biológiai nyomás” jön létre, amelynek következtében minden lehetséges életteret, „ökológiai teret” benépesítenek. A madarakat már nagyon hiányoltam.

– Ez inkább denevérre hasonlított – jegyezte meg a Mérnök. – Szőrös volt.

– Denevérféle is lehet – hagyta rá a Doktor, aki nemigen törekedett a társaság biológiai szakértőjének tisztségére. Inkább udvariasságnak, mint őszinte érdeklődésnek tűnt, amikor hozzátette: – Azt mondod, hogy utánozta a lépéseid hangját? Érdekes tulajdonság. Biztosan van valami szerepe a környezethez való alkalmazkodásban.

– Nem ártana egy hosszabb tereppróba, de remélem, nem döglik be – mondta a Koordinátor, előmászva az útra kész járgány alól. A Mérnök kissé csalódott volt, hogy felfedezését ilyen közönnyel fogadták. Azzal vigasztalta magát, hogy biztosan őt is inkább a találkozás rendkívüli körülményei lepték meg, mint maga a repülő állatka. Mindannyian féltek egy kicsit az elválás percétől. Az otthon maradók a rakéta alatt álltak, és nézték, amint a mulatságos jármű egyre nagyobb köröket ír le az űrhajó körül. A Koordinátor biztos kézzel vezette a kocsit. Lovagló ülésben helyezkedett el a szélvédő lemezzel védett, nyeregszerű vezetőülésen, mögötte a Doktor és a Vegyész, mellette csak a vékony csövű atomágyú. Megint a rakéta közelébe hajtott, és odakiáltott a többieknek:

– No, hát akkor igyekszünk éjfélig visszaérni! Viszlát!

Nagyobb sebességre kapcsolt, és a rakéta előtt állók kisvártatva már csak az egyre távolodó és egyre magasabbra csapó, aranyló porfelhőt látták, amelyet az enyhe szél nyugat felé fújt.

A járgány tulajdonképpen puszta fémváz volt tető és falak nélkül, átlátszó padlóval, hogy a vezető állandóan lássa a terep akadályait. A villanymotorok a kerékagyakban rejtőzködtek, a két tartalék abroncs pedig a csomagtartóra erősített víztartály tetején kapott helyet. Amíg sima volt a terep, óránként hatvan kilométerrel mentek. A Doktor hátranézegetett, de a rakéta hamarosan eltűnt a szeme elől. A motorok halkan zúgtak, a száraz talajról hullámokban szállt fel a por, aztán megritkult, és eloszlott a puszta tájék felett.

Sokáig egyikük sem szólt, már csak azért sem, mert a műanyag szélvédő csak a vezetőt védte. A hátul ülőknek arcába vágott a szél, és csak kiabálva lehetett beszélgetni. A terep emelkedett, és hepehupásabb lett, a szürke kelyhek elmaradtak. Távolabb itt-ott a pókszerű növények bozótjai sötétlettek. Elhaladtak egy-egy félig kiszáradt lélegző fa mellett, amelyeknek petyhüdten csüggő levél–fürtjeit csak néha remegtette meg valami gyenge, szabálytalan lüktetés. Messze előttük feltűntek a ritkásan szétszórt, hosszú barázdák, de egyetlen forgó korongot sem láttak. Kocsijuk apró zökkenéssel keresztezte a barázdákat, a talajból hegyes végű, száraz csonthoz hasonlóan fehérlő kövek meredtek ki. Most hegynek felfelé kapaszkodtak, hosszú kőgörgetegek mentén. Éles kavicsok csikorogtak idegesítően a jókora kerekek alatt. A hatalmas hegyoldal egyre meredekebb lett, már elég lassan haladtak; a motorokban volt ugyan még tartalék kapacitás, de a Koordinátor a nehéz terepen alacsony sebességfokozatra kapcsolt.

Feljebb, a fakóbarna hegyhátak között hosszú, keskeny szalag csillogott – úgy látszott, hogy elzárja az útjukat. A Koordinátor még jobban csökkentette a sebességet. Ott, ahol a meredek hegyoldal fennsíkba ment át, amely fölött nagyon messze bizonytalan körvonalú toronyfélék meredeztek, tükörfényes csík keresztezte a lejtőt. Simán illeszkedett a talajba, és egyik irányban sem látták a végét. A kocsi megállt, első kerekei éppen a tükörfényes sávot érintették. A Koordinátor leugrott az ülésről, megérintette a tükörfelületet a sugárvető agyával, megkocogtatta, aztán rálépett, s ugrott egyet rajta. A sáv meg se moccant.

– Hány kilométert tettünk meg? – kérdezte a Vegyész, amikor visszaült a kocsiba.

– Ötvennégyet – felelte, és óvatosan elindította a kocsit. A járgány kicsit megingott, és áthaladt a csíkon. Olyan volt ez a fényes szalag, mint egy fagyott higannyal teli, nyílegyenes csatorna. Egyre gyorsabban haladtak, oszlopsorok között robogtak el, az oszlopok csúcsa fölött remegve vibrált a levegő. Aztán az oszlopsorok nagy ívben keletnek fordultak, ők pedig egyenesen haladtak tovább, iránytűjük tanúsága szerint mindig pontosan délnek.

A fennsík barátságtalan képet nyújtott. A növényzetet lassacskán legyőzte a homok, amelyet a perzselően forró keleti szél hordott ide; az alacsony homokdombokból elfeketedett, csak közvetlenül a föld felett halványpiros növények meredtek elő. Bőrszerű hüvelytermések hullottak le róluk, s olykor valami szürkeség surrant el a száraz bozótban, egyszer-kétszer szinte a kocsi kerekei alól szökkenve elő, de olyan szélsebesen eltűnt a sűrűben, hogy csak egy szürke csík suhant el a szemük előtt, az állat körvonalait nem tudták kivenni.

A Koordinátor üggyel-bajjal kerülgette a sűrű, tüskés bokrok csoportjait, egyszer vissza is fordult, mikor a nyiladék, amelyen elindultak, magas homoktorlaszban végződött a bokrok között. Egyre kietlenebb és aszályosabb lett a vidék, a növények java része kiszáradt, és a forró szélben élettelenül zizegett, mint a papír. A járgány gyors kanyart írt le, lecsüngő ágak falai között haladtak tovább. A felhasadó fürtökből sárgás por hullott rájuk, belepte a szélvédőt, az utasok ruháját, még az arcukat is; a sűrűben szinte megállt a forróság, alig bírtak lélegzetet venni. A Doktor felállt az ülésről, és előrehajolt, amikor hirtelen megcsikordultak a fékek, és a kocsi megállt.

Előttük húsz-harminc lépésnyire véget ért a lapos fennsík. Egészen odáig húzódtak a sörteszerű bokrok, fekete ágaik a napfénnyel szemben borostyánszerűen áttetszővé váltak. A völgy túloldalán magas hegyek tárultak elébük, a völgybe még nem láttak le, mert eltakarták a bokrok. A Koordinátor kiszállt, és elment az utolsó bokorhoz, amelynek hosszú, csupasz, hajladozó ágai az égre rajzolódtak.

– Lemegyünk – mondta, mikor visszatért.

A kocsi óvatosan megindult, hirtelen felszegte a farát, mintha bukfencet akarna vetni. A víztartály csörögve verődött neki a csomagtartó rácsának, a fékek figyelmeztetően csikorogtak, a Koordinátor pedig bekapcsolta a szivattyút. A kerekek szemlátomást nőttek, mindjárt kevésbé érezték a lejtő hepehupáit. Látták, hogy gyapjas felhőréteg felé gurulnak, amelyen lent henger alakú, feljebb hagyma formájú, barna füstoszlop tör át. A füst szinte egyáltalán nem oszlott szét a levegőben, magasan a hegycsúcsok fölé emelkedett. Ez a vulkánkitöréshez hasonló jelenség körülbelül fél percig tartott, aztán a füstoszlop villámgyorsan zsugorodni kezdett, elbújt a fehér felhők közé, és eltűnt mögöttük, mintha visszaszívná egy gigászi torok, amely az imént a magasba lökte.

Az egész völgy két szintre oszlott: felső részét beragyogta a nap, alsó fele eltűnt a láthatatlan messzeségben, mert eltakarta a sűrű felhőréteg, amely felé kocsijuk gurult imbolyogva és zötyögve, szaggatott fékcsikorgással. A nap már alacsonyan járt, sugarai egy darabig még megvilágították a túloldalon magasodó, távoli hegyoldalakat, amelyeken tükörfényes, zömök toronyfélék nőttek ki a barnás és lila növények sűrűjéből. Vakítóan verték vissza a napfényt, alig lehetett rájuk nézni. Kocsijuk már a fehér felhőréteg közelében járt, a meredély felső széle magasan fölöttük rajzolódott a kék égre a bokrok fűrészfogas vonalával. Egyre lassabban haladtak, s hirtelen körülvette őket a gomolygó pára. Fülledt nedvességbe kerültek, majdnem sötét lett körülöttük. A Koordinátor újra fékezett, lépésben gördültek tovább, aztán világosabb lett, vagy inkább a szemük alkalmazkodott a derengő félhomályhoz. A Koordinátor egy pillanatra felgyújtotta a fényszórókat, de rögtön el is oltotta, mert a fénycsóva tehetetlenül veszett el a ködben. Aztán hirtelen kikerültek a felhőből.

Hűvösebb lett, a levegő párássá vált. Sokkal enyhébb lejtőn haladtak tovább az alacsony felhőréteg alatt, amely messzire nyúlt, egészen a völgy mélyén felködlő barna, szürke és feketés foltokig. Előttük halványan megcsillant valami, mintha olajos folyadék parányi cseppecskéi lebegnének a levegőben. Úgy érezték, hirtelen elhomályosul a látásuk: a Doktor és a Vegyész szinte egyszerre kapott a szeméhez, dörzsölgették, de hiába. A lebegő csillogásból sötét pont vált ki, és egyenesen feléjük tartott. A járgány most majdnem sík terepen haladt, olyan sima talajon, mintha mesterségesen egyengették és döngölték volna le. A fekete pont egyre nőtt, észrevették, hogy nagy kerekeken gurul – az ő járgányuk volt, azt tükrözte vissza valamilyen felület. A tükörkép akkorára nőtt, hogy már szinte a saját arcvonásaikat is kivehették rajta, aztán imbolyogni kezdett, és eltűnt. Azon a helyen, ahol a láthatatlan tükröt várták, akadálytalanul haladtak át, csak valami émelyítő meleg hulláma csapta meg őket, mintha egy megfoghatatlan, forró falat kereszteznének. Ugyanakkor az a „valami”, ami az imént elhomályosította a látásukat, hirtelen eltűnt.

A kerekek cuppogni kezdtek. A kocsi sekély, sáros mocsárba, vagy inkább pocsolyába gázolt. Tócsákban állt a zavaros víz, és némi kesernyés, égett szagot árasztott, mintha üszök és hamu oldódna benne. Helyenként szabálytalan földhányások emelkedtek, a világosabb színű, átázott földből kis patakokban csordogált a víz a tócsák felé. Távolabb, jobbról valami omladék sötétlett, de nem falak romja. Inkább olyan volt, mintha piszkos, gyűrött, egymásra dobált, összegabalyodott ponyvákból állna ez a fal, amely helyenként több méter magas, másutt alig emelkedik a föld fölé, és szabálytalan, üres, fekete nyílások tátonganak rajta. Továbbhajtottak a földhányások között; hogy a gödrökben mi van, azt nem látták. Az egyiknél a Koordinátor megállította a kocsit. Olyan közel hajtott az agyagos földsánchoz, hogy az első kerék nekiütközött, aztán kiszállt, és felmászott a földrakás tetejére. Előrehajolt, és lenézett a négyszögletes gödörbe. A kocsiban ülők látták, hogy az arca elváltozik. Szó nélkül kiugrottak a kocsiból, és a Koordinátor után siettek. A Doktor lába alól kicsúszott egy agyaggöröngy, felfröcskölt a sár. A Vegyész elkapta a Doktort, és visszahúzta.

A gödörben, amelynek falai olyan egyenesek voltak, mintha géppel vájták volna, csupasz tetem feküdt a hátán, arca víz alá merült. A fekete víztükör fölött csak a vastag mellizmok látszottak, amelyek közül a csenevész törzs kicsüngött.

A három ember felegyenesedett, egymásra nézett, és lesietett az agyagos földhányásról. Lábuk alatt vízcseppek csurogtak a tésztás agyagrögökből.

– Ezen a bolygón csak sírok vannak? – mondta a Vegyész.

Álltak a kocsi mellett, mintha nem tudnák, mihez kezdjenek. A Koordinátor sápadtan megfordult, és körülnézett. Mindenfelé földhányások szabálytalan sorai húzódtak, jobboldalt itt is azok a furcsa rongyhalmok sötétlettek. Köztük alacsony, fehér fal kígyózott, a másik oldalon, az agyaghalmokon túl, alapjánál széles, feljebb elkeskenyedő, lejtős sík csillogott, olyan, mintha földszínű, lyukacsos fémből öntötték volna. Alapjánál zegzugos csíkok futottak össze. Messze, a lomhán úszó párafelhők között függőleges, fekete valami tűnt fel, mintha egy óriási kazán fala lenne, de ezt csak bizonytalanul és homályosan sejtették, mert csupán egyes darabjai látszottak a helyenként felszakadozó köd vagy pára mögött. Inkább csak érezték, hogy ott valami hegy nagyságú, óriási tömeg mered az égnek.

A Koordinátor már visszaült a kocsiba, amikor mély sóhajtást hallottak, mintha a föld alól jönne, s baloldalt az eddig mindent elborító fehéres ködfelhőt hirtelen elsodorta egy hatalmas szélroham, amely a következő pillanatban átható, keserű szaggal vette őket körül. Ekkor megpillantottak egy különös formájú, vaskos, hatalmas kéményt, amelyből fordított vízesésként legalább száz méter vastag, barnás oszlop szökött fel; áttörte a kavargó, tejfehér felhőréteget, és eltűnt. Ez talán egy percig tartott, aztán csend lett, majd megint felhangzott a fojtott nyögés. A hajukat lobogtató szél megváltoztatta irányát, a felhők lejjebb ereszkedtek, bolyhos karjaik ismét eltakarták a fekete kéményt, amely csaknem teljesen eltűnt a szemük elől.

A Koordinátor intett, beszálltak, a kocsi esetlenül imbolygott az agyaggöröngyökön, majd elérte a következő földhányást. Ebbe a gödörbe is bepillantottak. Üres volt, csak fekete víz állt benne. Ismét felhangzott a távoli, fojtott moraj, a felhők szétrebbentek, a vulkánszerű kéményből feltört a barna gejzír, aztán megint megfordult a szél – egyre kevésbé figyeltek a felhők és a füstoszlop ütemes változásaira és fortyogására a völgyben, továbbhajtottak, és újra meg újra megálltak. Térdig sárosan felkapaszkodtak a csúszós, laza földhányásokra, és benéztek a gödrökbe; lépteik nyomán egy-egy göröngy csobbanva esett a vízbe; lesiettek, visszaültek a kocsiba, továbbhajtottak.

A tizennyolc megvizsgált gödör közül hétben találtak holttestet. A borzalom, az undor és a megdöbbenés furcsa módon egyre csökkent bennük. Újra képessé váltak a higgadt megfigyelésre. Észrevették, hogy a gödrökben annál kevesebb a víz, minél jobban közeledtek zegzugos vonalban haladva a sáros talajon a párafalhoz, amely váltakozva hol eltakarta, hol megmutatta a gigászi fekete kéményt. Az egyik négyszögletes gödör fölé hajolva, amelynek egész fenekét eltakarta a kétrét hajlott tetem, észrevették, hogy a holttest valamelyest különbözik a többitől. Halványabb színe és más formája volt, de pontosabban nem tudták megállapítani, hogy miben áll a különbség. Továbbhajtottak, két üres gödröt láttak, majd a negyedikben – ez már egészen száraz volt, alig pár száz lépésre a lapátszerű lejtőtől – oldalán fekvő tetemet találtak, amelyen jól látszott a csenevész törzs a széttárt karokkal. Az egyik kar azonban nem kézben végződött: a vége két vastag csonkra vált szét.

– Mi ez? – dadogta eltorzult hangon a Vegyész, és megszorította a Doktor karját. – Látod?

– Látom.

– Ez valahogy más… Nincsenek ujjai…

– Talán nyomorék – dünnyögte a Koordinátor. Nem hangzott túl meggyőzően.

Még egyszer megálltak, az utolsó gödörnél a lejtős sík előtt. Egészen frissnek látszott: agyagmorzsák váltak le lassan a falakról, és legurultak, mintha egy óriási lapát csak az imént emelkedett volna ki a négyszögletes gödörből.

– Úristen… – nyögte rekedten a Vegyész, és halálsápadtan visszaugrott a földhányás tetejéről. Kis híján elesett.

A Doktor ránézett a Koordinátorra.

– Segítesz kimászni? – mondta.

– Persze. Mit akarsz csinálni?

A Doktor letérdelt, megkapaszkodott a gödör szélében, és óvatosan leereszkedett, igyekezve, hogy rá ne lépjen a gödör alján heverő nagy testre. Fölé hajolt, s ösztönösen visszatartotta a lélegzetét. Felülről úgy látszott, mintha a mellizmok alatt, egészen közel ahhoz a helyhez, ahol az izmos, nagy test ráncos bőrének redőjéből a másik test kiválik, fémrúd állna ki az élettelen húsból.

Közelről megállapíthatta, hogy tévedtek. A bőrredők alól köldökszerű, kékes, vékony falú nyúlvány bújt elő a testből, a fémcsövecske pedig, amelynek másik, hajlott végét eltakarta a tetem ráomló háta, behatolt ebbe a nyúlványba. A Doktor először óvatosan megérintette a fémcsövecskét, aztán erősebben meghúzta. Még közelebb hajolt, és észrevette, hogy a ráhúzódó bőrön átderengő fémcső végét parányi, szorosan egymás mellett csillogó gyöngyöcskék tartják össze a bőrrel, mint valami folyamatos varrás. Kis ideig tanakodott, ne vágja-e le a csövet a nyúlvánnyal együtt; lassan zsebébe nyúlt a késért, még mindig habozva, de amint fölegyenesedett, éppen a lapos arcocskába nézett, amely természetellenesen támaszkodott a gödör falához – és földbe gyökerezett a lába.

Ott, ahol annak a lénynek, amelyet az űrhajóban felboncolt, orrlyukai voltak, ennek egyetlen tágra meredt, kék szeme volt. Mintha ez a szem őt nézné feszült, néma figyelemmel. A Doktor felpillantott. „Mi van?” – hallotta a Koordinátor hangját, látta a Koordinátor fejét feketén a felhőkre rajzolódni, és megértette, miért nem látták ezt fentről: a kis fej a falhoz támaszkodott, és csak onnét lehetett szemből rápillantani, ahol ő most állt.

– Add a kezed – mondta, és lábujjhegyre emelkedett. Megragadta a lenyújtott kezet, a Koordinátor pedig felhúzta. A Vegyész segített, kezeslábasa gallérjánál fogva húzták a Doktort, aki végül is feljutott nyakig agyagosan. Összehúzott szemmel nézett rájuk.

– Semmit sem értünk – mondta. – Halljátok? Semmit. Semmit! – És csendesebben hozzátette: – Nem tudok olyan helyzetet elképzelni, amelyben az ember ennyire nem ért semmit.

– Mit találtál? – kérdezte a Vegyész.

– Csakugyan különböznek egymástól – mondta a Doktor. Visszamentek a kocsihoz. – Az egyiknek vannak ujjai, a másiknak nincsenek. Az egyiknek orra van, de nincs szeme; a másiknak szeme van, de nincs orra. Az egyik nagyobb és sötétebb, a másik halványabb, és kicsit rövidebb a teste. Az egyik…

– Na és? – szakította félbe a Vegyész. – Az emberek is különböző fajtákhoz tartoznak, különbözőek az arcvonásaik, a bőrük színe, mit nem értesz ezen? Más itt a kérdés: ki és miért rendezi ezeket a szörnyű tömegmészárlásokat?

– Egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy ezek tömegmészárlások – felelte halkan a Doktor. Lehajtott fejjel állt. A Vegyész megrökönyödve pillantott rá.

– Hogyhogy…? Hát akkor mit gondolsz?

– Semmit sem… – mondta nagy erőfeszítéssel a Doktor. Gépiesen, félig öntudatlanul az agyagot törölgette kezéről a zsebkendőjével. – De ezt legalább tudom – tette hozzá hirtelen kiegyenesedve. – Ne várj részletesebb magyarázatot, de ezek a különbségek nem fajtakülönbségeknek látszanak. Annál sokkal fontosabb a szem és az orr, a látás és a szaglás szerve.

– A földön vannak hangyák, amelyek még jobban specializálódtak. Az egyiknek van szeme, a másiknak nincsen, az egyik repülni tud, a másik csak mászni, az egyik dajka, a másik harcos, én tanítsalak a biológiára?

A Doktor vállat vont.

– Mindenre találsz egy kész sémát, amelyet a Földről hoztál – felelte. – Ha valamelyik részlet, valamelyik tény nem illik bele, akkor egyszerűen elhajítod. Pillanatnyilag nincs rá bizonyítékom, de tudom, egyszerűen tudom, hogy ennek semmi köze sincs a fajtakülönbségekhez vagy egy faj differenciálódásához. Emlékeztek arra a csődarabkára vagy tűre, amelyet a boncolásnál találtam? Persze, mindannyian azt gondoltuk, velem együtt, hogy azt a lényt, mit tudom én, meggyilkolták, vagy meg akarták gyilkolni. Pedig van egy nyúlványa, egy szívóka vagy ilyesmi, és az a cső abba van beültetve. Ahogyan az embernek gégemetszésnél csövet vezetnek a gégéjébe. Persze ennek semmi köze a gégemetszéshez, mert nincs gégéje azon a helyen. Nem tudom, mi ez, semmit sem értek, de ezt az egyet legalább tudom!

Beszállt a kocsiba, és megkérdezte a Koordinátort, aki a másik oldalról kerülte meg a járgányt, hogy a helyére üljön:

– És te mit mondasz?

– Hogy tovább kell mennünk – felelte a Koordinátor, és megfogta a volánt.

HETEDIK FEJEZET

Sötétedett. Nagy ívben megkerülték a lejtőt – nem építmény volt, aminek vélték, hanem egy magmafolyó ellaposodó vége. Az egész magmafolyót csak most pillantották meg: a völgy felső szintjéről ereszkedett le a lejtőkön, tucatnyi megszilárdult vízesést alkotva, másutt pedig görgetegekre töredezve. A hegyoldal alját fémzúzalékhoz hasonló, hepehupás réteg borította, csak feljebb, ahol meredekké vált, álltak ki ebből a kopár rétegből a csupasz sziklaszirtek.

Szemben pár száz méteres szurdok nyílt a felhőkbe nyúló hegylánc falában. A szurdok fenekét zegzugosán repedezett, száraz agyagföld borította, a hegyoldalakat pedig, amennyire a felszakadozó felhőkön át láthatták, feketés növényi réteg. Az ólmos esti félhomályban a megdermedt folyó – bizonyára egy vulkánkitörés maradványa – nagy gleccsernek látszott mozdulatlan hullámainak csillogó falaival.

A völgy sokkal tágasabb volt, mint felülről nézve vélték. A szurdokon túl a völgy elágazott, oldalága laposan vezetett tovább a cipószerű magmanyelvek mentén. Jobboldalt karéjos lejtőkkel emelkedett a csaknem teljesen kopár talaj, különálló, szürke felhőcskék úsztak el fölötte. Még magasabban, előttük, a katlan mélyéből időnként felmorajlott a kitörő gejzír, amelyet most eltakart a sziklás hegyoldal. Ilyenkor az elnyújtott, tompa moraj az egész völgyet betöltötte.

A színek lassan megfakultak, a formák elmosódtak, mintha vízbe merülne a táj. A messzeségben rőtes, meredek falak vagy sziklaszirtek rajzolódtak ki a kocsi előtt, labirintusukon halvány fény derengett, mintha a lemenő nap sugarai világítanák meg – pedig a napot eltakarták a felhők.

Közelebb, az egyre szélesedő szurdok mindkét oldalán szabályos sorban bunkószerű, sötét kolosszusok meredeztek. Nagyon magas, vékony léggömbökre hasonlítottak. Mire az elsőket elérték, már besötétedett, és a nagy építmények árnyékában még sötétebb volt. A Koordinátor bekapcsolta a reflektorokat, és a hármas fénykévén kívül egy csapásra olyan sötét lett, mintha hirtelen leszállt volna az éjszaka.

A tömör salakpadokon meg-megzökkentek a kerekek, kődarabok csikorogtak, mint az üveg. A reflektorok körbejártak a félhomályban, a tartályok vagy tornyok falai higanyszerűen csillantak meg a fénykévében; az agyagföld végleg elmaradt mögöttük, dermedt lávához hasonló, enyhén domború felületen haladtak tovább, a mélyedésekben feketéllő sekély tócsák sisteregve fröcsköltek szét a kerekek alól. A felhőkre pókhálóvékony, fekete szerkezet rajzolódott, amely hídként kötött össze két egymástól vagy száz méterre lévő, henger alakú tornyot. A reflektorok fényében néhány féloldalra dőlt gépezet csillant meg. Domború aljukon fogazott nyílások voltak, a fogakra megfeketedett fűcsomók tapadtak. Megálltak, szemügyre vették a gépeket. Látták, hogy már régóta használatlanul hevernek, a fémlemezeket megette a rozsda. A levegő egyre nyirkosabb lett, a henger alakú kolosszusok közül fúvó légáramlat émelyítő bűzt és égett szagot hozott. A Koordinátor csökkentette a sebességet, és a legközelebbi torony felé kanyarodott. Oldalt helyenként töredezett, sima burkolat vezetett a torony lábához, két oldalán hornyolt, ferde fallal. Az építmény lábán hosszú, szurokfekete vonal látszott, amely egyre nőtt, szélesedett, és végül bejáratnak bizonyult. A bejárat felett a hengeres fal elveszett a magasban, tekintetük már nem tudta átfogni az óriási épületet. A kolosszus láthatatlan mélyébe vezető fekete nyílás felett gombaszerű, lecsüngő, girbegurba eresz állt ki a falból, mintha az építőmester megfeledkezett volna róla, és abban a befejezetlen, idomtalan formában hagyta volna, amely a függőleges felület lesimításánál kialakult.

Behajtottak a jókora ereszféle alá, a Koordinátor levette lábát a gyorsítóról. A tágas bejárat feketén tátongott, a reflektorok fénye tehetetlenül veszett el benne. Balra és jobbra széles, enyhén homorú csatornák indultak felfelé, óriási csigavonalban. A Koordinátor fékezett, a kocsi csaknem megállt, aztán nagyon lassan megindult felfelé a jobbra vezető vájatban.

Koromsötétség vette körül őket. A reflektorok fénykévéjében a falba mélyedő vájat pereme fölött legyezőszerűen szétterülő, teleszkóposan egymásba mélyeszteti ferde oszlopok sorai rémlettek fel és tűntek el újra; egyszerre csak halk moraj támadt, és valami megcsillant a fejük felett. Amikor felnéztek, látták, hogy odafent derengő, fehéres foltok táncolnak. A Koordinátor felgyújtotta a volán mellett lévő, nagyszögű fényszórót, fölemelte, és körbevilágított vele. A fénykéve, amely útja végén már elhalványult, lépcsősen sorakozó, kalitkaszerű, fehér valamiken vándorolt végig. Ezek a valamik a sötétségből kiszakítva csontfehéren felvillantak, aztán újra eltűntek, de közben visszaverődő fények ezernyi vakító szikrája villant a szemükbe.

– Ez nem jó – hallották a Koordinátor hangját, amelyet eltorzított a zárt tér kongó, fémes visszhangja –, de várjatok csak, itt vannak a világító rakéták!

A derengésben, amely a reflektorok fénykévéjéből szóródott a kocsi fölé, a Koordinátor kiszállt. Fekete árnyéka kihajolt a vájat pereme fölé, majd fémcsattanás hallatszott, s a Koordinátor felkiáltott:

– Ne ide nézzetek, hanem felfelé! – s a kocsihoz ugrott. Csaknem ugyanebben a pillanatban éles szisszenéssel meggyulladt a magnézium, és a lobogó, kísérteties fény egy csapásra széthasította a sötétséget.

Az öt méter széles vájat, amelyben álltak, valamivel feljebb véget ért: ívesen átment egy átlátszó folyosóba, azaz inkább aknába, mert ez a folyosó meredeken felfelé emelkedett, és ezüstös csőként beletorkollott a fölöttük függő fehér hólyagok vakítóan villogó erdejébe. Ezek a fehér képződmények, egy üveglép számtalan kamrájához hasonlóan, az egész hatalmas, kupolaszerű térséget betöltötték. Az átlátszó falak összegyűjtve és megsokszorozva verték vissza a világító rakéta fényét. Mögöttük, a domború, mintegy kiduzzadó üvegkamrák belsejében torz csontvázak fehérlettek. Hófehér, csaknem szikrázó, a lapátszerű lábfélék széles talapzatából kiemelkedő csontvázak, egy tojásdad csontkorongból sugarasan elágazó bordák legyezőjével, és mindegyik, elöl nyitott mellkasban egy előrebiccent, vékonyka, madár- vagy majomszerű kisebb csontváz fogatlan, gömbölyű koponyával. Végtelen sorokban fehérlettek egymás mellett, mintegy üvegtojásba zárva, sokemeletes csigavonalban egyre feljebb és feljebb. Az ezernyi domború fal megsokszorozta és szétszórta a fényt, úgyhogy a valóságos formákat nem lehetett megkülönböztetni tükörképeiktől.

Az emberek dermedten ültek hat másodpercen keresztül, aztán a magnéziumfény hirtelen kialudt. Utolsó, sárgás villanásában még egyszer felszikráztak a domború üvegfalak, aztán sötét lett. Legalább egy percig tartott, míg érzékelni tudták, hogy a kocsi reflektorai továbbra is égnek, fénykévéjük megvilágítja az üvegtartályok alját.

A Koordinátor lassan továbbvezette a kocsit, egészen az akna nyílásáig, amelybe a vájat kúpos tölcsér formájában ment át. A fékek megcsikordultak, a kocsi kissé oldalt fordult – keresztbe álltak a lejtőn, nehogy a járgány lecsússzon, ha a fékek engednének –, aztán mindannyian kiszálltak.

Az akna átlátszó csöve meredeken felfelé vezetett, de széttárt karokkal támaszkodva fel lehetett mászni. Kiemelték a fényszórót gömbfoglalatából, és elindultak az aknában, maguk után húzva a vezetéket. Az akna, mint húsz-harminc méter után észrevették, csigavonalban körbejárta az egész kupolát. Az átlátszó fülkék az akna két oldalán sorakoztak, valamivel a homorú padló fölött, amelyen az emberek erősen előrehajolva felfelé kapaszkodtak. Nagyon fárasztó volt ez a kapaszkodás, de az akna meredeksége hamarosan enyhült. Mindegyik üvegfalú fülke kétoldalt laposan illeszkedett a szomszédjához, az alagút felé eső falukból pedig hosszúkás csapféle nyúlt ki, amely kissé homályos üvegféléből készült, és pontosan a nyílásba illeszkedő, lencseszerű, kerek fedőlappal zárult. Mentek, mentek, s az imbolygó fényben sorra elvonultak előttük a csontvázak. Különbözőek voltak. Ezt csak egy idő múlva vették észre, mert a szomszédos csontvázak szinte semmiben sem különböztek. A nagy csigavonal távoli pontjain elhelyezkedő példányokat kellett összehasonlítani, hogy a különbségeket felfedezzék.

Minél magasabbra kapaszkodtak, annál nyitottabbá vált a csontvázak mellkasa. A lábnyúlványok kisebbek lettek, a csontkorong viszont egyre nagyobb. A mellkasba zárt apró szörnyetegek feje is egyre nagyobb lett, koponyájuk kétoldalt furcsán kidomborodott, halántékaik úgy kidudorodtak, hogy némelyiknek mintha három összenőtt koponyaboltozata lenne, egy nagy középső és két kisebb a fülnyílások fölött.

Libasorban kapaszkodva bejárták a csigavonal másfél emeletét. Hirtelen meg kellett állniuk: a fényszóró vezetéke már teljesen letekeredett. A Doktor tovább akart menni a zseblámpájával, de a Koordinátor nem engedte. A főalagútból minduntalan mellékfolyosók ágaztak ki, könnyen eltévedhettek volna ebben az üvegből fújt labirintusban. Elindultak visszafelé. Útközben megpróbálták kinyitni egyik-másik fedőlapot, de nem sikerült: mintha egybeforrtak volna átlátszó keretükkel.

A fülkék alját finom, fehéres por vékony rétege borította, amely helyenként ritkább volt, és ezek a foltok titokzatos nyomoknak vagy rajzolatoknak látszottak. A Doktor, aki a menet végén haladt, minduntalan megállt a domború falaknál, képtelen volt rájönni, hogyan van felfüggesztve a csontváz, mi tartja. Körül akarta járni a fülkék egyik „fürtjét” egy kis oldalfolyosón, de a Koordinátor sürgette, ezért lemondott a további vizsgálódásról, annál is inkább, mivel a Vegyész már előrement a fényszóróval, és ők sötétben maradtak a meg-megcsillanó üvegfalak között.

Egyre gyorsabban ereszkedtek lefelé. Mikor végre leértek a járgányhoz, megkönnyebbülten szívták be a levegőt, amely odalenn sokkal frissebb volt az üvegalagút állott, felhevült levegőjénél.

– Visszafordulunk? – szólalt meg félig kérdő, félig kijelentő hangon a Vegyész.

– Még nem – felelte a Koordinátor. Megfordult a kocsival, a vájatban elég hely volt, a reflektorok nagy ívet írtak le a felcsillanó sötétségben. A kocsi legördült a körbekanyarodó lejtőn, aztán megálltak a bejárattal szemben, amelyen át az esti félhomályt látták – olyan volt, mint egy széles, alacsony képernyő.

Mikor kiértek, a Koordinátor elhatározta, hogy megkerülik a henger alakú építmény alapját. A fal lefelé szélesedő, domború, öntött fémgallérban végződött. Félig sem kerülték meg az épületet, amikor a reflektorok fényében borotvaéles peremű, egymásba ékelt fémtömbök csillantak meg, és elálltak a további utat.

A Koordinátor felemelte a fényszórót, és oldalra világított vele.

A kísérteties fényben az épület mögött barnásfekete lávafal tűnt fel. A sötétségben láthatatlan, magas hegyoldalból érkező magma félhold alakú falként függött a környezete fölött, és ezt a falat oszlopokból és ágas-bogas karokból álló, sűrű tartószerkezet támasztotta alá, elállva a további utat. A bonyolult, kusza szerkezet, amelynek árnyéka kísértetiesen táncolt a reflektorok fénykévéjében, egymásba kapcsolódó, vastag korongok rendszerével támasztotta alá a lávafalat. Egy-egy óriási, fénytelen felszínű, de törésfelületein frissen, feketén, üvegesen csillogó lávadarab átbukott a kerítés fölött, és lezuhant; a lávatörmelék helyenként magasan elborította a fémpalánkot. Azt is megfigyelhették, hogy a felduzzadó magmafal helyenként szétfeszítette a támasztókorongokat, kidomborodott közülük, meggörbítette az oszlopokat, sőt itt-ott egész tartócölöpűkkel együtt kidöntötte őket.

Ez a kép – a már-már elveszített, szívszorítóan ádáz csata a bolygó geológiai erőivel – olyan jól érthető és otthonos volt az emberek számára, hogy megerősödött lélekkel hagyták el ezt a helyet. A járgány visszatolatott az óriási hengerek közötti szabad térségre, és továbbhaladt a völgyben.

A különös, kettős oszlopsor nyílegyenesen vezetett tovább. Aztán hirtelen karcsú kelyhek erdejébe értek, amelyek ugyanolyanok voltak, mint a rakéta körüli síkságon, de ezek gabonaföldhöz hasonló, hosszú, szabályos négyszögekben nőttek. A reflektorok fényében látszott, hogy a kígyószerű növények szürke héja alól helyenként kibukkan rózsaszínű húsuk. A fény hatására megpróbáltak összehúzódni, mintha felébredtek volna, de nem bújtak a föld alá, csak álmosan imbolyogtak. Gyenge remegés hulláma futott csak végig a növényszárak során pár méterrel előttük, a reflektorok fénykévéjében.

Még egyszer megálltak, az utolsó előtti henger alakú épületnél. A bejáratot romhalmaz torlaszolta el, a roncsok csikorogtak lépteik alatt. Bevilágítottak a romhalmaz fölött, de a zseblámpa fénye túl gyenge volt. Megint kivették hát a fényszórót a kocsiból, és bemásztak vele az épületbe.

A sötétséget, amelyben lámpájuk fénye körbejárt, átható szag töltötte be: mintha vegyszerekkel szétmart szerves anyag szaga lenne. Már az első lépéseknél térden felül gázoltak az üvegszerű falak cserepeiben. A Vegyész belegabalyodott egy üvegcseréppel borított kusza fémhálóba, s mikor kikecmergett belőle, a törmelék alatt hosszúkás, sárgásfehér csontdarabokat pillantott meg. A felfelé irányított reflektor fényében meglátták az üresen tátongó boltozatot: fürtökben lógtak le a törött, nyitott, üres üvegkamrák, és körös-körül csontvázmaradványok hevertek. Óvatosan átgázolva a recsegő-ropogó törmeléken, visszatértek a kocsihoz, és továbbhajtottak.

A hegyoldal egy mélyedésében szürke omladékokat láttak, majd újabb kiszögelléshez értek, s a reflektor fénye felül tölcsérszerűen kiszélesedő, alul kampós lábakkal a földbe erősített tartóoszlopokra esett, amelyek a kiugró sziklafalat támasztották alá. Ezután a kocsi nem imbolygott és zötyögött többé, hanem sima, betonszerű felületen haladt. A reflektorfényben, amely messze előttük félhomályos felhőcskévé szóródott szét, az utat lezáró kerítésféle tűnt fel. Közelebbről nézve hosszú oszlopsor volt, s utána újabb oszlopsor következett – egész oszloperdő tartott egy boltíves födémet. Ez a különös, falak nélküli csarnok minden irányban nyitott volt. A boltívek repülésre készülő szárnyakként emelkedtek ki az oszlopokból, lejjebb pedig további, el nem készült boltívek kezdeményei, mintegy csírái látszottak; ezek összeragadt levelekhez hasonlóan, kifaragatlanul dudorodtak ki az oszlopokból.

A kocsi felzötyögött néhány egészen alacsony lépcsőfokon, és az oszlopcsarnokba ért. Az oszlopok formájában sajátos szabályosság volt, de nem mértani, hanem inkább növényi, mert noha mind hasonlítottak egymásra, két egyforma nem akadt közöttük. Mindegyiknek kicsit mások voltak az arányai, másképp helyezkedtek el rajtuk a csomós dudorok, amelyekből a boltívek kiemelkedtek.

A kocsi nesztelenül gördült tovább a kőpadlón, sorra mögöttük maradtak a hosszú oszlopsorok a körbeforgó árnyékok erdejével együtt, még egy sor és még egy; ekkor a födém eltűnt, szabad térséget láttak maguk előtt, és messze, alacsonyan gyönge világosság derengett.

A járgány egyre lassabban haladt tovább a kőfelületen, a fékek halkan megcsikordultak: alig egy méterre tőlük váratlanul véget ért a sziklafennsík, s előttük mély szakadék tátongott.

Lenéztek. Alattuk falak erdeje sötétlett, mélyen a földbe építve, mint a régi földi erődítmények. A falak teteje olyan magasra nyúlt, mint a sziklafal, amelyen az emberek álltak. Madártávlatból beláttak a meredek falú, szűk, kanyargós utcácskák fekete mélyébe. A falakon négyszögletes, de lekerekített sarkú, ferdén befelé hajló, mintegy az égre irányított nyílások sötétlettek. A kőfalak körvonalai összeolvadtak, egyetlen fénysugár sem világította meg őket. Jóval messzebb, a következő falak fölött, amelyek közé már nem láthattak be, szabálytalan fényfoltok derengtek, még messzebb pedig a fényfoltok sűrűbbé váltak és összeolvadtak. Ez a derengés mozdulatlan, aranyos ködöt hintett a kőfalak labirintusára.

A Koordinátor felállt, és lefelé világított a fényszóróval. A sziklafal alatt, amelynek tetején kocsijuk megállt, utcácska húzódott. A fénykéve egy százlépésnyire álló, magányos, orsó alakú oszlopra esett, amely körül a falak kis teret képeztek. Az oszlopon víz folyt végig csillogva, nesztelenül. Körülötte háromszögletű kőlapokon némi folyami homok látszott. Nem messze, a fényfolt szélén, egyik oldalán nyitott, lapos, felfordult edény hevert. Feltámadt az éjszakai szél, a sikátorokból szalma zizegéséhez hasonló nesz hallatszott.

– Ez valami település… – mondta lassan a Koordinátor. Továbbvezette a reflektor fénykévéjét. A kutas terecskéből felfelé szélesedő utcák nyíltak, a sarkoknál a függőleges falak hajóorrformán kiugrottak. Két ilyen kiszögellés között a fal egészen hátrafelé dőlt; lőrésszerű, üres, négyszögletes nyílásainak felső peremétől halványodó, fekete sávok indultak felfelé, mintha egy egykori tűzvész nyomai lennének. A fénykéve most a másik irányba fordult, végigfutott a hegyes falszögleteken, majd megállt egy pincelejárat fekete gödrén, végül behatolt a térre nyíló utcácskákba.

– Oltsd el! – szólalt meg hirtelen a Doktor.

A Koordinátor kikapcsolta a fényszórót. Csak most, a sötétben vette észre, hogy a település képe megváltozott.

Az egyforma, kísérteties derengés, amely a távoli falak tetejét és a belőlük kinyúló csöveket vagy kéményeket megvilágította, különálló fényfoltokra esett szét, elhalványodott, és a középpontból kiindulva, fokozatosan mindenütt kialudt. Kis ideig még derengett itt-ott egy-egy halvány fényoszlop, aztán ezek is kihunytak. A sötétség egyre terjedt, lassan ráborult az egész kőlabirintusra, végül az utolsó fényfoltocska is eltűnt – egyetlen szikra sem oszlatta el többé az éjszaka feketeségét.

– Tudják, hogy itt vagyunk… – szólalt meg a Vegyész.

– Lehet – felelte a Doktor –, de miért csak ott voltak fények? És… észrevettétek, hogyan aludtak ki? A központból kiindulva.

Senki sem válaszolt.

A Koordinátor leült, és kikapcsolta a reflektorokat. Koromfeketén borult rájuk a sötétség.

– Kocsival nem tudunk lemenni. Ha itt hagyjuk a járgányt, valakinek mellette kell maradnia – szólalt meg.

Hallgattak. Egymás arcát sem látták, csak a szél zúgott halkan valahol fölöttük. Aztán hátulról, a falak nélküli csarnok felől halk, lassú nesz hallatszott, mintha óvatosan lépkedne valaki. A Koordinátor hegyezte a fülét, lassan hátrafelé fordította a kikapcsolt fényszórót, találomra beirányozta, és hirtelen felgyújtotta. A fény fehér félkörében csak az oszlopok és a fekete árnyékok látszottak.

Nem volt ott senki.

– Ki marad itt? – kérdezte.

Senki sem válaszolt.

– Akkor majd én – határozta el. Megragadta a volánt. A kocsi, újra felgyújtott fényszóróival, lassan megindult a sziklafal pereme mentén. Pár száz lépéssel arrébb lefelé vezető lépcsőt találtak kőpárkánnyal, alacsony lépcsőfokokkal. – Én itt maradok – ismételte.

– Mennyi időnk van? – kérdezte a Vegyész.

– Most kilenc óra. Egy órát adok nektek, addig vissza kell érnetek. Lehet, hogy eltévedtek. Negyven perc múlva meggyújtok egy világító rakétát, aztán tíz perc múlva még egyet, és további öt perc múlva a következőt. Igyekezzetek akkor valami magaslaton lenni, bár a rakéta fényét lentről is meglátjátok. Igazítsuk össze az óráinkat!

Némán állították be az óráikat, csak a szélzúgás hallatszott. Egyre hidegebb lett.

– Atomágyút ne vigyetek, azokban a szűk utcákban úgysem lehetne használni. – A Koordinátor, mint mindegyikük, akaratlanul is lehalkította a hangját. – A sugárvető elég lesz. Különben is a békés kapcsolat a célunk. De nem mindenáron. Világos, ugye?

Ezt a Doktornak mondta. A Doktor bólintott. A Koordinátor hozzátette:

– Az éjszaka nem a legalkalmasabb időpont. Lehet, hogy csak felderítitek a terepet. Ez lenne a legokosabb. Hiszen máskor is visszajöhetünk ide. Ügyeljetek arra, hogy együtt maradjatok, fedezzétek egymást, és kerüljétek a szűk sikátorokat!

– Meddig vársz ránk? – kérdezte a Vegyész.

A Koordinátor elmosolyodott. Arca hamuszürkének tűnt a félhomályban.

– Amíg vissza nem jöttök. No, induljatok!

A Vegyész a nyakába akasztotta a sugárvetőt, hogy kezei szabadok legyenek, a fegyver a mellén lógott. Zseblámpájával megvilágította az első lépcsőfokokat. A Doktor már elindult lefelé. Hirtelen megvilágosodott előttük a lépcső – a Koordinátor világított nekik felülről. A kőfal hepehupáit felnagyították az éles árnyékok. Elindultak a sziklafal mentén a rájuk eső fénypászmában. Tágas, sötét tornácot pillantottak meg: kétfelől oszlopok tartották, amelyek félmagasságban nyúltak ki a sziklafalból, mintha belőle nőnének ki. Fürtös mintázattal díszített, vízszintes kőlapot tartottak. A kocsi fényszórói már alig világítottak idáig, a fény halvány félkörében feketén tátongott a tornác bejárata. A küszöb homorúan bemélyedt, mintha ezernyi lépés koptatta volna ki. Lassan bementek, a kapu hatalmas volt, mintha óriások számára emelték volna; a belső falakon nyoma sem volt a kőtömbök összeillesztésének, mintha az egész építményt egyetlen sziklából vájták volna ki. A tornác vakon végződött: a szemközti homorú fal mindkét oldalán fülkék sorakoztak, bennük térdeplőre emlékeztető mélyedésekkel, fenn pedig kéményféle nyílás vezetett a fal mélyébe – a zseblámpák csak a zománcosan fénylő, fekete falú, háromszögletű cső torkolatát világították meg.

Kiléptek az óriási kapun. Zegzugos sikátor nyílt meg előttük, az utca torkolatát alkotó falak szabályos, bár érthetetlen célú sokszöget képeztek. Húszharminc lépés után a fal kiszögellése eltakarta előlük a reflektorokat. Továbbmentek a szűk utcácskában. Hirtelen megváltozott valami: a kőfalak szürkesége eltűnt, mintha elfújták volna. A Vegyész visszafordult, mindenfelől teljes sötétség borult rájuk. A Koordinátor kikapcsolta a reflektorokat, amelyeknek fénye eddig bevetődött a kőfalak közé.

A Vegyész felnézett. Az eget nem látta, inkább csak sejtette, egész arcával érezte távoli hűvösséget.

Lépteik visszhangzottak a csöndben. A magas falak közé szorított sikátor röviden, tompán verte vissza az egyenletes dobbanásokat. Mindketten, anélkül, hogy összebeszéltek volna, felemelték bal kezüket, és a falat tapintva haladtak tovább. A fal hideg volt, és majdnem olyan sima, mint az üveg.

Egy idő múlva a Doktor meggyújtotta zseblámpáját, mert sötét foltokat látott maga előtt. Magas falakkal övezett, kis téren álltak, mintha egy kút fenekén lennének. A homorú falakon, amelyeket csak a betorkolló utcácskák szakítottak meg, két ablaksor futott végig, de a hátradöntött, égre néző ablakok lentről alig látszottak. Körbevilágítottak zseblámpájukkal. A legszűkebb utcácska, vagyis inkább meredeken felfelé vezető lépcső torkolatát simán a falak közé illesztett, vízszintes kőgerenda hidalta át. Ezen homokóra formájú, sötét hordó függött. A legszélesebb utcácskát választották. Hamarosan érezték, hogy a levegő megváltozik körülöttük, a zseblámpák felfelé irányított fénye szitaszerűen kilyuggatott tetőt világított meg – mintha valaki háromszögletű nyílásokat vágott volna a kőboltozatba.

Sokáig mentek. Magas és tágas folyosóhoz hasonló, kővel fedett utcákon haladtak végig, boltívek alatt mentek át, amelyekről ormótlan harangok vagy hordók lógtak; a gazdag növényi ornamentikával díszített keresztgerendákon pókhálószerű foszlányok lengedeztek. Tágas, üres, dongaboltozatú kapualjakba néztek be; ezeknek a mennyezetén nagy, kerek nyílások tátongtak, a nyílásokat csapszegként kiálló kövek vették körül. Az utcákból helyenként ferde csatornák indultak felfelé keresztirányú, kidudorodó sávokkal, mintha megdermedő masszával leöntött létrák lennének. Néha váratlanul meleg légáramlat csapott az arcukba, s pár száz lépést majdnem fehér útburkolaton tettek meg. Megint elágazott az utca, s ekkor lefelé indultak. Itt hatalmas támpillérek tagolták a falat, s mindegyik pillérbe fülke nyílt, tele száraz falevelekkel. Alacsony lépcsőfokokkal tagolt lejtőn haladtak tovább lefelé, zseblámpáik előtt kavargott a por, amelyet lépteik felvertek. Kétoldalt fülledt, dohos levegőjű kripták nyílásai ásítottak rájuk, a zseblámpák fénye tehetetlenül veszett el odabent, csak felismerhetetlen formák régen elhagyottnak tetsző zűrzavarát látták. Az út ezután megint felfelé indult, továbbmentek, míg fejük fölött hirtelen meglátták az eget, és megcsapta őket a hideg éjszakai szél.

Sorra hagyták el a sikátorokat, az egymást keresztező galériákat, a tereket. Lámpáik végigpásztázták a falakat: az árnyékok mintha szárnyra kelnének, és fekete rajokban rebbennének fel a lábuk alól, majd gomolyogva tűnnének el a sikátorok torkában, a falakból kinyúló, egymás felé hajló oszlopok között. Vándorlásukat lépteik szüntelen, éles visszhangja kísérte.

Olykor úgy rémlett, valaki van a közelükben. Ilyenkor eloltották a lámpát, és megálltak a fal tövében. Szívük hevesen vert. Surranás, motozás hallatszott, a csosszanások neszét eltorzította a tompa visszhang, s megint elcsöndesedett minden. Aztán motyogó, dadogó hangok hallatszottak a falak mentén, mintha föld alatti patak csobogna; máskor egy kőfülkében tátongó kút mélyéből, a dohos sötétségből hosszú, szűnni nem akaró nyögés hallatszott fel, nem lehetett megállapítani, hogy élőlény hangja vagy a kút mélyének zúgása. A két ember felugrott, továbbment, úgy érezték a sötétségben, hogy ormótlan alakok surrannak el körülöttük. Egyszer megpillantottak egy mellékutcából kihajló, a lámpafényben sárgás, homorú arcocskát, repedésekhez hasonló mély ráncokkal, de mire odafutottak, az utcasarok üres volt, csak egy darabka letépett, papírvékony, aranyszínű fólia feküdt a kövezeten.

A Doktor hallgatott. Tudta, hogy ezért a veszélyes, sőt esztelen kóborlásért – ilyen körülmények között, éjnek idején – csakis ő a felelős. A Koordinátor azért egyezett bele a kockázatos vállalkozásba, mert sürgette az idő, és ő, a Doktor, mindannyiuk közül a legmakacsabbul követelte, hogy próbálják meg a kapcsolatteremtést. Százszor elmondta magában, hogy már csak a következő sarokig, a következő keresztutcáig mennek, aztán visszafordulnak – és mégis továbbment. Egy magas galérián, amelyet nem átlátszó, üvegszerű anyag egymásra erősített korongjai szegélyeztek – ezekből volt a födém is meg a csónak formájú, különös erkélyek vagy konzolok –, fürtös növénytermés hullott a lábuk elé, pár lépéssel előttük. Felemelték, még meleg volt, mintha egy kéz melegét őrizné.

Legjobban azon csodálkoztak, hogy a sötétséget a legcsekélyebb fény sem szakítja meg. Pedig a bolygó lakóinak van szemük, látnak. Ha pedig érkezésüket észrevették, inkább holmi őrséggel való találkozásra lehetne számítani, mint ezekre a teljesen üres, kihalt utcákra – hiszen bizonyos, hogy ez lakott település, a fentről látott fények is tanúsították.

Bolyongásuk egyre inkább egy lidércnyomásos álomhoz kezdett hasonlítani. Legjobban világosságra áhítoztak; a zseblámpák csalóka fénye csak még mélyebbé tette a környező sötétséget, egy-egy töredéket emelt ki belőle, és ezek a részletek, összefüggéseikből kiszakítva, még érthetetlenebbek voltak.

Egyszer olyan világosan és közelről hallották a csoszogást, hogy a nyomába eredtek. A hirtelen felgyorsuló, menekülő léptek és az üldözés hangja betöltötte a szűk utcát, töredezett visszhang verődött vissza a falakról. Égő zseblámpájukat előreszögezve futottak, a halvány derengés végigkúszott fölöttük a boltozaton – hol fejük magasságáig szállt le, mikor a lámpát leeresztették, hol pedig felfelé csapott. A mennyezet hullámzott felettük, feketén tátongó mellékutcák előtt rohantak el, végül kifulladva álltak meg egy üres téren az esztelen hajsza után.

– Szerinted… ezek… csalogatnak minket? – lihegte a Vegyész.

– Hülyeség! – förmedt rá a Doktor. Körbevilágítottak. Egy kiszáradt kőkút mellett álltak, körös-körül a falakon feketén ásítoztak a nyílások, az egyikben megvillant egy sápadt, lapos arcocska, de mire a fényfolt visszatért, a nyílás üres volt.

Továbbmentek. A lények jelenlétét már nemcsak sejtették: elviselhetetlenné vált, mindenfelől érezték, még a Doktor is közel volt ahhoz a gondolathoz, hogy az is jobb lenne, ha megtámadnák őket, ha harcolniuk kellene itt a sötétségben, mint ez a konok, értelmetlen, sehová sem vezető bolyongás. Órájára nézett. Majdnem fél órája járkáltak, rövidesen vissza kell fordulniuk.

A Vegyész, aki néhány lépéssel megelőzte, felemelte a lámpáját. A fal beszögellésében csúcsíves kapu nyílt, mindkét oldalán vaskos kőcölöpökkel. A sötét kapualj előtt elhaladva gépiesen bevilágított a lámpájával. A fénykéve falmélyedések során futott végig, aztán mozdulatlan, összebújt, csupasz hátakra esett.

– Ott vannak! – kiáltott fel halkan, és ösztönösen hátraugrott.

A Doktor bement a kapun. A Vegyész hátulról világított. A meztelen csoport egy bolthajtás alá húzódva, mozdulatlanul tapadt a falhoz. Első pillantásra úgy rémlett, hogy nem élnek. A zseblámpa fényében megcsillantak a hátakon lecsurgó, átlátszó cseppek. A Doktor egy darabig tanácstalanul állt.

– Hé! – szólalt meg halkan, érezve, hogy az egész helyzet tökéletesen értelmetlen. Kint, valahol a magasban hosszú, vibráló fütty hangzott fel. A kőboltozat alatt sokhangú nyögés válaszolt rá. A falhoz lapult lények nem mozdultak; csak elnyújtott, vékony hangon nyöszörögtek, kint az utcán viszont mozgás támadt. Távolról léptek közeledtek, egyre gyorsultak, majd néhány fekete alak suhant el nagy ugrásokkal a kapu előtt, aztán a visszhang egyre távolodott. A Doktor kinézett a kapun, üres volt az utca. Tanácstalansága fojtogató dühvé változott; állt a kapu előtt, és hogy jobban halljon, eloltotta a zseblámpát.

Közeledő dobogás hallatszott a sötétségből.

– Jönnek!

A Doktor inkább érezte, mint látta, hogy a Vegyész felemeli a fegyverét. Rácsapott a sugárvető csövére, lefelé fordította.

– Ne lőj! – kiáltott.

Az üres utcát egy pillanat alatt nyüzsgő kavargás töltötte be. A zseblámpák fényfoltjában púpos hátak ugráltak felfelé és oldalt, tolongás támadt, hallották a nagy, puha testek összeütközését; hatalmas árnyékok húztak el a falon, zűrzavaros lárma, nyekergő köhögés hallatszott. Néhány éles hang szaggatottan sipákolt, egy hatalmas test a Vegyész lábának rohant, és a földre rántotta; mikor elesett, az utolsó pillanatban még meglátott egy fehér szemű, rájuk meredő arcocskát, aztán a zseblámpa nagyot koppant a köveken, és sötét lett. A Vegyész kétségbeesetten kereste a lámpáját, vakon tapogatózott a kövezeten.

– Doktor! Doktor! – kiabálta, de hangját elnyelte a zavaros lárma. Körülötte tucatjával rohantak el az ormótlan lények, s a csenevész kezű, hatalmas testek minduntalan összeütköztek. Végre megtalálta a fémhengert, talpra ugrott, de egy erős lökés a falnak vetette. A magasban megint felhangzott a fütty, mintha a sziklafal tetejéről jönne, s egy másodpercre minden mozdulatlanná vált. A Vegyész érezte a felhevült testekből áradó, közeledő meleg hullámot; valami félrelökte, megtántorodott, kiabált, keze undorító, síkos bőrt tapintott – és már mindenfelől nehéz lihegés vette körül.

Megnyomta a kapcsolót. A zseblámpa kigyulladt. Néhány másodpercig mozdulatlanul feszültek egymásnak előtte a hatalmas, púpos testek, fent a kis arcokban elvakult szemek csillogtak, a ráncos fejecskék bólogattak. Aztán rárohantak a hátulról tovább nyomott, csupasz lények. Megint felordított. Saját hangját sem hallotta a kavargó zűrzavarban, a tolongó, forró, nyirkos testek majdnem összeroppantották. Elveszítette egyensúlyát, nem is próbált védekezni, érezte, hogy vaktában továbbsodorják, lökik, taszigálják. Fulladozott a csupasz testek bűzétől, görcsösen szorította a zseblámpáját. A melléhez szorult lámpa megvilágította a legközelebbi Éden-lakókat, azok meglepődve néztek rá, és igyekeztek elhúzódni, de a tömeg nem engedte őket. A sötétségben szüntelenül jajgattak a rekedt hangok, a kis felsőtestek, amelyekről átlátszó folyadék csorgott, mint a veríték, s elbújtak a kidomborodó mellizmok közé. Egyszerre csak a tolongás roppant erejű hulláma szomszédaival együtt egy kapuhoz sodorta. A nagy testek közé szorulva, az összefonódó kezek és törzsek sűrűjén keresztül egy pillanatra meglátta a Doktor arcát és lámpájának fényét. Úgy rémlett, a Doktor kiált valamit, de már nem látta többé; fulladozott a nehéz szagtól, zseblámpája az álla alatt ugrált, és szem nélküli, orr nélküli, száj nélküli arcocskákat hasított ki a sötétségből, öregesen löttyedt, lapos arcokat, és mindegyik csuromvizes volt. Púpok ütődtek hozzá, egy pillanatig enyhült a nyomás, aztán megint összepréselték, háttal a falnak lökték; egy kis oszlopnak ütközött, megragadta, igyekezett hozzátapadni, a tolongok új hullámai már-már továbbsodorták. Teljes erejéből kapaszkodott és küzdött, hogy talpon maradjon, mert ha elesik, agyontapossák; valami lépcsőt, nem, kőcölöpöt tapintott ki, felmászott rá, és magasra emelte a lámpát.

Megdöbbentő kép tárult elé. A két fal között fejek tengere hullámzott. A testek egymáshoz préselődtek, az alatta állók kitágult szemekkel meredtek rá. Látta, hogy kétségbeesetten igyekeznek eltávolodni tőle, görcsös rángatózás fut át rajtuk, de csak az utcán folyamként végighömpölygő, meztelen tömeggel együtt mozoghattak. A tömeg szélén haladók egészen a falhoz szorultak, s a szörnyű jajveszékelés egy pillanatra sem maradt abba. Egyszerre csak meglátta a Doktort: zseblámpa nélkül sodródott a tömegben, hol erre, hol arra fordították, tehetetlenül vergődött a nála jóval magasabb, nagy testek között, a levegőben rongyfoszlányok szállongtak. A Vegyész a keresztben maga elé tartott sugárvetővel igyekezett elszigetelni magát az áradattól, de karjai már gyengültek. A nedves, síkos testek újra meg újra nekirontottak, elugrottak, továbbrohantak; a tömeg ritkult, aztán újabb áradat tört elő a sötétségből. Zseblámpája kialudt, a szurokfekete sötétség kavargott, sipákolt, jajveszékelt, a veríték a szemébe folyt, tüdeje égető levegőt szívott be – elveszítette az eszméletét.

Lecsúszott a cölöp mellé, hátát a hideg kőfalnak támasztotta, s zihálva lélegzett. Már meg tudta különböztetni az egyes dobogó lépteket, cuppanó ugrásokat. A kárhozottak menete elvonult, s a Vegyész a falnak támaszkodva feltápászkodott. Lábai remegtek, a Doktort akarta hívni, de nem jött ki hang a torkán. Egyszer csak fehér fény lobbant fel a szemközti sziklafal tetején.

Jó ideig tartott, míg megértette, hogy a Koordinátor jelzi a visszatérés irányát a világító rakétával.

Lehajolt, keresni kezdte a zseblámpáját, nem is tudta, mikor ejtette el. A föld fölött a levegő tele volt émelyítő, szörnyű bűzzel, nem bírta elviselni, hányingert kapott tőle. Felállt. Messziről kiáltást hallott. Emberi hang volt.

– Doktor! Ide! Ide! – ordította. A válasz már közelebbről hallatszott, majd a fekete falak közül fénykéve bukkant elő. A Doktor feléje sietett kicsit tántorogva, mintha részeg volna…

– Ó – mondta –, hát itt vagy, jól van…

Megfogta a Vegyész karját.

– Elsodortak egy darabon, de sikerült beugranom egy kapualjba. Elvesztetted a lámpádat?

– El.

A Doktor még mindig fogta a Vegyész karját.

– Szédülök – magyarázta nyugodt hangon, kissé még lihegve. – Nem veszélyes, mindjárt elmúlik.

– Mi volt ez? – suttogta a Vegyész, mintha magában beszélne.

A Doktor nem válaszolt. Fülüket hegyezték – a sötétségből megint távoli dobogás hallatszott, nyüzsgő moraj, egy-egy nyögés, de csak messziről, elmosódottan. Másodszor is felragyogott az ég, a rakéta megvilágította a falak tetejét és oldalait, aztán halványodva lehullott. Olyan volt az egész, mint valami gyorsított napkelte és napnyugta.

– Gyerünk – mondták egyszerre.

A rakéták nélkül aligha találtak volna vissza pirkadat előtt. Így azonban, követve a fényt, amely még kétszer bevilágított a kőfalak sötét szurdokaiba, végig jó irányban haladtak. Útközben még találkoztak néhány menekülővel, ezek a zseblámpa fényétől megriadva, vadul elfutottak. Egy meredek lépcső alján már teljesen kihűlt tetembe botlottak. Szó nélkül kikerülték. Pár perccel tizenegy előtt megtalálták a terecskét a kőkúttal. Mihelyt a Doktor rávillantotta a zseblámpáját, odafenn felragyogott a reflektorok hármas fénykévéje.

A Koordinátor a lépcső tetején várta őket. Lihegve futottak fel, és lerogytak a járgány szélére.

A Koordinátor lassan utánuk ment, eloltotta a fényszórókat, és a sötétségben fel-alá járkálva várta, míg megjön a szavuk.

Amikor mindent elmeséltek, csak ennyit mondott:

– Hát igen. Jó, hogy így végződött. Egyébként itt is van egy…

Nem értették, miről beszél. Mikor aztán felgyújtotta az oldalreflektort, és hátrafelé fordította, a másik kettő felugrott meglepetésében. Tíz méterre a kocsitól mozdulatlanul feküdt egy dupla.

A Doktor ment oda hozzá először. A reflektor széles fénypászmájában a kőlapok legkisebb gödre is jól látszott.

A csupasz lény félig fekvő helyzetben hevert ott, nagy törzsének felső részét ferdén felemelve. A mellizmok közül nagy, világoskék szem nézett rájuk – a lapos arcocskának csak egy csíkját látták, mintha résre nyitott ajtón kandikálna ki.

– Hogy került ide? – kérdezte halkan a Doktor.

– Lentről szaladt fel, pár perccel előttetek. Mikor meggyújtottam a rakétát, elmenekült, aztán visszajött.

– Visszajött?!

– Igen. Ide, ahol most van.

Álltak mellette, és nem tudták, mit csináljanak. A lény lihegett, mint aki sokáig futott. A Doktor lehajolt, hogy a legegyszerűbb gesztussal megsimogassa vagy megveregesse az óriást; az megremegett, ormótlan testének sápadt bőrén nagy, átlátszó cseppek jelentek meg.

– Fél tőlünk… – suttogta a Doktor. – Mit csináljunk vele? – tette hozzá habozva.

– Itt hagyjuk, és megyünk. Késő van – mondta a Vegyész.

– Nem megyünk. Ide hallgassatok… – A Doktor tétovázott. – Tudjátok, mit? Üljünk le!

A dupla nem mozdult. Csak pajzs alakú, széles mellkasa emelkedett és süllyedt egyenletesen, különben azt hihették volna, hogy nem él. A Doktor példáját követve, leültek körülötte a kőre. A sötétségből a gejzír távoli moraja hallatszott, a láthatatlan növények olykor megzörrentek a szélben, a település koromsötétségbe merült alattuk. Olykor ritkás ködfoszlányok úsztak el a levegőben, a reflektorok fényében élesen kirajzolódó kocsi fekete díszletként állt a sziklafal szélén. Jó tíz perc múlva, mikor már kezdték feladni a reményt, a dupla egyszer csak kikukkantott rejtekéből. A Vegyész egy óvatlan mozdulatára a rés megint összezárult, de most már csak kis időre.

Végül, majdnem fél órával találkozásuk után, az óriás felegyenesedett. Lehetett vagy két méter, de még magasabb lett volna, ha nem görnyed előre. Amikor járt, idomtalan testének alsó része megváltozott. Úgy tűnt, hogy tetszés szerint képes kinyújtani vagy behúzni a lábait, de valójában csak annyi történt, hogy a lábnyúlványok körül összehúzódtak az izmok, így ezek a nyúlványok láthatóbbá és egyben mozgékonyabbá váltak.

Egyikük sem tudta, hogyan csinálta ezt a Doktor – később kijelentette, hogy ő maga sem tudja –, de tény, hogy különféle baráti simogatások, paskolgatások, megnyugtató suttogások után a dupla, már vígan kinyújtva mozgékony kis felsőtestét az erszényéből, szépen hagyta, hogy a Doktor vékony kezénél fogva a járgányhoz vezesse. Kis fejét előrelógatta, mintha naiv csodálkozással pillantott volna le rájuk, mikor összegyűltek a reflektorfényében.

– No, és most mi lesz? – kérdezte a Vegyész. – Itt nem tudsz vele dűlőre jutni.

– Nem is – felelte a Doktor. – Magunkkal visszük.

– Elment az eszed?

– Nagyon hasznos lenne – mondta a Koordinátor –, de hát… legalább fél tonna!

– No és? A járgány többet is elbír.

– Jópofa vagy! Mi hárman meg a rakomány, az már több mint háromszáz kiló. Tengelytörést kaphatunk.

– Azt mondod? – szólt a Doktor. – Hát akkor nem visszük. Hadd menjen! És a faluba vezető lépcső felé kezdte tolni a duplát.

Az ormótlan lény (amikor így mellettük állt, különösen, ha nem esett rá közvetlenül a reflektorfény, még mindig olyan volt, mintha levágták volna a fejét, és helyette egy másik, idegen, túl kicsi fejet tettek volna rá, de rossz helyre, túl alacsonyra) hirtelen meggörnyedt, mintha összeroskadt volna, bőrét pedig egy pillanat alatt ellepték az átlátszó folyadék fényes cseppjei.

– Jaj, ne… hiszen csak tréfáltam… – dadogta a Doktor. A másik kettőt is megdöbbentette ez a reakció. A Doktornak nem csekély fáradsággal sikerült megnyugtatnia a duplát. De az új utas elhelyezése sem ígérkezett könnyű feladatnak. A Koordinátor majdnem az egész levegőt kiengedte az abroncsokból, úgyhogy a kocsi szinte teljesen leült, aztán a kézi reflektor fényénél kiszerelte és a csomagtartóra kötözte a két hátsó ülést, a piramis tetejére pedig még az atomágyút is felerősítették. A dupla azonban nem akart a kocsira szállni – a Doktor unszolta, paskolgatta, taszigálta, többször felszállt és leugrott, hogy jó példát mutasson. Más körülmények között igazán mulatságos látvány lett volna. De tizenegy óra rég elmúlt, és több mint száz kilométert kellett megtenniük az űrha jólg a sötétségben, nehéz terepen, jórészt meredeken felfelé kapaszkodva. A Doktor végül is elveszítette a türelmét. Megragadta az egyik vézna kezecskét, és felkiáltott:

– Toljátok hátulról!

A Vegyész habozott, de a Koordinátor nekivetette a vállát a dupla púpos hátának. Az ormótlan lény sipákoló hangot adott, és egyensúlyát veszítve a kocsiba zöttyent.

Ettől kezdve már gyorsan ment minden. A Koordinátor levegőt szivattyúzott az abroncsokba, és a járgány, bár eléggé féloldalra dőlve, derekasan megindult. A Doktor foglalta el az új utas előtti ülést, mert a Vegyész óvakodott ettől a szomszédságtól, inkább a Koordinátor háta mögött állva utazott, roppant kényelmetlenül.

A reflektorok hármas fénykévéje megvilágította előttük a már ismert utat, áthaladtak az oszlopcsarnokon, aztán a henger alakú építmények két sora között. A sima terepen gyorsan ment a kocsi, csak a magmafolyam lábánál lassult le ismét. Negyed óra alatt elértek az agyagos földhányások és a hátborzongató gödrök vidékére.

Egy ideig sűrű, cuppogó sárban gördült a kocsi, aztán megtalálták saját keréknyomaikat az agyagos talajban, és csaknem ugyanazon az úton haladtak visszafelé, amelyen a völgybe érkeztek.

A járgány, vizet és sarat fröcskölve, ügyesen kerülgette az agyaghalmokat, amelyek hol jobbra, hol balra tűntek fel a hármas fénykévében. Messze, a sötétségben elmosódott fénypont tűnt fel. Közeledett, percről percre nőtt, s hamarosan három különálló fényfoltra bomlott. A Koordinátor nem lassított, hiszen már tudták, hogy ez a saját tükörképük. A dupla nyugtalankodni kezdett, mocorgott, köhécselt, sőt veszedelmesen a sarokba húzódott, úgyhogy az egész jármű balra dőlt. A Doktor megnyugtató hangja nemigen hatott rá. Mikor a Doktor hátranézett, látta, hogy a sápadt test felül legömbölyített cukorsüveghez vált hasonlóvá: a dupla behúzta kis felsőtestét, és mintha nem is lélegzett volna. Aztán megcsapta őket a már ismert forró hullám, és a kocsi tükörképe eltűnt – áthaladtak a rejtélyes határvonalon. Ekkor a nagy utas megnyugodott, azontúl mozdulatlanul ült, és szemlátomást nem izgatta különösebben az éjszakai utazás. Pedig a kocsi most erőlködve kapaszkodott fel az egyre meredekebb hegyoldalon, erősen zötyögött és ingadozott, megnövelt abroncsai keservesen birkóztak a hepehupás talajjal. Egyre lassabban haladtak, a kerekek fürge surrogása helyett a motorok erőlködő bugása hallatszott, s a kocsi orra néhányszor veszélyesen felemelkedett – már alig másztak előre, aztán egyszerre csak hátrafelé kezdtek csúszni, pedig a kerekek pörögtek, a laza talaj csúszni kezdett alattuk. A Koordinátor nagyot fordított a volánon. Megálltak.

Óvatosan megfordultak, és ferdén lefelé indultak vissza a völgybe.

– Hová?! – kiáltotta a Vegyész. Az éjszakai szél egy-egy fuvallata apró vízcseppeket hozott, pedig nem esett az eső.

– Megpróbáljuk máshol – kiabálta vissza a Koordinátor.

Megint megálltak, a forgatható reflektor fénykévéje felfelé kúszott, s egyre halványabb lett. Erőltették a szemüket, de úgyszólván semmit sem láttak. Mivel hiába fürkészték a sötét hegyoldalt, inkább találomra vágtak neki ismét; hamarosan megint ugyanolyan meredek lett, mint ott, ahol csúszni kezdtek, de itt száraz volt a talaj, és a járgány derekasan kapaszkodott. Valahányszor azonban a Koordinátor északnak igyekezett kanyarodni, a gép veszedelmesen felemelte az orrát, és szinte felágaskodott a hátsó kerekein. Kénytelenek voltak egyre inkább eltérni nyugat felé. Ez baj volt, mert belekeveredhettek a bokrok sűrűjébe. A Koordinátor úgy emlékezett, hogy a fennsíknak, amely felé kapaszkodtak, csaknem az egész peremét benőtte a bozót. De nem tudott irányt változtatni. A reflektorfényben lassan mozgó, fehér alakok tűntek fel – nem, csak ködfoszlányok voltak, egy pillanat alatt elnyelte őket a felhő. Sötétebb lett, nehezen lélegeztek, a levegő lehűlt, a szélvédőn és a nikkelkorlátokon vízcseppek csapódtak le. Az átláthatatlan köd hol sűrűbb lett, hol megritkult, az orrukig sem láttak. A Koordinátor vaktában vezette a kocsit, csak arra törekedett, hogy minél egyenesebben felfelé kapaszkodjanak.

A reflektorok hirtelen megint megvilágították a terepet, a ködgomolyagok pedig eloszlottak, mögöttük maradtak. A fénykévében meglátták a meredek hegyoldalt, fölöttük pedig a csillagos, fekete égboltot. Ettől valahogy rögtön megjavult a kedvük.

– Hogy van az utasunk? – kérdezte a Koordinátor, de nem fordult hátra.

– Jól. Azt hiszem, alszik – felelte a Doktor a Vegyész mögül. A hegyoldal megint egyre meredekebb lett, a kocsi kellemetlenül ingadozott, az első kerekek egyre kevésbé engedelmeskedtek, a súlypont érezhetően hátrafelé tolódott.

Amikor a kocsi megfarolt, és pár métert oldalra csúszott, a Doktor aggódva megszólalt:

– Te, ne üljek át előre, a reflektorok közé, a lökhárítóra?!

– Még ne! – felelte a Koordinátor. Kiengedett egy kis levegőt az abroncsokból, a kocsi leereszkedett, és egy ideig kicsit jobban húzott. Az ugráló fénykévékben magasan fölöttük feltűnt a bokrok görbe vonala; áthaladtak egy nagy, kopár, agyagos részen, a bokrok egyre közeledtek, ágaik feketén meredeztek a kihajló agyagfal legszélén. Itt semmiképpen sem juthattak fel, de megfordulni sem tudtak, hogy jobb helyet keressenek. Tovább kapaszkodtak hát felfelé, míg tízegynéhány lépéssel a kétméteres fal előtt a kocsi megállt, megrázkódva a hirtelen fékezéstől. Az erős fényben sárgán meredezett előttük a vékony gyökérszálakkal átszőtt agyagfal.

– No, megérkeztünk – mondta a Vegyész, és káromkodott egyet.

– Add az ásót! – kiáltotta a Koordinátor. Kiszállt, az ásó élével kivágott néhány agyagtéglát, a hátsó kerekek alá tette őket, majd visszatért az agyagfalhoz, és felfelé kezdett kapaszkodni. A Vegyész követte. A Doktor hallotta, amint átvágnak a száraz bozóton, recsegtek a letört ágak. A Koordinátor zseblámpája felvillant, majd elaludt, s megint másutt tűnt fel.

– Mi ez a rondaság?! – hallotta a Vegyész felcsattanó hangját. Surrogás hallatszott, a fényfolt imbolygott a sötétségben, aztán megállt.

– Kockázatos lesz – hallotta megint a Vegyészt.

– Az űrhajózás általában kockázatos – felelte a Koordinátor, majd lekiabált: – Doktor! Csinálunk egy kis hegyomlást, akkor talán fel tudunk jutni! Csak vigyázz az utasunkra, hogy meg ne ijedjen!

– Jó! – kiáltotta vissza a Doktor. Hátrafordult a duplához, aki mozdulatlanul kuporgott. A meredély széléről hullani kezdtek a göröngyök.

– Még egyszer! – nyögte a Koordinátor. A göröngyök már széles sávban gurultak le a hegyoldalon, aztán nagy dübörgéssel hatalmas agyagtömb zuhant le közvetlenül a kocsi előtt. A felrepülő darabok kopogtak a szélvédőn, az agyagtömb legördült a hegyoldalon. Odalenn elhalt a moraj, az omlás helyén még jó darabig peregtek lefelé a rögök. A Doktor előrehajolt – a dupla egyáltalán nem reagált az eseményre –, és oldalra világított a forgatható fényszóróval. A kihajtó agyagfalban széles tölcsér keletkezett. Fölötte ott állt a Koordinátor, és buzgón ásott. Jóval elmúlt éjfél, amikor előszedték a csomagtartóból a csörlődobot, a horgonyokat, a kampókat, majd a drótkötél egyik végét a reflektorok közé erősítették, a másikat felvitték az omlasztás helyén át a bokrok közé, s ott kétszeresen lehorgonyozták. Aztán a Doktor és a Vegyész félreállt, a Koordinátor pedig bekapcsolta egyszerre mind a négy kerék motorját meg a csörlődob motorját; a dob lassan feltekerte a drótkötelet, és lépésről lépésre felvontatta a kocsit az agyagos lejtőn. Még egyszer elő kellett venni az ásókat, hogy a kocsi feljusson a fennsíkra, de fél óra múlva a horgonyokat meg a drótkötelet már el is csomagolták, és a járgány elindulhatott. Nagy recsegéssel-ropogással tört utat a bozóton át, s egy darabig nagyon lassan haladtak, bár a bozót szerencsére száraz és törékeny volt, tehát viszonylag könnyen áthajtottak rajta. Aztán véget értek a bokrok, és a kocsi sebesen robogott tovább.

– Félúton vagyunk! – kiáltotta a Doktornak a Vegyész, aki a Koordinátor háta mögül a kilométerórát figyelte. A Koordinátor arra gondolt, hogy nincsenek még félúton: a viszontagságos hegymászás miatt tíz-tizenöt kilométeres kerülőt tettek. Előrehajolt, arca majdnem a szélvédőt érte. Feszülten figyelte az utat, vagyis inkább útvesztőt, igyekezett kikerülni a nagyobb akadályokat, a kisebbeket pedig a kerekek közé venni. Ennek ellenére a kocsi zötyögött, rázkódott, a bádog víztartály csörömpölt. Egy-egy gödörnél akkorát ugrott a jármű, hogy csak úgy sziszegtek a lengéscsillapítók, mikor a négy kerék a földre zökkent. Szerencsére köd nem volt, jól látták a terepet, és egyelőre semmilyen meglepetés nem érte őket. A reflektorok fénykévéjének végénél, a szétszórt, derengő félhomályban elsuhant valami… egy magas árboc, még egy, a harmadik, a negyedik: az oszlopok sorát keresztezték. A Doktor meg akarta figyelni, hogy most is remeg-e a levegő az oszlopok csúcsa felett, de ehhez túlságosan sötét volt. A csillagok békésen hunyorogtak, a nagy böhöm lény mögöttük meg sem nyikkant; csak egyszer mocorgott egy kicsit, helyet változtatott, mintha elzsibbadt volna a hosszú mozdulatlanságban, és ez az ismerős, emberi mozdulat furcsán megindította a Doktort.

Az abroncsok keresztirányú barázdákon zötyögtek át. Már lefelé tartottak, a hosszanti völgyekkel barázdált hegyoldalon. A Koordinátor kicsit lassított, a mészkőgörgetegen túl már látta a következő barázdákat a reflektorfényben. Ekkor erősödő sivítás hallatszott balról. A hang egyre élesebb lett. Elmosódott tömeg suhant át előttük, óriási korongja megcsillant a reflektorfényben, aztán eltűnt. A fékek élesen megcsikordultak, a kocsi megrázkódott. Forró, kesernyés fuvallatot éreztek az arcukon, újabb süvítő hang közeledett, s a Koordinátor kikapcsolta a reflektorokat. Mintha légörvények suhantak volna el pár lépéssel előttük a sötétségben, egyik a másik után. Magasan a föld felett repültek a foszforeszkáló fényű utasfülkék, körülöttük a láthatatlan, örvénylő koronggal. Kissé féloldalt dőlve bekanyarodtak, egyik a másik után, mindegyik egyformán dőlt meg a kanyarban, s az emberek számolni kezdték őket: nyolc, kilenc, tíz…

A tizenötödik után szünet következett, akkor elindultak.

– Ennyivel még nem találkoztunk – jegyezte meg a Doktor.

Újabb, eddig ismeretlen hang hallatszott, jóval mélyebb, és lassabban közeledett. A Koordinátor gyorsan hátramenetbe kapcsolt, és a kocsi hátrálni kezdett. Felfelé tolattak, az abroncsok halkan csikorogtak a mészkőgörgetegen, aztán a kocsi megállt. Hatalmas jármű húzott el előttük olyan hangos dübörgéssel, hogy a járgány beleremegett. Alakját nem tudták kivenni, de magasan a fák fölött is eltakarta a csillagokat, és remegett alatta a föld, mintha lavina omlott volna le a lejtőn. Gigászi dongóként búgva eldübörgött a következő, aztán még egy; utasfülkét nem láttak rajtuk, csak valami szabálytalan csillagalakzat látszott, ami vörösesen izzott, és lassan forgott, a jármű mozgásával ellentétes irányban. Megint csend lett, csak messziről hallatszott hol halkabb, hol kissé hangosabb, egyre távolabbi bugás.

– Ezek óriásiak voltak! Láttátok?! – mondta a Vegyész.

A Koordinátor még jó ideig várt, aztán meggyújtotta a fényszórókat, kiengedte a féket, a járgány először magától kezdett gurulni, aztán a Koordinátor bekapcsolta a motorokat, és a kocsi egyre gyorsabban robogott lefelé. Bár a barázdák mentén kényelmesebb lett volna az út, mert azok kikerülték a nagyobb gödröket és buckákat, a Koordinátor nem akarta megkockáztatni, hogy hátulról nekik rontson egy átlátszó szörnyeteg. Figyelmesen kerülgette az akadályokat, s közben igyekezett gondolatban meghosszabbítani a hatalmas járművek útirányát – északnyugat felől érkeztek, és keletnek haladtak tovább, de ez semmiről sem tanúskodott, hiszen ahogyan itt bekanyarodtak, éppúgy elkanyarodhattak máshol is. Nem szólt semmit, de nyugtalan volt.

Néhány perccel kettő után megcsillant a reflektorfényben a tükörszalag. A dupla, aki meg sem rezzent, mikor a nagy korongokkal találkoztak, most már egy ideje kidugta a fejét, és nézelődött. Mielőtt a kocsi ráhajtott a tükörsávra, a behemót lény hirtelen köhécselni kezdett, aztán nyögve és szuszogva fölegyenesedett. Izgett-mozgott, teljes súlyával féloldalra dőlt, mintha ki akarna ugorni a robogó kocsiból.

– Állj! Állj! – kiáltotta a Doktor. A Koordinátor fékezett, egy méterrel a tükörsáv előtt álltak meg.

– Mi történt?

– Meg akar szökni!

– Miért?

– Nem tudom, talán emiatt. Oltsd el a fényszórókat!

A Koordinátor lekattintotta a világítást. Mihelyt sötét lett, a dupla visszazöttyent a helyére. Világítás nélkül indultak el, a kocsi két oldalán egy másodpercre látszott a csillagok tükörképe a fekete sávon, aztán megint a kopár talajon gördültek tovább. A reflektorok belehasítottak az éjszakába. Már a síkságra értek. A járgány egyre gyorsabban robogott, az egész kocsitest remegett és vibrált; egy-egy mészkőszikla mellett haladtak el, a sziklák nagy árnyéka körbefordult a homokon, mintha egy függőleges tengely körül forogna. A kerekek alól surrogva repült fel a homok, a metszően éles, hideg levegő arcukba vágott, a motorok zúgtak, az alváznak csapódó kavicsok nagyokat koppantak. A Vegyész előrehajolt, igyekezett a szélvédő mögött tartani a fejét. A sík terepen egyre gyorsabban robogtak, már ideje volt, hogy megpillantsák az űrhajót.

Megbeszélték, hogy az otthon maradók villogó lámpát függesztenek az űrhajó tatjára. A járgány utasai türelmetlenül keresték a villogó fénypontot, de a percek egyre múltak. A kocsi kissé lassított, és elkanyarodott. Most északkeletnek tartottak, de mindenütt koromsötétség vette körül őket. Már régóta tompított reflektorokkal haladtak, most azonban a Koordinátor teljesen kikapcsolta a világítást, megkockáztatva, hogy a sötétben valami akadályba ütköznek. Egyszer megpillantottak egy hunyorgó fénypontot, arrafelé indultak, amilyen gyorsan csak bírtak, de pár perc múlva kiderült, hogy a fénypont egy alacsonyan álló csillag. Már húsz perccel múlt két óra.

– Talán elromlott a lámpájuk – szólalt meg a Vegyész. Senki sem válaszolt. Megtettek öt kilométert, megint bekanyarodtak, a Doktor az ülésről felállva fürkészte a sötét tájat. Még jobban lelassítottak, s egyszer csak nagyot zökkent a kocsi, először az első, aztán a hátsó kerekek – a homokos talajba vágott barázdán haladtak át.

– Fordulj balra – mondta hirtelen a Doktor. A járgány irányt változtatott. A tompított reflektor fényében buckák tűntek fel, s átzökkentek egy másik, fél méter mély barázdán. Egyszer csak homályos derengést pillantottak meg, amelyre hosszú, ferde árnyék rajzolódott; csúcsát egy másodpercig fénykoszorú vette körül, aztán megint sötét lett, és semmit sem láttak. A kocsi nekirugaszkodott, és egyenesen arrafelé robogott. Megint felvillant a lámpa a hajótat mögött, fényében három parányi alak is feltűnt, a Koordinátor pedig bekapcsolta. A reflektorokat, a három ember felemelt karokkal feléjük rohant.

A Koordinátor lassított, a futva érkezők félrehúzódtak, a kocsi néhány méterrel mögöttük állt meg. Az űrhajó már közel volt. Olyan irányból érkeztek, hogy a tat felső része eltakarta a kiakasztott lámpát.

– Megvagytok? Mind?! – kiáltotta a Mérnök. A járgányhoz futott, de rögtön visszahőkölt a negyedik, fej nélküli alak láttán, amely nyugtalanul mozgolódott.

A Koordinátor egyik karját a Mérnök, másikat a Fizikus vállára tette, és így állt egy másodpercig, mintha rájuk támaszkodna. Öten gyűltek össze az oldalreflektor mellett, a Doktor pedig a duplát nyugtatgatta csöndes szóval.

– Nálunk minden rendben – mondta a Vegyész –, és nálatok?

– Nagyjából – felelte a Kibernetikus. Jó darabig nézték egymást, senki nem szólt semmit.

– Beszámolót tartunk, vagy aludni megyünk? – kérdezte a Vegyész.

– Te képes lennél aludni? No hallod! – kiáltott fel a Fizikus. – Aludni! Uramisten! Itt voltak, értitek?!

– Gondoltam – mondta a Koordinátor. – És… harcolni kellett?

– Nem. És nektek?

– Nekünk sem. Azt hiszem… az, hogy felfedezték az űrhajónkat, fontosabb lehet annál, amit mi láttunk. Beszéljetek! Mondd el talán te, Henrik!

– Azt ott… foglyul ejtettétek…? – kérdezte a Mérnök.

– Hát… inkább ő ejtett foglyul minket. Azaz… saját jószántából jött velünk. De ez hosszú történet. Hosszú, bonyolult, és sajnos, egy szót sem értünk belőle.

– Nálunk ugyanez a helyzet! – tört ki a Kibernetikus. – Idejöttek, talán egy órával azután, hogy ti elmentetek! Azt hittem… azt hittem, hogy mindennek vége – tette hozzá halkan.

– Nem vagytok éhesek? – kérdezte a Mérnök.

– Eszembe sem jutott az éhség. Doktor! – kiáltotta a Koordinátor. – Gyere ide!

– Tanácskozunk? – A Doktor kiszállt, és odament hozzájuk, de továbbra is a duplán tartotta a szemét, aki váratlanul, meglepően könnyed mozdulattal leugrott a földre, és lassan odacaplatott az emberekhez. A fénykör határánál visszahőkölt. Szótlanul nézték, ahogy a hatalmas lény leereszkedett a földre. Egy pillanatig látták a fejét, aztán már csak a mellizmok réséből rájuk tekintő kék szem látszott a fénykévén túl szóródó halvány derengésben.

– Szóval, itt voltak? – kérdezte a Doktor. Most ő volt az egyetlen, aki nem a duplát nézte.

– Itt voltak. Huszonöt forgó koronggal jöttek, ugyanolyanokkal, mint amelyiken mi utaztunk, meg négy sokkal nagyobb géppel. Azok nem függőleges korongok, hanem olyanok, mint egy átlátszó búgócsiga.

– Találkoztunk velük! – kiáltott fel a Vegyész.

– Mikor? Hol?

– Talán egy órája, visszafelé jövet! Majdnem összeütköztünk velük! És mit csináltak itt?

– Nem sokat – mondta a Mérnök. – Egyszerre érkeztek, nem tudjuk, merről, mert amikor feljöttünk, véletlenül éppen mind a hárman lent voltunk az űrhajóban, de legfeljebb öt percig; akkor már a rakéta körül keringtek libasorban. Nem jöttek közelebb. Azt gondoltuk, ez valami előőrs, járőr, harcászati felderítő osztag, hát felállítottuk a rakéta alá az atomágyút, és vártunk. A korongok meg csak keringtek körülöttünk, mindig egy irányban, se nem távolodtak, se nem közeledtek. Ez körülbelül másfél óra hosszat tartott. Aztán megjelentek azok a nagyobbak, a búgócsigák… vagy harminc méter magasak! Óriásiak! Sokkal lassabban haladnak, és valószínűleg csak azokon a barázdákon tudnak közlekedni, amelyeket a korongok hasítanak a földbe. A körbejáró korongok helyet adtak nekik maguk között, két nagy gép közé mindig egy korong került, aztán tovább keringtek. Néha lelassítottak, egyszer pedig két korong kis híján összeütközött, illetve csak a peremük ért össze óriási reccsenéssel, de nem történt semmi bajuk, nyugodtan forogtak tovább.

– És ti?

– Mi? Hát mit tehettünk volna? Vacogtunk az atomágyú mellett. Nem volt valami kellemes.

– Elhiszem – mondta ünnepélyesen a Doktor. – És aztán?

– Aztán? Eleinte folyton azt vártam, hogy mikor támadnak meg, később arra gondoltam, hogy csak megfigyelnek, de furcsállottam a harcrendjüket meg azt, hogy egy pillanatra sem állnak meg, pedig mint tudjuk, a korongok egy helyben is képesek forogni. Aztán hét óra körül leküldtem a Fizikust a villanólámpáért. A ti számotokra kellett volna kiakasztanunk, de ezen a kavargó falon keresztül nem tudtatok volna visszajönni. Akkor jutott először eszembe, hogy talán blokád alá vettek! Mindenesetre, gondoltam, meg kellene próbálni valahogy szót érteni velük, amíg még lehet. Hát elkezdtünk onnan a fegyverünk mellől jeleket adni a lámpával. Sorozatokat adtunk le, először mindig két villantás követte egymást, aztán három, aztán négy.

– A Pitagorasz-tétel? – kérdezte a Doktor, és a Mérnök hiába kémlelte a magasan függő lámpa felvillanásában, hogy a Doktor gúnyolódik-e.

– Nem – mondta végül –, közönséges számsor.

– No és ők? – sürgette izgatottan a Vegyész.

– Hogy is mondjam… Tulajdonképpen nem reagáltak…

– Mi az, hogy „tulajdonképpen”? Hát mit csináltak?

– Különféle dolgokat műveltek egész idő alatt, a mi jeladásaink előtt is, közben is, azután is, de semmi olyat, amit úgy magyarázhattunk volna, hogy válaszolni próbálnak, vagy fel akarják venni a kapcsolatot.

– Mégis, mit csináltak?

– Gyorsabban vagy lassabban keringtek, közelebb húzódtak egymáshoz, az utasfülkékben mozgott valami.

– A nagy búgócsigáknak is van utasfülkéjük?

– Azt mondtad, láttátok őket.

– Sötét volt, amikor találkoztunk velük.

– Nincs utasfülkéjük, középen egyáltalán nincs semmi. Ott üresek. A kerületükön viszont körbejár vagy kering valami nagy tartályféle, kívül domború, belül homorú, ez különböző helyzeteket foglalhat el, oldalt pedig egy csomó szarva van, vagy minek nevezzem, valami kúpfélék. A világon semmi értelmük, persze, az én szememmel nézve. No szóval, hol is tartottam? Ja, igen. A búgó–csigák néha kiléptek a körből, és helyet cseréltek a kisebb korongokkal.

– Milyen gyakran?

– Az változó volt. De semmilyen szabályszerűséget nem tudtunk megállapítani benne. Elhihetitek, hogy a mozgásuk minden elemét figyeltem és számoltam, hiszen valami választ vártam. Elég bonyolult mozgásokat is végeztek. A második órában például a nagy gépek egészen lelassultak, majdnem megálltak, majd minden búgócsiga elé odaállt egy kisebb korong, és lassan megindult felénk. Azonban nem tett meg többet tizenöt méternél, a nagy búgócsiga követte. Aztán megint körben kezdtek járni, akkor már két körben: a belsőben a négy nagy gép és négy kisebb keringett, a külsőben meg a többi lapos korong. Mikor már azon törtem a fejem, mit csináljunk, hogy ti hazajöhessetek, egyszerre csak abbahagyták a keringést, és egyetlen hosszú sorban elvonultak, először csigavonalban, aztán egyenesen délnek.

– Hány óra lehetett akkor?

– Pár perccel múlt tizenegy.

– Akkor mi mégsem ugyanezekkel találkoztunk – fordult a Vegyész a Koordinátorhoz.

– Nem biztos. Meg is állhattak valahol útközben.

– No, most ti meséljetek! – szólt a Fizikus.

– Beszéljen a Doktor – mondta a Koordinátor.

– Jó. Tehát… – A Doktor néhány perc alatt elmondta, amit tapasztaltak, majd így folytatta: – Figyeljétek meg, hogy mindaz, ami itt történik, részben emlékeztet bennünket a Földről ismert különféle dolgokra, de mindig csak részben. Néhány kocka mindig kimarad, és sehogy sem illeszthető bele a fejtörőbe. Ez nagyon jellemző! Ahogy a járműveik itt megjelentek, az harcrendre hasonlított… de mi volt? Felderítő járőr, előőrs vagy blokád? Látszólag ez is, az is, de végső soron egyik sem. Nem tudjuk, mi volt. És azok az agyaggödrök! Persze, hogy szörnyűek voltak, de micsodák tulajdonképpen? Sírok? Annak látszottak. Aztán az a település, vagy minek nevezzem. Az már egészen valószínűtlen volt! Mint egy lidércnyomás. No és a csontvázak? Az mi volt? Múzeum? Vágóhíd? Templom? Biológiai szemléltető eszközök gyára? Börtön? Mindenre gondolhatunk, még koncentrációs táborra is! De nem találkoztunk ott senkivel, aki meg akart volna állítani, vagy bármiféle kapcsolatot akart volna létesíteni velünk: senkivel! Ez talán a legérthetetlenebb, legalábbis nekem. A bolygó civilizációja kétségkívül magas fokon áll. Az építészetük technikailag nagyon fejlett. Olyan kupolákat építeni, mint amilyeneket láttunk, nem csekély feladat! És mellettük egy középkori városra emlékeztető, kőből épült település. Szinte hihetetlen, hogy a fejlődés különböző fokai így keveredjenek! Azonkívül nyilván tökéletes jelzőhálózatuk van, hiszen egy perccel az érkezésünk után elsötétítették a városukat, pedig nagyon gyorsan hajtottunk, és útközben nem láttunk senkit… Minden bizonnyal értelmes lények, és mégis: az a tömeg, amely elsodort bennünket, úgy viselkedett, mint egy riadt birkanyáj. Nyoma sem volt semmiféle szervezettségnek… Először mintha előlünk menekültek volna, aztán körülvettek bennünket, majdnem agyonnyomtak, leírhatatlan zűrzavar támadt, teljesen értelmetlen volt az egész, maga a téboly! No, és így van ez mindennel. Az, akit megöltünk, ezüstfóliába volt öltözve, ezek meg csupaszok voltak, csak némelyiken lógott valami rongy vagy fonadék. A gödörben fekvő hulla bőrnyúlványából egy cső állt ki, és ami még furcsább, szeme volt, mint ennek, akit láttok; más hulláknak nem volt szemük, de volt orruk, vagy megfordítva. Ha erre gondolok, attól kezdek félni, hogy ezzel sem megyünk sokra, akit magunkkal hoztunk. Persze, megpróbálunk szót érteni vele, de nem nagyon hiszem, hogy sikerül…

– Az egész információanyagot, amit eddig összegyűjtöttünk, le kell írni, és valahogy rendezni kell, különben belezavarodunk – jegyezte meg a Kibernetikus. – Meg kell mondanom… a Doktornak biztosan igaza van, de… azok a csontvázak biztosan csontvázak voltak? És ez az egész história, hogy a tömeg először közrefogott benneteket, aztán elmenekült…

– A csontvázakat ugyanolyan jól láttam, ahogy most téged látlak. Hihetetlen, de igaz. Ami pedig azt a tömeget illeti… – A Doktor széttárta a karját.

– Tiszta őrület volt – erősítette meg a Vegyész.

– Talán felébresztettétek az egész falut, és megijedtek. Képzeld el például, hogy egy földi szállodába berontana egy ilyen édeni forgó korong. Nyilvánvaló, hogy pánik törne ki!

A Vegyész konokul csóválta a fejét. A Doktor elmosolyodott.

– Nem voltál ott, hát nehéz megmagyarázni. Mondjuk, kitör a pánik. De aztán, mikor már minden ember elbújt és elmenekült, a korong kigördül az utcára, és akkor az egyik menekülő meztelenül, ahogy kiugrott az ágyból, reszketve a félelemtől a korong után rohan, és értésére adja a korong pilótájának, hogy vele akar menni. Ehhez mit szólsz?

– De hát ő aligha kért meg benneteket…

– Nem kért meg? Kérdezd meg tőlük, ha nekem nem hiszel, hogy mi történt, mikor úgy tettem, mintha vissza akarnám küldeni a falujába. És különben is, miféle szálloda körül vannak sírok, nyitott sírok hullákkal?

– Háromnegyed négy van, fiúk – mondta a Koordinátor –, és holnap, illetve ma, megint látogatók érkezhetnek. Egyáltalán, bármikor bármi megtörténhet. Én már semmin sem csodálkozom. Mit csináltatok az űrhajóban? – fordult a Mérnökhöz.

– Nem sokat, mert vagy négy órát ültünk az atomágyú mellett. Egy mikro típusú szupravezető elektronikus agyat átvizsgáltunk, a rádióberendezés már majdnem beindítható. A Kibernetikus majd elmondja részletesebben. Sajnos, sok minden ripityára tört.

– Tizenhat niób-tantál diódára lenne szükségem – mondta a Kibernetikus –, a kriotronok épek, de diódák nélkül nem tudom rendbe hozni az agyat.

– Nem szedheted ki a többiből a diódákat?

– Már kiszedtem, sokat találtam, több mint hétszázat.

– Több nincs?

– Talán a Védőben vannak még, ahhoz nem fértem hozzá. Legalul fekszik.

– Mondjátok, egész éjjel itt fogunk állni a rakéta előtt?

– Igazad van, gyerünk. De várjatok csak, mi lesz a duplával?

– No és a járgánnyal?

– Szomorú dolgot kell közölnöm: nem maradhatunk tovább őrség nélkül – mondta a Koordinátor. – Az is nagy bolondság volt, hogy eddig nem állítottunk őrséget. Az első két órára, hajnalig, önkéntes jelentkezőt kérek, aztán…

– Majd én – szólalt meg a Doktor.

– Te? Szó sem lehet róla, majd közülünk valaki – mondta a Mérnök. – Mi legalább egy helyben ültünk.

– Én meg a járgányban ültem. Nem vagyok fáradtabb nálad.

– Ne veszekedjetek! Előbb a Mérnök, aztán a Doktor – mondta a Koordinátor. Nyújtózkodott egyet, átfagyott kezeit dörzsölgette, majd a kocsihoz ment, kikapcsolta a reflektorokat, és lassan az űrhajó mellé tolta a járgányt.

– Várjatok – állt meg a Kibernetikus a mozdulatlanul fekvő dupla mellett –, és ezzel mi lesz?

– Itt marad. Biztosan alszik. Nem szökik meg. Akkor minek jött volna veletek? – mondta a Fizikus.

– De hát így nem lehet… valahová be kellene zárni – kezdte a Vegyész, de elakadt. A többiek egymás után lemásztak az alagútba. Körülnézett, dühösen vállat vont, és utánuk ment. A Mérnök egy gumimatracot tett az atomágyú mellé, és leült, de mivel érezte, hogy rögtön elnyomná az álom, inkább felállt, és fel-alá járkált.

A homok halkan zizegett a lába alatt. Keleten szürkülni kezdett az ég, a csillagok elhalványultak, és már nem hunyorogtak. Mélyen beszívta a tiszta, hideg levegőt – megpróbálta kiérezni belőle azt az idegen szagot, amelyet akkor éreztek, amikor először léptek ki a bolygó felszínére, de már nem találta. A közelben fekvő Éden-lakó oldala egyenletesen emelkedett és süllyedt. A Mérnök hirtelen észrevette, hogy a lény melléből hosszú, vékony csápok nyúlnak ki, és megragadják az ő lábát. Rémülten összerándult, megbotlott, majdnem elvágódott – és kinyitotta a szemét. Úgy látszik, jártában aludt el. Már világosabb volt. Keleten bolyhos felhőcskék sorakoztak ferde vonalban, mint egy hosszú ecsetvonás, a felhőcsík vége lassan rózsássá vált, az ég homályos szürkeségét kék szín váltotta fel. Az utolsó, fényes csillag is eltűnt. A Mérnök megállt, és nézte a horizontot. A szürke felhők aranyvörössé váltak, peremük felizzott. Rózsaszínből és hófehérből összeolvadt fénycsík szökkent fel az égre. A bolygó lapos pereme hirtelen behorpadt, ahol a súlyos, vörös korong felbukkant mögötte. Mintha a Földön lett volna.

Elmondhatatlan kétségbeesés fogta el.

– Váltás! – harsant fel mögötte a Doktor hangja. A Mérnök összerezzent. A Doktor nézte és mosolygott, a Mérnök hirtelen meg akart neki köszönni valamit, megmondani, hogy… maga sem tudta, mit – valami hallatlanul fontosat, de nem tudta megfogalmazni. Megrázta a fejét, visszamosolygott a Doktorra, és lemászott a sötét alagútba.

NYOLCADIK FEJEZET

Déltájban öt barnára sült arcú és nyakú, derékig meztelen férfi feküdt a rakéta árnyékában, a fehér hajótest alatt. Körülöttük edények és alkatrészek hevertek, egy sátorponyván hányódtak a ledobált zubbonyok, cipők, törülközők. A nyitott termoszból friss kávé illata szállt, a síkságon lassan kúszott végig a felhők árnyéka, béke és nyugalom honolt a vidéken. Ha pár lépésnyire tőlük ott nem kuporog az űrhajó alatt egy mozdulatlan, csupasz lény, a jelenet holmi földi táborozásra emlékeztetett volna.

– Hol van a Mérnök? – kérdezte a Fizikus. Lustán felkönyökölt, és az égre nézett. A hófehér, tornyos gomolyfelhő a napszemüvegen keresztül is vakította.

– A könyvét írja.

– Miféle könyvét? Ja, úgy, a javítások jegyzékét?

– Azt. Biztosíthatlak, hogy terjedelmes és izgalmas mű lesz! A Fizikus odapillantott.

– Jókedvű vagy? Örülök neki. Tudod, hogy már majdnem begyógyult a sebed? Azt hiszem, a Földön nem gyógyulna be ilyen gyorsan.

A Koordinátor megérintette a homlokán hegesedő sebet, és felvonta a szemöldökét.

– Lehet. A hajó steril volt, és az itteni baktériumok ártalmatlanok, legalábbis miránk nézve. Rovarok meg, úgy látszik, egyáltalán nincsenek. Én legalábbis egyet sem láttam, és ti?

– A Doktor fehér lepkéi – dünnyögte a Fizikus. Még beszélni is lusta volt ebben a hőségben.

– Az csak hipotézis.

– És mi nem hipotézis ezen a bolygón? – kérdezte a Doktor.

– Az, hogy mi itt vagyunk – felelte a Vegyész. Hanyatt fordult. – Tudjátok, mit? – sóhajtotta. – Nem bánnék már némi környezetváltozást…

– Én sem – jegyezte meg a Doktor.

– Láttad, hogy kipirult a bőre, mikor néhány percig a napon ült? – vetette közbe a Koordinátor. A Doktor bólintott.

– Láttam. Ez vagy azt jelenti, hogy eddig nem tartózkodott a napon, vagy azt, hogy valamilyen ruhát viselt, vagy…

– Vagy?

– Vagy valami mást, nem tudom, mit…

– Nem is állunk rosszul – mondta a Kibernetikus, felnézve egy teleírt papírról. – Henrik azt ígéri, hogy szerez diódákat a Védőből. Tegyük fel, hogy holnap befejezem a bütykölést, és minden rendben lesz. Akkor estére már működik az első automatánk! Azt ráállítom a többire, ha csak hármat hoz rendbe, már megkezdődhet a munka. Beindítjuk a darukat, a kotrógépet, aztán még egy hét, felállítjuk a rakétát, és… – nem fejezte be.

– Hogyhogy? – szólalt meg a Vegyész. – Azt képzeled, hogy csak úgy egyszerűen beszállunk a hajóba, és elrepülünk?

A Doktor elnevette magát.

– Az űrhajózás az emberi kíváncsiság édesgyermeke! – mondta. – Hallottátok? A Vegyész már nem is akar elmenni innét!

– Csakugyan, Doktor, mi van a duplával? Egész nap mellette ücsörögtél!

– Hát igen.

– No és? Ne titkolózz! Éppen elég rejtély van ezen a bolygón…

– Nem titkolózom én. Bárcsak tudnék valami titkot! Egyszerűen úgy viselkedik… mint egy gyerek. Mint egy szellemileg visszamaradt gyerek. Megismer. Odajön, ha hívom. Ha megtaszítom, leül. A maga módján.

– Levitted a gépházba. Ott hogyan viselkedett?

– Mint egy csecsemő. Semmi sem érdekelte. Amikor lehajoltam a generátor mögött, és ezért nem látott, verítékezni kezdett a félelemtől. Ha ugyan az veríték, és ha ugyan félelmet jelent…

– Tud egyáltalán beszélni? Hallottam, hogy gagyog neked.

– Artikulált hangokat nem ad ki. Magnószalagra vettem a hangját, és elemeztem a frekvenciákat. Hallani hallja a hangot, vagy legalábbis válaszol rá. Az egész dolog egyszerűen nem fér a fejembe… Ez a jószág bárgyú, ijedős és félénk, márpedig ilyenekből áll az egész társadalom, hacsak ez nem valami különleges példány… De hát az igazán furcsa véletlen lenne…

– Talán még fiatal. Hátha mindjárt ilyen nagyok…

– Ó, nem, nem fiatal! Az meglátszik rajta, a bőrén, a ráncain, a redőin. Ezek általános biológiai törvényszerűségek. A talpai is, mármint azok a nyúlványok, amiken jár, egészen kemények, elszarusodtak. Szóval, semmiképpen sem gyerek, ahogyan azt mi értjük. Egyébként éjjel, amikor hazafelé jöttünk, bizonyos dolgokat hamarabb vett észre nálunk, és sajátosan reagált például arra a tükörképre a levegőben, amiről meséltem. Félt. Attól a… falujuktól is félt. Különben miért menekült volna el onnét?

– Hátha meg lehetne valamire tanítani. Hiszen gyárakat meg forgó korongokat építenek, hát nyilván értelmes lények… – mondta a Fizikus.

– Ez nem az.

– Várjál csak! Tudod, mi jutott eszembe? – könyökölt fel a Vegyész. Felült, és leverte könyökéről a rátapadt homokszemeket. – És hátha ez… gyagyás? Szellemileg visszamaradott? Vagy…

– Ja, úgy gondolod, hogy az ott… elmegyógyintézet? – mondta a Doktor. Ő is felült.

– Gúnyolódsz velem?

– Miért gúnyolódnék? Lehet éppenséggel egy elszigetelt telep, ahol a betegeiket tartják.

– És kísérleteznek rajtuk – tette hozzá a Vegyész.

– Te kísérletnek nevezed, amit láttál? – kapcsolódott be a beszélgetésbe az eddig hallgatag Koordinátor.

– Nem ítélem meg erkölcsi szempontból. Hogyan tehetném? Hiszen semmit sem tudunk – felelte a Vegyész. – A Doktor talált ott az egyik hullában egy csövecskét, hasonló volt abban a testben is, amelyet felboncolt…

– Értem. Tehát az, amelyik bemászott a rakétába, szintén onnan jött? Megszökött, és éjnek idején idefutott?

– Miért ne? Talán lehetetlen?

– És azok a csontvázak? – vetette közbe a Fizikus. Arca elárulta, hogy nem tartja túl meggyőzőnek a Vegyész következtetését.

– Hát… nem tudom. Talán így őrzik meg a halottaikat, vagy talán azzal gyógyítanak, hogy ezt megmutatják… Valami lelki sokkolásra gondolok.

– Na, persze. És Freudjuk is van… – mondta a Doktor. – Inkább hagyd abba, öregem. És ne mondd, hogy az a csontvázraktár a szellemvasút a Vidám Parkban! Óriási létesítmény az! Komoly vegyipar kell hozzá, hogy a csontvázakat azokba az üvegtömbökbe foglalják. Talán valami gyár? De mit termel?

– Az nem számít, hogy ebből a duplából semmit sem tudsz kiszedni – jegyezte meg a Fizikus. – Próbálnál csak megtudni valamit a földi civilizációról a mi egyetemi portásunktól.

– Szóval, ez egy tökkelütött portás? – kérdezte a Vegyész, és mind nevetni kezdtek. Hirtelen abbahagyták a nevetést. A dupla fölöttük állt. Bütykös ujjacskáit mozgatta a levegőben, fejét lelógatta, lapos kis arca remegett.

– Mi ez?! – dadogta a Vegyész.

– Nevet – mondta a Koordinátor.

Most már valamennyien észrevették, hogy a kis felsőtest aprókat rándul, mintha a nevetéstől rázkódna. Az ormótlan nagy talpak egy helyben topogtak. A rámeredő öt szempár láttán a lény lassan lecsillapodott, egyikükről a másikukra nézett kék szemével, majd hirtelen behúzta felsőtestét, kezeit, fejét; még egyszer kikukkantott az izomrésen, aztán visszacammogott a helyére, és csendes szusszanással a földre ereszkedett.

– Ha ugyan ez nevetés – suttogta a Fizikus.

– Még az sem jelent semmit. A majmok is nevetnek.

– Várj – mondta a Koordinátor. Sovány, napbarnított arcában élénken csillogtak a szemei. – Tegyük fel, hogy náluk sokkal nagyobb a veleszületett képességek biológiai szóródása, mint nálunk. Egyszóval, vannak olyan rétegek… csoportok… kasztok, amelyek alkotómunkát végeznek, és van nagyszámú egyed, aki semmiféle munkára nem alkalmas… egyáltalán semmire. És ezeket a használhatatlan egyedeket…

– Lemészárolják. Kísérleteznek rajtuk. Megeszik őket. Ne ijedj meg, kimondhatsz mindent, ami eszedbe jut – felelte a Doktor. – Nem nevet ki senki, mert minden lehetséges. Csak, sajnos, az ember nem mindent tud megérteni abból, ami lehetséges.

– Várjál! Mi a véleményed arról, amit mondtam?

– És a csontvázak? – szólt közbe kurtán a Vegyész.

– Ebéd után szemléltető taneszközöket készítenek iskolai szertárak számára – magyarázta a Kibernetikus kesernyés fintorral.

– Ha elmondanám neked mindazokat az elméleteket, amelyek tegnap óta eszembe jutottak – mondta a Doktor –, ötször olyan vastag könyv lenne belőle, mint amit Henrik körmöl, ha nem is olyan rendszeres. Sráckoromban ismertem egy öreg űrhajóst, aki több bolygót látott, mint ahány haja szála volt, pedig még egyáltalán nem volt kopasz… El akarta mesélni nekem, milyen a táj, nem tudom már, melyik holdon. Ott ilyenek vannak, mondta, és széttárta a karját, ilyen nagyok, és ilyenek vannak rajtuk, és emígy van, az ég pedig más, mint nálunk… más és ilyen, folyton ezt ismételgette, aztán végül elnevette magát, és legyintett. Aki még nem volt az űrben, annak nem lehet elmondani, milyen az, amikor az ember a semmiben függ, és a csillagok vannak a lába alatt… pedig akkor még csak eltérő fizikai körülményekről van szó! Itt meg egy idegen civilizációról, amely legalább ötven évszázada fejlődik. Legalább! És mi néhány nap után meg akarjuk érteni!

– Nagyon kell igyekeznünk, mert ha nem értjük meg, az… sokba kerülhet nekünk – jegyezte meg a Koordinátor.

Kis ideig hallgatott, aztán hozzátette:

– És szerinted mit kellene csinálnunk?

– Azt, amit eddig – felelte a Doktor –, de a siker esélyét olyan csekélynek tartom, mint egy a tízezerhez… vagy mondjuk, ahhoz a számhoz, ahány éves az Éden civilizációja…

Az alagútból előbújt a Mérnök. Látva, hogy társai úgy heverésznek a széles árnyékcsíkban, mint a strandon, ő is ledobta zubbonyát, és odament hozzájuk. Helyet keresett köztük, a Vegyész egy biccentéssel maga mellé invitálta.

– Hogy ment? – kérdezte a Koordinátor.

– Elég jól, már majdnem a háromnegyed része megvan… Egyébként nemcsak ezen dolgoztam. Megpróbáltam átgondolni azt a korábbi nézetünket, hogy az az első gyár, ott északon, azért működik ilyen háborodottan, mert senki sem ellenőrzi, és felbomlott a vezérlése… Mi az? Mi van ebben nevetséges? No, mit nevettek?!

– Mondok nektek valamit – szólt a Doktor. Csak ő maradt komoly. – Amikor a hajó indulásra kész lesz, kitör a lázadás. Senki sem akar majd elindulni, amíg meg nem tudjuk… Mert ha már most is, ahelyett, hogy illő szorgalommal bütykölnénk a rakétánkat… – És széttárta a karját.

– Ja, ti is erről beszéltetek? – értette meg végre a Mérnök. – És mire jutottatok?

– Semmire. És te?

– Tulajdonképpen én sem, de… Azon gondolkodtam, milyen általános és egyben közös vonásokat lehetne találni azokban a jelenségekben, amelyeket megismertünk. Szöget ütött a fejembe, hogy az a gyár, tudjátok, az automata gyár, nemcsak körfolyamatban termel, hanem még azt is hanyagul csinálja: a „késztermékek” nem egyformák. Emlékeztek?

A többiek igenlően mormogtak.

– No mármost, tegnap a Doktor észrevette, hogy az egyes duplák furcsa módon különböznek egymástól: az egyiknek szeme nincs, a másiknak orra, az ujjaik száma és a bőrük színe is eltérő, de mindez bizonyos határok között ingadozik. Mintha valami „szerves” technológiai folyamat pontatlanságából következne, mind a két esetben.

– Nagyon érdekes, amit mondasz! – kiáltott fel a Fizikus, aki feszült figyelemmel hallgatta a Mérnököt. A Doktor hozzátette:

– Igen, végre egy lényeges összefüggés. És aztán? Aztán? – fordult a Mérnökhöz. A Mérnök zavartan rázta meg a fejét.

– Á, nem merem folytatni! Mikor az ember egyedül kotlik, mindenféle hülyeség jut eszébe…

– Beszélj! – kiáltott rá a Vegyész szinte haragosan.

– Ha már elkezdted… – tette hozzá a Kibernetikus.

– Szóval, arra gondoltam: a gyárban egy körfolyamatot láttunk, termelés, rombolás és megint termelés; ti pedig tegnap felfedeztetek valamit, ami szintén gyárnak látszott… Ha pedig gyár, akkor termelnie kell valamit.

– De ott nem volt semmi – mondta a Vegyész.

– Csak a csontvázak. Igaz, hogy nem mindenütt kerestük… – tette hozzá tétován.

– És ha az a gyár… duplákat termel? – kérdezte halkan a Mérnök. Senki sem válaszolt.

– A gyártási rendszer azonos lenne – folytatta –, sorozatgyártás, tömegtermelés eltérésekkel, amelyek, tegyük fel, nem az ellenőrzés hiányából következnek, hanem maguknak a folyamatoknak a jellegéből: a folyamatok olyan bonyolultak, hogy elkerülhetetlenek bizonyos eltérések a tervezett szabványtól. A csontvázak is különbözőek voltak.

– És… azt gondolod… hogy aztán legyilkolják a „selejtet”…? – kérdezte fojtott hangon a Vegyész.

– Dehogy! Arra gondoltam, hogy azok a… testek, amelyeket láttatok, sohasem éltek! A szintézis csak annyira sikerült, hogy csontokból és húsból álló szervezetek jöttek létre a szükséges belső szervekkel, de ezek a szervezetek annyira eltérnek a szabványtól, hogy nem működőképesek, tehát egyáltalán nem keltek életre, és eltávolították őket a termelési ciklusból…

– No és… az az árok a város közelében, az mi? Az is „selejt”? – kérdezte a Kibernetikus.

– Nem tudom, bár végső soron az sem lehetetlen.

– Nem lehetetlen – mondta a Doktor. A kékesen ködlő láthatár felé nézett. – Abban, amit mondasz, van valami olyan, hogy… Az a törött csövecske, az egyik és a másik…

– Talán tápanyagokat vezettek be rajtuk a szintézis folyamán.

– Ez részben azt is megmagyarázná, hogy a mi duplánk miért ilyen fogyatékos értelmű – tette hozzá a Kibernetikus. – Mindjárt ilyen „felnőttnek” gyártották, beszélni nem tud, nincs semmiféle tapasztalata…

– No, ez nem így van – jegyezte meg a Vegyész. – A mi duplánk azért tud egyet-mást. Nemcsak abba a kőfaluba nem akart visszamenni, ami viszonylag még könnyen megérthető, hanem a tükörsávtól is félt. Azonkívül tudott valamit arról a lebegő tükörképről, a láthatatlan határról, amelyen áthaladtunk…

– Ha továbbvisszük Henrik feltevését, olyan képet kapunk, amelyet nehéz elfogadni – mondta a Koordinátor. Nem nézett fel, a homokot bámulta a lába előtt. – Az első gyár használhatatlan alkatrészeket termel. És a másik? Élőlényeket…? De milyen célból? Úgy gondolod, hogy azok is… visszakerülnek a körfolyamatba?

– Úristen! – kiáltott fel a Kibernetikus. Megrázkódott. – Csak nem mondod ezt komolyan?

– Várjatok – ült fel a Vegyész. – Ha az élők visszakerülnének a retortákba, akkor teljesen fölösleges lenne eltávolítani az életképtelen, hibás termékeket. Különben sem láttuk semmiféle nyomát ilyen folyamatnak…

A beállott csöndben a Doktor fölegyenesedett, és végigpillantott a többieken.

– Hiába, meg kell mondanom – kezdte. – Ide figyeljetek… Valamennyiünkre nagy hatást gyakorolt az a közös vonás, amelyet a Mérnök felfedezett, és most a „termelési” hipotézisbe próbáljuk begyömöszölni a tényeket. Márpedig ebből az egészből csak egy következik: hogy mi jámbor és naiv emberek vagyunk…

Csodálkozva néztek rá. A Doktor folytatta:

– Az előbb megpróbáltátok kigondolni a legszörnyűbbet, amit csak képesek vagytok… és olyan feltevésre jutottatok, amely egy gyerek agyában is megszülethetne. Egy gyár élőlényeket termel, hogy aztán szétmorzsolja őket… Attól tartok, a valóság sokkal rosszabb lehet.

– Hogyhogy?! – fortyant fel a Kibernetikus.

– Várj! Hadd beszéljen – szólt közbe a Mérnök.

– Minél többet töprengek azon, amit abban a faluban átéltünk, annál szilárdabbá válik a meggyőződésem, hogy egészen mást láttunk, mint amit látni véltünk.

– Beszélj világosabban! Hát mi történt ott? – kérdezte a Fizikus.

– Nem tudom, mi történt. De tudom, egész biztosan tudom, hogy mi nem történt.

– Na tessék! Nem hagynád abba a rejtélyeskedést?

– Csak annyit akarok mondani: miután elég sokáig bolyongtunk abban a föld alatti labirintusban, hirtelen ránk rohant a tömeg, egy darabig sodort bennünket, aztán szétfutott és elmenekült. Mivel a faluhoz érve láttuk, hogy eloltják a lámpákat, természetesen azt gondoltuk, hogy ez miattunk történik, a lakosok előlünk bújtak el, és az a rohanó tömeg, mondjuk, óvóhelyekre igyekezett, vagy valami ilyesféle. Hát én megpróbáltam minél pontosabban visszaemlékezni az események minden mozzanatára, mindarra, ami velünk és körülöttünk történt, és azt mondom: ott valami egészen más játszódott le. Olyasmi, ami ellen az értelem úgy védekezik, mint a téboly ellen.

– Még mindig nem beszélsz nyíltan – morogta a Fizikus.

– Nyíltan beszélek. Tessék, adva van a következő helyzet: egy bolygón, ahol értelmes lények élnek, űrhajósok szállnak le. Hogyan reagálhatnak a bolygó lakosai?

Mivel senki sem válaszolt, a Doktor folytatta:

– Még akkor is, ha ezeket a bolygólakókat lombikban gyártották, vagy még fantasztikusabb módon jönnek a világra, csak háromféle magatartást látok lehetségesnek: megpróbálnak kapcsolatot teremteni a jövevényekkel, megtámadják őket, vagy pánikba esnek. De kiderült, hogy egy negyedik fajta magatartás is lehetséges: a teljes közöny!

– Magad mondtad, hogy kis híján agyonnyomtak benneteket, és ezt közönynek nevezed?! – kiáltott fel a Kibernetikus. A Vegyész feszült figyelemmel hallgatta a Doktort, tágra nyitott szemében hirtelen fény gyulladt ki.

– Ha tűzvészből menekülő csorda útjába kerülnél, még rosszabbul is járhatnál, de ebből nem következne, hogy a csorda törődött veled – felelte a Doktor. – Higgyétek el: az a tömeg, amelybe belecsöppentünk, nem is látott bennünket! Nem érdekeltük őket! Pánikba estek, az igaz, de egyáltalán nem miattunk. Merő véletlen volt, hogy közéjük kerültünk. Persze, rögtön biztosra vettük, hogy mi vagyunk az okai az elsötétítésnek, a zűrzavarnak meg mindannak, amit láttunk. De nem igaz. Nem így volt.

– Bizonyítsd be! – mondta a Mérnök.

– Előbb hallani szeretném, mit szól mindehhez a társam – felelte a Doktor a Vegyészre nézve, aki furcsán szórakozottnak látszott, és hangtalanul mozgott a szája, mintha magában beszélne. Most összerezzent.

– Igen – mondta. – Azt hiszem, igen. Igazad van. Egész idő alatt, egészen mostanáig rágódtam valamin, ami nem hagyott nyugodni. Éreztem, hogy volt ott valami bökkenő, valami félreértés, vagy minek nevezzem… úgy értem… mondjuk, mintha egy zavaros szöveget olvasnék, és nem tudnék rájönni, hol cserélődtek fel a mondatok. De most minden rendeződött. Csakugyan úgy kellett lennie, ahogyan a Doktor mondja. Attól tartok, ezt nem tudjuk bebizonyítani… Nem is lehet. Ott kellett volna lennetek, abban a tolongásban. A duplák egyszerűen nem is láttak bennünket. Kivéve persze azt a néhányat, aki a legközelebb volt, de éppen azokat, akik közé beszorultam, kevésbé ragadta el az általános pánik; sőt ellenkezőleg, azt mondanám, hogy kicsit kijózanodtak, amikor engem megláttak. Egyszerűen úgy néztek rám, mint hallatlanul meglepődött, álmélkodó bolygólakók, akik ismeretlen lényeket pillantottak meg. Egyáltalán nem akartak bántani, sőt emlékszem, hogy bizonyos mértékig még segítettek is kiszabadulni a tolongásból, már amennyire lehetséges volt…

– És ha azt a tömeget valaki rátok uszította? Talán hajtóvadászat volt – vetette fel a Mérnök.

A Vegyész megrázta a fejét.

– Nem volt ott semmi efféle. Se forgó korongok, se fegyveres őrök, semmiféle szervezettség… csak a teljes káosz, semmi egyéb. Igen – tette hozzá –, csodálkozom, hogy csak most jöttem rá! Akik közelről rám néztek, szinte kijózanodtak, és a többi viselkedett őrültek módjára!

– De ha így volt – szólalt meg a Koordinátor –, akkor elég furcsán egybeestek az események. Miért éppen akkor oltották el a lámpákat, amikor mi megérkeztünk?

– Ahá, a valószínűségszámítás – jegyezte meg a Doktor, majd hangosabban hozzátette: – Én nem látok ebben semmi rendkívülit. Miért ne feltételezhetnénk, hogy az ilyen állapot viszonylag gyakori ezen a bolygón?

– Milyen állapot?

– Az általános pánik.

– De mi okozhatja?

– Talán ez a bolygó civilizációs folyamatának alkonya – szólalt meg hosszabb szünet után a Kibernetikus. – Visszafejlődési szakasz. Leegyszerűsítve azt mondhatnánk: a civilizációt valami… társadalmi rákbetegség pusztítja.

– Ez nagyon ködösen hangzik – jegyezte meg a Koordinátor. – A Föld, mint tudjuk, egészen átlagos bolygó. Voltak visszafejlődő korszakai, egész civilizációk keletkeztek és tűntek le, de az évezredek folyamán az élet végső soron egyre bonyolultabb jelenséggé vált, és egyre nagyobb védelemben részesült. Ezt nevezzük haladásnak. Az átlagos bolygókon ilyen haladás megy végbe. Vannak persze, a nagy számok törvényének megfelelően, statisztikai eltérések az átlagtól, pozitívak és negatívak. Nem kell mindjárt az elfajulás, visszafejlődés szakaszát feltételeznünk. Lehet, hogy a civilizáció keletkezését kísérő szenvedések itt nagyobbak voltak, és most is nagyobbak, mint másutt. Talán éppen a „negatív eltérést” képviselő bolygón kötöttünk ki…

– Matematikai démonizmus – dörmögte a Mérnök.

– Az a gyár létezik – jegyezte meg a Fizikus.

– Az első igen. A másodiknak a létezése csak hipotézis, mégpedig tarthatatlan.

– Egyszóval: újabb felderítő utat kell tennünk – jelentette ki a Vegyész.

– Hát, ennyit már az elején is tudtunk.

A Mérnök körülnézett a vidéken. A nap már jóval alacsonyabban állt, egyre hosszabb árnyékok vetődtek a homokra. Enyhe szellő kerekedett.

– Ma…? – kérdezte a Koordinátorra nézve.

– Ma vízért kellene menni, de máshová nem.

Azzal a Koordinátor felállt.

– Nagyon érdekes beszélgetés volt – mondta olyan arckifejezéssel, mint aki másra gondol.

Felemelte a zubbonyát, de mindjárt vissza is dobta, olyan forró volt a naptól.

– Estefelé lekocsizunk a patakhoz – mondta. – Az útitervtől nem térünk el, hacsak közvetlen veszélybe nem kerülünk.

Visszament a homokban üldögélőkhöz. Egy darabig nézte őket, aztán vontatottan megszólalt:

– Meg kell mondanom nektek, hogy kicsit… aggódom.

– Miért?

– Nem tetszik nekem ez a nagy csend… a tegnapelőtti látogatás után. Több mint huszonnégy órája felfedeztek bennünket, és… semmi. Egyetlen társadalom sem viselkedik így, ha űrhajósok pottyannak le az égből.

– Ez az én feltevésemet támasztaná alá – jegyezte meg a Kibernetikus.

– Azt, hogy az Édent „társadalmi rák” pusztítja? Hát, ami azt illeti, a mi szempontunkból nem is ez lenne a legrosszabb eset, csakhogy…

– Csakhogy?

– Semmi. Ide figyeljetek, ássuk ki végre a Védőt! Letakarítjuk róla a törmeléket, belül biztosan épek lesznek a diódák.

KILENCEDIK FEJEZET

Több mint két óra hosszat keményen dolgoztak. Kihordták az alsó kamrából az automaták törött darabjait, az egymásba préselődött, alig szétszedhető pótalkatrészeket, amelyek a becsapódásnál kirepültek a helyükből, és az alattuk álló Védőre zúdultak. A legnagyobb súlyokat a kis markolódaruval emelték ki, ami pedig nem fért ki az ajtón, azt a Mérnök és a Koordinátor szétszerelte. A Védő tornya és a rázuhant ólomtéglás láda közé két nagy páncéllemez ékelődött, ezeket végül is villamos vágópisztollyal darabolták fel, a gépházból, a reaktor elosztótáblájáról vezették le a kábeleket. A Kibernetikus és a Fizikus osztályozta mindazt, amit sikerült kiemelni az éktelenül csikorgó roncshalmazból. A meg nem javítható alkatrészeket kiselejtezték. A Vegyész ezt a selejtet tovább osztályozta az anyag fajtája szerint. Időnként, mikor valami különösen súlyos szerkezeti elemet kellett cipelni, mindenki otthagyta a maga munkáját, és a „hordárok” segítségére sietett. Néhány perccel hat óra előtt hozzáférhetővé vált a Védő lapos orra, és ki lehetett nyitni a felső csapóajtót.

A Kibernetikus ugrott le elsőnek a Védő sötét belsejébe. Hamarosan lámpáért kiáltott. Leengedték neki a vezetékre erősített lámpát. Megint felhangzott a kiáltása, tompán, mintha kút mélyéből jönne.

– Megvannak! – kiáltotta diadalmasan. – Épek! – Egy pillanatra kidugta a fejét. – Csak be kell szállni, és mehetünk! Ép az egész berendezés!

– Világos, hiszen a Védő arra való, hogy sokat kibírjon – felelte ragyogó arccal a Mérnök. Csuklóján véres csíkok húzódtak a cipekedéstől.

– Hat óra. Ha vízért akarunk menni, rögtön indulni kell – mondta a Koordinátor. – A Kibernetikusnak és a Mérnöknek rengeteg a dolga. Menjünk mi hárman, akik tegnap voltunk.

– Nem egyezem bele!

– Megérthetnéd… – kezdte a Koordinátor, de a Mérnök a szavába vágott:

– Te is meg tudod csinálni, amit én. Ma te maradsz itt.

Egy darabig vitatkoztak, végül a Koordinátor engedett. A Mérnök, a Fizikus és a Doktor indult útnak. A Doktort hiába próbálták lebeszélni, mindenáron menni akart.

– Különben sem lehet tudni, hol vagyunk nagyobb biztonságban, itt vagy amott, ha erre gondolsz – vágta el a végén türelmetlenül a Mérnök érvelését. Felmászott az acéllétrán.

– A tartályokat már előkészítettük – mondta a Koordinátor. – A patak legfeljebb húsz kilométer innét. Azonnal forduljatok vissza a vízzel, jó?

– Ha lehet, kétszer fordulunk – mondta a Mérnök –, az már négyszáz liter lenne.

– Majd meglátjuk, nekivághattok-e másodszor is.

A Vegyész és a Kibernetikus ki akarta kísérni őket, de a Mérnök elállta az útjukat.

– Maradjatok! Nincs értelme kísérgetni meg búcsúzkodni. Szevasztok! Egynek úgyis őrködnie kell, az velünk jöhet.

– Az én vagyok – mondta a Vegyész –, láthatod, hogy úgysincs munkám.

A nap már elég alacsonyan állott. A Mérnök ellenőrizte a felfüggesztéseket, a kormányművet és az izotópkeverék-készletet, aztán beült a vezetőülésre. Mihelyt a Doktor felszállt, a rakéta alatt heverő dupla megmozdult, teljes magasságában kiegyenesedett, és feléjük kezdett caplatni. A járgány elindult. A behemót jószág felnyögött, és utánuk eredt, olyan gyorsan, hogy a Vegyész egészen elámult. A Doktor kiáltott valamit a Mérnöknek, a kocsi megállt.

– Most mit akarsz – zsémbelődött a Mérnök –, úgysem hozhatod magaddal!

A Doktor zavarba jött, nem nagyon tudta, mit csináljon. Tanácstalanul nézett fel a nála két fejjel magasabb óriásra, aki lenézett rá, egyik lábáról a másikra állt, és nyöszörgő hangokat hallatott.

– Zárd be a rakétába! Teutánad lemegy – tanácsolta a Mérnök.

– Vagy altasd el – javasolta a Vegyész. – Ha utánunk szalad, még a nyakunkra hozhat valakit.

Ez meggyőzte a Doktort. A kocsi lassan a rakétához hajtott, a dupla követte furcsa ugrásaival, aztán a Doktor maga után húzta az óriást az alagútba. Nem volt könnyű vállalkozás. Negyed óra múlva tért vissza, rosszkedvűen és idegesen.

– Bezártam a műtő előterébe – mondta –, ott nincs se üveg, se éles tárgy. De félek, hogy kárt tesz magában.

– Ugyan – szólt rá a Mérnök –, ne légy nevetséges!

A Doktor válaszolni akart, talán nem is túl szelíden, de aztán mégsem szólt. Megint elindultak, nagy ívben megkerülték a rakétát. A Vegyész integetett utánuk, még akkor is, amikor már csak a porfelhőt látta. Aztán járkálni kezdett az úgy-ahogy beásott atomágyú körül.

Majdnem két óra hosszat járkált, aztán a hosszú árnyékot vető, karcsú kelyhek között megint feltűnt a porfelhő. A tojásdad, vörös napkorong éppen a láthatárig süllyedt, északon felhősáv kéklett. A levegő fülledt volt, még nem hűlt le, mint más napokon alkonyatkor. A Vegyész előfutott a rakéta mögül, és meglátta a járgányt: éppen most zötyögött át a barázdákon, amelyeket a forgó korongok vágtak.

A kocsi még meg sem állt, mikor a Vegyész odarohant. Nem is kellett érdeklődnie az út sikere felől – a járgány súlyosan ült a lelapuló abroncsokon, a tartályokban kotyogott a víz, még a negyedik ülésre is került egy teli hordócska.

– Milyen volt? – kérdezte a Vegyész. A Mérnök levette napszemüvegét, és zsebkendőjével a verítéket meg a port törölgette az arcáról.

– Nagyon kellemes – felelte.

– Nem találkoztatok senkivel?

– Hát, a szokásos korongokkal, de csak messziről láttuk őket. Megkerültük azt az erdőt a nyiladékkal, emlékszel? A túloldalán alig vannak barázdák. Csak egy kicsit nehéz volt megtölteni a tartályokat. Jó lenne valami szivattyú.

– Megfordulunk még egyszer – tette hozzá a Fizikus.

– Előbb ki kell tölteni a vizet…

– Á, nem érdemes – mondta a Fizikus –, van itt elég üres hordó és tartály, viszünk újakat, aztán majd egyszerre kitöltjük az egészet. Nem igaz?

Összenéztek a Mérnökkel, mintha valami rejtett gondolatuk lenne. A Vegyész ezt nem vette észre, csak egy kicsit csodálkozott, hogy miért sietnek annyira. Lázas sietséggel rakták le a tartályokat, és mihelyt feltették az újakat a csomagtartóra – egyáltalán nem is volt olyan sok üres tartály –, felugrottak a kocsira, és elrobogtak. A porfelhő, amelyet a lenyugvó nap vörösre festett, még el sem ült utánuk, mikor a Koordinátor előmászott az alagútból.

– Nem jöttek meg? – kérdezte.

– Már itt voltak, kicserélték a tartályokat üresekre, és megint elmentek.

A Koordinátor inkább csodálkozott, mint haragudott.

– Igen? Rögtön visszafordultak?

Azt mondta a Vegyésznek, hogy hamarosan felváltja, aztán visszament a hajóba, hogy elmondja a hírt az univerzális automatánál dolgozó Kibernetikusnak, de azzal nemigen lehetett szót váltani. Legalább húsz tranzisztort tartott a szájában, s időnként a tenyerébe köpködte őket, mint a szilvamagokat. A porcelit belsőségekből kihámozott pár száz vezetéket a nyaka köré tekerte, a mellén szétfésülte, és olyan sebesen kapcsolgatta össze, hogy csak úgy táncoltak az ujjai. Máskor meg mindent abbahagyott, és percekig elmerülten bámulta a szeme elé függesztett nagy kapcsolási rajzot.

A Koordinátor megint felment, és átvette az őrséget a Vegyésztől. Az lement vacsorát készíteni, ő meg leült az atomágyú mellé, és azzal ütötte agyon az időt, hogy gyakorlati megjegyzéseket irkált a Mérnök munkatervkönyvének margójára.

Két napja törték a fejüket, mit csináljanak a kilencvenezer liter sugárszennyezett vízzel, amely a rakodóajtó fölötti térséget elöntötte. Ez volt az egyik látszólag megoldhatatlan, ördögi kör, amelybe folyton beleütköztek – ahhoz, hogy a vizet megtisztítsák, üzembe kellene helyezni a szűrőket, de a szűrőberendezés vezetékéhez éppen az elárasztott helyen lehet csak hozzájutni. Búvárruha volt ugyan a hajón, de olyan kellett volna, amely egyben a sugárzástól is véd, ilyen pedig nem volt. Átalakítani, ólompáncéllal ellátni a búvárruhát túl nagy munka lett volna. Egyszerűbb, ha üzembe helyezik az automatákat, majd azok a víz alá merülnek.

A Koordinátor az űrhajó tatja alatt ült, feje fölött sötétedés óta fel-felvillant a lámpa. Sietve jegyezte fel, ami eszébe jutott, mert a lámpa csak három másodpercig égett. Elnevette magát, mikor meglátta, hogy miféle macskakaparás lett az írásából a sötétben. Órájára nézett: már tíz felé járt az idő.

Felállt, és járkálni kezdett. A kocsi fényszóróit leste, de nem látott semmit. A villanólámpa nehezítette a megfigyelést. Elindult hát arrafelé, ahonnét a kocsit várta.

Mint rendesen, amikor egyedül volt, a csillagokat nézte. A Tejút meredeken ívelte át a sötét eget. A Skorpiótól balra vándorolt a tekintete, és akkor csodálkozva megállt: a Bak legfényesebb csillagai alig látszottak, eltűntek valami sápadt derengésben, mintha a hirtelen kiáradt Tejút nyelte volna el őket – pedig kívül esnek rajta. Egyszer csak megértette. Ez a fény a földről vetődött az égre, és éppen ott, a keleti horizonton. Szíve lassan és erősen kezdett dobogni. Egy pillanatra elszorult a torka. Összeszorította a fogát, és továbbment. A fehéres fény az ég alján ki-kialudt, aztán hosszabb idő múlva többször is felvillant. A Koordinátor behunyta a szemét, és feszülten hallgatózott, de csak vére zúgását hallotta a csöndben. A csillagok most már alig látszottak. Mozdulatlanul állt, és nézte az ég alján elömlő, zavaros derengést.

Először vissza akart menni az űrhajóhoz, hogy kihívja a többieket – elmehetnének az atomágyúval. De gyalog legalább három óra az út. A járgányon kívül volt egy kis helikopterük, de a rekeszét elöntötte a víz, és ládák zuhantak rá – csak az acéltest tetejét látták, a légcsavar darabokra törött a zuhanásnál, s az utasfülke alighanem még rosszabb állapotban van. Ott van viszont a Védő. A Koordinátor arra gondolt, hogy egyszerűen beszállnak a Védőbe, távirányítással kinyitják a rakodóajtót – a vezérlése a gépházban van –, és kigördülnek a vízen keresztül; egyébként a víz úgyis kiömlik, mihelyt kinyílik az ajtó. A Védő páncélján nem hatol át a radioaktív sugárzás. De nem biztos, hogy a rakodóajtó egyáltalán kinyílik, arról ne is beszélve, hogy mit csinálnának később – az űrhajó körül az egész talaj egyetlen nagy radioaktív folttá válna. De azért, ha biztos lenne, hogy az ajtó kinyílik…

Elhatározta, hogy még tíz percig vár; ha addig nem látja meg a kocsi fényszóróit, elindulnak a Védővel. Órájára nézett: tizenhárom perccel múlt tíz óra. Leengedte a kezét. A derengő fény – nem, nem téved – lassan továbbvonult a láthatár mentén, már a Phoenix Alfájához ért. A felül rózsaszínű, alul zavarosfehér fénysáv észak felé tartott. Megint az órájára nézett. Még négy perc volt hátra, amikor meglátta a fényszórókat.

Először csak egy hunyorgó fénypontot látott, gyorsan remegő csillagocskát, aztán a fénypont kettévált, fel-le ugrált, s egyre vakítóbb lett. Már a kerekek surrogását is hallotta. A kocsi gyorsan közeledett, de azért nem nyaktörő sebességgel. Tudta, hogy a járgányból többet is ki lehet hozni, és az, hogy nem sietnek olyan nagyon, végleg megnyugtatta. Mint ilyen körülmények között általában, egyre dühösebb lett.

Maga sem vette észre, hogy közben legalább háromszáz lépésre eltávolodott a rakétától. A járgány élesen lefékezett, a Doktor kikiáltott:

– Szállj be!

Odaszaladt, felugrott a szabad ülésre, félretolta a hordót, és érezte, hogy üres. Az utasokra nézett. Úgy látszott, nincs semmi bajuk. Előrehajolt, megérintette a sugárvető csövét – hideg volt.

A Fizikus üres pillantással válaszolt kérdő tekintetére. Nem szólt hát semmit, amíg meg nem érkeztek az űrhajóhoz. A Mérnök élesen vette a kanyart, a centrifugális erő a karfához nyomta a Koordinátort; az üres víztartályok csörömpöltek, aztán a kocsi megállt az alagút bejárata előtt.

– Kiszáradt a víz? – kérdezte közönyös hangon a Koordinátor.

– Nem hozhattunk vizet – felelte a Mérnök. Hátrafordult forgóülésén. – Nem lehet eljutni a patakhoz.

Kelet felé mutatott kinyújtott kezével.

Egyikük sem szállt ki. A Koordinátor hol a Fizikus, hol a Mérnök arcát fürkészte.

– Már először észrevettük, hogy valami megváltozott – mondta a Fizikus –, de nem tudtuk, mi az, és meg akartunk bizonyosodni.

– És ha annyira megváltozott volna, hogy vissza se jöttök többé? Akkor sokra megyünk a gondosságotokkal! – mondta a Koordinátor. Már nem titkolta haragját. – No gyerünk, mondjatok el mindent, ne szavanként kelljen belőletek kihúzni!

– Valamit csinálnak ott, a patak mentén is, előtte is, távolabb is, a dombok körül, a völgyekben, a nagyobb barázdák mentén, több kilométer hosszan –mondta a Doktor.

A Mérnök bólintott.

– Először, mikor még világos volt, csak azokat a nagy búgócsigákat láttuk, de rengeteg sokat. Ék alakú kötelékben mozogtak, és úgy hasították a földet, mintha árkokat ásnának. Csak visszafelé láttuk jól ezeket az árkokat a dombtetőről, és nagyon nem tetszettek nekem.

– Mi nem tetszett rajtuk? – kérdezte szelíden a Koordinátor.

– Az, hogy háromszögletűek, és mindegyik háromszög csúcsa mifelénk néz.

– Hát ez gyönyörű! És ti egy árva szó nélkül visszafordultatok? Tudod, minek nevezik az ilyen viselkedést?

– Talán ostobaságot csináltunk – mondta a Mérnök. – Biztosan így van, de mi arra gondoltunk, hogy ha itt elkezdünk tanácskozni, elmenjünk-e másodszor is, és megint elkezdődnek a viták, hogy ki tegye kockára azt a drága életét, és így tovább… Egyszóval, elhatároztuk, hogy inkább gyorsan utánanézünk a dolognak. Számítottam rá, hogy sötétedés után meg kell világítaniuk a munkahelyeket.

– Nem láttak meg benneteket?

– Majdnem biztos, hogy nem. Legalábbis semmi jelét nem mutatták. Nem támadtak meg bennünket.

– Merre mentetek másodszor?

– Csaknem állandóan a hegygerinc mentén, persze, nem a gerincen, hanem egy kicsit lejjebb, nehogy a kocsi az égre rajzolódjon, és észrevegyék. És világítás nélkül, persze. Azért tartott ilyen sokáig.

– Tehát egyáltalán nem azzal a szándékkal mentetek el, hogy vizet hozzatok, és a tartályokat csak azért raktátok fel, hogy becsapjátok a Vegyészt?

– Nem, nem így volt – szólt közbe a Doktor. Még mindig a kocsiban ültek, a villanólámpa fényével váltakozó sötétségben. – Jóval távolabb akartuk elérni a patakot, a másik oldalról, de nem sikerült.

– Miért?

– Ott is ugyanilyen munkákat folytatnak. Most, sötétedés óta valami fénylő folyadékot öntenek a gödrökbe. Elég erősen világít, pontosan lehetett látni.

– Mi lehet az? – A Koordinátor a Mérnökre nézett. Az vállat vont.

– Talán öntvényeket készítenek. Bár a folyadék hígabb, mint a cseppfolyós fém.

– Mivel szállították oda?

– Semmivel. Leraktak valamit a barázdák mentén, feltételezem, hogy csővezetéket, de biztos nem vagyok benne.

– Csővezetéken szivattyúzzák át a cseppfolyós fémet?!

– Én csak azt mondom, amit a sötétben láttam távcső nélkül, pocsék megvilágításban. Mindegyik gödör belseje vakít, mint egy higanyégő, körülötte pedig minden sötét. Különben sem mentünk soha úgy hétszáz méternél közelebb hozzájuk.

A villanólámpa kialudt, egy percig nem látták egymást, aztán megint világos lett.

– Azt hiszem, ezt el kell oltani – pillantott fel a Koordinátor. – Mégpedig sürgősen – tette hozzá.

– No, mi van? – A sötétségben a hang forrása felé néztek, és mikor megint kigyulladt a lámpa, a Vegyészt pillantották meg az alagút bejáratában. A kocsihoz futott, gyors kérdések és válaszok peregtek, közben a Mérnök lement, és kikapcsolta a gépházban az áramot. A lámpa utolsót villant, aztán sötét lett. Így még jobban látszott a derengő fény az ég alján. Most dél felé húzódott.

– Annyian vannak, mint a nyű – mondta a Mérnök, mikor visszatért, és megállt a rakéta mellett, a távoli fényt nézve. Arcát szürkére festette az egyenletes derengés.

– A búgócsigák?

– Nem, a duplák. Láttuk őket a világító folyadék fényében. Nagyon sietősen dolgoztak, biztosan megsűrűsödik a folyadék, mikor kihűl. A háromszög két oldalára valami rácsfélét építettek. Az eleje, mármint a felénk forduló oldala üresen maradt.

– És most mi lesz? Itt várjuk ölbe tett kézzel, hogy… – kezdte a Vegyész emelt hangon.

– Szó sincs róla – vágott közbe a Koordinátor. – Mindjárt megvizsgáljuk a Védő berendezéseit.

Egy darabig szótlanul nézték a távoli fényt. Néhány erősebb fellobbanást láttak.

– Le akarod engedni a vizet? – kérdezte komoran a Mérnök.

– Amíg nem muszáj, addig nem. Már gondolkodtam a dologról. Megpróbáljuk kinyitni a rakodóajtót. Ha a jelzőlámpák azt mutatják, hogy a nyitóberendezés működik, rögtön visszacsukjuk az ajtót, és egyszerűen várunk. A kipróbálásnál csak néhány milliméterre nyílik ki, legrosszabb esetben kiömlik húsz-harminc liter víz. Ilyen kis sugárszennyezett folttal még könnyen megbirkózunk. Viszont tudni fogjuk, hogy bármelyik pillanatban kijuthatunk a Védővel, és szabadon manőverezhetünk.

– A legrosszabb esetben mibelőlünk is csak egy folt marad – morogta a Vegyész. – Kíváncsi vagyok, mire megyünk ezekkel a kísérletekkel atomtámadás esetén.

– Háromszáz méterre a nulla ponttól a keramit már kibírja.

– És ha a robbanás száz méterre lesz?

– A Védő száz méterről is kibírja a robbanást.

– Földbe ásva – helyesbített a Fizikus.

– No és? Szükség esetén beássuk magunkat.

– Ha a robbanás négyszáz méterre lesz is, a rakodóajtó kitágul a hőségtől, és nem jutunk ki! Meg fogunk főni, mint a rákok!

– Értelmetlen dolgokat beszélünk. Egyelőre még nem potyognak a bombák, és különben is, mondjuk ki végre: az űrhajót úgysem hagyhatjuk el. Ha elpusztítják, kíváncsi vagyok, miből csinálunk újat!

A Mérnök szavai után csönd lett.

– Várjatok csak – kapott hirtelen a fejéhez a Fizikus –, hiszen a Védőből hiányoznak a diódák! A Kibernetikus kiszedte.

– Csak az irányzó automatából. Automata nélkül is lehet célozni. Különben is, tudod: ha az ember antiprotonokkal lő, nyugodtan melléje is találhat, a hatás ugyanaz lesz…

– Ide figyeljetek… Kérdeznék valamit – szólalt meg a Doktor. Mindenki felé fordult.

– Mi van?

– Semmi különös, csak azt akartam kérdezni, hogy mit csinál a dupla… Egy pillanatnyi csönd után harsogó kacagás tört ki.

– Hát ez jó volt! – mondta a Mérnök. A hangulat megváltozott, mintha a veszély hirtelen elmúlt volna.

– Alszik – közölte a Koordinátor. – Legalábbis nyolc óra előtt, amikor benéztem hozzá, aludt. Általában nagyon álomszuszék. Mondd, eszik valamit? – kérdezte a Doktortól.

– Nálunk nem akar enni. Nem tudom, mivel táplálkozik. Abból, amit kínáltam neki, semmihez sem nyúlt hozzá.

– Hiába, mindenkinek megvan a maga gondja – sóhajtott fel a Mérnök. Mosolygott a sötétségben.

– Vigyázat! – hallatszott egy hang a föld alól. – Vigyázat! Vigyázat!

Gyorsan arrafelé fordultak. Az alagútból nagy, sötét valami mászott elő, halkan csikorgott, és megállt. Mögötte felbukkant a Kibernetikus, mellén égő lámpával.

– Az első univerzális automatánk! – mutatta be művét diadalmasan. – Mi az…? – tette hozzá, egyikükről a másikukra nézve lámpája fényében. – Mi történt?

– Egyelőre még semmi – felelte a Vegyész. – De még történhet. Több, mint szeretnénk.

– Miért? Már van automatánk – mondta kicsit megzavarodva a Kibernetikus.

– Igen? Hát akkor mondd meg neki, hogy már kezdheti!

– Micsodát?

– A sírokat ásni! – tört ki a Vegyész, aztán ellökte a mögötte állókat, és nagy léptekkel elrohant a sötétségbe. A Koordinátor kis ideig mozdulatlanul nézett utána, aztán a nyomába indult.

– Mi baja? – kérdezte kábultan a Kibernetikus, aki egy szót sem értett.

– Kiborult – közölte tömören a Mérnök. – Valami készül ellenünk ott a keleti völgyekben. Láttuk, amikor vízért mentünk. Valószínűleg meg fognak támadni bennünket, de nem tudjuk, hogyan.

– Megtámadnak…?

A Kibernetikus feje még annyira tele volt a munkájával és a sikerével, hogy úgy látszott, a Mérnök szavai egyáltalán nem jutnak el a tudatáig. Tágra nyílt szemmel nézett a többiekre, aztán a síkság felé fordult. Az ezüstös derengésben két ember ballagott lassan visszafelé. A Kibernetikus most a háta mögé nézett – a hatalmas automata mozdulatlanul állt az emberek fölött, mint egy kőszobor.

– Valamit tenni kell… – suttogta végre a Kibernetikus, inkább csak önmagának.

– Üzembe akarjuk helyezni a Védőt – mondta a Fizikus. – Ha ér valamit, ha nem, mindenesetre munkához kell látni. Mondd meg a Koordinátornak, hogy küldje utánunk a Vegyészt. Lemegyünk. Megjavítjuk a szűrőberendezést. Az automata majd beköti a vezetéket. Gyere – intett a fejével a Kibernetikusnak. – A legrosszabb így tétlenül várakozni.

Lemásztak az alagútba, az automata egy pillanatig még álldogált, aztán hirtelen megfordult, és követte őket.

– Nézz oda, már a visszacsatolást is megcsinálta – mondta a Mérnök a Doktornak őszinte csodálattal. – Ennek mindjárt hasznát vesszük – tette hozzá –, leküldjük a Feketét a víz alá. Szóbeli utasításokat a víz alatt nem kaphatna.

– Hát milyet? Rádión? – mondta a Doktor szórakozottan, mintha csak azért felelne, hogy a beszélgetés abba ne maradjon. A két embert figyelte, akiknek alakja a derengő égre rajzolódott. Megint visszafordultak. Mintha csak sétálgatnának a csillagos éjszakában.

– Mikroadóval, hiszen tudod – kezdte a Mérnök, aztán követte a Doktor pillantását, és ugyanazon a hangon folytatta: – Azért borult ki, mert már biztosra vette, hogy sikerül…

– Persze – bólintott a Doktor. – Azért mondta reggel, hogy ne is hagyjuk még itt az Édent…

– Nem veszélyes… – A Mérnök már az alagút felé indult. – Ismerem én őt. Elmúlik ez, ahogyan jött.

– Hát igen, akkor minden elmúlik – hagyta rá a Doktor, és utána ment. A Mérnök megállt, a Doktor arcát kémlelte a sötétben, s nem tudta biztosan, hogy gúnyolódik-e. Nem látott semmit, túlságosan sötét volt.

Negyed óra múlva a Koordinátor és a Vegyész is lement az űrhajóba. A munka megkezdése előtt felküldtek a Feketét, és az automata kétméteres földsáncot épített az alagút bejárata köré; ledöngölte, aládúcolta, aztán levitte a fent hagyott holmikat.

A beásott atomágyún kívül csak a járgány maradt fenn. Sajnálták az időt arra, hogy szétszedjék, az automatára pedig lenn is szükségük volt.

Éjfélkor nekigyürkőztek a munkának. A Kibernetikus megvizsgálta a Védő egész belső berendezését, a Fizikus és a Mérnök pedig beszabályozta a szűrőt. A Koordinátor a gépház alsó szintjének aknája fölött állt védőruhában. Az automata lemerült az aknába, és két méterrel a víz szintje alatt dolgozott a vezetékeknél.

Kiderült, hogy ha sikerül is megjavítani a szűrőberendezést, átbocsátó képessége kisebb lesz, mert néhány szakasza kiesett. Úgy oldották meg a dolgot, hogy meggyorsították a víz keringését. A víz tisztítása elég primitív körülmények között folyt – a Vegyész úgy vizsgálta a sugárszennyezettség fokát, hogy tízpercenként mintát vett a tartályból, mert a mérőműszer nem működött, és megjavítása soká tartott volna, idejük pedig nem volt.

Hajnali háromkor gyakorlatilag már tiszta volt a víz. A tartály, amelyből kiömlött, három helyen repedt meg – a tehetetlenségi erő előrelökte, és fala nekiütközött a páncél egyik fő bordájának. Nem hegesztették meg a tartályt, hanem gyorsabb megoldást választottak: egyszerűen átszivattyúzták a vizet az üres felső tartályba. Rendes körülmények között a rakomány ilyen aszimmetrikus elhelyezése elképzelhetetlen lett volna, de hát az űrhajó pillanatnyilag még úgysem állt útra készen. A víz felszivattyúzása után az alsó helyiséget átfújták sűrített levegővel. A falakon maradt egy kevés radioaktív üledék, de nem törődtek vele, egyelőre úgysem megy oda le senki. Hozzáláttak a legfontosabb feladathoz: a rakodóajtó kinyitásához. A jelzőlámpák azt mutatták, hogy a nyitóberendezés teljesen üzemképes, de az első kísérletnél mégsem nyílt ki a csapóajtó. Egy darabig tanakodtak, növeljék-e a nyomást a hidraulikus vezetékekben, de a Mérnök úgy döntött, hogy jobb lesz előbb kívülről megvizsgálni az ajtót. Kimentek hát a szabadba.

A csapóajtóhoz nem volt könnyű hozzáférni, a hajótest alsó részén volt, több mint négy méterrel a föld felett. Fémhulladékokból sebtében állványt építettek. Ez már gyorsan ment, az automata formátlan, de erős állványt forrasztott az acéldarabokból. Felmásztak, és a lámpák meg a reflektor fényében vizsgálni kezdték az ajtót.

Keleten szürkült az ég, a derengő fény már nem látszott, s a csillagok lassan elsápadtak. Kövér harmatcseppek folytak végig a fölöttük magasodó hajótest keramitlemezein.

– Érdekes – mondta a Fizikus –, a berendezés működik, az ajtó tökéletesnek látszik, csak az az apró hibája van, hogy nem akar kinyílni.

– Nem szeretem a csodákat – morogta a Kibernetikus. Fűrésze nyelével ütögette a fémet.

A Mérnök nem szólt semmit. Dühös volt.

– Várjatok csak – szólalt meg a Koordinátor –, mi lenne, ha ősapáink régi jó módszerét alkalmaznánk?

És felemelte a nyolckilós kalapácsot, amely a lába előtt feküdt az állványon.

– Körbekopogtathatjuk a peremét, de csak egyszer – egyezett bele némi habozás után a Mérnök. Nem kedvelte az ilyen módszereket.

A Koordinátor a fekete automatára sandított, amely szögletes szoborként állt a hajnali szürkületben, és mellével támasztotta meg az állványt. Megméricskélte kezében a kalapácsot, egy kis lendületet vett, és rácsapott a páncélra. Egyenletesen ütögette végig, mindig egyforma lendülettel, és mindig néhány centiméterrel arrébb. Kurtán, élesen csattantak az ütések a páncélon. Kényelmetlen volt így felfelé kalapálni, és elég nagy erőfeszítést igényelt. Az ütemes csattogásba egyszerre csak új hang vegyült, mély dübörgés, mintha maga a föld morajlana alattuk. A Koordinátor kezében megállt a kalapács. Hosszú, élesedő fütty hallatszott, aztán tompa robaj. Az állvány megremegett alattuk.

– Gyerünk le! – kiáltotta a Fizikus. Leugráltak az állványról, csak az automata állt mozdulatlanul. Már elég világos volt, a síkság és az ég hamuszürke színt öltött. Újabb dübörgés, éles sivítás, pontosan a fejük felett – ösztönösen előregörnyedtek, és behúzták a nyakukat. Még mindig a nagy hajótest alatt álltak. Pár száz méterre tőlük magas földoszlop szökött a levegőbe, meglepően gyenge, fojtott hang kíséretében.

Az alagúthoz rohantak. Az automata követte őket. Leugráltak, a Koordinátor és a Mérnök megállt a földsánc mögött. Az egész keleti láthatárt betöltötte a föld alatti dübörgés, a mennydörgő robaj végigterült a síkságon. Az éles füttyök egymást követték, egyre erősebbek lettek, már meg sem lehetett különböztetni az egyes hangokat. Az ég zengett és dübörgött, mintha láthatatlan szuperszonikus repülőgépek raja zúdulna zuhanórepüléssel egyenesen rájuk. Körös-körül percenként csapott a magasba a föld és a homok, a becsapódások gejzírjei majdnem feketén rajzolódtak az ólomszínű égre; meg-megremegett a föld, védősáncukról agyagmorzsák gurultak le az alagútba.

– Teljesen normális civilizáció – szólt fel odalentről a Fizikus. – Nem igaz?

– Minden lövegük túl közelre vagy túl messzire hord – dörmögte a Mérnök. A Koordinátor nem hallotta a szakadatlan dübörgésben, a földet felszaggató becsapódások nem ritkultak, de nem is kerültek közelebb az űrhajóhoz. A két ember hosszú percekig állt így, csak a fejét dugva ki a földsánc mögül, de semmi sem változott. A láthatár felől hallatszó dübörgés folyamatos, mély, szinte egyenletes morajjá olvadt össze, de robbanások most sem hallatszottak. A lövedékek csaknem hangtalanul hullottak le, és a felrepülő föld betakarta őket. Már olyan világos volt, hogy látták a találatok helyét jelző, vakondtúráshoz hasonló kis földkupacokat.

– Hozzatok egy látcsövet! – kiabálta a Koordinátor, egész testével behajolva az alagútba.

Kisvártatva már látcsővel nézelődött. Nem szólt semmit a Mérnöknek, de egyre jobban csodálkozott. Eleinte azt hitte, hogy a támadó tüzérség belövi magát, de irányzékuk szemlátomást nem változott. Körbekémlelt távcsövével, mindenfelé egymást érték a becsapódások, hol közelebb, hol távolabb, de kétszáz méternél egyik sem volt közelebb az űrhajóhoz.

– No, mi van?! Nem atomfegyver, ugye? – Az alagút mélyéből fojtottan hangzott fel a kiáltás.

– Nem! Nyugalom! – ordította vissza teli torokból. A Mérnök a füléhez hajolt.

– Látod?! Csupa döglött lövedék!

– Látom!

– Minden oldalról körüllőnek! Bólogatott. Most a Mérnök látcsövezte a tájat.

Közeledett a napfelkelte. A sápadt, fakó égen halvány kékség ömlött el. A síkságon semmi sem mozdult, csak a föld meg a homok repült egyre–másra az ég felé. A becsapódások gejzírjei furcsa, változékony, hol lehulló, hol ismét felmagasodó, sűrű élősövényként vették körül nagy körben az űrhajót és a dombot.

A Koordinátor egyszerre csak elszánta magát, és kimászott az alagútból. Felrohant a domb tetejére, lehasalt, és szemügyre vette a vidéknek azt a részét, amelyet az alagútból nem láthatott. Ugyanaz a kép tárult elé: a becsapódások nagy körívben szaggatták fel a földet.

Valaki melléje vetette magát a száraz talajra – a Mérnök. Egymás mellett hasaltak, és nézték, mi történik. A szakadatlan dübörgést már alig hallották; a moraj hol hullámokban közeledett, hol meg úgy rémlett, mintha távolodna – ez a szél hatása volt, mert napkeltekor szél is támadt.

– Ezek nem döglött lövedékek! – kiabálta a Mérnök.

– Hát mik?!

– Nem tudom. Várjunk…

– Menjünk be!

Leszaladtak a domboldalon. Bár a lövedékek messze hullottak le, nem volt kellemes védtelenül állni a fülsüketítő sivításban és dübörgésben. Beugrottak az alagútba. Az automatát az alagútban hagyták, ők pedig bementek a hajóba, s a többieket is maguk után húzták. A könyvtárban, ahol letelepedtek, alig hallatszott a lárma, a föld remegését sem nagyon érezték.

– Hát ez mi? Itt akarnak tartani bennünket? Kiéheztetni? – kérdezte csodálkozva a Fizikus, mikor a Koordinátor és a Mérnök elmondta, mit tapasztaltak.

– Fene tudja. Szeretnék közelről látni egy ilyen lövedéket – mondta a Mérnök. – Ha szünetet tartanak, érdemes lenne kiugorni.

– Majd az automata kiugrik – jelentette ki hűvösen a Koordinátor.

– Az automata?! – jajdult fel a Kibernetikus.

– Ne félj, nem lesz semmi baja!

A hajótest nagyon gyengén, de az eddigitől eltérő módon megremegett. Egymásra néztek.

– Eltaláltak! – kiáltotta a Vegyész, és felugrott.

– Megváltoztatták az irányzékot…? – mondta habozva a Koordinátor. Felsietett az alagútba. Odafent látszólag semmi sem változott. A láthatár ugyanúgy morajlott, de a hajó tatja alatt valami fekete tárgy szilánkjai hevertek a napsütötte homokban, olyasformák, mint egy törött csavaranya darabjai. Kereste a helyet, ahol a furcsa lövedék széttörött a páncélon, de a keramit a legcsekélyebb nyomot sem mutatta. Mielőtt a mögötte állók visszatarthatták volna, kirohant a hajó alá, és két kézzel az üres távcsőtokba dobálta a szilánkokat. Még melegek voltak.

Visszafutott a zsákmányával. A többiek rögtön szidni kezdték, legdühösebben a Vegyész:

– Elment az eszed! Hiszen ez radioaktív lehet!

Szaladtak vissza a hajóba. A szilánkok nem bizonyultak radioaktívnak. A mérőműszer néma maradt, mikor hozzájuk közelítették. Nagyon furcsa lövedék volt ez: nem volt semmiféle vastagabb fala vagy burka, számtalan apró szemcséből állt, és ezek zsíros fényű, durva szemű fémporrá hullottak szét az ujjaik között.

A Fizikus nagyítóval vizsgálta ezt a port, majd felvonta a szemöldökét. Elővette a szekrényből a mikroszkópot, belenézett, és felkiáltott.

– No? No?! – A többiek majdnem erőszakkal rángatták el a fejét a mikroszkóptól.

– Órákat küldenek nekünk… – mondta kissé kábultan a Vegyész, amikor ő kelt fel a műszer mellől.

A mikroszkóp alatt apró tekercsekbe és láncocskákba fonódva parányi fogaskerekek, tárcsák, rugók, görbe tengelyek százai látszottak. Kihúzták a tárgylemezt, újabb meg újabb mintát szórtak a lencse alá, és mindig ugyanazt látták.

– Mi lehet ez?! – kiáltotta a Mérnök. A Fizikus felborzolt hajjal fel-alá rohangált a könyvtárban, olykor megállt, félőrült tekintettel meredt a többiekre, aztán továbbrohant.

– Valami hihetetlenül bonyolult gépezet… Egyszerűen elképesztő, ebben – a Mérnök egy marék fémport vett a kezébe – sok milliárd vagy talán billió van ezekből az átkozott kis kerekekből! Gyerünk fel – határozta el magát hirtelen –, nézzük meg, mi történik!

Az ágyúzás változatlanul folyt tovább. Az automata ezerszázkilenc belövést számlált meg, amióta őrségen állt.

– Próbáljuk ki most a rakodóajtót – jutott a Vegyész eszébe, mikor visszamentek. A Kibernetikus a mikroszkópnál ült, és adagról adagra átvizsgálta a lövedék maradványait. Nem is felelt, mikor szóltak hozzá.

Csakugyan nehéz volt tétlenül ülni, lementek hát a gépházba.

A nyitószerkezet ellenőrző lámpái most is égtek. A Mérnök csak megmozdította a fogantyút, és a mutató engedelmesen megrezdült – a csapóajtó nyílni kezdett. Rögtön visszacsukta, és azt mondta:

– Bármikor kimehetünk a Védővel.

– A csapóajtó a levegőben fog lógni – jegyezte meg a Fizikus.

– Nem baj, legfeljebb másfél méter lesz a földig. A Védőnek az semmi. Lemegy.

Egyelőre azonban semmi sem sürgette az indulást, hát visszamentek a könyvtárba. A Kibernetikus még mindig a mikroszkóp fölé hajolt. Szinte révülten meredt a parányi alkatrészekre.

– Hagyjátok, hátha kisüt valamit – mondta a Doktor. – Most pedig… valamit csinálnunk kell. Azt javasolom, hogy folytassuk egész egyszerűen a hajó javítását…

Lassan felálltak. Csakugyan, mi mást tehettek volna? Mind az öten lementek a vezérlőterembe, itt maradt a legtöbb javítanivaló. A vezérlőtáblával rengeteget kellett bíbelődni, minden áramkört megvizsgáltak, előbb kikapcsolva, aztán feszültség alatt; a Koordinátor időnként felment a szabadba, és hallgatagon tért vissza. Már nem is kérdezett tőle senki semmit. A vezérlőteremben, tizenöt méterrel a föld alatt, érezték, hogy a hajó körül enyhén remeg a föld. Dél is elmúlt. A munka mindennek ellenére haladt. Sokkal gyorsabban ment volna, ha az automata segít, de annak őrködnie kellett. Egy óráig több mint nyolcezer becsapódást számolt meg.

Bár senki sem volt éhes, ebédet készítettek, és meg is ették – az erőnlét kedvéért, mint a Doktor kijelentette. Most már könnyen ment a házi munka, mosogatni sem kellett, csak bedobták az edényt a mosogatóba. Két óra után tizenkét perccel a föld remegése hirtelen abbamaradt. Valamennyien rögtön abbahagyták a munkát, és felrohantak az alagúton. A napot egy kis felhő takarta el, az aranyos fényben izzó síkságra csend borult. A becsapódások nyomán már csak finom por lebegett a levegőben, végül lassan az is leülepedett. Néma és nyugodt volt a vidék.

– Vége…? – szólalt meg tétován a Fizikus. Szokatlanul harsánynak tűnt a hangja, fél nap alatt megszokták az állandó dübörgést.

Az utolsó becsapódás, amelyet az automata regisztrált, a tízezer-hatszáznegyedik volt.

Lassan előmásztak az alagútból. Semmi sem mozdult. A becsapódások a rakéta körül széles sávban feltúrták a talajt. A felszántott, kör alakú sáv belső széle körülbelül kétszázötven, külső széle háromszáz méterre volt az űrhajótól. Az egyes tölcsérek helyenként árokká olvadtak össze.

A Doktor felmászott a földsáncra.

– Még ne – tartotta vissza a Mérnök. – Várjunk!

– Meddig?

– Legalább fél órát, de inkább egy órát.

– Késleltetett gyújtásra gondolsz? De hiszen a lövedékben nincs is robbanótöltet.

– Azt nem tudhatjuk.

A nap kibújt a felhő mögül, és beragyogta a dombot. Álltak és nézelődtek. A szél majdnem elült, egyre nagyobb lett a hőség. A Koordinátor hallotta meg elsőnek a zizegést.

– Mi ez? – suttogta.

Füleltek. Nekik is úgy rémlett, hogy hallanak valamit.

Olyan nesz volt, mintha bokrok zizegnének a szélben. De ameddig a szem ellátott, nem volt se bokor, se falevél, semmi, csak a feltúrt kör a homokban. A levegő megállt, átforrósodott, messze, a homokbuckák fölött vibrált a hőségtől. A zizegés nem szűnt meg.

– Onnan jön…?

– Onnan.

Suttogva beszéltek. Most egyenletesen hallották a neszt mindenfelől – talán a homok surrogása?

– Nem is fúj a szél… – mondta halkan a Vegyész.

– Nem, ez nem szél. Ott… ahol a lövedékek…

– Odamegyek.

– Megőrültél?! És ha időzített aknák?

A Vegyész elsápadt. Hátrálni kezdett, mintha vissza akarna futni az alagútba. De olyan ragyogóan sütött a nap, olyan mozdulatlan volt minden, és mindannyian ott álltak – hát összeszorította a fogát meg az öklét, és maradt. A zizegés folytatódott, mindenfelől hallották az egyenletes, sustorgó neszt. Kicsit meggörnyedve álltak, megfeszített izmokkal, moccanás nélkül, mintha öntudatlanul valami robbanást várnának – ez százszor rosszabb volt az ágyúzásnál! A nap delelőjére hágott, a gomolyfelhők árnyéka lassan vonult át a síkságon. A felhők alul laposak, felül tornyosak voltak, mintha fehér szigetek lennének. A láthatáron semmi sem mozdult. Teljesen üres volt minden, még a szürke kelyhek is – amelyek máskor apró, sötét vonalként rajzolódtak a távoli homokdombokra – eltűntek! Ezt csak most vették észre.

– Oda nézzetek!

A Fizikus kiáltott. Maga elé mutatott kinyújtott kezével. De majdnem egyidejűleg kezdődött mindenütt. Akármerre néztek, mindenütt ugyanazt látták.

A tölcsérekkel lyuggatott, feltúrt föld remegni kezdett. Megmozdult. A lövedékek helyén mindenütt előbújt belőle valami, és megcsillant a napfényben. Csillogó bimbócskák majdnem egyenletes, fésűszerű sorai bújtak ki a földből, itt-ott négy sor, másutt öt-hat egymás mellett. Olyan gyorsan nőttek, hogy az emberek, ha erősen figyeltek, szinte szabad szemmel látták ezt a növekedést.

Valaki előrontott az alagútból, és mintha nem is látná őket, egyenesen a földből kibújt, csillogó valamik íve felé vágtatott. A Kibernetikus. A többiek kiabálva futottak utána.

– Tudom! – ordította. – Tudom!

Térdre esett az üveges bimbók sora előtt. Már ujjnyira kiálltak a földből, alapjuknál ököl vastagságúak voltak. A homok halkan zizegett körülöttük, a föld mélyében valami lázasan remegett, nyüzsgött, dolgozott. Olyan nesz hallatszott, mintha parányi homokszemecskék milliárdjai peregnének egyszerre.

– Gépi csírasejtek! – kiáltotta a Kibernetikus. A homokba túrt a legközelebbi hajtás körül. Nem tudott leásni, mert a homok forró volt. Elkapta a kezét. Valaki ásókért futott, vadul ástak, csak úgy repült körülöttük a föld. Hosszú, ívelt szálak csillantak meg benne, összefonódva, mint a gyökerek. Kemény, tükörfényes anyaguk fémesen csengett az ásócsapások alatt. Mikor a gödör már több mint egy méter mély volt, megpróbálták kitépni a különös képződményt, de meg sem moccant, olyan erősen összenőtt a többi szállal.

– Fekete! – kiáltottak fel kórusban. Az automata odaszaladt, léptei nyomán porzott a homok. – Tépd ki ezt!

A gép fogói megragadták a karvastagságú, fényes kígyót. Az acéltest megfeszült. Látták, hogy az automata lába lassan a földbe süllyed. Nagyon halk nesz hallatszott a törzs belsejéből, mintha végsőkig megfeszített húr rezegne. Lassan egyenesedett fel, lába egyre mélyebbre süllyedt.

– Engedd el! – kiáltott rá a Mérnök. A Fekete kikecmergett a homokból, és megállt.

Ők is mozdulatlanul álltak. A fényes sövény már majdnem fél méter magas volt. Alján, a föld mentén lassan kicsit sötétebb kékre változott, felül pedig egyre növekedett.

– Hát erről van szó… – mondta nyugodtan a Koordinátor.

– Erről.

– Be akarnak zárni bennünket?

Kis ideig hallgattak.

– De hát ez elég gyermeteg ötlet! Hiszen most még nyugodtan kisétálhatnánk – mondta a Vegyész.

– Ha itt hagyjuk az űrhajót – felelte a Koordinátor. – Jól megnézhették azok a felderítők! Figyeljétek csak meg: majdnem pontosan abba a barázdába lőtték be magukat, amelyet a korongjaik vágtak!

– Tényleg!

– Szervetlen csírasejtek – mondta a Kibernetikus. Egészen megnyugodott. Leporolta kezéről a homokot és agyagot. – Szervetlen magvak, értitek? És tüzérséggel ültették el őket!

– Ez nem fém – mondta a Vegyész. – Ha fém lenne, a Fekete meggörbítette volna. Olyasmi lehet, mint a szupramit vagy a keramit, különleges megmunkálással készült, rendkívül szilárd anyag.

– A csudát! Hiszen ez egyszerűen homok! – kiáltotta a Kibernetikus. – Nem érted? Ez… szervetlen metabolizmus! Katalízis útján átalakítják a homokot valami nagymolekulás szilíciumszármazékká, és abból hozzák létre ezeket a vastag ereket, ahogyan a növények kivonják a sókat a talajból.

– Gondolod? – mondta a Vegyész. Letérdelt, megtapintotta a fényes felületet. Fölemelte a fejét. – És ha más talajba estek volna? – kérdezte.

– Alkalmazkodnának. Biztos vagyok benne! Ezért olyan ördögien bonyolultak. Az a feladatuk, hogy mindig a lehető legszilárdabb, legellenállóbb anyagot hozzák létre abból, ami éppen rendelkezésükre áll.

– Hát, ha csak ennyi az egész… A Védő mindenen átmegy. Nem is törik bele a foga – mosolygott a Mérnök.

– Megtámadtak ők bennünket? – szólalt meg halkan a Doktor. Csodálkozva néztek rá.

– Hát mi ez? Nem támadás?

– Nem. Inkább azt mondanám: védekezni próbálnak. Vagy… el akarnak szigetelni.

– No és akkor? Itt fogunk ülni, mint egér a bura alatt?

– De mit akartok a Védővel? Habozva néztek össze.

– Vízre már nincs szükségünk – folytatta a Doktor. – A rakétát valószínűleg egy hét alatt kijavítjuk. Mondjuk, tíz nap alatt. Néhány óra alatt üzembe helyezzük az atomszintetizátorokat. Nem hinném, hogy ez bura lesz. Inkább magas fal. Olyan akadály, amelyen ők nem tudnak átjutni, tehát úgy vélik, hogy mi sem. Élelmünk lesz elég, hiszen itt vannak a szintetizátorok. Nincs szükségünk semmire, amit ők adhatnának, ők pedig, azt hiszem, elég világosan értésünkre adták, hogy nem kérnek a társaságunkból…

Komoran hallgatták. A Mérnök körülnézett. A tükörfényes szárak már a térdéig értek. Összefonódtak. Összenőttek. A zizegés olyan hangos zümmögéssé erősödött, mintha méhkasok százai rejtőznének a föld alatt. A kék gyökerek a gödör mélyén egyre vastagodtak, már akkorára híztak, mint egy fatörzs.

– Arra kérlek, hozd ide a duplát – mondta váratlanul a Koordinátor. A Doktor úgy nézett rá, mintha rosszul értette volna.

– Most? Ide? Miért?

– Nem tudom. Csak… szeretném, ha idehoznád, jó?

A Doktor bólintott, és elment. A többiek szótlanul álldogáltak a napsütésben. Megint feltűnt a Doktor. A csupasz óriás utána kecmergett ki az alagútból, átugrotta a földsáncot, élénknek, sőt vidámnak látszott – halkan gagyogva caplatott a Doktor közelében. Egyszerre csak megfeszült a lapos arcocska, a kék szem maga elé meredt, a dupla nagyot szusszant, megfordult, és élesen felvinnyogott. Nagy ugrásokkal a fényes kerítésnél termett, mintha neki akarna rontani, aztán esetlenül loholni kezdett a sövény mentén. Körbeszaladt, szüntelenül nyöszörögve, furcsa, ugató köhögést hallatott, majd a Doktorhoz rohant; bütykös ujjacskáival csipkedni kezdte a zubbonyát, kapargatta a rugalmas anyagot. Csorgott róla a veríték, a Doktor szemébe nézett, lökdöste, majd elszaladt, visszatért, aztán hirtelen még egyszer körülnézett, végül kellemetlen cuppanással behúzta kis felsőtestét a törzsébe, és fejest ugrott a feketén tátongó alagútba.

Egy pillanatig még látták remegő, lapos talpait, amint bemászott.

Az emberek sokáig hallgattak.

– Ezt vártad? – kérdezte a Doktor a Koordinátort.

– Nem… Nem tudom. Igazán nem tudom. Csak arra gondoltam, hogy talán ismeri ezt. Valamilyen reagálásra számítottam. Mondjuk, érthetetlen reagálásra. De ilyenre nem…

– Azt akarod mondani, hogy ez érthető volt? – kérdezte a Fizikus.

– Bizonyos értelemben igen – felelte a Doktor. – Ismeri ezt. Legalábbis ismer valami hasonlót… és fél tőle. Rettenetes és veszélyes jelenségnek tartja. Alighanem halálos veszedelemnek.

– Kivégzés… édeni módra? – mondta halkan a Vegyész.

– Nem tudom. Mindenesetre úgy látszik, ezt az „élő falat” nemcsak az égből pottyant jövevények ellen használják. Egyébként tüzérség nélkül is el lehet ültetni.

– Hátha egyszerűen mindentől fél, ami csillog? – mondta a Fizikus. – Egyszerű képzettársítás. Ez azt is megmagyarázná, hogy miért félt a tükörcsíktól.

– Nem. Mutattam én neki tükröt, nem félt tőle, nem is érdekelte – mondta a Doktor.

– Akkor pedig nem is olyan buta, és nem is gyagyás – szögezte le a Fizikus. Az ágas-bogas fal mellett állt, már derekáig ért a sövény.

– Ha egy kutya golyót kapott, mindig félni fog a puskától.

– Ide figyeljetek – mondta a Koordinátor –, úgy látom, holtpontra jutottunk. Valamit ki kell találnunk. Mihez fogjunk ezek után? A hajót persze megjavítjuk, az természetes, de szeretném…

– Újabb expedíció? – érdeklődött a Doktor. A Mérnök rosszkedvűen vigyorgott.

– Igen? Én mindig veled tartok. Hová? A városba?

– Abból biztosan harc lenne – mondta gyorsan a Doktor. – Innen csak a Védővel lehet kijutni. Márpedig azon a civilizációs fokon, amelyet közös erőfeszítéssel sikerült elérnünk, egykettőre lőni kezd az ember, ha antiproton-ágyú van a keze ügyében. Mindenáron el kell kerülni a harcot. A háború a legrosszabb módja annak, hogy ismereteket gyűjtsünk egy idegen kultúráról.

– Egyáltalán nem háborúra gondoltam – felelte a Koordinátor. – A Védő tökéletes fedezék, mert sokat kibír. Szerintem minden arra mutat, hogy az Éden lakossága erősen rétegeződött, és azzal a réteggel, amely értelmes tevékenységet folytat, eddig nem tudtunk kapcsolatot teremteni. Abban igazad van, hogy ha a város felé indulnánk, azt támadásnak tekinthetnék. De nyugat felé még egyáltalán nem voltunk. Két ember elég a Védő kezeléséhez, a többi itt maradhat, és dolgozhat az űrhajóban.

– Te és a Mérnök?

– Nem feltétlenül. Te is elmehetsz Henrikkel, ha akarsz.

– Akkor szükségem lesz egy harmadikra, aki ismeri a Védőt – mondta a Mérnök.

– Ki akar menni?

Mindenki akart. A Koordinátor akaratlanul is elmosolyodott.

– Mihelyt elnémultak az ágyúk, máris a kíváncsiság mérge mardossa őket – szavalta.

– Hát akkor gyerünk – jelentette ki a Mérnök. – A Doktor persze velünk akar jönni, mint a józan és humánus értelem képviselője. Nagyszerű. Jobb is, hogy itt maradsz – mondta a Koordinátornak –, te tudod a munkák sorrendjét. Legjobb lesz, ha a Fekete mindjárt az egyik daruval kezd dolgozni, de ne kezdjétek el a kotrást a rakéta alatt, amíg vissza nem jövünk! Még egyszer át akarom nézni a statikai számításokat.

– Mint a józan értelem képviselője, feltenném a kérdést, hogy mi az utunk célja – mondta a Doktor. – Ha áttörünk a falon, a konfliktus szakaszába lépünk, akár akarjuk, akár nem.

– Tudsz valami mást javasolni? – vágott vissza a Mérnök. Álltak a halk, szinte dallamos nesszel növekvő kerítés tövében. Már embermagasságú volt. Fényes felületén szivárványos és fehér szikrák táncoltak a napfényben.

– Nem tudok – ismerte be a Doktor. – Az események folyton megelőznek bennünket, és eddig minden előzetes tervünk kudarcot vallott. Talán az lenne a legésszerűbb, ha nem mennénk semmiféle felderítő útra. Pár nap múlva útra kész lesz az űrhajó. Ha kis magasságban bolygó körüli pályára állunk, talán többet megtudhatunk, és szabadabban, mint most.

– Ezt magad sem gondolod komolyan – vitatkozott a Mérnök. – Ha itt lenn, közelről nem tudunk meg semmit, mire megyünk azzal, ha a légkör fölött keringünk? És ami az ésszerűséget illeti, ugyan már… Ha az emberek mindig ésszerűek lennének, nem kerültünk volna ide. Mi ésszerű van a csillagokba repülő űrhajókban?

– Demagógia – dörmögte a Doktor. – Tudtam, hogy úgysem győzlek meg benneteket – tette hozzá. Lassan elindult a csillogó kerítés mentén.

A többiek visszamentek az űrhajóhoz.

– Ne számíts szenzációs felfedezésekre! Feltételezem, hogy nyugat felé hasonló a terep, mint itt – mondta a Mérnöknek a Koordinátor.

– Honnan tudod?

– Nem eshettünk éppen egy sivatagos folt közepébe. Északon gyárat láttunk, keleten várost, délen a hegyeket és a völgyben azt a „falut”. Valószínűleg egy sivatag elkeskenyedő nyúlványának a szélén vagyunk. Nyugat felé biztosan egyre szélesebb lesz a sivatag.

– Lehet. Majd meglátjuk.

TIZEDIK FEJEZET

Négy óra után néhány perccel a rakodóajtó megremegett, és lassan leereszkedett, mint egy cápa alsó állkapcsa. Ferde hidat alkotott a levegőben, de a szélétől több mint egy méter hiányzott a földig. Az emberek a rakéta alá gyűltek, és az ajtó két oldalán megállva, hátraszegett fejjel bámultak felfelé. A tátongó nyílásban először a szétterpesztett hernyótalpak jelentek meg, egyre hangosabb bugással egyenesen előrenyúltak, mintha az óriási gép ki akarna ugrani a levegőbe. Egy pillanatig látták a jármű szürkészöld talpát, aztán a kolosszus hirtelen megingott, majd előrezuhant. Két lánctalpa nagy robajjal a függőhídnak csapódott, legördült rajta, s átzökkent a méteres ürességen. Orra elérte a talajt, a lánctalpak belekapaszkodtak. Egy pillanatig mintha a két lassan forgó acélszalag megállt volna, de aztán a Védő megrázkódott, felemelte lapos orrát, tízegynéhány métert gördült a sík terepen, és dallamos zúgással megállt.

– No, fiúk – a Mérnök kidugta a fejét a kis hátsó ajtón –, most pedig bújjatok be az űrhajóba, mert itt forró lesz a talaj, és ne gyertek ki fél óránál előbb. Legjobb, ha először a Feketét külditek ki, hogy vizsgálja meg, nem maradt-e sugárszennyeződés.

A rakodóajtó bezárult. A három ember lement az alagútba, utánuk az automata. Az alagút nyílásában hamarosan megjelent a belülről odahelyezett védőpajzs, amely hermetikusan elzárta a nyílást. A Védő nem mozdult, odabent a Mérnök a képernyőket törölgette, a műszereket ellenőrizte, aztán nyugodtan megszólalt:

– Kezdjük.

A Védő rövid és vékony, alul-felül hengeres domborulattal körülvett ormánya lassan nyugat felé fordult.

A Mérnök a kerítés tömör anyagára állította be a fekete vonalkeresztet, oldalra pillantott, megnézte a három – fehér, piros és kék – korongocska helyzetét, és megnyomta a pedált.

A képernyő egy pillanatig olyan fekete volt, mintha bekormozódott volna, s ugyanakkor a légnyomás – olyan furcsa hanggal, mintha egy óriás, száját a földre szorítva, azt mondaná: „UMPF!” – hatalmasat lökött a Védőn. A gép megingott, aztán a képernyő kivilágosodott.

A tűzgömb formájú felhő egyre tágult, körülötte vadul hullámzott a levegő, mint a folyékony üveg. A fényes sövény tízméteres darabon eltűnt, a vörösen izzó peremű kráterből gőz szállt fel. A homok felső rétege vagy tízméteres körzetben megüvegesedett, és szikrázva verte vissza a napfényt. Csaknem súlytalan, libegő, fehér hamu hullott a Védőre.

„Kicsit túl sokat adtam rá” – gondolta a Mérnök, de hangosan csak annyit mondott:

– Minden rendben, gyerünk. – A zömök gép megremegett, és meglepően könnyedén gördült a kráter felé. Alig hintázott egy kicsit, mikor a kráteren átkeltek. A gödör fenekén egy kevés izzó folyadék gyűlt össze – megolvadt kovaföld.

„Tulajdonképpen barbárok vagyunk – villant a Doktor eszébe. – És nekem mi dolgom itt?”

A Mérnök helyesbítette az irányt, és gyorsított. A Védő olyan simán gördült, mint egy autópályán. A lánctalpak puha belső felülete halkan surrogott a vezetőhengereken. Óránként majdnem hatvan kilométerrel mentek, de egyáltalán nem érezték a sebességet.

– Ki lehet nyitni? – kérdezte a Doktor. Alacsonyan ült egy kis fotelban, válla fölött hajóablakhoz hasonló, domború képernyő.

– Persze – mondta a Mérnök –, csak egy pillanat…

Megindította a kompresszort. A torony talpán levő nyílások koszorújából tűhegyes sugarakban színtelen folyadék szökött fel, és lemosta a páncélról a radioaktív hamu maradványait. Aztán világos lett, a páncélfal kinyílt, teteje hátrahúzódott, oldalai a gép mélyébe süllyedtek. Most már csak az ülések körül húzódott egy vastag, átlátszó, hajlított védőfal, a nyitott tetőn befújt a szél, és felborzolta a hajukat.

– Úgy látszik, a Koordinátornak igaza volt – dünnyögte egy idő múlva a Vegyész. A táj nem változott, homoktengeren hajóztak, a súlyos jármű enyhén himbálózott, amint egyenletes ütemben keresztezték az uszonyszerűen mintázott homokbuckákat. A Mérnök növelte a sebességet, de akkor zötyögni kezdtek; a lánctalpak élesen sivítottak, a kocsi orra egyik buckáról egyenesen a másikra ugrott, egy pillanatra elakadt; nagy homokfelhőket vert fel, néhányszor még az utasokra is jutott a homokból.

Ötven kilométer után simább lett a terep. Továbbhaladtak több mint két óra hosszat.

– Hát igen, úgy látszik, igaza volt – mondta a Mérnök, és kissé megváltoztatta az irányt. Eddig egyenesen nyugat felé tartottak, most egy kicsit délnyugati irányba tértek.

Megint eltelt egy óra, és a homoksivatag nem változott. Ismét irányt változtattak, most már egészen délnyugat felé. Eddig száznegyven kilométert tettek meg.

A homok színe lassan megváltozott. A könnyű, majdnem fehér homokot, amely hosszú felhőben húzódott utánuk, súlyosabb, vöröses homok váltotta fel. Ez már nem porzott annyira, mindjárt visszahullott, mikor a lánctalpak felverték. A buckák is ritkábbak és egyre alacsonyabbak lettek. Itt-ott betemetett bokrok ágai meredtek elő a homokból. A távolban elmosódott foltocskák tűntek fel, útirányuktól kissé oldalra estek. A Mérnök feléjük kanyarodott. Gyorsan nőttek, néhány perc múlva már látható volt, hogy a homokból függőleges lapok emelkednek ki, mintha magányos falmaradványok lennének. Lassítottak, behajtottak két düledező, korhadt fal közé, amelyek szűk átjárót alkottak. Középen nagy kőcölöp feküdt, elállta az utat. A Védő felemelte az orrát, s könnyedén áthajtott az akadályon. Szűk sikátorba kerültek – az össze nem érő falak résein át további romok látszottak, mindegyikbe mély, vízszintes csatornákat vájt az erózió. A romváros kövei után ismét szabad térségre jutottak. Megint feltűntek a homokbuckák, de tömörek voltak, mintha hengerelték volna őket, és nem is porzottak. Lassan lejtősödött a terep, enyhe lejtőn gördültek lefelé, messze alattuk husángszerű, tompa kis sziklák és újabb fehérlő romok tűntek fel.

A lejtő véget ért, áthaladtak a foltos sziklákkal teleszórt völgykatlanon, és felfelé indultak a láthatárig magasodó, másik hegyoldalban. A lánctalpak már egyáltalán nem merültek el, a talaj kemény volt, s feltűntek az első, kerek növénycsomók. A fürtös növények majdnem feketék voltak, de ahol átsütött rajtuk az alacsonyan járó nap fénye, mélyvörössé váltak, mintha hólyaglevélkéiket vér töltené meg. Még messzebb, délnyugat felé, a növények magasabbak lettek, s helyenként elálltak az utat, de a Védő áttört rajtuk – lánctalpai félig a növényzetben gázoltak –, alig csökkentve sebességét. Kellemetlen, tompa nesszel pattantak fel a hólyagocskák ezrei, ragacsos, sötét folyadék fröccsent belőlük a keramitpáncélra; hamarosan olyan lett a Védő, mintha barnásvörös festékkel fröcskölték volna tele, egészen a tornyáig.

Kétszáz kilométert tettek meg eddig. A nap már a nyugati láthatárt érintette, a jármű hosszú árnyéka hullámzott, hajladozott, egyre hosszabbra nőtt. Hirtelen fülsértő csikorgás hallatszott, a Védő egy pillanatra kissé felemelkedett, aztán visszazökkent, alatta csikorogva tört össze valami. A Mérnök fékezett, de még mentek tízegynéhány métert, míg a kocsi megállt. A bozótba vágott széles nyomban valami rozsdás szerkezet darabjait pillantották meg maguk mögött. A Védő súlyától laposra préselt roncsok összekeveredtek a bokrok letört gallyaival. Továbbhajtottak, majd megint valami rácsos szerkezet maradványai kerültek az egyik lánctalp alá. A lyukacsos, görbe léceket és lemezeket teljesen benőtték a bogyós bokrok, a Védő lánctalpai pedig szétzúzták és a felhasadó fürtökkel együtt laposra préselték a csikorgó roncsokat. Egy idő múlva még magasabb lett a növények fala, a rozsdás vas fülsértő csikorgása és recsegése megszűnt. A páncélhoz csapódó, feketés, bogyós ágak hirtelen szétváltak: tízegynéhány méter széles nyiladék tárult fel, túloldalán ugyanolyan bozót fala sötétlett, mint az, amelyen átgázoltak. A Mérnök helyben megfordult, és elindultak a nyiladékon, amely erdei úthoz hasonlóan vezetett lefelé. Kemény agyagtalaján iszapos erek kanyarogtak, valamikor víz folyhatott bennük.

A nyiladék nem volt egyenes. A nagy, bíborvörös napkorong fele olykor a gép előtt bukkant fel, és elvakította őket, aztán egy-egy kanyar után eltűnt, s csak néhány vérvörös sugár hatolt át a két-három méter magas, tömör, koromfekete erdőn. Az út összeszűkült, meredekebbé vált; hirtelen meglátták a lenyugvó nap teljes, óriási korongját, és előtte, pár száz méterrel alattuk, tágas, színes, változatos táj terült el.

Csillogó víztükör lángolt a nap vörös fényében. A tó öblökkel tagolt partját sötét erdőfoltok tarkították, másutt mesterségesen épített mólók, szétterpesztett lábú gépek látszottak. Közelebb, majdnem a szakadék alatt, amelynek peremén a Védő hirtelen megállt, az épületek világos sávjai mentén gyufa nagyságúnak látszó, erősen csillogó, függőleges oszlopok sorai ágaztak szét szabálytalan mozaikként. Élénk forgalom zajlott odalenn, szürke, fehéres és barnás pontok sorai haladtak különféle irányban; összevegyültek egymással, helyenként csomópontokba gyűltek, aztán megint vékony, hosszú sorokra oszlottak szét. Az egész sűrűn lakott területen szüntelenül apró szikrák villantak fel, mintha a lakók tucatnyi házban folyton nyitogatnák és csukogatnak a napfényt visszaverő ablakokat. A Doktor elragadtatottan kiáltott fel:

– Hát ez sikerült, Henrik! Végre a normális, mindennapi életet látjuk, és micsoda remek megfigyelőpontról!

Már mászott is kifelé a nyitott torony peremén. A Mérnök visszatartotta.

– Várj! Öt perc múlva lemegy a nap, és akkor már nem látunk semmit. Filmre kell vennünk az egészet, nagy gyorsítással, különben máris elkéstünk!

A Vegyész már előrántotta széke alól a felvevőgépet, társai segítségével gyorsan rátette a legnagyobb teleobjektív hatalmas csövét; sietve a földre dobták az állványt, a Mérnök közben letekert egy köteg nejlonkötelet, a végét a torony tövéhez erősítette, a többit pedig a Védő orra elé dobta, és kiugrott a járműből.

A másik kettő már felkapta az állványt, és futva távolodott a szakadék peremén. Utánuk rohant, kezében két kötélvéggel, utolérte őket, és mindegyiknek az övére csatolt egy kötelet.

– Még lerepültök nekem! – mondta. A napkorong már a tó vöröslő vizére ereszkedett, mikor beállították a felvevőgépet. A gép felzümmögött, a nagy objektív lefelé tekintett. A Doktor letérdelt, és az állvány elülső lábait fogta, nehogy az egész a szakadékba zuhanjon. A Vegyész a keresőbe nézett, elfintorodott.

– Rettenetesen vakít! – kiáltotta. – Add a fényvédőt!

A Mérnök visszarohant, hamarosan hozta a legnagyobb fényvédőt, és vad sietséggel megint forgatni kezdtek. A nap már félig a láthatár mögé süllyedt. A Mérnök két kézzel fogta a vezetőrudat, s egyenletesen forgatta a kamerát jobbra-balra. A Vegyész időnként megállította ezt a mozgást, és arra a helyre irányította az objektívet, ahol a kereső kis látóterében sűrűn nyüzsgő foltokat és alakokat látott, szabályozva a fókuszváltót. A Doktor csak térdelt az állványnál, a felvevőgép halkan zümmögött; a filmszalag gyorsan tekeredett le a dobról, az egyik tekercs kifogyott. Lázas sietséggel kicserélték, a másodikkal folytatták a felvételt. A napnak már csak egy darabkája látszott a sötétülő víz felett, amikor az objektív egészen lefelé fordult, a legnagyobb forgalmi csomópont felé. A Doktor majdnem derékig kihajolt a mélység fölé, a feszes kötél tartotta – másképp nem tudták volna elkészíteni a felvételt –, maga alatt a meredek, rőtes, egyenetlen agyagfalat látta az egyre halványabb vörös fényben. A második tekercs utolsó métereinél a vörös nap a láthatár alá süllyedt. Az ég még ragyogott, de a síkságra és a tóra kékesszürke árnyék borult – a villogó fénypontokon kívül már nem látszott odalent semmi.

A Doktor a kötélbe kapaszkodva felállt. Hárman vitték vissza a felvevőgépet, óvatosan, mint valami kincset.

– Mit gondolsz, sikerültek? – kérdezte a Vegyész a Mérnököt.

– Legalábbis részben. Az eleje talán túlexponálódott. Majd kiderül a hajón. Legrosszabb esetben vissza is jöhetünk ide.

Berakták a Védőbe a felvevőgépet, a tekercseket és az állványt, aztán még egyszer megálltak a meredély szélén. Csak most vették észre, hogy keleten a tó partja meredeken emelkedik, és messzebb szabálytalan sziklafalba megy át, amelynek csúcsait még rózsásra festi az alkonypír. A sziklafal fölött, messze, barna füstoszlop csapott fel a kék égre az első csillagok között. A füstoszlop gombaszerűen kiszélesedett, egy pillanatig mozdulatlan maradt, aztán visszasüllyedt a sziklafal mögé.

– Látod?! Ott van az a völgy! – mondta a Vegyész a Doktornak. Megint lenéztek. Fehér és zöldes fénypontok kúsztak hosszú sorokban mindenfelé a tó partjai mentén, bekanyarodtak, egyenetlenül mozgó sávokat alkottak, helyenként kialudtak, majd újabb, nagyobb fénypontok tűntek fel. Lassan sötétedett odalent, a fénypontok sokasodtak. Fejük fölött békésen zúgott a koromfekete, magas erdő. Alig akaródzott elindulni, olyan szép volt a táj, a fényes csillagok tükörképét ringató, fekete tó.

Mikor visszamentek a Védőhöz, a Doktor megkérdezte a Vegyészt:

– Mit láttál?

A Vegyész zavartan elmosolyodott.

– Semmit. Egyáltalán nem gondoltam arra, hogy mit látok. Folyton csak arra ügyeltem, hogy éles legyen a kép, és Henrik olyan gyorsan mozgatta a gépet, hogy semmit sem tudtam megfigyelni.

– Nem baj – mondta a Mérnök, és nekitámaszkodott a Védő lehűlt páncéljának. – Kétszáz felvételt csináltunk másodpercenként. Ha majd előhívjuk, mindent látni fogunk, ami odalent van. Most pedig induljunk visszafelé!

– Mint egy vasárnapi kirándulás – dörmögte a Doktor. Felkapaszkodtak. A Mérnök hátrafelé irányította a képernyő kameráit, és hátramenetbe kapcsolt. Egy darabig tolattak felfelé a hegyoldalban, aztán egy szélesebb helyen megfordultak. A nyiladék egyenesen észak felé vezetett.

– Nem ugyanazon az úton megyünk vissza – mondta a Mérnök –, legalább száz kilométeres kerülő lenne. Továbbmegyünk a nyiladékban, ameddig csak lehet. Két óra múlva otthon leszünk.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Az út elkanyarodott. A kaptató kissé enyhébb lett, a Védő olykor súrolta a növények falát, ágak csapódtak a torony üveges kupolájának, s néha egy-egy fürtös termés pottyant a Vegyész vagy a Doktor ölébe. A Doktor megszagolt egy félig érett fürtöt, és elcsodálkozott.

– Nagyon kellemes illata van – mondta.

Remek hangulatban voltak. A csillagos ég szokatlanul tiszta volt. Szinte az űr mélységét is érzékelték, a Tejút minden göröngye külön-külön sziporkázott. Az erdő szelíden zizegett a szélben, a Védő alig hallhatóan dorombolva, simán siklott a nyiladékban.

– Érdekes, hogy az Édenen nincsenek csápok – jegyezte meg a Doktor. – Minden könyvben, amelyet valaha olvastam, az idegen bolygók tele vannak tekergőző és fojtogató csápokkal.

– És a bolygólakóknak hat ujjuk van – tette hozzá a Vegyész. – Majdnem mindig hat. Nem tudod véletlenül, miért?

– A hat misztikus szám – felelte a Doktor. – Kétszer három az hat, és három az űrigazság.

– Ne fecsegj már annyit, mert eltévedünk – szólt le a feljebb ülő Mérnök. Nem tudta rászánni magát, hogy bekapcsolja a fényszórót, bár már alig látott valamit, de az éjszaka szokatlanul gyönyörű volt, és tudta, hogy a reflektorfényben ez a szépség rögtön elenyészik. Radarral sem akart menni, mert ahhoz be kellett volna zárnia a tornyot. Alig látta saját kezét a kormányon, csak a mutatók és az órák halványzöld és piros fénye derengett előtte a műszerfalon; lejjebb, a kocsi mélyében, az atomhajtómű apró mutatói narancssárga csillagokként finoman remegtek.

– Hívhatjuk innét az űrhajót? – kérdezte a Doktor.

– Nem – mondta a Mérnök. – Itt nincs Heaviside-övezet, illetve van, de olyan lyukas, mint a szita. Rövidhullámú kapcsolatról szó sem lehet, más adót meg nem volt időnk felszerelni. Hiszen tudod.

Hirtelen megcsikordultak a lánctalpak, a kocsi megingott. A Mérnök egy pillanatra bekapcsolta a fényszórót, és látta, hogy kerek, fehér köveken haladnak, magasan az erdő fölött pedig mészkőszirtek fantasztikus alakja rajzolódott ki. Egy kiszáradt szurdok mélyén vezetett az útjuk.

Ez nem nagyon tetszett neki, mert nem tudta, hová vezet a szurdok, ilyen meredek falakon pedig a Védő sem jutna fel. Továbbrobogtak, s egyre kövesebb lett az út. A növényekből már csak egy-egy facsoport maradt, feketén meredeztek a reflektorfényben. Az út kanyargott, először felfelé haladt, aztán majdnem egy szintben, a sziklák az egyik oldalon alacsonyabbak lettek, végül pedig egészen elmaradtak, és a Védő enyhén lejtős rétre került, amelyet fent magas sziklák kereteztek. A sziklafaltól kis kőgörgetegek indultak lefelé. A kövek között hosszú, a reflektorfényben ezüstös zöld, csavaros növényszárak tekergőztek.

Már vagy egy negyedórája erősen eltértek északkelet felé, ideje lett volna visszatérni a helyes irányba, de a sziklafal nem engedte. A Védő a sziklafal mentén haladt tovább.

– Azért mégiscsak szerencsénk volt – szólalt meg váratlanul a Vegyész. – Beleeshettünk volna a tóba, vagy lepottyanhattunk volna egy sziklafalról. Nem tudom, megúsztuk-e volna.

– Az igaz – felelte a Mérnök, és hozzátette: – Várjatok csak…

Különös akadály állta útjukat: mintha háló lenne, hosszú szőrrojtokkal. A Védő lassan az akadályhoz gördült, s az orra megakadt benne. A Mérnök egy kissé megnyomta a gyorsítót, a furcsa háló pedig halk zizzenéssel elszakadt és eltűnt, a lánctalpak a földbe taposták. A reflektorfényben magas, fekete alakok váltak ki a sötétségből, számtalan fekete alak, mintha egy harcrendbe sorakozott, kővé vált hadsereg bukkant volna fel gépük előtt. Kis híján nekimentek egy csúcsos oszlopnak. Felgyulladt a nagy, középső reflektor, fénye alulról felfelé végighaladt a fekete oszlopon.

Emberfeletti nagyságú szobor állt rajta, némi erőfeszítéssel fel lehetett ismerni benne egy dupla felsőtestét, csak a csenevész felsőtestet, óriási méretűre növelve. Karjait összefogva a magasba emelte, lapos, csaknem homorú arcán négy szabályos gödör volt – tehát nem hasonlított azokra a duplákra, akiket ismertek. A szobor oldalra hajolt, mintha lenézne rájuk négy szemüregével.

A megdöbbentő látványtól jó időre elakadt a szavuk. Aztán a reflektor fénykévéje elhagyta a szobrot, vízszintesen továbbsuhant a sötétségben, és más talapzatokat világított meg. Az egyik magas és karcsú volt, a másik alacsony és zömök, de mindegyiken hasonló szobrok álltak fekete vagy foltos anyagból, némelyik egészen fehér, mintha csontból faragták volna. Mindegyiknek négy szem volt az arcán, de egyik-másik arc különösen torz volt, püffedt vonásokkal vagy erősen kidudorodó homlokkal. Még messzebb, talán kétszáz méterre a Védőtől, fal húzódott, amelynek tetejéről óriási, széttárt, összekulcsolt vagy keresztbe tett kezek meredtek az égnek – mintha a csillagos égbolt különböző pontjaira mutatnának.

– Ez… talán temető – szólalt meg a Vegyész, suttogásig halkítva hangját.

A Doktor már kimászott a hátsó páncélra, a Vegyész követte. A Mérnök a másik irányba fordította a fényszórót, arrafelé, ahol eddig a sziklafal húzódott; helyette most szobrok ritkás sorfalát látta. Ezek a figurák azonban valahogy elmosódottak, zavarosak voltak, formák kusza csomói, amelyeken értetlenül bolyong a tekintet, már-már úgy tetszik, hogy felismer valamit, aztán az egész ismét felfoghatatlanná válik.

A Vegyész és a Doktor lassan távolodott a szobrok között, a Mérnök világított nekik a toronyból. Már egy ideje mintha távoli, nyöszörgő hangokat hallott volna, de annyira megdöbbentették a különös szobrok, hogy nem törődött a halk, elmosódott nesszel. Azt sem tudta megállapítani, merről jöhet.

A reflektorfény elsuhant a két ember feje fölött, egyre újabb szobrokra esett, és ekkor, egészen közel, éles sziszegés hallatszott a szobrok sorfala felől. A szobrok között lassan terjedő, szürke füst gomolygott, és a füstből jajgató, köhögő, sipákoló duplák tömege rohant elő nagy ugrásokkal. Rongydarabok, foszlányok röpködtek felettük. Lökdösődve, összeütközve, vakon törtettek előre.

A Mérnök az ülésre roskadt, megragadta az indítókart, az övéi után akart menni – ez volt az első gondolata, látta is százlépésnyire, egy ágas-bogas fasor végén a Doktor és a Vegyész arcát a reflektorfényben: sápadtan, döbbenten meredtek a rohanó alakokra. De nem indulhatott el, mert a menekülők ügyet sem vetettek a gépre, előtte rohantak át; néhány nagy test a földre zuhant, az éles sziszegés pedig egyre közeledett, mintha a föld alól jönne.

A legközelebbi talapzatok közül, amelyeket a Védő fényszórói megvilágítottak, néhány centiméterrel a föld felett hajlékony cső kúszott elő. Sistergő, bugyborékoló habot fecskendezett. A szétfröcskölt hab erősen füstölögni kezdett, és mindent szürke ködbe borított.

Amikor a szürke köd első hulláma elborította a tornyot, a Mérnök úgy érezte, mintha ezer tű fúródna a tüdejébe. Teljesen elvakult, arcán csurogtak a könnyek, tompán felkiáltott, és fuldokolva, csukladozva a szörnyű fájdalomtól, erősen megnyomta a gyorsítót. A Védő megugrott, mintha puskából lőtték volna ki, feldöntötte a fekete szobrot, egy pillanat alatt felmászott rá, és bőgve végiggördült rajta. A Mérnök nem bírt lélegzetet venni, kétrét görnyedt az iszonyú fájdalomtól, de nem csukta be a tornyot, tudta, hogy előbb fel kell vennie a másik kettőt. Továbbhaladt a járművel, elvakult szeme alig látta a szobrokat, amelyeket a Védő nagy robajjal a földre döntött, majd a levegő kitisztult. Inkább hallotta, mint látta, hogy a Vegyész és a Doktor kiugrik a növények sűrűjéből, és felkapaszkodik a páncélra. Kiáltani akart: „Bújjatok be!”, de agyonmart gégéjéből csak hörgés szakadt fel. A Vegyész és a Doktor hevesen köhögve ugrott be a gépbe. A Mérnök vaktában megnyomta a gombot, a fémkupola bezárult fölöttük, de a maró köd benn maradt. Nyöszörögve, fogyatkozó erővel rángatta az acélvezeték fogantyúját, a magas nyomású oxigén pedig szinte berobbant az utastérbe, arcán érezte az ütését, mintha ököllel csaptak volna a szeme közé.

Nem törődött vele, kábultan szívta be az éltető gázt. A másik kettő áthajolt a Mérnök vállán, és mélyeket lélegzett. Szorgosan működtek a szűrők, az oxigén kiszorította a mérgező ködöt. Kitisztult a szemük, de még lihegtek, éles fájdalom hasogatta a mellkasukat, úgy érezték, minden korty levegő nyitott sebeket horzsol a gégéjükben, de ez az érzés is elmúlt. Alig húsz másodperccel a torony bezárása után a Mérnök már egészen magához tért. Bekapcsolta a képernyőt.

A háromszögletű talapzatok között, egy kis mellékúton, ahol a Védő nem járt, testek borították a földet. Némelyik még remegett, de a legtöbb már nem mozdult. Az összekeveredett vézna kezek, felsőtestek, fejek hol eltűntek, hol előbukkantak a lassan gomolygó, szürke füstfelhők közül. A Mérnök bekapcsolta a külső mikrofont – egyre gyengébb és távolibb köhécselés, nyöszörgés, hátulról lábdobogás hallatszott, majd megint felhangzott a zűrzavaros, szaggatott hangok kórusa az ágas-bogas fehér szobrok irányából, de semmit sem lehetett látni, mindent eltakart a hullámzó, szürke köd. A Mérnök ellenőrizte, hogy légmentesen zár-e a torony, összeszorította a fogát, és megragadta az indítófogantyút. A Védő lassan körbefordult, lánctalpai csikorogtak a köveken, a három fényszóró megpróbált áthatolni a ködfelhőn. A jármű elindult a törött szobrok között. A Mérnök a sziszegő fecskendőt kereste, meg is látta vagy tíz méterrel arrébb a felfelé és oldalt szétfröcskölő habot, a gomolygó füstfelhő már eltakarta az előttük álló szobor égnek emelt karjait.

– Ne! – kiáltotta a Doktor. – Ne lőj! Élők is lehetnek ott!

Már késő volt. A képernyő egy pillanatra elsötétült, a Védő felugrott, mintha iszonyatos ökölcsapás érte volna, és fülsértő csikorgással zökkent vissza a földre. Az irányzó és vezérlő hullámok még alig indultak el az ormányba rejtett generátorból, már el is találták azt a tízegynéhány méterre fekvő valamit, ami sziszegve fecskendezte a habot, és az antiproton-töltet azonos mennyiségű anyaggal egyesült.

Mire a képernyő kivilágosodott, izzó kráter tátongott a szobortalapzatok messzire szétszórt darabjai között.

A Mérnök feszülten figyelte a képernyőt, de nem a krátert nézte; azt kereste, hol tűnik el a cső maradványa. A Védő ismét kilencvenfokos fordulatot tett, és lassan elindult a légnyomástól földre döntött szobrok között. A szürke köd egyre ritkult. Három-négy élettelen, rongyokkal borított tetem mellett haladtak el. A Mérnök lefékezte a bal oldali lánctalpat, nehogy átgázoljanak a legközelebbi holttesten. Valamivel lejjebb, a fák sűrűjében mozdulatlan, nagy tömeg rémlett fel. Hosszú tisztás nyílt meg előttük, s a tisztás túlsó végén a sűrűbe menekülő, ezüst alakok csillantak meg a reflektorfényben. Kis felsőtestük helyén nagyon hosszú, keskeny, kétoldalt lapos, fent csőrfélében végződő páncélt vagy sisakot viseltek.

A Védő orrát tompa ütés érte, a képernyő elsötétült, és újra kivilágosodott. A bal oldali fényszóró kialudt.

A középső fényszóró végigsiklott a sötét erdőszélen, az ágak között megcsillantak az ezüstös alakok, mögöttük pedig valami forogni kezdett, és egyre gyorsabban forgott. Letört ágak, kitépett bokrok repültek a levegőbe, és a reflektorfényben megcsillanó, vadul forgó malomkerék elindult oldalirányban. A Mérnök megcélozta a kavargás közepét a Védő ormányával, és megnyomta a pedált. A hatalmas, tompa „UMPF!” megrázta a tornyot. Mihelyt a képernyő felvillant, a Mérnök a tornyot oldalra fordította.

Olyan világos lett, mint fényes nappal. Majdnem a tisztás közepén álltak. Lejjebb, ahol az imént erdő volt, a láthatár ötödrésze fehér tűztengerré vált. A csillagok eltűntek, a levegő lázasan vibrált, és ebből a füstölgő, remegő háttérből repedezett, szikrákat szóró tűzgömb rohant feléjük. A Mérnök semmit sem hallott, csak a tűz ropogását. A Védő földhöz ragadt paránynak tűnt a közelgő kolosszushoz képest, amely egyre gyorsabban forgott; hegymagasságú, kavargó tűzörvénnyé vált, közepén zegzugos fekete vonallal. A Mérnök már célba vette, amikor pár száz lépésnyire menekülők halvány alakját látta meg a tűz fényében.

– Kapaszkodjatok! – ordította. Úgy érezte, mintha szögeket vernének a gégéjébe.

Pokoli robaj, rázkódás, recsegés. Összeütköztek.

Egy pillanatig úgy érezték, hogy rájuk szakad a torony. Az egész Védő felnyögött, a lengéscsillapítók jajgattak, a páncél olyat kondult, mint egy harang, és recsegett, mintha meg akarna repedni. A képernyő egy pillanatra elsötétült, aztán megint kivilágosodott. A robaj most sem szűnt meg – mintha száz pokoli kalapács verné eszeveszetten a felső páncélt. Aztán lassan gyengült ez a fülsüketítő lárma, a csattanások ritkultak; egy szögletes kar néhányszor még sivítva megfordult a levegőben, aztán a lezuhanó vasszerkezet tompa dübörgése hallatszott a páncél mellett. A kerék néhány karja éppen a Védő elé terült, és lustán összehúzódott, majd újra kiegyenesedett, mint a pókláb. Az egyik kar ütemesen dobolt a páncélon, mintha simogatná, majd ez a mozgás is egyre gyengült, aztán abbamaradt. A Mérnök megpróbált elindulni, de a lánctalpak alig kezdtek forogni, máris recsegve elakadtak. Hátramenetbe kapcsolt, s így már sikerült kimozdulni. A Védő lassan, ide-oda fordulva hátrált, a magával vonszolt fémroncsok feltúrták a földet, aztán hirtelen kiszabadult a lánctalp; fémcsattanás hallatszott, és a gép sebesen megugrott hátrafelé.

Az idegen jármű roncsa olyan volt az égő erdő tűzfala előtt, mint egy harmincméteres, széttaposott pók – egyik karjának csonkja még görcsösen túrta a földet. A hosszú póklábak közül kimagaslott a hordószerű utasfülke, amelyből szarvak meredtek elő; most nyitva állt, és ezüst alakok ugráltak ki belőle.

A Mérnök ösztönösen megnézte, hogy nem áll-e valaki a tűzvonalban, és megnyomta a pedált.

Dördülés hallatszott. Megint nappali fény öntötte el a tisztást. A roncs darabjai sivítva repültek szanaszét, középen agyag, föld, homok, üszök és pernye gejzírje szökött fel. A Mérnök hirtelen elgyengült. Érezte a közeledő hányingert. Hideg veríték folyt végig a hátán, arca csuromvizes lett. Egy pillanat alatt elzsibbadt kezét a fogantyúra tette, amikor meghallotta a Doktor kiáltását:

– Fordulj vissza, hallod?! Fordulj vissza!

A tüzes kráterből feltörő füst vörös fényben gomolygott, mintha az erdő helyén vulkán keletkezett volna. Az izzó salak lefelé kúszott a lejtőn, és lángra lobbantotta a kidőlt fákat, az összepréselt bozótot.

– Fordulok már – mondta a Mérnök –, fordulok…

De nem mozdult. Arcáról még mindig csurgott a veríték.

– Mi bajod? – hallotta nagyon messziről a Doktor hangját. Felnézett, látta, hogy a Doktor föléje hajlik. Megrázta a fejét, tágra nyitotta a szemét.

– Semmi, semmi – mormolta. A Doktor visszanyomakodott a hátsó ülésre.

A Mérnök bekapcsolta a motort. A Védő megremegett, körbefordult – nem hallottak semmit, minden hangot elnyelt a tengerként zúgó, óriási tűzvész –, és felfelé indult ugyanazon az úton, amelyen lejött.

Az egyetlen fényszóró – a középső is kialudt az összeütközésnél – megint a földre dőlt szobrokat mutatta, meg a közöttük heverő holttesteket. Mindent fémes, szürke hamuréteg borított. Áthajtottak két fehér szobor törmelékei között, és északnak fordultak. A Védő úgy hasította lánctalpaival a recsegő bozótot, mint hajó a vizet. Néhány riadtan menekülő, sápadt alak suhant át a fényszóró előtt, egyre gyorsabban robogtak; a kocsi nagyokat zökkent a hepehupás talajon. A Mérnök nehezen lélegzett, összeszorított foggal védekezett a rosszullét ellen, mindegyre maga előtt látta a kavargó pernyét – ennyi maradt a kiugráló, ezüst alakokból –, szemét tágra meresztette. A fényszóró előtt meredek, agyagos lejtő jelent meg, a Védő felszegte az orrát, és kapaszkodni kezdett; rugalmas indák csapódtak a páncéljának, a lánctalpak meg-megcsikordultak valami láthatatlan akadályon. Egyre gyorsabban robogtak, hol hegynek, hol völgynek, a terepet kis szurdokok szabdalták; kanyargós vízmosásokat kereszteztek, a gép kidöntötte az útjában álló magas, összefonódott növényeket, s áttört a pókfák erdején. A gyűrűs „potrohok” tehetetlenül, puhán csapódtak a páncélnak, a töredező szárak és ágak recsegtek-ropogtak. A hátsó képernyőkön még mindig a tűz fénye vöröslött. Lassan halványodott – végül egyforma sötétség borult az egész tájra.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Egy óra múlva már a síkságon robogtak. Csillagos, fekete éjszaka volt, az egyenletesen zúgó gép körül egyre ritkultak a bokorcsoportok, végül teljesen elmaradtak, és már csak az alacsony homokbuckák hullámzottak a fényszóró előtt, mintha életre kelnének. A Védő olyan lendülettel rohant fel rájuk, mintha fel akarna repülni. Az ülések enyhén hintáztak, a lánctalpak úgy sivítottak, akár a fémbe hatoló fúró, a műszerek mutatói pedig rózsaszínűén, narancssárgán, zölden világítottak. A Mérnök a képernyőre hajolva kereste az űrhajó lámpáját. Most őrültségnek érezte, amit eddig természetesnek találtak: azt, hogy rádiókapcsolat nélkül indultak útnak. Úgy siettek, mintha pótolhatatlan lenne az az egy vagy két óra, amelyre egy másik adó felszereléséhez szükségük lett volna. Amikor már majdnem biztosra vette, hogy a sötétben elkerülte az űrhajót, és továbbmentek észak felé, egyszer csak meglátta a rakétát – illetve egy furcsán szétfolyó fényfoltot. A Védő lassított. Egyetlen fényszórója előtt ezüstösen-aranyosan csillant meg a befelé hajló, magas fal. Rendkívüli látvány volt: amikor a villanólámpa kigyulladt, a felül nyitott, sokemeletes kupola a szivárvány minden színében szikrázott, s az üveges fonadékról visszaverődő fény széles körben megvilágította a homokot.

A Mérnök nem akart lőni, arrafelé irányította a Védő lapos, páncélos orrát, ahol kifelé menet utat nyitottak – de a szikrázó fal már újra összenőtt, az áttörés helyét csak a megüvegesedett homok mutatta a kerítés lábánál.

A Védő nekilendült, és megrohamozta a falat a maga tizenhat tonnás súlyával. Óriási csattanás. A fal meg se moccant.

A Mérnök lassan hátrált kétszáz métert, a lehető legalacsonyabbra állította az irányzékot, és amikor a fénygömb előszökött a sötétségből, gyorsan megnyomta a pedált.

Meg sem várta, míg a fortyogó peremű nyílás kihűl, elindult; a torony súrolta a nyílás felső szélét, de a hőségtől meglágyult anyag engedett. A félszemű Védő benézett az üres körbe, és halkuló bugással az űrhajóhoz gördült.

Csak a Fekete üdvözölte őket, de ő is rögtön eltűnt. Nem szállhattak még ki, előbb le kellett tisztítani a páncélról a radioaktív csapadékot, meg kellett vizsgálni a környezet radioaktivitását, csak azután mászhattak ki a gép szűk utasteréből.

Lámpafény jelent meg az alagútban. A Koordinátor, aki elsőnek jött ki, egy pillantást vetett a Védő fekete foltos orrára, a két törött fényszóróra, a visszatérők sápadt, beesett arcára, és azt mondta:

– Harcoltatok.

– Igen – felelte a Doktor.

– Gyertek le. Még 0,9 röntgen percenként. A Fekete itt marad.

Senki sem szólt többet. Lementek az alagúton, a Mérnök megpillantott egy másik, kisebb automatát, amely vezetékeket kapcsolt össze a gépház előterében, de meg sem állt mellette. A könyvtárban égett a villany, az asztalon alumíniumtányérok, terítékek, középen egy üveg bor. A Koordinátor megállt.

– Ünnepelni akartunk – mondta –, mert az automaták átvizsgálták a gravimetrikus vezérlést, és teljesen épnek találták… A főmáglyát beindítottuk. Ha felállítjuk az űrhajót, elindulhatunk. Most beszéljetek!

Egy darabig csend volt. A Doktor a Mérnökre nézett, hirtelen megértette, és beszélni kezdett:

– Igazad volt. Nyugat felé valóban sivatag van. Majdnem kétszáz kilométert tettünk meg nagy ívben, délnyugati irányban.

Elmondta, hogyan jutottak el a tóparti, lakott síkság fölé, hogyan filmezték le, hogyan bukkantak hazafelé jövet a sötétségben a szoborkertre – aztán tétovázni kezdett.

– Olyan volt, mint egy temető, vagy… mint valami kultikus hely. Ami azután történt, azt nehéz elmondani, mert nem tudom, mit jelentett… Ezt a szöveget már ismeritek. Egy csapat dupla pánikszerűen menekült. Úgy látszott, hogy kiugrasztották őket a rejtekhelyükről, vagy valami hajtóvadászattal kergették őket oda, a „síremlékek” közé. Mondom, ez volt a látszat… Többet nem tudok. Pár száz méterrel lejjebb, mert az egész egy hegyoldalon történt, volt egy kis erdő, és ott más duplák rejtőzködtek, olyanok, mint az az ezüst, akit megöltünk. Mögöttük állt, talán álcázva, egy forgó jármű, egy nagy búgócsiga. De azt akkor még nem láttuk… és azt sem, hogy azok, akik az erdőben rejtőzködtek, egy hajlékony csövet vezettek előre a föld felett; egy fecskendőt, amelyből nagy nyomással mérgező anyagot fecskendeztek, a levegőben szétporló vagy gázzá váló habot. Meg lehet majd vizsgálni, biztosan lerakódott a szűrőkön, igaz? – fordult a Mérnökhöz.

A Mérnök bólintott.

– Kiszálltunk a Vegyésszel – folytatta a Doktor –, hogy megnézzük a szobrokat. A Védő tornya nyitva volt. Majdnem megfulladtunk, de Henrik járt a legrosszabbul, mert az első gázhullám a Védőt érte. Amikor bejutottunk a kocsiba, és átszellőztettük a tornyot oxigénnel, Henrik rálőtt a vezetékre, illetve arra a helyre, ahol előzőleg láttuk, mert akkor már sűrű felhő vett körül bennünket.

– Antianyaggal? – kérdezte a Koordinátor a beállott csendben.

– Azzal.

– Nem használhattad volna a kis sugárvetőt?

– Használhattam volna. De nem azt használtam.

– Mind a hárman… – a Doktor a szavakat kereste – meg voltunk rendülve. Láttuk elesni az áldozatokat. Ezek a duplák nem voltak meztelenek. Rongyos ruhaféle volt rajtuk, talán a harcban rongyolódott össze, de ebben nem vagyok biztos. Szemünk láttára pusztult el valamennyi, vagy csaknem valamennyi. És előzőleg mi is majdnem megfulladtunk. Hát, így volt. Aztán Henrik a vezeték folytatását kereste, ha jól emlékszem. Igaz?

A Mérnök bólintott.

– Így mentünk le az erdőbe, és ott megláttuk azokat az ezüstöket. Valami álarcot viseltek. Biztosan légszűrős álarcot. Ránk lőttek, nem tudom, mivel. Kialudt az egyik fényszórónk. Ugyanakkor a nagy búgócsiga elindult. Oldalba akart támadni bennünket. Mindenesetre kijött a bokrok közül. Akkor… Henrik… sortüzet nyitott.

– Az erdőre?

– Igen.

– Az… ezüstökre?

– Igen.

– És a búgócsigára?

– Nem. Az nekirohant a Védőnek, és összetört. Persze, nagy tűz keletkezett… A növényeket a robbanás pillanatában kiszárította a hőhullám, úgy égtek, mint a papír.

– Ellentámadással nem próbálkoztak az ezüstök?

– Nem.

– Nem is üldöztek benneteket?

– Nem tudom. Nem hinném. A forgó korongok alighanem utolértek volna.

– Azon a terepen nem. Rengeteg szurdok, vízmosás, horhos van ott. Olyan, mint a Földön a Jura-hegység, mészkősziklák, görgetegek – magyarázta a Mérnök.

– Értem. És aztán egyenesen hazajöttetek?

– Majdnem egyenesen, kicsit eltértünk kelet felé.

Néhány másodpercig csendben ültek. A Koordinátor felemelte a fejét.

– Sokat megöltetek?

A Doktor a Mérnökre nézett, és látva, hogy az nemigen akar válaszolni, ő felelt:

– Sötét volt. Ők az erdőben rejtőzködtek. Legalább húsz ezüst ruhát láttam megcsillanni. De beljebb, a sűrűben is derengett még valami. Többen is lehettek.

– Azok, akik rátok lőttek, biztosan duplák voltak? Nem valaki más?

A Doktor tétovázott.

– Mondtam, hogy a felsőtestükön valami páncélt vagy sisakot viseltek. De az alakjukból, a nagyságukból, a mozgásukból ítélve duplák voltak.

– Mivel lőttek rátok?

A Doktor hallgatott.

– Valószínűleg nem fémes lövedékkel – mondta a Mérnök. – Legalábbis ez volt a benyomásom. Nem vizsgáltam meg a találatok helyét, egyáltalán meg se néztem. De az volt az érzésem, hogy a lövedék átütőereje csekély.

– Igazad lehet – helyeselt a Fizikus. – Én futólag megnéztem a fényszórókat. Nincsenek átlőve, inkább csak behorpadtak.

– Az egyik akkor tört el, amikor összeütköztünk a búgócsigával – magyarázta a Vegyész.

– Most beszéljetek a szobrokról! Milyenek voltak? – kérdezte a Koordinátor.

A Doktor igyekezett leírni őket, amennyire csak tudta. Amikor a fehér figurákra került sor, elhallgatott, aztán halvány mosollyal megjegyezte:

– Sajnos, itt megint csődöt mond az elbeszélő képességem…

– Négy szem? Nagyon domború homlok? – ismételte lassan a Koordinátor.

– Igen.

– Faragott szobrok voltak? Kőből? Vagy fémszobrok? Vagy gipszöntvények?

– Nem tudom megmondani. Gipszöntvények biztosan nem; életnagyságnál sokkal nagyobbak, ha erre gondolsz. Azonkívül… a formáik, az arányaik sem természetesek. Azt mondanám, hogy… – elharapta a szót.

– Milyenek?

– Idealizáltak – mondta ki habozva a Doktor. – De lehet, hogy csak rám tettek ilyen hatást. Egyébként nagyon rövid ideig néztük őket, és aztán annyi minden történt… Persze, megint egész csomó analógia kínálkozik. Temető. Szerencsétlen üldözöttek. Rendőrség. Razzia. Mérges gázfecskendő. A rendőrökön gázálarc. Szándékosan használok ilyen meghatározásokat, mert csakugyan az lehetett a benyomásunk, hogy ez történt, de tudni nem tudjuk. A bolygó egyes lakói a szemünk láttára megöltek más Éden-lakókat. Azt hiszem, ez az egyetlen kétségtelen tény. De kik a gyilkosok, és kik az áldozatok? Pontosan egyforma lények, vagy különböznek egymástól?

– És ha különböznek, akkor már minden világos? – kérdezte a Kibernetikus.

– Nem. De… akkor megint adódik egy lehetőség. Bevallom, a mi szempontunkból elég hátborzongató. Mint tudjuk, az ember a legszigorúbban elítéli a kannibalizmust. De a majomhús fogyasztását moralistáink általában nem tekintik szörnyűségnek. És ha a biológiai fejlődés itt úgy alakult, hogy az emberhez hasonlóan értelmes lények és a fejlődés állati fokán megmaradt lények között sokkal kisebb a külső különbség, mint az ember és az emberszabású majom között? Ebben az esetben akár azt is feltehetjük, hogy egy vadászat tanúi voltunk…

– És az az árok a város határában? – fortyant fel a Mérnök. – Azok is vadásztrófeák, mi? Bámulom az ügyvédi fifikáidat, Doktor!

– Amíg nem tudjuk biztosan…

– Itt van a filmünk – szakította félbe a Vegyész. – Nem tudom, miért, de eddig semmit sem láttunk a rendes, hétköznapi életből ezen a bolygón. Ezek a filmek végre az átlagos, mindennapi életet mutatják, legalábbis ez volt a benyomásom…

– Hogyhogy? Hát nem láttatok semmit? – csodálkozott a Fizikus.

– Nem. Nagyon kellett sietnünk, mert éppen lement a nap. A távolság elég nagy volt, nyolcszáz méter, vagy még több, de két tekercs filmünk van, és mind teleobjektívvel készült. Hány óra? Még nincs éjfél! Rögtön előhívhatjuk.

– Add oda a Feketének – mondta a Koordinátor. – Hanem a második automatánk… Doktor, Mérnök, látom, hogy kiborultatok, csakugyan pocsék zsákutcába jutottunk, de azért…

– Mindig így kell végződnie a fejlett civilizációk találkozásának? – mormolta a Doktor. – Nagyon szeretnék választ kapni erre a kérdésre.

A Koordinátor megrázta a fejét, felállt, és levette az asztalról a borospalackot.

– Eltesszük egy más alkalomra… – mondta.

Amikor a Mérnök és a Fizikus kiment megnézni a Védőt, a Vegyész pedig elhatározta, hogy mindenesetre szemmel tartja a film előhívását, a Koordinátor megfogta a Doktor karját, távolabb sétált vele a megdőlt könyvespolcok között, és halkan megkérdezte:

– Mondd csak, nem lehetséges, hogy azt a fejvesztett menekülést a ti váratlan megjelenésetek okozta? Hátha csak benneteket akartak megtámadni, és nem a menekülőket?

A Doktor rámeredt.

– Ez egyáltalán nem jutott eszembe – ismerte be. Eltűnődött. – Nem tudom – mondta végül. – De nem valószínű… Nagyon sikerületlen támadás lett volna, hiszen mindjárt az… övéik ellen fordult… Persze – tette hozzá kiegyenesedve –, az egészet másképpen is lehet magyarázni. Igen, most már világosan látom. Tegyük fel: valami védett területre hatoltunk be. A menekülők lehettek, mondjuk, zarándokok, búcsújárók, mit tudom én. Az őrség, amely ezt a területet védi, akkor hozta a fegyverét, mármint azt a fecskendőt, a szobrok közé, amikor a Védő megállt. Igen, de a gáz első hulláma egész határozottan a duplákat érte, és nem minket… Jó, tegyük fel, hogy ez, az ő szempontjukból, szerencsétlen véletlen volt. Akkor… igen. Így is lehetett.

– Tehát nem zárhatod ki ezt a feltevést?

– Nem. Sőt, minél tovább gondolkodom rajta, annál inkább úgy találom, hogy éppen olyan jogosult, mint az első magyarázatunk. Hiszen az is lehet, hogy mindenhová őrséget állítottak, miután a jelenlétünkről tudomást szereztek. Mikor abban a völgyben jártunk, még nem tudtak rólunk, azért nem találkoztunk ott fegyveresekkel… Hiszen aznap este jelentek meg először a forgó korongok az űrhajónál.

– Az a mi nagy bajunk, hogy mindeddig semmit sem fedeztünk fel az információs hálózatukból – szólalt meg az egyik sarokból a Kibernetikus. – Távíró, rádió, írott szöveg, dokumentumok vagy bármi… Minden civilizáció létrehoz ilyen technikai eszközöket, megörökíti velük a történelmét és a tapasztalatait. Biztosan ez is. Csak eljuthatnánk a városba!

– A Védővel eljuthatnánk – fordult felé a Koordinátor. – De akkor kitörne a harc, és nem láthatjuk előre, hogyan folyna le, és mi lenne a vége. Ezzel tisztában vagy, ugye?

– Hát akkor tudod, mi lenne jó? Ha egy értelmes szakemberükkel találkozhatnánk, egy mérnökkel vagy tudóssal.

– De hogyan? Rendezzünk vadászatot? – kérdezte a Doktor.

– Hiszen ha tudnám, hogyan! Pedig olyan egyszerűnek látszik: leszállunk az idegen bolygón egész csomó interkommunikátorral, elektronikus fordítógéppel, Pitagorasz-háromszögeket rajzolunk a homokba, ajándékokat cserélünk…

– Hagyd abba a meséidet, jó?

Ezt a Mérnök mondta. Az ajtóban állt.

– Gyertek! Már előhívtuk a filmet.

A laboratóriumban rendezték a vetítést, mert az volt a leghosszabb helyiség a hajón. Amikor beléptek, a már fixált, de még nedves filmszalag a forró levegővel működő szárítódobban forgott. Onnan egyenesen a vetítőgép dobjára került. A Koordinátor leült a géphez, hogy bármikor leállíthassa vagy visszaforgathassa a filmszalagot, valamennyien letelepedtek, s az automata eloltotta a villanyt.

A filmszalag első néhány métere túlexponálódott. Aztán felvillantak a tó tükrének részletei, majd megjelent a part. Épített part volt, helyenként hosszú lejtők ereszkedtek le a vízbe, fölöttük szétterpesztett lábú tornyok álltak, s ezeket rácsos szerkezetű szalagok kötötték össze. Egy percre életlenné vált a kép, majd amikor ismét kivehették a részleteket, látták, hogy mindegyik torony tetején két ötlapátos légcsavar forog, ellentétes irányban. Nagyon lassan forogtak, hiszen a kép erősen gyorsított felvétellel készült. A tóba vezető lejtőkön tárgyak csúsztak le, de körvonalaikat nem lehetett kivenni; úgy látszott, elmerülnek a vízben. Az egész mozgás nagyon lassú volt. A Koordinátor visszaforgatott tízegynéhány méter filmet, és újra levetítette, jóval gyorsabban. A tárgyak most gyorsan siklottak le, rezgő húrokhoz hasonló, elmosódott, vékony csíkok mentén, beleestek a vízbe, s a tó felszínén gyűrűk keletkeztek. A part szélén egy dupla állt, háttal a felvevőgépnek, csak a nagy test felső része emelkedett ki egy hordószerű valamiből, amely fölött elmosódott foltban végződő, vékony rúd meredt az égnek.

A tópart eltűnt. Most rácsos szerkezetű oszlopokra helyezett, lapos, dobozszerű tárgyak vonultak el a képernyőn. Tetejükön számos olyan hordóféle volt, mint amilyenben a duplát látták a kikötőben. Ezek a hordók azonban üresek voltak, némelyik lassan mozgott, kettő-három ugyanabban az irányban, aztán megálltak, és visszatértek előbbi helyükre.

Lassan továbbvándorolt a kép. Feltűnt a fénypontok raja, helyüket túlexponált, fekete foltok mutatták. Túl sok fényt kapott a film, a fekete foltokat homályos karikák vették körül. A foltok között apró alakok látszottak madártávlatból. A duplák párosával jöttek-mentek, kis felsőtestüket bolyhos anyag vette körül, csak a fejük látszott ki belőle, de a kép nem volt olyan éles, hogy arcvonásaikat is látni lehetett volna.

Most egyenletesen emelkedő és süllyedő, nagy tömeg jelent meg a vetítővásznon. A kép alsó sarka felé folydogált, mint valami habzó szirup. Duplák tucatjai közlekedtek rajta tojásdad alapzaton állva, mintha valamit tartottak volna kis kezükben, meg-megérintették vele a szirupszerű masszát, simítgatták vagy söpörték. A masszából időnként csúcsos buckák domborodtak ki, s ezekből szürke kehelyhez hasonló valami szökkent elő. A kép továbbvándorolt, de továbbra is a mozgékony massza töltötte ki. A részletek most nagyon jól látszottak, középen több karcsú kehely nőtt ki egymás közelében. Mindegyiknél megállt két vagy három dupla, a kehely fölé hajtotta arcát, kis ideig mozdulatlanul állt, aztán fölemelte a fejét, és ez többször megismétlődött. A Koordinátor megint visszaforgatta a filmet, és gyorsabban is lejátszotta. Most úgy látszott, hogy a duplák a kelyhek belsejét csókolgatják. A háttérben más duplák álltak – ezeket eddig észre sem vették –, kis felsőtestük félig kibújt az erszényükből, s mintha az előbbiek ténykedését figyelték volna.

Megint változott a kép. A massza széle látszott, sötét vonal keretezte, s mellette forgó korongok közlekedtek. Ezek a korongok sokkal kisebbek voltak az eddig látottaknál, lassan és mintegy szaggatottan forogtak. A rácsos karok látszólag ugrásszerűen mozdultak tovább – ez persze csak a filmen látszott így, a jelenséget az okozta, hogy a forgó elemek más-más állásban kerültek az egyes filmkockákra.

A forgalom egyre élénkebbé vált a képen, bár a lassított vetítés miatt úgy tetszett, mintha ez a forgalom egy nagyon sűrű, zsúfolt gócban bonyolódna le. Feltűnt az, amit a filmezők „belvárosnak” véltek. Árkok sűrű hálója volt, s ezekben az árkokban különös, rövid oldalukon lekerekített, a másikon laposan elvágott, hordószerű alkotmányok haladtak minden irányban. Mindegyikben duplák szorongtak, némelyikben öt is, másokban csak kettő. Többnyire hármasával utaztak. Úgy rémlett, kis felsőtestüket szalagféle veszi körül, s ez a szalag a hordó-jármű külső oldalán folytatódik, de lehet, hogy ez csak árnyék volt. A lemenő nap nagyon hosszú árnyékokat rajzolt, ez megnehezítette a részletek felismerését. Az árkokat kecses formájú, rácsos szerkezetű hidak ívelték át. A hidakon itt-ott egy helyben forgó, nagy búgócsigák álltak, a forgás ezúttal is bonyolult körmozgások és sugárirányú mozgások sorozatára esett szét, mintha az ízeit lábak valami láthatatlan dolog után kapkodnának. Az egyik búgócsiga abbahagyta a forgást, és erősen csillogó anyagba öltözött duplák szálltak ki belőle. A fekete-fehér filmen nem lehetett megállapítani, ezüstös-e az öltözékük. Amikor a harmadik dupla szállt ki, homályos valamit húzva maga után, a kép megváltozott. Közepén vastag kötél haladt át, ez sokkal közelebb volt a felvevőgéphez, mint a háttér. A kötél vagy csővezeték enyhén himbálózott, a végén keskeny szivar lógott, s ebből csillogó valamik hullottak, mint a falevelek, de ezek az apró tárgyak súlyosak lehettek, mert nem libegtek a levegőben, hanem fémgolyókként zuhantak le; odalent pedig egy homorú felületen hosszú sorokban álltak a duplák, és vézna kezükből állandóan apró szikrák repültek a föld felé. Teljesen érthetetlen volt az egész, mert a felülről hulló tárgyak sűrű zápora nem jutott el az odalent állókig, hanem mintha útközben szétfoszlott volna. A kép lassan továbbhaladt, a szélén mozdulatlanul feküdt két dupla; egy harmadik közeledett hozzájuk, akkor az előbbi kettő lassan fölemelkedett. Az egyik erre-arra hajladozott, behúzott felsőtestével olyan volt, mint egy cukorsüveg. A Koordinátor visszaforgatta a filmet, újra elindította, és amikor a fekvő testek feltűntek, leállította. Megpróbálta élesebbre állítani a képet, aztán a vetítővászonhoz ment egy jókora nagyítóüveggel.

Az üvegen át csak összefolyó, nagy foltokat látott.

Sötét lett – itt végződött az első filmtekercs. A másodiknak az elején ugyanez a kép tűnt fel, csak egy kicsit más szögből és sötétebben, nyilván gyengült a megvilágítás, és ezt már a teljesen nyitott fényrekesz sem ellensúlyozta. A két dupla lassan elment, a harmadik félig fekvő helyzetben hevert a földön. Rezgő csíkok vonultak át a vetítővásznon, a felvevőgép mozgása olyan gyors volt, hogy semmit sem lehetett kivenni; aztán nagy háló jelent meg a képen, ötszögletű szemekkel, mindegyikben egy dupla állt, némelyikben kettő. A háló alatt egy második, elmosódott háló remegett; hirtelen rájöttek, hogy az első valóságos, a második pedig az árnyéka a földön. A talaj olyan sima volt, mintha betonhoz hasonló anyag borítaná. A háló szemeiben álldogáló duplák buggyos, sötét öltözéket viseltek, amelyben vaskosabbnak és szélesebbnek látszottak. Csaknem valamennyien ugyanazokat a mozdulatokat végezték: áttetsző anyagba burkolt kis felsőtestük lassan ide-oda hajladozott, s ez a különös tornagyakorlat rendkívül lassú ütemű volt. A kép remegni kezdett, megdőlt, egy darabig megint rosszul látszott, s egyre sötétedett is. Feltűnt a háló pereme: kötelekkel volt kifeszítve, az egyik kötél egy ferdén álló, nagy, mozdulatlan korongnál végződött. Távolabb ugyanolyan „utcai” forgalom zajlott, mint amilyet már láttak: hordószerű járművek haladtak mindenfelé, duplákkal megrakva.

A felvevőgép még egyszer a hálóra siklott, most a másik oldalról, aztán továbbvándorolt. Gyalogos duplák tűntek fel, egészen felülről nézve; párosával kacsáztak, távolabb egész tömeg látszott, amelyet hosszú, keskeny utcácska választott ketté. Közepén vastag kötél siklott elmosódott kerekeken, a kötél egyik vége kifutott a képből, a másik vége csillogó-villogó, hosszúkás tárgyat húzott, olyasfélét, mint egy hosszú, szögletes kristály vagy egy tükörlapokkal borított cölöp. A csillogó tárgy kissé imbolygott, fényfoltokat hintett a körülötte állókra. Egyszerre csak kis időre megállt, ekkor átlátszó lett, és belsejében egy fekvő alak vált láthatóvá. Valaki fojtottan felkiáltott. A Koordinátor visszaforgatta a filmet, megint lejátszotta, s mikor a hosszúkás tárgy a már ismert imbolygás után megmutatta tartalmát, megállította a képet. Mindannyian a vetítővászonhoz rohantak. A duplák sorfala között, az üres utcácska közepén egy ember feküdt.

Halotti csönd lett.

– Azt hiszem, mégiscsak meg fogunk őrülni – szólalt meg valaki a sötétségben.

– Előbb azért nézzük végig – felelte a Koordinátor.

Visszamentek a helyükre. A filmszalag peregni kezdett, a kép megrezdült és megelevenedett. Az utcácskán, a duplák tömegének közepében egymás után siklottak el a hosszúkás, koporsószerű tárgyak, de most már valami világos anyaggal letakarva, amely a földet söpörte, mintha vastag szövet lenne. A kép megváltozott, üres teret mutatott, egyik oldalán ferde fallal, amelynek tövében növénycsomók nőttek. Magányos dupla mendegélt az egész képen átvonuló barázda mentén, majd hirtelen félreugrott, mintha megrémült volna – a lassú filmen úgy látszott, mintha a felugró test a levegőben vitorlázna. Forgó búgócsiga jelent meg a barázdában, éles villanás, a kép ködbe borult, s amikor kitisztult, a dupla az oldalán feküdt mozdulatlanul. Teste majdnem fekete lett. Egyre sötétebb volt a kép, úgy látszott, a fekvő alak összerándul, aztán mintha kúszni kezdett volna; sötét csíkok futottak át a vetítővásznon, majd fényes fehérség öntötte el. Így végződött a film.

Amikor villanyt gyújtottak, a Vegyész fogta a tekercseket, és a sötétkamrába ment, hogy kinagyítsa a legfontosabb filmkockákat. A többiek a laboratóriumban maradtak.

– No, most jöhet az értelmezés – mondta a Doktor. – Máris szolgálhatok két, sőt három különböző magyarázattal.

– Feltétlenül kétségbe akarsz ejteni bennünket? – fortyant fel dühösen a Mérnök. – Ha tisztességesen tanulmányoztad volna a duplák fiziológiáját, elsősorban az érzékszerveiket, akkor már biztosan sokkal többet tudnánk!

– Mikor csináltam volna? – kérdezte a Doktor.

– Kollégák! – emelte fel hangját a Koordinátor. – Kezd olyan lenni a hangulat, mint a kozmológiai intézet ülésén! Természetesen mindannyiunkat megdöbbentett az az emberi alak. De hát csak mozdulatlan bábu volt, alighanem valamilyen műanyagból öntött figura. Nagyon valószínű, hogy az információs hálózatuk útján a bolygó minden városába eljuttatták a képmásunkat, és az adatok alapján a helyszínen emberi formájú bábukat készítettek.

– Honnan vették a képmásunkat? – kérdezte a Doktor.

– Hiszen két nappal ezelőtt órák hosszat keringtek az űrhajó körül. Módjuk volt, hogy alaposan megfigyeljenek bennünket.

– De minek csinálnak ilyen figurákat?

– Tudományos célokra vagy vallási okokból… Ezt nem tudjuk eldönteni, akármeddig vitatkozunk róla. Mindenesetre nincs szó megmagyarázhatatlan jelenségről. Egy kisebbfajta települést láttunk, ahol különféle, feltehetőleg termelőmunkák folynak, talán a szórakozásaikat is megfigyelhettük, vagy a „művészetüket”, aztán az átlagos „utcai forgalmat”. Láttunk valami munkát a kikötőben meg a felülről hulló tárgyak alatt, bár ezek a jelenetek elég érthetetlenek.

– Ez a helyes kifejezés – vakkantott közbe a Doktor.

– Talán a hadseregükből is láttunk valamit. Elég jogos feltevés, hogy az ezüstruhások katonák. Az utolsó jelenet nem világos. Elképzelhető persze, hogy megbüntettek valakit, amiért a búgócsigák útvonalán haladt. Lehet, hogy ezt tiltja a törvény.

– Közlekedési szabálysértésért helyszíni kivégzés! Elég szigorú népek ezek, nem találod? – kérdezte a Doktor.

– Miért forgatsz ki mindent a képtelenségig?

– Mert továbbra is állítom, hogy épp annyit láttunk, mintha vakok volnánk.

– Van még valakinek mondanivalója, agnosztikus hitvallásokon kívül? – kérdezte a Koordinátor.

– Nekem – mondta a Fizikus. – Úgy látszik, a duplák csak kivételesen járnak gyalog. Erre vall az is, hogy ilyen ormótlan a testük, és ilyen aránytalanul kicsinyek a végtagjaik, főleg a karjuk. Azt hiszem, roppant tanulságos lenne, ha megpróbálnánk felvázolni azt a lehetséges törzsfejlődést, amely ilyen felépítésű egyedekhez vezetett. Biztosan észrevettétek, milyen élénken gesztikuláltak. De azokkal a vézna kezecskékkel egyik sem cipelt terhet, egyik sem húzott vagy tolt valamit, pedig egy földi városban mindig látni ilyesmit. Az is lehet tehát, hogy a kezük más célokat szolgál.

– Milyeneket? – kérdezte érdeklődve a Doktor.

– Nem tudom. Ez a te szakmád. Mindenesetre sok feladat van még itt. Talán elhamarkodott dolog volt, hogy mindjárt a társadalmuk felépítését próbáltuk megérteni ahelyett, hogy alaposan tanulmányoztuk volna az egyedeket.

– Ebben igazad van – mondta a Doktor. – A kezük… igen, ez biztosan nagyon fontos kérdés. A törzsfejlődés is. Még azt sem tudjuk, emlősök-e. Rászánnék egypár napot, hogy válaszoljak ezekre a kérdésekre, de félek, hogy azt nem tudom megmagyarázni, ami az egész filmből a legjobban meglepett.

– És mi az? – kérdezte a Mérnök.

– Az, hogy egyetlen magányos járókelőt sem láttam. Egyet sem. Nem vettétek észre?

– Egy azért volt… a legvégén – mondta a Fizikus.

– Hát éppen ez az.

A Doktor szavait hosszú hallgatás követte.

– Még egyszer meg kell néznünk a filmet – szólalt meg kissé habozva a Koordinátor. – Azt hiszem, a Doktornak igaza van. Nem voltak magányos járókelők. Legalább kettesével jártak. Ámbár a legelején, várj csak! A kikötőben csak egy dupla volt.

– De az abban a hordószerű gépezetben ült – mondta a Doktor. – A korongokban is egyedül ülnek. Én a gyalogosokról beszélek. Csak a gyalogosokról.

– Kevés gyalogos volt.

– Pár száz biztosan. Képzeld el egy földi város utcáját madártávlatból. A magányos járókelők aránya biztosan nagy lesz. Egyes órákban ők alkotják a többséget. Itt pedig egy sincs.

– Mit jelenthet ez? – kérdezte a Mérnök.

– Sajnálom – rázta meg a fejét a Doktor –, most én kérdezek.

– Az is egyedül volt, aki veletek jött… – jegyezte meg a Mérnök.

– De tudod, milyen körülmények között.

A Mérnök nem válaszolt.

– Nézzétek – szólalt meg a Koordinátor –, az ilyen vitákból egykettőre meddő szócséplés lesz. Nem folytattunk rendszeres kutatómunkát, mert nem vagyunk tudományos expedíció. Más gondjaink voltak, a puszta létünkért kellett harcolnunk. Most el kell terveznünk a további teendőket. Holnap beindul a kotrógép, ez már biztos. Lesz összesen két automatánk, két félautomatánk, a kotrógép és a Védő, amely a rakéta kiemelésében is segíthet, persze kellő óvatossággal. Nem tudom, ismeritek-e a tervet, amelyet a Mérnökkel kidolgoztunk. Az eredeti elképzelés az volt, hogy az űrhajót először vízszintes helyzetbe juttatjuk, aztán fokozatosan felállítjuk, mégpedig úgy, hogy ledöngölt földdel támasztjuk alá. Ezt a módszert alkalmazták már a piramisok építésénél is. De most új ötletünk van: megfelelő nagyságú darabokra vágjuk az „üvegfalunkat”, és abból építünk állványzatot. Anyag van bőségesen, és már tudjuk róla, hogy magas hőfokon olvasztható és forrasztható. Ha sikerül megvalósítani ezt a tervet és felhasználni az anyagot, amelyet az Éden-lakók akaratlan jótékonyságból rendelkezésünkre bocsátottak, akkor az egész folyamat jóval kevesebb időt vesz majd igénybe. Nem lehetetlen, hogy három nap múlva elindulhatunk. Várjatok még – tette hozzá, látva, hogy szavai nagy hatást keltettek –, ezek után most már feltenném a kérdést: elinduljunk?

– Igen – mondta a Fizikus.

– Nem! – kiáltotta csaknem ugyanakkor a Vegyész.

– Még nem – szólt a Kibernetikus.

Kis ideig hallgattak. A Mérnök és a Doktor még nem nyilatkozott.

– Én azt hiszem, el kellene indulnunk – szólalt meg végül a Mérnök. Mindenki meglepődve pillantott rá.

A hallgatás hosszúra nyúlt, mintha magyarázatot várnának tőle. Folytatta hát:

– Eddig más volt a véleményem. De attól félek, túl magas ára lenne annak, ha itt maradnánk. Kétségkívül sok mindent megtudhatnánk még, de ez a tudás… túl sokba kerülhetne. Mindkét félnek. A történtek után szerintem már lehetetlen békés kapcsolatot teremteni az Éden-lakókkal. Azonkívül is, amit elmondtunk egymásnak, nyilván mindegyikünknek kialakult a saját koncepciója erről a világról, akár akarta, akár nem. Nekem is megvolt az elképzelésem. Úgy láttam, itt iszonyatos dolgok történnek, és nekünk be kell avatkoznunk. Amíg Robinsonok voltunk, és a hátunkon cipeltük ki a roncsokat, nem beszéltem erről. Várni akartam, míg többet fogunk tudni, és meglesznek a szükséges technikai eszközeink. És most? Bevallom, továbbra sem látok olyan meggyőző érvet, amelynek alapján el kellene vetnem az Édenről alkotott koncepciómat, de minden beavatkozásunk, segítségünk, minden ilyen kísérletünk valószínűleg úgy végződne, mint ez a mai kirándulás. Az annihilátor használatával. Természetesen mindig találunk mentséget, hogy szükséges önvédelem volt, és így tovább, de segítség helyett csak pusztítunk. Hát, most nagyjából mindent tudtok.

– Ha világosabban látnánk, hogy mi történik itt tulajdonképpen… – mondta a Vegyész. A Mérnök megrázta a fejét.

– Akkor nyilván kiderülne, hogy mindegyik félnek megvannak a maga indítékai…

– És mit érdekelnek bennünket a gyilkosok indítékai? – heveskedett a Vegyész. – Mi az áldozatokat akarjuk megmenteni.

– De mit nyújthatunk a Védő annihilátorán kívül? Mondjuk, felperzseljük a fél bolygót, hogy leállítsuk a tömeggyilkosságokat, azt az érthetetlen „termelést”, a hajtóvadászatokat, az elgázosítást. És mi lesz aztán?

– Erre a kérdésre is megtalálnánk a választ, ha többet tudnánk az Édenről – makacskodott a Vegyész.

– Nem olyan egyszerű ez – kapcsolódott be a vitába a Koordinátor. – Mindaz, ami itt történik, egy hosszú történelmi folyamat láncszeme. Amikor mi segíteni akarunk, abból a meggyőződésből indulunk ki, hogy a társadalom „jókra” és „gonoszokra” oszlik.

– Szó sincs róla – szakította félbe a Vegyész. – Mondd így: üldözöttekre és üldözőkre! Ez nem ugyanaz.

– Jó. Képzeld el, hogy pár száz évvel ezelőtt, a vallásháborúk korában megérkeznek a földre egy nagyon fejlett társadalom képviselői, és be akarnak avatkozni a konfliktusba… a gyengébbek oldalán. Hatalmi szóval megtiltják az eretnekek máglyára küldését, a más vallásúak üldözését, és így tovább. Gondolod, hogy el tudják terjeszteni a Földön a maguk racionalizmusát? Hiszen akkor csaknem az egész emberiség vallásos volt. Lassacskán az utolsó szál embert is ki kellett volna irtaniuk, és egyedül maradtak volna a racionális eszményeikkel!

– Hát igazán azt gondolod, hogy egyáltalán nem lehet segíteni?! – háborodott fel a Vegyész.

A Koordinátor hosszan ránézett, és csak azután válaszolt.

– Segíteni… Istenem, hát mit jelent az, hogy segítség? Az, ami itt történik, amit itt látunk, egy meghatározott társadalmi szerkezet gyümölcse. Az egész társadalmi rendszert össze kellene zúzni, és újat, jobbat teremteni. De hogyan tehetnénk? Hiszen ezeknek a lényeknek más a testalkatuk, más a lelkiviláguk, más a történelmük, mint a miénk. Nem valósíthatod meg náluk a mi civilizációnk modelljét. Egy másikat kellene tervezned, amely a mi távozásunk után is működik… Persze, már régóta sejtem, hogy némelyikünk olyan gondolatokat melenget, mint a Mérnök és a Vegyész. Azt hiszem, a Doktor is tudta, azért hadakozott mindig a földi analógiák ellen. Igaz?

– Igaz – mondta a Doktor. – Féltem, hogy csupa nemes jó szándékból „rendet” akartok itt teremteni, ami gyakorlatilag terrort jelentene.

– De hátha az üldözöttek tudják, hogyan akarnak élni, csak még gyengék ahhoz, hogy megvalósítsák? – vitatkozott a Vegyész. – És ha csak annyit tudunk tenni, hogy megmentünk egy csoport halálraítéltet, már az is sokat jelentene…

– Egyet már megmentettünk – felelte türelmetlenül a Koordinátor. – Talán tudod, hogy mihez kezdjünk vele?

Senki sem válaszolt.

– Ha nem tévedek, a Doktor is az indulás mellett van – mondta a Koordinátor. – Jó. Én is, tehát a többség.

Elnémult. Szeme tágra meredt a megdöbbenéstől. Csak ő ült arccal az ajtó felé – és az ajtó lassan kinyílt. A teljes csendben – csak a sötétkamrából hallatszott halk vízcsobogás – mindenki megfordult, és követte a Koordinátor tekintetét.

A nyitott ajtóban egy dupla állt.

– Hogy került ez… – kezdte a Fizikus, de torkán akadt a szó. Már rájött, hogy tévedett. Ez nem az ő duplájuk volt. Az a műtőben szunyókált, bezárva. Az ajtóban sötét bőrű, hatalmas dupla állt, kis felsőtestét mélyen előrehajtotta, de feje így is majdnem az ajtó tetejét érte. Barnás öltözéke simán omlott le a földig, és gallérként övezte a kis felsőtestet; a gallér körül vastag, zöld drótfonadékot viselt. A barnás anyagon oldalt hasíték volt, ezen át szorosan a testhez simuló, fémesen csillogó, széles öv látszott. A dupla mozdulatlanul állt. Ráncos, lapos arcát, amelyből két nagy, kék szem nézett rájuk, lefelé szélesedő, tölcsér alakú, átlátszó fejfedő takarta. Ebből keskeny, szürke szalagok indultak ki, többszörösen körültekeredtek a kis felsőtesten, majd elöl összekapcsolódtak, és kis fészket alkottak; ebben a fészekben pihentek az ugyanígy körültekert kezek. Csak a lazán csüngő, bütykös ujjak nyúltak ki belőle, végük egymáshoz ért.

Az emberek mozdulatlanul ültek, bénultan a meglepetéstől. A dupla még jobban előrehajolt, köhécselt, és lassan beljebb lépett.

– Hogy jött be…? A Fekete ott van az alagútban… – suttogta a Vegyész.

A dupla lassan kihátrált. Egy pillanatra megállt a folyosó félhomályában, aztán másodszor is belépett, azaz inkább csak a fejét dugta be az ajtón.

– Azt kérdezi, bejöhet-e… – suttogta a Mérnök, és felkiáltott: – Tessék! Tessék!

Felállt, és a túlsó falhoz hátrált. Valamennyien követték. A dupla kifejezéstelen arccal pillantott a szoba üresen maradt közepére. Becammogott, lassan körülnézett.

A Koordinátor a vetítővászonhoz lépett, meghúzta a zsinórját, a vászon feltekeredett. Fekete tábla volt mögötte.

– Álljatok félre – mondta.

Fogott egy krétát, felrajzolt egy kis kört, köré egy ellipszist, majd egy még nagyobbat, még egyet és még egyet – összesen négyet. Mindegyikre kis karikát rajzolt, aztán a szoba közepén álló óriáshoz lépett, és bütykös ujjai közé nyomta a krétát.

A dupla ügyetlenül fogta meg a krétát, ránézett, majd a táblára bámult, és lassan a falhoz ment. Le kellett hajolnia a gallérból ferdén kiálló kis felsőtestével, hogy körültekert keze elérje a táblát. Az emberek lélegzetvisszafojtva figyelték. Megkereste a harmadik ellipszisen levő kis karikát, és erőlködve, ügyetlenül megütögette a krétával, aztán firkált rajta egy kicsit, majdnem teljesen bekrétázta.

A Koordinátor bólintott. Mindannyian fellélegeztek.

– Éden – mondta a Koordinátor.

A kis krétakörre mutatott.

– Éden – ismételte.

A dupla látható érdeklődéssel figyelte a száját.

Köhintett.

– Éden – mondta nagyon lassan és tagoltan a Koordinátor. A dupla most többször is köhintett.

– Nem tud beszélni – fordult társaihoz a Koordinátor. – Ez biztos.

Álltak egymással szemben, és nem tudták, mit csináljanak. A dupla megmozdult, elejtette a krétát, ami koppanva esett a padlóra. Zizzenés hallatszott, mintha villámzárat nyitnának ki. A barnás köntös szétnyílt, mintha felülről lefelé felhasították volna. Meglátták a dupla testéhez simuló, széles aranyövet.

Az öv vége levált, zizegve, mint a fémfólia. A dupla kis felsőteste előrehajolt, mintha ki akarna ugrani a nagy testből, csaknem kétrét görnyedt, vékony ujjai megragadták a fólia végét. A letekert fólia hosszú lappá simult ki. A dupla maga elé tartotta, mintha át akarná adni nekik. A Koordinátor és a Mérnök egyszerre nyújtotta ki érte a kezét. Összerezzentek, a Mérnök halkan felkiáltott. A dupla meglepettnek látszott, néhányat köhintett, arcán hullámzott az átlátszó fátyol.

– Villamos töltés, de nem túl erős – magyarázta a Koordinátor a többieknek, és újra megfogta a fólia szélét. A dupla elengedte. Alaposan szemügyre vették a lámpafényben az aranyfényű felületet: teljesen sima és üres volt. A Koordinátor találomra megtapintotta egy helyen, és megint gyenge áramütést érzett.

– Mi ez?! – dörmögte a Fizikus. Közelebb hajolt, többször végigsimította a fóliát, ujjait ezernyi apró áramütés érte, inai csak úgy rángatóztak. – Adjatok grafitport! – kiáltott fel. – Ott van a polcon!

Kiterítette a fóliát az asztalon, nem bánta, hogy kezén az izmok kellemetlenül rángatóznak az apró tűszúrásoktól. A Kibernetikus odaadta a grafitport, a Fizikus gondosan telehintette a fóliát, és lefújta a fölösleget.

Az aranyszínű felületen rendszertelenül szétszórt, fekete pontocskák értelmetlen ábrája maradt.

– A Lacerta! – kiáltott fel hirtelen a Koordinátor.

– Az Alfa Cygni!

– A Lyra!

– A Cepheus!

A duplához fordultak, aki nyugodtan nézte őket. Szemükben diadal ragyogott.

– Csillagtérkép! – mondta a Mérnök.

– Hát persze!

– No, végre helyben vagyunk! – szólt a Koordinátor széles mosollyal. A dupla köhintett.

– Elektromos írásuk van?

– Úgy látszik.

– Hogyan rögzítik a töltéseket?

– Nem tudom, talán elektrét.

– Biztosan elektromos érzékszervük van!

– Lehet.

– Fiúk… Nyugalom! Rendszeresen kell csinálnunk – mondta a Koordinátor. – Mivel kezdjük?

– Rajzold fel neki, honnan jöttünk.

– Helyes.

A Koordinátor gyorsan letörölte a táblát, és felrajzolta a Centaur csillagait. Egy kicsit gondolkodott, mert olyan projekcióban kellett ábrázolnia a Tejútrendszernek azt a részét, ahogyan az Édenről látszik; nagy pontot rajzolt, ez jelképezte a Siriust, felvázolt még egy tucat kisebb csillagot, majd a Göncölszekér vidékén egy kereszttel jelezte a Napot. Önmagára mutatott, aztán a társaira, egy kézmozdulattal körbemutatott az egész helyiségen, majd krétával ismét a keresztre bökött.

A dupla köhintett. Elvette a krétát, kis felsőtestét nagy nehezen a táblához hajtotta, és három ponttal kiegészítette a Koordinátor rajzát: az Aquila Alfájával és a Profion kettős rendszerével.

– Csillagász! – kiáltott fel a Fizikus. És halkabban hozzátette: – Kolléga…

– Könnyen lehetséges! – felelte a Koordinátor. – Most gyerünk tovább! – Nagy rajzolás kezdődött. Az Éden bolygó és az űrhajó pályája. A gázcsóvába belépő űrhajó. Az összeütközés (nem voltak benne biztosak, hogy a rajz kellőképpen tisztázza-e a katasztrófa körülményeit, de pillanatnyilag nem tudtak jobb magyarázattal szolgálni); az űrhajó befúródása a talajba (a rajz a domb keresztmetszetét ábrázolta a befúródott rakétával). Innen már nehezebb volt továbbhaladni. Megálltak.

A dupla nézte a rajzokat, és köhécselt. Időnként közelebb hajolt a táblához, aztán az asztalhoz cammogott. A gallérja körül függő zöld fonadékból kihúzott egy vékony, hajlékony drótocskát, lehajolt, és villámgyorsan rajzolni kezdett vele az aranyfóliára. Elég sokáig rajzolgatott, aztán hátrább lépett. Behintették a fóliát grafitporral. Nagyon furcsa dolog történt. Már a fölösleges por lefújása közben mozogni kezdtek a kirajzolódó vonalak. Először nagy félkör tűnt fel, benne ferde oszlop. Azután egy kis folt kúszott a félkör felé. Egyre nagyobb lett. Felismerték: a rajz, ha sematikusan és pontatlanul is, a Védőt ábrázolta. A félkörből eltűnt egy darab. A Védő bement az így keletkezett nyíláson. Most minden eltűnt, a grafitpor egyenletesen szóródott szét a fólián. Aztán hirtelen csillagtérképpé formálódott. A csillagok között, nagy vonalakban felvázolva, egy dupla alakja jelent meg. A mögöttük álló lény köhintett.

– Ő az – mondta a Koordinátor.

A csillagok eltűntek, most csak a dupla látszott. Aztán a dupla tűnt el, és megint a csillagtérkép jelent meg. Ez négyszer ismétlődött. A grafitpor most, mintha láthatatlan fuvallat irányítaná, megint a kis darabon nyitott félkört rajzolta eléjük. A félkör nyílásához apró dupla közeledett, mintha a földön kúszna. Bement a nyíláson. A félkör eltűnt. Az űrhajó ferde oszlopa megnőtt. A hajótest alján nyitott ajtó látszott. A dupla az ajtó alatt felegyenesedett, és bemászott az űrhajóba. A rajz eltűnt, a grafitpor rendszertelenül szétszóródott. Ez volt a közölt információ vége.

– Hát így jött be… a rakodóajtón! – mondta a Mérnök. – Hanem azért nagy hülyék vagyunk, hogy nyitva felejtettük.

– Várj csak! Tudod, ml jutott eszembe? – kiáltott fel a Doktor. – Ezek talán nem is minket akartak bezárni a fallal, hanem azt akarták megakadályozni, hogy az övéik – teszem azt, a tudósaik – kapcsolatot teremtsenek velünk!

– Látod, az lehet!

A vendéghez fordultak. A dupla köhintett.

– No, ebből elég volt – mondta a Koordinátor. – Nagyon kellemesen elcsevegtünk, de most már lássunk munkához! Rendszeresen kell hozzáfognunk, nem így összevissza. Azt hiszem, kezdjük a matematikával. Ez a Fizikus dolga lesz. Matematika, természetesen metamatematika is. Anyagelmélet. Atomfizika, energetika. Aztán: információelmélet, az Információs hálózat elmélete. Az információk közlésének és rögzítésének módjai. Ezzel együtt: mondatalkotó funktorok, mondatfunkciók. Nyelvtani szerkezet, szemantika. Fogalomalkotás. Az alkalmazott logikák típusai. Nyelv. Szókincs. Ez mind a te dolgod – fordult a Kibernetikushoz. – No, és amikor már meglesz az összekötő híd, akkor jön a többi. Anyagcsere, táplálkozásmód, a termelés jellege, a közösségi relációk formái, reagálásmódok, szokások, társadalmi megoszlás, csoportkonfliktusok, és így tovább. Ezzel már nem fogunk annyira sietni. Egyelőre – fordult a Kibernetikushoz és a Fizikushoz – kezdjétek ti! Megfelelően be kell állítani a fordítógépet. Segítségül ott vannak a filmek, ott a könyvtár, szedjetek össze mindent, amire szükségetek lehet!

– Azzal kellene kezdeni, hogy az egész hajót megmutatjuk neki – mondta a Mérnök. – Nem gondolod? Sok mindent megtudhatna rólunk, azonkívül látná, hogy semmit sem titkolunk előtte.

– Az utóbbi különösen fontos – helyeselt a Koordinátor. – De… amíg nem tudunk szót érteni vele, addig ne vigyétek a műtőbe, nehogy valami félreértés támadjon. No gyerünk, mutassuk meg neki a hajót! Hány óra?

Hajnali három volt.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Az űrhajó bejárása elég sokáig tartott. A duplát különösen az atommáglya és az automaták érdekelték. A Mérnök rengeteg vázlatot rajzolt neki, csak a gépházban négy jegyzettömböt fogyasztott el. Az automatát a vendég őszinte csodálattal nézte. Alaposan megszemlélte a mikrohálózatot, és ámulva vette tudomásul, hogy az egész egy cseppfolyós héliummal hűtött tartályba merül; szupravezetős kriotrion-agy volt, különösen gyors reakciókhoz. De úgy látszik, megértette, mire szolgál a hűtés, mert rendkívül hosszan köhécselt, és nagy elismeréssel tanulmányozta a vázlatokat, amelyeket a Kibernetikus rajzolt. Úgy tűnt, a villamos kapcsolások kérdésében hamarabb megértik egymást, mint abban, hogy milyen gesztussal vagy szimbólummal jelöljék a legegyszerűbb szavakat.

Hajnali ötkor a Vegyész, a Koordinátor és a Mérnök aludni ment, a rakodóajtót bezárták, a Feketét az alagútba állították őrködni, a másik három ember pedig a könyvtárba indult a duplával.

– Várjatok csak – mondta a Fizikus, mikor elhaladtak a laboratórium mellett –, még megmutatjuk neki a Mengyelejev-táblázatot. Azon rajta vannak az atommodellek.

Bementek a laborba. A Fizikus egy papírhalomban keresgélt a polc alatt, amikor valami ketyegni kezdett.

A Fizikus zizegő papírtekercseket dobált ki a sarokból, úgyhogy nem hallott semmit, de a Doktor felfigyelt.

– Mi ez? – kérdezte. A Fizikus felállt, és ő is meghallotta a ketyegést. Riadtan nézett társaira.

– Ez a Geiger-Müller számláló… Ne gyertek beljebb! Valahol szivárgás van…

A műszerhez sietett. A dupla eddig mozdulatlanul állt, és a készülékeket nézegette. Most az asztalhoz caplatott. A műszer olyan sebesen kattogott, mint a dobpergés.

– Ő az! – kiáltott fel a Fizikus, majd két kézzel megragadta a műszer fémhengerét, és az óriás felé fordította. A dobpergés erősödött.

– Radioaktív? Ő? Hogy lehet az? – kérdezte megrökönyödve a Kibernetikus.

A Doktor elsápadt. Az asztalhoz lépett, a rezgő mutatóra pillantott. Kivette a Fizikus kezéből a fémhengert, és mozgatni kezdte a levegőben a dupla körül. Amikor feljebb emelte, a kattogás észrevehetően gyengült. Amikor leeresztette a vendég vaskos, ormótlan lábaihoz, a dobpergés tetőfokára hágott. Kigyulladt a műszer vörös jelzőlámpája.

– Sugárfertőzés… – suttogta a Fizikus. A dupla egyikükről a másikra nézett. Csodálkozva, de szemlátomást nyugodtan figyelte a számára felfoghatatlan vizsgálatot.

– Ott jött be, ahol a Védő megolvasztotta a falat – mondta halkan a Doktor. – Átjött a radioaktív folton…

– Ne menj a közelébe! – tört ki a Fizikus. – Legalább egy milliröntgent sugároz ki másodpercenként. Várj… valahogy majd… ha beburkoljuk keramitfóliával, meg lehet kockáztatni…

– De ember, itt nem rólunk van szó! – vágott közbe felemelt hangon a Doktor. – Őróla van szó! Meddig tarthatott, amíg átjött a folton? Hány röntgent kapott?

– Nem tudom… Honnan tudhatnám… – A Fizikus nem tudta levenni szemét a ketyegő műszerről. – Hát csinálj már valamit! Acetátfürdő, bőrledörzsölés… És nézzétek, nem érti, semmit sem ért!

A Doktor szó nélkül kirohant a laboratóriumból. Kisvártatva visszatért a sugármentesítő elsősegélyládával. A dupla eleinte húzódozott, de aztán megadóan viselte az érthetetlen műveleteket.

– Vedd fel a kesztyűt! – ordított rá a Fizikus a Doktorra, aki puszta kézzel nyúlt a dupla bőréhez.

– Felkeltsük a többieket? – kérdezte tétován a Kibernetikus. A falnál állt, kezét tehetetlenül leeresztve. A Doktor felhúzta a nehéz kesztyűket.

– Minek? – mondta. A fekvő dupla fölé hajolt. – Egyelőre semmi… A bőrpír csak tíz-tizenkét óra múlva jelentkezik, amennyiben…

– Ha meg tudnánk értetni vele… – mormolta a Fizikus.

– Vérátömlesztés, de hogyan? Honnét? – A Doktor szinte megszállottan meredt maga elé.

– A másik! – kiáltott fel hirtelen. De rögtön elfogta a kétség.

– Nem – töprengett félhangon –, nem lehet… Előbb agglutináció–vizsgálatot kell csinálnom… Különböző vércsoporthoz tartozhatnak…

– Ide hallgass – húzta félre a Fizikus –, nagy baj van! Aggódom, érted? Nyilván rögtön átment a folton, mihelyt a nyílás lehűlt. A mikroannihilációs reakció nyomán mindig rengeteg radioaktív izotóp marad. Rubídium, stroncium, ipprium meg a többi. Ritka földfémek. Most még nem érez semmit, legkorábban holnap… azt hiszem. Vannak fehérvérsejtjei?

– Vannak, de nem olyanok, mint az emberé.

– A sugárbetegség minden gyorsan termelődő sejtet egyformán érint, fajra való tekintet nélkül. A dupla ellenállóképessége valamivel nagyobb lehet, mint az emberé, de…

– Honnan tudod?

– Mert a talaj normális radioaktivitása itt majdnem kétszer akkora, mint a Földön, és ehhez bizonyos mértékig alkalmazkodhattak. Az antibiotikumaid persze semmit sem érnek…

– Semmit. Persze, hogy semmit. Itt biztosan egészen más baktériumok vannak.

– Gondoltam. No, ide figyelj! Az a legsürgősebb, hogy minél több kérdésben szót értsünk vele. Biztosan van néhány óránk, amíg a reakció bekövetkezik…

– Ó! – A Doktor gyors pillantást vetett a Fizikusra, aztán a duplára nézett. Ötlépésnyire álltak a félig fekvő óriástól, aki rájuk függesztette világoskék szemét.

– Hogy minél többet kihúzzunk belőle, mielőtt… elpusztul?

– Nem így gondoltam – mondta a Fizikus. Nyugalmat kényszerített magára. – Feltételezem, hogy az emberhez hasonlóan fog viselkedni. Néhány óráig megőrzi szellemi épségét, aztán apátiába süllyed… hiszen tudod. Az ő helyében közülünk is mindenki elsősorban arra gondolna, hogy teljesítse a feladatát!

A Doktor vállat vont, komoran felpillantott a Fizikusra, aztán hirtelen elmosolyodott.

– Közülünk, azt mondod? Igen, lehet, ha tudja, hogy mi történt. De ő miattunk lett sugárbeteg. A mi hibánkból.

– No és? Most vezekelni akarsz? Ne légy nevetséges!

A Fizikus arcán vörös foltok ütöttek ki.

– Nem – mondta a Doktor. – Nem egyezem bele. Érted? Ez itt – mutatott a duplára – beteg, én meg – ütött a mellére – orvos vagyok. És az orvoson kívül itt most senkinek sincs semmi keresnivalója.

– Így gondolod? – kérdezte tompán a Fizikus. – De hát… ez az egyetlen lehetőségünk. Neki meg nem ártunk vele. Nem a mi hibánk, hogy…

– De igen! Azért kapta a sugáradagot, mert a Védő nyomában jött! És most elég volt a vitából. Vért kell vennem tőle.

A duplához lépett a fecskendővel. Megállt felette, mintha tétovázna, aztán visszament az asztalhoz a másik fecskendőért. Két tűt vett ki a gamma-sterilizátorból, és a fecskendőkre illesztette őket.

– Segíts – fordult a Kibernetikushoz. A duplához lépett. A dupla szeme láttára feltűrte az ingujját, a Kibernetikus a Doktor vénájába szúrta a tűt, vért vett tőle, aztán hátralépett, ekkor a Doktor elővette a másik fecskendőt, megkereste a dupla bőrén az eret, a dupla szemébe nézett, és az érbe döfte a tűt. A Kibernetikus felettük állt. A dupla meg sem rezzent. Világospiros vére megtöltötte az üveghengert. A Doktor ügyesen kihúzta a tűt, egy darab vattát szorított a parányi, vérző sebre, és kezében a magasra tartott fecskendővel kisietett.

A másik kettő egymásra nézett. A Kibernetikus még kezében tartotta a fecskendőt a Doktor vérével. Letette az asztalra.

– És most mi lesz? – kérdezte.

– Ez a dupla mindent elmondhatna nekünk!

A Fizikus reszketett, mintha lázas lenne.

– És akkor a Doktor…

Hirtelen a Kibernetikus szemébe nézett.

– Keltsük fel a többieket…? – kérdezte megint a Kibernetikus.

– Azzal nem érünk semmit. A Doktor nekik is ugyanazt mondja, amit nekem. Csak egy lehetőség van… Neki magának kell döntenie. Ha ő akarja, a Doktor nem akadályozhatja meg.

– Neki? – A Kibernetikusnak leesett az álla. – No, jó… de hát hogyan döntsön? Hiszen nem is ért semmit… és nem tudjuk neki megmagyarázni!

– De igen. Meg tudjuk magyarázni – mondta elszántan a Fizikus. A sterilizátor mellett heverő, vérrel teli fecskendőre szegezte a szemét. – Van körülbelül egy negyedóránk, amíg a Doktor megszámlálja a vérsejtjeit. Add ide azt a táblát!

– De hát ennek nincs semmi…

– Add ide a táblát! – kiáltotta a Fizikus, és egész halom krétát szedett össze.

A Kibernetikus leemelte a falról a táblát, és együtt felállították a duplával szemben.

– Kevés a kréta! Hozzál színes krétát a könyvtárból!

A Kibernetikus kiment, a Fizikus pedig felkapott egy darab krétát, és gyorsan felrajzolta a nagy félkört, közepén az űrhajóval. Érezte a világoskék szemek ráfüggesztett pillantását, s egyre gyorsabban rajzolt. Amikor befejezte, a duplához fordult, erősen a szemébe nézett, majd ujjával a táblára bökött, letörölte a táblát a szivaccsal, és tovább rajzolt.

A félkör fala – sértetlenül. A fal – és előtte a Védő. A Védő ormánya – és a kirepülő lövedék. Keresett egy darab lila krétát, kiszínezte vele a fal egy részét a Védő előtt, aztán ujjaival középen letörölte a krétát, úgyhogy lila keretű nyílás keletkezett. Most egy duplát rajzolt fel. A fekvő duplához ment, megérintette a testét, aztán visszatért a táblához, és krétájával a duplát ábrázoló rajzra bökött. Gyorsan letörölt mindent, a szivacsból a padlóra csöpögött a víz, sietve újra felrajzolta a vastag lila keretű nyílást a falban, a nyílásba odarajzolta a duplát, aztán mindent letörölt körülötte: csak a behemót alak képe maradt a táblán. A Fizikus most úgy állt, hogy a dupla jól láthassa minden mozdulatát, és a krétáról ledörzsölt lila porral lassan kiszínezte a felrajzolt dupla lábait. Megfordult. A dupla eddig a gumipárnán pihent, amelyet a Doktor fújt fel a számára. Most lassan felemelte kis felsőtestét, és ráncos majomarcát a Fizikus felé fordította. Értelmes szemeiből néma kérdés sugárzott.

A Fizikus ekkor bólintott, felkapott egy bádogdobozt meg egy pár védőkesztyűt, és kirohant a laboratóriumból. Az alagútban majdnem összeütközött az automatával, de az idejében felismerte, és félrehúzódott. A Fizikus kiugrott az alagútból, futtában felrángatta a kesztyűket, és arrafelé rohant, ahol a Védő áthatolt a falon. Letérdelt a sekély kráter előtt, sietve kiszakította a hőtől meg–üvegesedett, megszilárdult homok néhány darabját, és a dobozba zárta. Aztán felugrott, és futott vissza az űrhajóba. A laboratóriumban egy ember állt. A Fizikus elvakulva hunyorgott. A Kibernetikus volt az.

– Hol a Doktor? – lihegte a Fizikus.

– Még nem jött vissza.

– Húzódj hátrább! Legjobb lesz, ha leülsz a fal mellé.

Mint várta, a megüvegesedett homok halványlila volt. Nem véletlenül választotta éppen a lila krétát. Amikor belépett, a dupla rögtön feléje fordult, szemlátomást várta.

A Fizikus a tábla elé, a padlóra szórta a doboz tartalmát.

– Te megőrültél! – ugrott fel a Kibernetikus. Az asztal másik végén hagyott Geiger-Müller számláló felébredt, és hevesen ketyegni kezdett.

– Hallgass! Ne zavarj!

A Fizikus hangjában olyan elszánt düh remegett, hogy a Kibernetikus ott maradt a falnál, és meg se moccant többé.

A Fizikus az órájára pillantott – már tizenkét perc telt el. Bármikor visszajöhet a Doktor. Lehajolt, s a félig megolvadt homok üveges, lila darabjaira mutatott. Felemelt egy maroknyit, és nyitott tenyerén a táblára rajzolt dupla lila krétával kiszínezett lábaihoz tartotta. Néhány homokmorzsát szétdörzsölt a rajzon, a dupla szemébe nézett, és ledobta a homokrögöket a padlóra. A terem végébe hátrált, aztán határozott léptekkel elindult, mintha messzire menne. Belelépett a lila foltba, kis ideig ott állt, aztán behunyta a szemét, és izmait elernyesztve, lassan, tompa puffanással végigzuhant a padlón. Néhány másodpercig fekve maradt, majd hirtelen felugrott, az asztalhoz szaladt, felkapta a sugárzásmérőt, és maga elé tartva, mint egy fényszórót, a táblához ment. Mihelyt a fekete henger vége a bekrétázott lábakhoz közelített, felhangzott a riasztó dobpergés. A Fizikus néhányszor elhúzta és ismét a táblához közelítette a műszert, hogy a mozdulatlanul figyelő dupla jól lássa, mi történik, aztán lassan a dupla felé fordult, és meztelen talpaihoz tartotta a Geiger-mérőt.

A műszer hevesen ketyegni kezdett.

A dupla halk, csuklásszerű hangot hallatott. Néhány másodpercig – végtelennek tűnt ez az idő – a Fizikusra függesztette sóváran kérdő, világos szemét. Azután – a Fizikus homlokáról veríték csurgott – a dupla hirtelen elernyedt, behunyta a szemét, és a párnájára roskadt, két kezének vézna, bütykös ujjait furcsán szétfeszítve. Egy darabig mozdulatlanul feküdt, majd hirtelen kinyitotta a szemét, felült, és a Fizikusra szögezte tekintetét.

A Fizikus bólintott. Visszavitte a műszert az asztalra, belerúgott a táblába, és tompán odaszólt a Kibernetikusnak:

– Megértette.

– Mit értett meg? – dadogta a Kibernetikus, aki megrendülten bámulta a néma jelenetet.

– Hogy meg kell halnia.

Belépett a Doktor. A táblára nézett, a szétszórt, üveges rögökre, az emberekre.

– Mit csináltok? – kérdezte. – Mit jelent ez?! – emelte fel haragosan a hangját.

– Semmi különöset. Már két beteged van – mondta közönyösen a Fizikus. A Doktor megdöbbenve meredt rá, a Fizikus felvette az asztalról a műszert, és saját testére irányította. A radioaktív por behatolt a kezeslábas anyagába – a Geiger-Müller számláló élesen ketyegni kezdett.

A Doktor elvörösödött. Egy pillanatig mozdulatlanul állt, már azt hitték, földhöz vágja a kezében tartott fecskendőt. Aztán lassan kifutott a vér az arcából.

– Igen? – mondta. – Na jó. Gyere!

Mihelyt kimentek, a Kibernetikus védőruhát kapott fel, és gyorsan összeszedte a radioaktív törmeléket. Előhúzta a falból a takarító félautomatát, és a megmaradt foltra irányította. A dupla mozdulatlanul feküdt, nézte a sürgő-forgó Kibernetikust, s néhányszor halkan köhintett. Vagy tíz perc múlva visszajött a Fizikus és a Doktor. A Fizikuson fehér vászonruha volt, nyakát és kezeit vastag kötés takarta.

– Készen is vagyunk – mosolygott majdnem vidáman a Kibernetikusra. – Semmi az egész, első fokú, vagy még az sem.

A Doktor és a Kibernetikus hozzálátott, hogy felemelje a földről a duplát. Az megértette, mit akarnak, felállt, és engedelmesen kicammogott a laboratóriumból.

– De mire volt jó mindez? – kérdezte a Kibernetikus. Idegesen járkált a laborban, minden réshez és zughoz odatartotta a sugárzásmérő fekete csövét. A ketyegés időnként kissé felgyorsult.

– Majd meglátod – felelte nyugodtan a Fizikus. – Ha a duplánk rendes fickó, akkor… majd meglátod.

– És miért nem vettél fel védőruhát? Azt az egy percet sajnáltad?

– A legegyszerűbben kellett megmutatnom – mondta a Fizikus. – Minél természetesebben, minden „adalék” nélkül, érted?

Elhallgattak. A falióra mutatója lassan számlálta a perceket. A Kibernetikust már-már elnyomta az álom. A Fizikus ügyetlenül cigarettára gyújtott a kötésből kiálló ujjaival. Egyszer csak berontott a Doktor foltos fehér köpenyében, és dühösen rátámadt a Fizikusra:

– Te vagy az oka! Te voltál, igaz?! Mit csináltál vele?!

– Miért, mi van? – nézett fel a Fizikus.

– Nem akar fekve maradni! Alig tudtam ellátni, folyton feláll, és az ajtóhoz csörtet. Na, már itt is van… – tette hozzá halkabban.

A dupla bejött. Esetlenül sántikált. Maga után húzta a letekeredett kötés végét.

– Nem gyógyíthatod akarata ellenére – jelentette ki szárazon a Fizikus. – Ledobta a cigarettáját, felállt, és rátaposott. – Elhozzuk a kalkulátort a kormányfülkéből, jó? Annak a legnagyobb az extrapolációs tere – fordult a Kibernetikushoz. Az összerezzent, mintha álmából ébredt volna. Talpra ugrott, kábán körülnézett, és kisietett. Az ajtót nyitva hagyta. A Doktor a laboratórium közepén állt, ökölbe szorított kezét köpenye zsebébe dugva. A halk csosszanásra megfordult. Ránézett a lassan közeledő óriásra, és felsóhajtott.

– Már tudod? – kérdezte. – Már tudod, igaz?

A dupla köhintett.

A másik három az egész napot átaludta. Estefelé ébredtek fel. Egyenesen a könyvtárba mentek. Meghökkentő kép fogadta őket. Az asztalokon, a padlón, minden szabad széken halomszám hevertek a könyvek, térképek, nyitott albumok. Telerajzolt papírlapok százai borították a földet, a szétdobált könyvek közé a legkülönbözőbb tárgyak keveredtek: készülékek alkatrészei, színes ábrák, konzervdobozok, tányérok, nagyítóüvegek, kézi számológépek, tekercsek. A falhoz támasztott tábláról krétaporos víz csurgott, a kiszáradt krétapor vastag, kemény rétegben borította a három ember kezét, ruhaujját, még a térdüket is. Borostásan, véres szemmel ültek a duplával szemben, és nagy bögrékből kávét ittak. A könyvtár közepéről kivitték az asztalt, helyén a nagy elektronikus kalkulátor állt.

– Hogy megy? – érdeklődött az ajtóból a Koordinátor.

– Remekül. Már ezerhatszáz fogalmat egyeztettünk – felelte a Kibernetikus. A Doktor felállt. Még mindig fehér köpenyben volt.

– Rákényszerítettek – mondta. – Ez sugárbeteg – mutatott a duplára.

– Sugárbeteg?! – A Koordinátor belépett. – Hogyhogy?

– Átjött a radioaktív folton, a fal nyílásában – magyarázta a Fizikus. Félretette félig kiivott kávéját, és a gép mellé térdelt.

– Már tíz százalékkal kevesebb a fehér vérsejtje, mint hét órával ezelőtt – mondta a Doktor. – Hialin-degeneráció, pontosan úgy, mint az embernél. El akartam különíteni, nyugalomra lenne szüksége, de nem hagyja magát gyógyítani, mert a Fizikus azt mondta neki, hogy úgysem használ semmi!

– Igaz ez? – fordult a Koordinátor a Fizikushoz. Az fel sem nézett a búgó készülékről, csak bólintott.

– És csakugyan menthetetlen…? – kérdezte a Mérnök.

A Doktor vállat vont.

– Nem tudom! Ha ember volna, azt mondanám, hogy harminc százalék esélye van. De hát nem ember. Kezd már egy kicsit apatikussá válni. De talán csak azért, mert kimerült, és rég nem aludt. Ha elkülöníthetném…

– Minek? Hiszen így is megcsinálsz vele mindent, amit akarsz – mondta a Fizikus. Fel sem nézett, buzgón szerelt valamit a gépen bekötözött kezével.

– És veled mi történt? – kérdezte a Koordinátor.

– Megmagyaráztam neki, hogyan kapta a sugárbetegséget.

– Ilyen pontosan megmagyaráztad?! – fakadt ki a Mérnök.

– Muszáj volt.

Egy darabig hallgattak.

– Ami történt, megtörtént – mondta lassan a Koordinátor. – Jól vagy rosszul, de megtörtént. És most mi van? Mit tudtok már?

– Sokat.

A Kibernetikus válaszolt.

– Már nagyon sok szimbólumunkat ismeri, főleg a matematika területéről. Az információelméleten nagyjából végigmentünk. A legnehezebb ügy a duplák elektromos írása. Különleges készülék nélkül nem tudjuk megtanulni, ilyen készülékünk pedig nincsen, és időnk sincs rá, hogy megszerkesszük. Emlékeztek a testükbe vezetett csődarabokra? Hát képzeljétek, az az írókészülékük! Amikor a dupla a világra jön, rögtön beültetik a testébe azt a csövet – ahogy nálunk régen átfúrták a kislányok fülcimpáját… Kétoldalt elektromos szerveik vannak, azért olyan nagy a testük! Ez a szerv valami agyféle és egyben plazmaelem, amely közvetlenül továbbítja a villamos töltéseket az „íróvezetékbe”. A mi duplánknál a vezeték abban a drótfüzérben végződik a „gallérja” körül, de ez egyénileg különböző. Az írást persze meg kell tanulniuk. A cső beültetése csak előkészítő lépés. Ezt a kis műtétet évezredek óta gyakorolják.

– És csakugyan egyáltalán nem beszélnek? – kérdezte a Vegyész.

– Dehogynem! Hallottátok, hogyan köhécsel? Hát az a beszédjük. Egyetlen „köhintés” egy egész mondat. Erősen gyorsított beszéd. Magnószalagra vettük – frekvenciaspektrumra bomlik.

– Értem! Szóval a hangrezgések frekvenciamodulációján alapul a beszédjük?

– Inkább zörejekről van szó. A beszédhangok zöngétlenek. Zöngés hangokkal kizárólag érzelmeket, hangulatokat fejeznek ki.

– És azok az elektromos szervek… a fegyvereik?

– Nem tudom. De megkérdezhetjük.

Lehajolt, előhúzott a papírlapok közül egy nagy ábrát, amelyen egy dupla vázlatos, függőleges keresztmetszete látszott, rámutatott két hosszúkás, szakaszosan tagolt szervre, és a mikrofonhoz hajolva megkérdezte:

– Fegyver?

A gép másik oldalán, a fekvő duplával szemben lévő hangszóró megreccsent. A dupla, aki az új emberek láttán kissé fölemelte csenevész felsőtestét, egy pillanatig mozdulatlan maradt, aztán köhécselni kezdett:

– Nem – fegyver – recsegte a hangszóró. – Sok bolygófordulat – régen – fegyver.

A dupla megint köhintett.

– Biológiai – fejlődés – csökevényszerv – másodlagos – civilizációs adaptáció – recsegte monoton géphangján a hangszóró.

– Ejha! – dünnyögte a Mérnök. A Vegyész összehunyorított szemmel, feszülten figyelt.

– Hát csakugyan! – tört ki akaratlanul a Koordinátor. Aztán összeszedte magát. – Hogy állnak a tudománnyal? – kérdezte.

– A mi szemszögünkből elég furcsán – mondta a gép mellett térdelő Fizikus. Felállt. – Nem tudom megszüntetni ezt az átkozott recsegést – szólt oda a Kibernetikusnak. – A klasszikus fizikából sokat tudnak – folytatta aztán. – Optika, villamosságtan, mechanika, az utóbbi sajátos módon összekapcsolódik a kémiával, talán mechanokémiának lehetne nevezni. Ebben érdekes eredményeik vannak.

– No?! – lépett előre a Vegyész.

– A részleteket majd később. Mindent rögzítettünk, ne félj. Ugyanebből a kiindulópontból, más irányban haladva tovább, jutottak el az információelmélethez. De azzal, néhány különleges intézményt kivéve, tilos foglalkozni. A leggyengébb pontjuk az atomkutatás, főleg a magkémia.

– Várj csak… hogyhogy tilos? – csodálkozott a Mérnök.

– Egyszerűen nem szabad ilyen kutatásokat folytatni.

– Ki tiltja meg?

– Ez bonyolult kérdés. Mi sem értjük – szólalt meg a Doktor. – A társadalmi viszonyaik a leghomályosabbak.

– Atomkutatással szerintem azért nem foglalkoznak, mert bőven vannak egyéb energiaforrásaik – jegyezte meg a Fizikus.

– Egyszerre csak egy témáról beszéljünk, ha lehet! Mi van azokkal a tilos kutatásokkal?

– Üljetek le. Kérdezzük tovább – mondta a Kibernetikus. A Koordinátor a mikrofonhoz hajolt, de a Kibernetikus visszatartotta.

– Várj! Az a baj, hogy minél bonyolultabb szerkezetű egy mondat, annál kevésbé boldogul a kalkulátor a nyelvtannal. Azonkívül, azt hiszem, a hanganalizátor nem elég szelektív. Válasz helyett sokszor csak rébuszokat kapunk. Egyébként mindjárt meglátjátok.

– A bolygón – sok dupla van – mondta lassan, tagoltan a Fizikus. – Milyen a duplák sokaságának – dinamikus struktúrája?

A hangszóró kettőt vakkantott, és elhallgatott. A dupla elég sokáig nem válaszolt. Aztán rekedten köhintett.

– Kettős – dinamikus struktúra. Kettős – reláció – nyekeregte a hangszóró. – Egész bolygó – központilag – kormányzott társadalom.

– Nagyszerű! – kiáltott fel a Mérnök. Roppant izgatott volt, akárcsak a Vegyész és a Koordinátor, hiszen ők csak most kapcsolódtak be a munkába. A másik három közönyös arccal, mozdulatlanul ült; talán már nagyon fáradtak voltak.

– Ki kormányozza a társadalmat? Ki van a csúcson, egy személy vagy egy csoport? – kérdezte a mikrofonhoz hajolva a Koordinátor. A hangszóró recsegett, búgó jel hallatszott, a készülék műszerfalán kilendült egy piros mutató.

– Rossz a kérdés – magyarázta a Kibernetikus.

– A kalkulátor szótárában nincs megfelelője az olyan szóképnek, hogy „a csúcson”. Várj, majd én megpróbálom.

Előrehajolt.

– Hány dupla van a társadalom kormányánál? Egy? Több? Sok?

A hangszóró gyorsan nyekergett.

– És a kormány, az nem szókép? – kérdezte a Koordinátor. A Kibernetikus megrázta a fejét.

– Információelméleti műszó – mondta gyorsan, mert a dupla már válaszolt is, és a hangszóró szaggatottan tolmácsolta:

– Egy – több – sok – kormány – nem tudható. Nem – tudható – ismételte.

– Mi az, hogy nem tudható? Mit jelent ez? – lepődött meg a Koordinátor.

– Mindjárt kiderül! Te – nem tudod – vagy – senki – nem tudja – az egész bolygón? – mondta a Kibernetikus a mikrofonba. A dupla válaszolt, a kalkulátor fordította:

– Kettős – dinamikus reláció. Egyik – tudható – van. Másik – tudható – nincs.

– Egy szót sem értek! – nézett a Koordinátor a többiekre. – És ti?

– Várj – mondta a Kibernetikus a duplát nézve, aki lassan ismét mikrofonjához hajolt, és kettőt köhintett.

A kalkulátor fordította:

– Sok bolygófordulat – régen – megosztott központi kormányzás. Szünet. Egy dupla – egy kormány. Szünet. Száztizenhárom bolygófordulat így. Szünet. Száztizenegyedik bolygófordulat – egy dupla – kormány – halál. Szünet. Másik dupla – kormány – halál. Szünet. Egy – egy – halál. Szünet. Azután – egy dupla kormány – nem tudható – ki. Nem tudható – ki – kormány. Tudható – központi – kormány. Szünet. Nem tudható – ki – kormány. Szünet.

– Hát ez csakugyan rébusz – mondta a Koordinátor. – Mihez fogtok ezzel?

– Ez nem rébusz – felelte a Kibernetikus. – Azt mondta, hogy a száztizenharmadik évig, mostantól visszafelé számítva, több tagú központi kormányuk volt. „Megosztott központi kormányzás”. Aztán egyszemélyi uralom következett, nyilván valami monarchia vagy zsarnokság. 112-ben és 111-ben – visszafelé számítják az éveket, a mostani a nulla – palotaforradalmak zajlottak le. Két év alatt négy uralkodó követte egymást, mindegyik meghalt, persze nem természetes halállal. Aztán jött egy új uralkodó, és nem lehetett tudni, ki az. Tudták, hogy létezik, de nem tudták, kicsoda.

– Hogyhogy? Névtelen uralkodó? – csodálkozott a Mérnök.

– Úgy látszik. Próbálkozzunk tovább. A mikrofon felé fordult.

– Most tudható, hogy egy személy kormányozza a társadalmat, de nem tudható, ki az? Így van? – kérdezte. A kalkulátor krákogott valamit, a dupla visszaköhintett, tétován elhallgatott, aztán tovább köhécselt, és a hangszóró válaszolt:

– Nem. Nem így van. Szünet. Hatvan bolygófordulat – tudható, egy dupla központi kormány. Szünet. Azután tudható, senki. Szünet. Senki. Senki központi kormány. Így tudható. Senki kormány. Szünet.

– Most már én sem értem – vallotta be a Fizikus.

A Kibernetikus a gép fölé görnyedt, ajkát harapdálta.

– Várjatok. Az általános információ az, hogy nincs központi hatalom? Igen? – mondta a mikrofonba. – A valóság pedig az, hogy van központi hatalom. Igen?

A kalkulátor károgó hangokat hallatva értekezett a duplával. Az emberek a hangszóró felé fordulva vártak.

– Ez az igazság. Igen. Szünet. Aki információ – van központi kormány – az van, nincs. Aki – ilyen – információ – az van, nincs. Az régen van, aztán nincs.

Az emberek némán összenéztek.

– Aki azt mondja, hogy a hatalom létezik, az megszűnik létezni. Így mondta? – szólalt meg halkan a Mérnök. A Kibernetikus lassan bólintott.

– De hát ez lehetetlen! – kiáltott fel a Mérnök. – Hiszen a hatalomnak székhelye van, törvényeket, rendeleteket kell kiadnia, nyilván vannak alárendelt végrehajtó szervei, fegyveres erői. Hiszen találkoztunk is velük…

A Fizikus a Mérnök karjára tette a kezét. A Mérnök elhallgatott. A dupla hosszasan köhécselt. A kalkulátor zöld szeme sebesen villogott. Egy darabig csak a gép zümmögése hallatszott, aztán megszólalt a hangszóró:

– Kettős – információ. Szünet. Aki egyik információ – az van. Szünet. Aki – másik információ – az régen van, azután nincs. Szünet.

– Létezik egy zárolt információ? – szólt a Fizikus a mikrofonba. – Így van? Aki ezzel az információval kapcsolatos kérdéseket tesz fel, azt halál fenyegeti, így van?

A másik oldalon a gép megint nyekergett valamit, a dupla köhécselt.

– Nem. Nem így van. Szünet – válaszolta közönyös hangján a kalkulátor. Minden szó után kis szünetet tartott. – Aki régen van, azután nincs – az nem halál. Szünet.

Fellélegeztek.

– Tehát nem halálbüntetés! – kiáltott fel a Mérnök. – Kérdezd meg, hogy akkor mi történik velük! – fordult a Kibernetikushoz.

– Attól tartok, nem fog menni – mondta a Kibernetikus, de a Koordinátor és a Mérnök ragaszkodott a kérdéshez. Végül megadta magát.

– Ahogy akarjátok. De az eredményért nem felelek.

– Milyen annak a jövője, aki a zárolt információt terjeszti? – mondta a mikrofonba.

A kalkulátor és az ernyedten fekvő dupla rekedt párbeszéde elég soká tartott. Végre megszólalt a hangszóró:

– Az, aki ilyen információ beiktatva önkormányzó csoport ismeretlen fok valószínűség degeneráció szünet. Kumulatív effektus szó hiányzik alkalmazkodás szükségszerűség harc erő lelassulása potenciál szó hiányzik szünet. Kevés bolygófordulat halál szünet.

– Mit mondott? – fordult a Vegyész, a Koordinátor és a Mérnök egyszerre a Kibernetikushoz. Az megvonta a vállát.

– Fogalmam sincs. Mondtam, hogy ez nem fog menni. Túlságosan bonyolult kérdés. Fokozatosan kell haladnunk. Annyi biztos, hogy az ilyen személy sorsa nem irigylésre méltó. Korai halál várja, az utolsó mondat teljesen világos volt, de az egész folyamat mechanizmusáról sejtelmem sincs. Önkormányzó csoportok, azt mondja… Persze, erről is gyárthatunk hipotéziseket, de nekem már elegem van az önkényes találgatásokból.

– Jó – mondta a Mérnök –, akkor kérdezd meg, mi az a gyár ott északon.

– Már megkérdeztük – felelte a Fizikus. – Ez is nagyon bonyolult história. Van róla egy elméletünk…

– Miért csak elmélet? Nem válaszolt világosan? – szólt közbe a Koordinátor.

– Nem, mert ez is magasabb szintű jelenségekkel függ össze. Ami magát a gyárat illeti, akkor hagyták ott, amikor éppen megkezdte volna a termelést. Ezt pontosan tudjuk. Kevésbé világos, hogy miért. Nem egészen ötven évvel ezelőtt belefogtak egy tervbe, amelynek célja a duplák biológiai átalakítása volt. A szervezet működését akarták átformálni, vagy talán az egész testalkatot… Sötét ügyek ezek. Éveken át különféle beavatkozásokat hajtottak végre csaknem az egész lakosságon. Nem annyira az élő nemzedéket akarták átformálni, inkább a következőket, a gének irányított mutációi révén. Legalábbis mi így értettük. A biológiai kérdéseket nagyon nehéz tisztázni vele.

– Hogyan képzelték az átalakítást? Milyen irányban? – kérdezte a Koordinátor.

– Azt nem sikerült kideríteni – felelte a Fizikus.

– No, valamit azért tudunk –jegyezte meg a Kibernetikus. – A biológia, főleg az életfolyamatok kutatása különleges területnek számít náluk, nem olyan, mint a többi tudományág. Inkább amolyan doktrína.

– Talán vallási jellegű – vetette közbe a Doktor. – De a vallásuk inkább az evilági életre vonatkozó parancsolatok és szabályok rendszere, nincsenek transzcendentális elemei.

– Sohasem hittek egy teremtőben? – kérdezte a Koordinátor.

– Azt nem tudjuk. Értsd meg, az olyan elvont fogalmakat, mint vallás, isten, erkölcs, lélek, a kalkulátor nem tudja azonosítani. Konkrét kérdések hosszú sorát kell feltennünk, és a válaszok, félreértések, egymást részben fedő jelentések egész tömegéből igyekszünk kihozni az értelmes és általánosított extrapolációt. Szerintem az, amit a Doktor vallásnak nevez, egyszerűen hagyomány, történelmileg egymásra rétegeződött szokások, rítusok.

– De mi köze lehet a vallásnak vagy a hagyománynak a biológiai kutatáshoz? – kérdezte a Mérnök.

– Éppen ez az, amire nem tudtunk rájönni. De annyi biztos, hogy nagyon szoros kapcsolat van közöttük.

– Talán az volt a céljuk, hogy bizonyos biológiai tényezőket hozzáigazítsanak a hiedelmeikhez vagy babonáikhoz?

– Nem, a dolog ennél sokkal bonyolultabb.

– Térjünk vissza a tényekhez – mondta a Koordinátor. – Milyen következményekkel járt ennek a biológiai tervnek a megvalósítása?

– Az lett belőle, hogy torzszülöttek kezdtek a világra jönni, orr nélküli, szem nélküli, egyszemű vagy a kelleténél több szemű egyedek, nyomorékok és rengeteg gyengeelméjű.

– Ó! A mi duplánk meg a többi!

– Igen. Nyilván téves elméletből indultak ki. Tíz-húsz éven át tízezrével jöttek a világra a nyomorék, torz mutánsok. Máig is ennek a szerencsétlen kísérletnek a súlyát nyögik.

– A tervről persze letettek?

– Ezt meg sem kérdeztük – vallotta be a Kibernetikus. A mikrofon felé fordult. – A biológiai átalakítás terve most is létezik? Milyen a jövője?

A kalkulátor hosszan nyekergett. Mintha vitatkoztak volna a duplával. Az Éden-lakó bágyadtan köhécselt.

– Rosszul van? – kérdezte halkan a Doktortól a Koordinátor.

– Hát… jobban, mint vártam. Kimerült, de a beszélgetést nem akarja abbahagyni. Vérátömlesztést sem csinálhatok, mert a mi duplánk vére kicsapja ennek a vérsejtjeit. Nyilván…

– Psszt! – szólt rájuk a Fizikus. A hangszóró megszólalt:

– Terv van, nincs. Szünet. Most – terv régen – nem volt. Szünet. Most – mutációk – betegség. Szünet. Igaz információ: terv volt, most nincs.

– Nem értem – sóhajtott a Mérnök.

– Azt mondja, hogy most az egész tervet letagadják, mintha egyáltalán nem is létezett volna, a mutációkat pedig valami betegségnek nyilvánították. Az igazság az, hogy a tervet végrehajtották, aztán elvetették, de nem ismerték be nyilvánosan a kudarcot.

– De kik?

– Hát, az az állítólag nem létező hatalom.

– Várjatok – mondta a Mérnök –, hogy van ez? Mióta az utolsó névtelen uralkodó letűnt, az „anarchia korszaka” köszöntött be? De akkor ki hajtotta végre a tervet?

– Hiszen hallottad. Senki sem hajtotta végre. Nem is volt semmiféle terv. Ezt állítják most.

– No jó, de akkor, ötven vagy hány évvel ezelőtt?

– Akkor mást állítottak.

– De hát ez teljes képtelenség!

– Miért? Hiszen tudod, hogy a Földön is vannak bizonyos jelenségek, amelyekről nem beszélnek nyilvánosan, bár tudnak róluk. A társasági életben például nélkülözhetetlen némi képmutatás. Nálunk ez mellékes, szűk körű jelenség, náluk viszont mindenre kiterjed.

– Mindez zavaros és valószínűtlen – jelentette ki a Mérnök. – És mi köze van az egészhez az északi gyárnak?

– Valami olyasmit kellett volna termelnie, ami a terv végrehajtásával függött össze. Talán a beavatkozásokhoz szükséges készülékeket vagy olyan tárgyakat, amelyekre nekik maguknak nem volt szükségük, csak a jövendő, „átalakított” nemzedékek vették volna hasznát. De ezek csak az én feltevéseim – tette hozzá nyomatékosan a Kibernetikus. – Nem tudjuk, hogy voltaképpen mit gyártottak volna.

– Nyilván több ilyen gyár is volt, igaz?

– A biológiai tervvel összefüggő gyárak: kevés vagy sok? Mennyi? – kérdezte a Kibernetikus. A dupla köhintett, és a kalkulátor szinte azonnal válaszolt:

– Nem tudható. Valószínűség: sok gyár. Szünet. Információ: semmi gyár.

– Úristen, micsoda társadalom… Hátborzongató! – kiáltott fel a Mérnök.

– Miért? Még sohasem hallottál hadititokról vagy ilyesmiről?

– Milyen energiával működnek azok a gyárak? – fordult a Mérnök a Kibernetikushoz, de olyan közel hajolt a mikrofonhoz, hogy a kalkulátor rögtön lefordította a kérdést. A hangszóró egy ideig csak búgott, aztán rákezdte:

– Szervetlen szó hiányzik bio bio szünet entrópia konstans bio rendszer. – A folytatás búgásba és recsegésbe fulladt. Piros lámpa gyulladt ki a készüléken.

– Hiányoznak a szükséges szavak – magyarázta a Kibernetikus.

– Tudod, mit? Kapcsoljuk át polivalenciára! –javasolta a Fizikus.

– Minek? Skizofréniás fecsegést akarsz hallani?

– Hátha abból többet megértünk.

– Miről van szó? – érdeklődött a Doktor.

– Csökkenteni akarja a kalkulátor szelektivitását – magyarázta a Kibernetikus. – Ha valamelyik szó fogalomtartománya nem éles, a kalkulátor azt mondja, hogy nincs rá szava. Ha átkapcsolom polivalenciára, akkor kontaminálni kezd: új szavakat gyárt, szótöredékeket olvaszt össze.

– Így közelebb jutunk a duplák nyelvéhez – erősködött a Fizikus.

– Hát jó. Megpróbálhatjuk.

A Kibernetikus sietve átállított egy kapcsolót. A Koordinátor a duplára nézett. Az Éden-lakó most behunyt szemmel feküdt. A Doktor odament hozzá, megvizsgálta, aztán szótlanul visszaült a helyére.

A Koordinátor beszélni kezdett a mikrofonba.

– Ettől a helytől délre – van egy völgy. Ott – nagy épületek, az épületekben csontvázak, körülöttük, a földben – sírok. Mi az?

– Várj! Sírok, az nem jelent semmit.

A Kibernetikus maga felé hajlította a mikrofont.

– Délen – építészeti konstrukció, mellette a földben üregek; az üregekben holttestek. Halott duplák. Mit jelent ez?

A kalkulátor ezúttal hosszabb ideig váltott nyekergő hangokat a duplával. Észrevették, hogy a gép most először tesz fel magától is újabb kérdéseket. Végül megszólalt a monoton géphang:

– Dupla fizikai munka nem. Szünet. Elektromos szerv munka igen, de akceleroinvolúció degeneráció visszaélés. Szünet. Délen önkormányzó prokrusztika példázása szünet. Bioszociozárlat antihalál szünet. Társadalmi elszigetelődés nem erőszak, nem kényszer szünet. Önkéntesség szünet. Csoport mikroadaptációja centroönvonzás termelés igen nem szünet.

– Nesze neked! – A Kibernetikus mérgesen nézett a Fizikusra. – „Centroönvonzás”, „antihalál”, „bioszociozárlat”. Nem megmondtam? Mit tudsz ebből kihámozni?

– Nyugi – csitította a Fizikus. – Valami kényszermunkáról van szó.

– Csudát! Azt mondta: „nem erőszak, nem kényszer”. „Önkéntesség”.

– No jó, akkor kérdezzük meg még egyszer. – A Fizikus magához húzta a mikrofont. – Nem érthető – tagolta. – Mondd meg – nagyon egyszerűen – mi van a déli völgyben? Lakótelep? Fegyház? Elkülönítő tábor? Termelőüzem? Kik dolgoznak ott? Mit termelnek? Es minek? Milyen célból?

A kalkulátor legalább öt percig tanácskozott a duplával, majd végre megszólalt:

– Izolomikrocsoport önkéntesség interoadhézió nem kényszer. Szünet. Minden egyes dupla szemben izolomikrocsoport. Szünet. Fő reláció centripetális önvonzás szünet. Kötőanyag gyulölködüh szünet. Aki bűn az büntetés. Szünet. Aki büntetés az izolomikrocsoport önkéntesség szünet. Mi az izolomikrocsoport? Szünet. Polindividuális visszacsatolásos interreláciők gyulölködüh önmeg gyulölködüh önmeg szünet. Belső szociopszicho cirkuláció antihalál szünet.

– Várjatok! – kiáltotta a Kibernetikus, látva, hogy a többiek nyugtalanul mocorognak. – Mi az az „önmeg”?

– Önmeg… mentés – bökte ki a kalkulátor. Ezúttal meg sem kérdezte a duplát.

– Ja úgy! Önfenntartási ösztön! – kiáltotta a Fizikus, és a kalkulátor sietve megerősítette:

– Önfenntartási ösztön. Igen. Igen.

– Csak azt ne meséld, hogy te értetted, mit mondott! – pattant fel a Mérnök.

– Nem tudom, hogy jól értettem-e, de sejtem. A büntető intézményeikről van szó. Úgy látszik, afféle mikrotársadalmak, autonóm csoportok, amelyek egymást tartják sakkban.

– Hogyhogy? Őrök nélkül? Felügyelet nélkül?

– Igen. Világosan megmondta, hogy nincs semmiféle kényszer.

– Az lehetetlen!

– Miért volna lehetetlen? Képzelj el két embert, az egyiknél van a gyufa, a másiknál a gyufásdoboz. Gyűlölhetik egymást, de tüzet csak együtt gyújthatnak. A gyülölködüh, az düh és gyűlölködés, vagy valami hasonló. A csoport együttműködése tehát a visszacsatoláson alapul, mint az én példámban, de persze nem ilyen egyszerűen! A kényszer mintegy magától jön létre: a csoport belső helyzete az, ami megteremti.

– No jó, de hát mit csinálnak? Hogyan élnek? És kik fekszenek a sírokban? És miért?

– Nem hallottad, mit mondott a kalkulátor? „Prokrusztika.” Gondolj a Prokrusztész-ágyra!

– Ne hülyéskedj! Honnan tudna a dupla Prokrusztészről?!

– Nem a dupla, hanem a kalkulátor! A legközelebb álló fogalmat keresi ki a szemantikai spektrumból, a rezonancia alapján! A csoportokban kimerítő munka folyik. Lehetséges, hogy céltalan és értelmetlen munka, azt mondta, „termelés igen nem”. Tehát azért termelnek, mert muszáj, mert ez a büntetésük.

– Hogyhogy muszáj? Ki kényszeríti őket, ha nincs semmiféle őrség?

– De makacs vagy! A termelés kérdésében tévedhetek, de az biztos, hogy a kényszert a helyzet teremti. Nem hallottál még kényszerhelyzetekről? Teszem azt, egy süllyedő hajón nagyon kevés a választási lehetőség. Talán egész életüket egy ilyen hajón töltik… A szervezetük megsínyli a fáradságos munkát, így keletkezik a „biozárlat”, talán az elektromos szervükben.

– Azt mondta, „bioszociozárlat”. Ez valami más lehet.

– De hasonló. A csoportban adhézió érvényesül, kölcsönös vonzás, vagyis a csoport mintegy önmagára van utalva, elkülönül a társadalomtól.

– Nagyon ködös história. Végül is mit csinálnak azokban a csoportokban?!

– Honnan tudjam? Én is pontosan annyit tudok, mint te. Ne felejtsd el, hogy nemcsak mi érthetjük félre az információkat: a kalkulátor és a dupla párbeszédében is biztosan sok a félreértés, a jelentéseltolódás! Talán külön tudományág náluk ez a „prokrusztika”, az ilyen csoportok dinamikájának elmélete! Előre megtervezik a csoportban érvényesülő cselekvésmódokat, konfliktusokat, kölcsönhatásokat. Úgy tervezik meg és osztják el a funkciókat, hogy a düh, félelem és gyűlölet sajátos egyensúlya, cseréje, keringése jöjjön létre, hogy ezek az érzések összeforrasszák a csoport tagjait, és egyben megakadályozzák, hogy a csoporton kívül bárkivel is közös nyelvet találjanak…

– Ezek a te egyéni variációid a kalkulátor skizofrén zagyvaságaira, és nem magyarázat! – fakadt ki a Vegyész.

– Nagyon kimerült – mondta a Doktor. – Legfeljebb még egy-két kérdést. Ki akarja föltenni?

– Tessék, ülj a helyemre! Neked talán jobban megy.

Egy darabig hallgattak.

– Majd én – mondta a Koordinátor. – Honnan tudtál rólunk? – szólt a mikrofonba.

– Információ – meteorit – űrhajó – válaszolt kisvártatva a kalkulátor, miután néhány rövid, krákogó hangot váltott a duplával. – Űrhajó – másik bolygóról – kozmikus sugárzás – degenerált lények. Szünet. Halált hoznak. Szünet. Üvegfal célja elzárás likvidálás. Szünet. Csillagvizsgáló. Szünet. Dörej. Bemértem – a hang irányát – a dörej forrását – becsapódások középpontja űrhajó. Szünet. Idejöttem éjszaka. Szünet. Vártam – Védő áttörte a falat. Bejöttem. Itt vagyok. Szünet.

– Azt a hírt terjesztették, hogy holmi szörnyetegek érkeztek a lezuhant űrhajóval, igaz? – kérdezte a Mérnök.

– Igen. Meg hogy a kozmikus sugárzástól degenerálódtunk. És ezzel az üvegfallal el akarnak zárni minket, elszigetelni a fertőzést. Ő a hang alapján bemérte az ágyúzás irányát, megállapította a célpontot, és így talált meg bennünket.

– Nem féltél a szörnyetegektől? – szólt a Koordinátor a mikrofonba.

– Nem féltél, az nem jelent semmit. Várj csak, milyen szó is volt az? Ja, igen, gyűlölködüh. Így talán lefordítja.

A Kibernetikus a maga furcsa zsargonjában ismét feltette a kérdést a kalkulátornak.

– Igen – válaszolt a hangszóró szinte azonnal. – Igen. De – a lehetőség – egymillió bolygófordulatban egyszer.

– Természetes. Mindegyikünk odament volna – bólintott megértéssel a Fizikus.

– Akarsz velünk maradni? Mi… meggyógyítunk. Nem halsz meg – mondta lassan a Doktor. – Velünk maradsz?

– Nem – felelte a hangszóró.

– El akarsz menni? Vissza akarsz térni a tieidhez?

– Visszatérni – nem – felelte a hangszóró. Egymásra néztek.

– Igazán nem halsz meg! Meggyógyítunk, hidd el! – kiáltott fel a Doktor. – Mondd meg, mit akarsz csinálni, ha majd meggyógyulsz?

A kalkulátor recsegett, a dupla egyetlen, alig hallhatóan rövid hanggal válaszolt.

– Nulla – mondta a hangszóró, mintegy habozva. És kisvártatva megismételte, mintha nem volna benne biztos, hogy jól értették: – Nulla. Nulla.

– Itt maradni nem akar, visszamenni sem akar – mormolta a Vegyész. – Talán… félrebeszél?

A duplára néztek. Világoskék szemei mozdulatlanul nyugodtak rajtuk. A csöndben hallatszott a dupla lassú, tompa lélegzése.

– Elég volt – állt fel a Doktor. – Menjetek ki!

– És te?

– Nemsokára én is megyek. Kétszer vettem be pszihedrint, egy darabig még mellette tudok maradni.

Amikor az emberek felálltak, és az ajtó felé indultak, a dupla kis felsőteste, amely eddig mintha láthatatlan támasznak dőlt volna, hirtelen összeroskadt, szemei becsukódtak, feje hátrahanyatlott.

– De mondjátok, csak mi kérdezgettük őt? Ő miért nem kérdezett tőlünk semmit? – szólalt meg a folyosón a Mérnök.

– Hogyne kérdezett volna! – felelte a Kibernetikus. – A földi viszonyokról, a történelmünkről, az űrhajózás fejlődéséről. Még egy fél órával azelőtt, hogy bejöttetek, sokkal beszédesebb volt.

– Nagyon legyengült, ugye?

– Biztosan. Nagy sugáradagot kapott. De már attól is alaposan elfáradhatott, hogy átgyalogolt a sivatagon, hiszen elég öreg.

– Sokáig élnek?

– Hatvan bolygófordulat körül van az élettartamuk, ez valamivel kevesebb hatvan földi évnél. Az Éden gyorsabban forog a napja körül, mint a Föld.

– Hogyan táplálkoznak?

– Elég különös módon. Úgy látszik, a fejlődés itt más úton haladt, mint a Földön. Közvetlenül képesek feldolgozni egyes szervetlen anyagokat.

– Ez csakugyan különös – vélte a Mérnök.

– Értem már! A föld, amit az az első kihordott! – kapott a fejéhez a Vegyész. Megálltak.

– No igen, de így évezredekkel ezelőtt táplálkoztak. Most rendes körülmények között már sohasem teszik. Azok a karcsú kelyhek a síkságon, tudjátok… azok afféle „élelem-akkumulátorok”.

– Élőlények?

– Azt nem tudom. Mindenesetre kiválasztják a talajból azokat az anyagokat, amelyek a duplák táplálékai, és a „kehelyben” raktározzák őket. Sok különböző fajtájuk van.

– Biztosan tenyésztik, vagy, jobban mondva, termesztik őket – mondta a Vegyész. – Délen egész ültetvényeket láttunk ezekből a kelyhekből. De akkor miért hordta ki a földet az a dupla, amelyik az űrhajóba tévedt?

– Mert a kelyhek sötétedéskor behúzódnak a föld alá.

– De hát elég föld van mindenfelé, miért választotta éppen azt, ami a hajóban volt?

– Talán mert az porhanyós volt, ő meg éhes. Erről nem beszéltünk a… csillagászunkkal. Lehet, hogy az az első csakugyan a déli völgyből menekült…

– Menjetek most aludni, fiúk – fordult a Fizikushoz és a Kibernetikushoz a Koordinátor –, mi pedig munkához látunk. Mindjárt tizenkettő.

– Éjjel tizenkettő?

– Hát persze! Látom, már teljesen elveszítetted az időérzékedet.

– No hallod, ilyen körülmények között…

Lépéseket hallottak a folyosón. A Doktor jött ki a könyvtárból. Kérdően néztek rá.

– Alszik – mondta. – Nagyon rosszul van. Amikor kimentetek, már azt hittem… – Nem fejezte be.

– Már nem beszéltél vele?

– De igen. Illetve… tudjátok, azt hittem, hogy már vége, és megkérdeztem, tehetnénk-e valamit értük. Mindannyiukért.

– És mit mondott?

– Nulla – felelte lassan a Doktor, és a többieknek úgy rémlett, hogy a kalkulátor színtelen géphangját hallják.

– Menjetek most mind a hárman lefeküdni – szólt rövid hallgatás után a Koordinátor –, de még kihasználom az alkalmat, hogy együtt vagyunk, és felteszem a kérdést: elindulunk?

– Igen – mondta a Mérnök.

– Igen – szólt a Fizikus és a Vegyész majdnem egyszerre.

– Igen – helyeselt a Kibernetikus.

– És te? Hallgatsz? Most? – kérdezte a Koordinátor a Doktort.

– Gondolkodom. Tudjátok, én sohasem voltam olyan nagyon kíváncsi…

– Tudom, téged inkább az érdekelt, hogyan lehetne segíteni rajtuk. De hiszen most már tudod, hogy…

– Nem. Nem tudom – szólt halkan a Doktor.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Egy órával később a leeresztett rakodóajtón kigördült a Védő. A Mérnök vezette. Kétszáz méterre a félbemaradt kupolához hasonló, felül befelé hajló üvegfaltól megállt, és munkához látott. A sötétség óriási ugrásokkal menekült a sivatagba. A napnál fényesebb metszésvonalak mentén mennydörgő robajjal hasadt meg a tükörfényes fal, a megolvadt peremű darabok a földre zuhantak, fehér füst gomolygott a fortyogó anyag fölött. A Mérnök hűlni hagyta az építőanyag kockáit, és tovább vágta a falat az annihilátorral. Ablakokat hasított a boltozatba, a vágások mentén lecsordult az izzó, megolvadt massza. A félig áttetsző, homályos fal négyszögletes ablakaiban feltűnt a csillagos ég. Füstgomolyok kavarogtak a homok fölött, a roppant üvegfal erei recsegtek-ropogtak, a kivágott téglák izzó pereme sötétebb vörössé vált. A Védő visszatolatott az űrhajóhoz. A Mérnök messziről megmérte a téglák sugárzását. A műszerek figyelmeztetően búgtak.

– Legalább négy napig kellene várnunk – mondta a Koordinátor –, de majd odaküldjük a Feketét meg a tisztítógépeket.

– Igen, a radioaktivitás csak a felszínen erős. A Fekete majd elintézi nyomás alatti homoksugárral. A maradványokat pedig egy helyre gyűjti és elássa.

– Talán jobb lenne behordani a tatba, a derítőtartályba. – A Koordinátor elgondolkodva nézte a meggyvörösen izzó peremű, nagy téglákat.

– Azt mondod? Minek? – csodálkozott a Mérnök. – Nem használhatjuk semmire, fölösleges teher.

– Nem szeretnék radioaktív nyomokat hagyni… Nem ismerik az atomenergiát, és jobb is, ha nem ismerik meg…

– Talán igazad van – dünnyögte a Mérnök. – Éden… – tette hozzá rövid szünet után. – Tudod, kezd valamilyen kép kialakulni bennem, annak alapján, amit a dupla mondott, a csillagászunk, vagyis inkább… a kalkulátor… Rettenetes kép.

– Az – bólintott lassan a Koordinátor. – A végsőkig menő, szinte már bámulatra méltóan következetes visszaélés… az információelmélettel. Úgy látszik, az információelmélet sokkal szörnyűbb kínzóeszköz lehet, mint minden valóságos kínzókamra… Az információk szűrésével, fékezésével, zárolásával csakugyan ki lehet alakítani egy mértani pontosságú, hátborzongató „prokrusztikát”, ahogyan a kalkulátor nevezte.

– És mit gondolsz, ők… ő érti ezt?

– Hogyhogy érti-e? Ja, arra gondolsz, hogy normálisnak tekinti-e ezt az állapotot? Hát… bizonyos értelemben alighanem igen. Hiszen semmi mást nem ismer. Ámbár hivatkozott a régebbi történelmükre, a közönséges zsarnokokra, aztán a „névtelenekre”, tehát van összehasonlítási alapja. Igen, biztosan, mert ha nem volna, akkor mindezt nem tudta volna elmondani nekünk.

– Ha a zsarnokság jelenti a „régi jó időket”, akkor… köszönöm szépen…

– Mégis, gondold csak végig! Ez az egész… bizonyos fajta… összefüggő fejlődési folyamat. Az egyik zsarnoknak nyilván eszébe jutott, hogy az adott uralmi rendszerben előnyös lesz számára, ha névtelen marad. A társadalom ellenállása, ellenséges érzülete nem összpontosulhat egy konkrét személyre, és ez bizonyos mértékig lefegyverzi.

– Szóval így értelmezed? Az arc nélküli zsarnok!

– Lehet, hogy téves analógia, de… egy idő múlva, amikor már létrejöttek ennek a „prokrusztikának” az elméleti alapjai, a névtelen zsarnok valamelyik utóda még tovább ment: felszámolta – látszólag – még ezt az ismeretlen személyt is, eltörölte önmagát, az egész kormányzati rendszert – természetesen csak a fogalmak, a szavak, a tömegkommunikáció szférájában…

– De miért nincs itt semmiféle szabadságmozgalom? Ezt nem tudom megérteni! Még ha úgy is van, hogy a „bűnözőiket” besorolják holmi autonóm, elszigetelt csoportokba… hiszen ha nincs semmiféle őrség, felügyelet, külső erőszak, akkor az egyéni szökésnek, sőt a szervezett ellenállásnak semmi akadálya!

– Szervezet csak akkor jöhet létre, ha a kölcsönös megértés, a kommunikáció eszközei megvannak.

A Koordinátor kidugta a Védő tornyának ajtaján a Geiger-Müller számláló kis tárcsáját. A ketyegés fokozatosan lassult.

– Figyeld csak meg: bizonyos jelenségeknek van ugyan nevük és összefüggésük a többi jelenséggel, de a nevek is meg a valóságosnak feltüntetett összefüggések is csupán álarcok. A mutációk okozta torzulásokat valami járványos betegségnek nevezik, és biztosan mindennel így van. Ahhoz, hogy úrrá lehessünk a világon, először nevén kell nevezni. Tudás nélkül, fegyver és szervezet nélkül, a többi lakostól elvágva nem sokat tehetnek.

– Igen – mondta a Mérnök –, de… az a jelenet a temetőben vagy az az árok a város közelében azt mutatja, hogy a rend talán mégsem olyan tökéletes, mint az ismeretlen uralkodó szeretné. Meg az is, hogy a duplánk megrémült az üvegfaltól, emlékszel? Úgy látszik, nem megy minden olyan simán.

A sugárzásmérő egyre álmosabban ketyegett a fejük felett. Az űrhajót övező fal tövében az üvegkockák már elsötétedtek, csak a föld füstölgött még, és a forró levegő olyan magas oszlopban vibrált fölötte, hogy a csillagképek furcsán imbolyogtak.

– Úgy határoztunk, hogy elindulunk – folytatta a Mérnök –, pedig… jobban is megismerhetnénk a nyelvüket. Megtudhatnánk, hogyan működik az az átkozott hatalom, amely úgy tesz, mintha nem létezne. És… fegyvert adhatnánk nekik…

– Kinek? Azoknak a szerencsétleneknek, akik olyanok, mint a mi duplánk? Kezébe adnád az annihilátort? Ember!

– Hát akkor… először mi magunk…

– Megsemmisíthetnénk azt a névtelen hatalmat, igaz? – mondta nyugodtan a Koordinátor. – Vagyis… felszabadíthatnánk őket, erőszakkal.

– Ha másképpen nem megy…

– Először is: a duplák nem emberek. Ne felejtsd el, hogy végső soron mindig a kalkulátorral beszélsz, és a duplát csak annyira érted meg, amennyire maga a kalkulátor. Másodszor: azt, ami van, senki sem erőszakolta rájuk. Legalábbis nem egy másik bolygó lakói. Ők maguk…

– Ha így okoskodsz, mindenhez hozzájárulásodat adod. Mindenhez! – kiáltotta a Mérnök.

– Hát hogyan okoskodjam? Egy bolygó lakossága nem zsákutcába tévedt kisgyerek, akit kézen lehet fogni és kivezetni. Istenem, ha ilyen egyszerű lenne a dolog! Gondold meg, Henrik, mivel kezdődne a felszabadítás? Azzal, hogy ölnünk kellene, és minél ádázabb lenne a harc, annál kevésbé ismernénk ki magunkat a helyzetben. Végül már csak azért gyilkolnánk őket, hogy utat törjünk magunknak visszafelé vagy az ellentámadáshoz, és mindenkit megölnénk, aki a Védő elé kerül… Hiszen tudod, milyen könnyen megy ez!

– Tudom – mormolta a Mérnök. – Egyébként – tette hozzá – még akármi megtörténhet. Biztosan figyelnek bennünket, és aligha tetszik nekik, hogy ablakokat vágtunk az ő „áthatolhatatlan” falukba. Számítanunk kell rá, hogy újra megpróbálkoznak valamivel.

– Lehetséges – bólintott a Koordinátor. – Már arra is gondoltam, hogy távolabbi őrszemeket kellene állítani. Elektronikus szemeket és füleket.

– Nagyon sok időbe kerülne. Meg egy csomó anyag is kellene hozzá, pedig amúgy is kevés van.

– Erre is gondoltam, éppen azért nem tudok dönteni…

– Két röntgen másodpercenként. Kiküldhetjük az automatákat.

– Jó. A Védőt pedig vigyük be az űrhajóba… minden eshetőségre.

Délután beborult az ég, és első ízben, amióta a bolygóra érkeztek, langyos eső kezdett szemerkélni. Az üvegfal sötétebb lett, hallatszott, amint domborulatairól csepereg az esővíz. Az automaták buzgón dolgoztak, a pulzomotorokból kilövellt homoksugár sisteregve és sziszegve söpörte végig a földön heverő, nagy téglákat. Üvegszilánkok repültek a levegőbe, a homok híg sárrá vegyült az esővízzel. A Fekete a rakodóajtón át radioaktív maradványokkal teli tartályokat szállított fel az űrhajóba, egy másik automata Geiger-Müller számlálóval megvizsgálta, hogy a tartályok fedele tökéletesen zár-e. Aztán a két gép a megtisztított téglákat a Mérnök által kijelölt helyre vitte. Ott a szikraesőt szóró hegesztőpisztolyok ívhőmérsékletével megolvasztották és összeforrasztották a nagy építőkockákat. Lassan alakulni kezdett az állványzat.

Hamarosan kiderült, hogy kevés az építőanyag. Egész napi munka után, sötétedéskor a Védő ismét előmászott az űrhajóból, és felállt a kilyuggatott fallal szemben. Pokoli látvány következett. Az eső most már úgy zuhogott, mintha dézsából öntenek. Szabálytalan, négyszögletes napok gyúltak ki vakító fénnyel a sötétségben, az atomrobbanások döreje összevegyült a lezuhanó és a földbe fúródó, izzó üvegtéglák tompa puffanásaival. Sűrű füst- és gőzfelhők törtek a magasba, zubogva forrtak fel a tócsák; az eső gőzzé vált a levegőben, nem ért el a földig, a magasban rózsaszínű, zöld és sárga szivárványok miriádjait ragyogtatták fel a robbanások villámai. A Védő feketén, mint egy széntömb, lassan hátrált a sűrű villámlásban. Orrát kissé elfordította, felemelte tompa ormányát, s megint villámlás és mennydörgés reszkettette meg a vidéket.

– Nem is árt ez! – ordította a Mérnök a Koordinátor fülébe. – Hátha megijednek a nagy lármától, és békén hagynak bennünket! Legalább két napra van még szükségünk.

Verítékben fürdő arca – a Védő tornyában olyan hőség volt, mint egy kemencében – higanyálarcnak látszott.

Amikor az emberek lefeküdtek aludni, az automaták megint kimentek, és reggelig lármáztak: homokszivattyúk csőkígyóit vonszolták, üvegtéglákkal csörömpöltek, a hegesztőpisztolyok vakító kék fényében felragyogott és sziporkázott az eső, s a rakodóajtó újabb teli tartályokat nyelt el. A parabolikus szerkezet az űrhajó tatja alatt lassan növekedett, közben a rakodóautomata és a kotrógép a hajótest tövében beleásta magát a domboldalba.

Reggelre, mikor az emberek felkeltek, az üvegtéglák egy részét az automaták már felhasználták a tárna aládúcolására.

– Jó ötlet volt – mondta a Koordinátor. A kormányfülkében ültek, az asztalon műszaki rajzok tekercsei hevertek. – Ha egyszerűen elkezdenénk a dúcokat eltávolítani, a födém hirtelen beomolhatna az űrhajó súlya alatt, és a hajó nemcsak lezuhanna, hanem az automatákat is szétmorzsolná. Biztosan nem lenne idejük kiugrani a gödörből.

– Marad elég energiánk a repüléshez? – kérdezte a Kibernetikus. A nyitott ajtóban állt.

– Akár tízhez is. Szükség esetén a tartályokban lévő radioaktív maradványokat is annihilálhatjuk, bár ez alighanem fölösleges lesz. Fűtőkábeleket vezetünk a tárnába, pontosan szabályozhatjuk a hőmérsékletet. Amikor eléri ennek az üvegfélének az olvadáspontját, a dúcok lassan süllyedni kezdenek. Ha túl gyorsan engednének, bármikor befecskendezhetünk a tárnába egy adag cseppfolyós levegőt. Így estére kiszabadítjuk az űrhajót. Aztán függőleges helyzetbe emeljük…

– Az a következő fejezet – mondta a Mérnök.

Reggel nyolcra eloszlottak a felhők, kisütött a nap. A hajótest óriási hengere, amely eddig mozdulatlanul állt ki a domboldalból, remegni kezdett. A Mérnök figyelte a mozgását, teodolittal mérte a tat lassú süllyedését. A hajó orrát már mélyen aláásták, a kiásott agyagföld helyét üvegoszlopok erdeje töltötte ki. A Mérnök jó messze állt az űrhajótól, majdnem az üvegfalnál, amely a belevágott ablaksorokkal holmi üvegből fújt Colosseum romjára emlékeztetett.

A művelet ideje alatt sem emberek, sem duplák nem maradhattak az űrhajóban. A Mérnök egy ízben megpillantotta a Doktort, aki messziről közeledett, nagy ívben megkerülve a hajó tatját. De annyira lekötötte a műszerek ellenőrzése, hogy ez a kép el sem jutott a tudatáig. Az űrhajó súlyát már csak egy vékony földréteg meg a lágyuló dúcok rendszere tartotta. Tizennyolc vastag drótkötél futott a tatfúvókáktól a legmasszívabb falmaradványokba beolvasztott kampókig. A Mérnök áldotta ezt a falat – nélküle legalább négyszer ennyi ideig tartott volna az űrhajó kiszabadítása és felállítása.

A homokban tekergő kábelek egész hálózata vezette az áramot a tárnába helyezett fűtőcsövekbe. A tárna jól látható nyílásából – kicsit lejjebb, mint ahol a hajótest a dombba fúródott – ritkás füst tódult ki. A sárgásszürke füstgomolyagok lomhán kavarogtak az éjszakai esőtől még nedves föld fölött. Az űrhajó tatja apránként süllyedt. Amikor mozgása meggyorsult, a Mérnök megnyomott egy gombot a készüléken, ekkor a tárnában eltűnő négy gyűrűs vezeték egyikéből cseppfolyós levegő lövellt ki, tompa moraj hallatszott, s a tárna nyílásából piszkosfehér felhők törtek elő.

Egyszerre csak, amikor megint az üvegdúcok lágyításának szakaszánál tartottak, az egész hajótest görcsösen megrándult, és mielőtt még a Mérnök megnyomhatta volna a gombot, a több mint százméteres henger éles csikorgással dőlni kezdett. A tat ívet írt le, egy töredék másodperc alatt négy métert tett meg a levegőben, ugyanakkor a rakéta orra kiszakadt a dombból, homokot és márgát szórva a levegőbe – aztán a keramittal borított kolosszus nem mozdult többé. A földbe nyomta a kábeleket és fémkígyókat; az egyik meg is repedt, cseppfolyós levegő süvítő gejzírje tört fel belőle.

– Kiszabadult!!! – ordította a Mérnök. Csak néhány másodperc múlva ocsúdott fel. A Doktor állt mellette. – Mi van? – motyogta a Mérnök kissé kábán. Nem értette, mit mond a másik.

– Úgy látom, megyünk… hazafelé – szólt a Doktor. A Mérnök hallgatott. – Életben marad – mondta a Doktor.

– Kicsoda? Kiről beszélsz? Ja…

Csak most értette meg. Még egyszer a rakétára nézett, hogy megbizonyosodjék róla: valóban szabadon fekszik.

– No és? Velünk jön? – kérdezte, de már el is indult, sietett, hogy mielőbb megvizsgálhassa az orrpáncélt.

– Nem – felelte a Doktor. A Mérnök után indult, de néhány lépés után megállt, mintha meggondolta volna magát. A repedt csőből még mindig lövellt a cseppfolyós gáz szökőkútja, érezhetően hűvösebb lett tőle. Az űrhajó tetején apró alakok jelentek meg – az egyik eltűnt, kisvártatva a sistergő gázoszlop összezsugorodott, egy darabig még szórta a levegőt jegessé hűtő habot, aztán eltűnt. Furcsa volt ez a hirtelen csend. A Doktor körülnézett, mintha csodálkozna, hogyan került ide, aztán lassan elindult.

***

Az űrhajó függőlegesen állt. Fehér volt, fehérebb a napsütötte felhőknél, és innen lentről úgy látták, hogy magasba nyúló csúcsa máris a felhőket hasítja. Háromnapi nehéz munka volt mögöttük. Már berakodtak. A domboldalon üresen magasodott a nagy, parabolikus lejtő, amelyet az üvegfal tégláiból forrasztottak – a falból, amellyel be akarták őket zárni. Nyolcvan méterrel a föld fölött, a nyitott csapóajtóban négy ember állt. Lefelé néztek. Odalent, a sárgásbarna, lapos földön két parányi alak látszott, az egyik kicsit világosabb a másiknál. Az emberek lenéztek, és látták, hogy a két kis alak mozdulatlanul áll, húsz-harminc méterre a gigászi oszlopokhoz hasonló, enyhén szélesedő fúvókáktól.

– Miért nem mennek már el? – türelmetlenkedett a Fizikus. – Nem tudunk elindulni!

– Nem mennek el – mondta a Doktor.

– Mit jelent ez? Nem akarják, hogy elrepüljünk?

A Doktor tudta, mit jelent ez, de hallgatott. A nap magasan állt. Nyugat felől tornyos felhők közeledtek. A nyitott ajtóból, mint egy pusztaság kellős közepén emelkedő, karcsú torony ablakából, látták a kéklő déli hegyek felhőkbe nyúló csúcsait, a nagy nyugati sivatagot, a napsütötte homokbuckák több száz kilométeren át húzódó sávjait és a keleti dombok lilás erdőtakaróját. Hatalmas térség terült el a kék ég és az éles fényű, delelő kis nap alatt. Az üvegfal csipkés maradványa körülvette a dombot, a rakéta árnyéka úgy vándorolt rajta, mint az óriások napórájának mutatója. Már majdnem elérte a két parányi alakot.

Keleten megdördült az ég – éles sivítás szelte át a levegőt, és a robbanás fekete füstgömbjében a napfénynél is vakítóbb láng villant fel.

– Nini! Ez valami új – mondta a Mérnök.

Újabb dördülés. A láthatatlan lövedék hangja egyre közeledett, a pokoli sivítás körülvette őket, mintha a lövedék a rakéta csúcsát súrolta volna. Vagy ötven méterre a hajótól felnyögött a föld, s göröngyök felhője repült a magasba. Érezték, hogy a rakéta megingott.

– Legénység! – mondta a Koordinátor. – Mindenki a helyére!

– De ők… – horkant fel dühösen a Vegyész, és még egyszer lepillantott. A csapóajtó bezárult.

A vezérlőteremben nem hallatszott a dübörgés, csak a hátrafelé néző képernyők mutatták, hogy a homokon tűzcsokrok villannak fel. A két világos pont még mindig mozdulatlanul állt az űrhajó lábánál.

– Öveket bekapcsolni! – mondta a Koordinátor. – Készen vagytok?

– Készen – hangzott egyszerre mindenfelől a válasz.

– Tizenkét óra hét perc. Rajthoz! Indíts!

– Bekapcsolom a máglyát – mondta a Mérnök.

– Elérte a kritikusát – mondta a Fizikus.

– Cirkuláció rendben – mondta a Vegyész.

– Graviméter a tengelyen – mondta a Kibernetikus.

A Doktor, aki egyforma távolságban függött a homorú mennyezettől és a habszivacs burkolatú padlótól, a hátsó képernyőt nézte.

– Ott vannak? – kérdezte a Koordinátor, és mindenki ránézett. Ez a szöveg nem tartozott a rajt szertartásához.

– Ott – mondta a Doktor. Az űrhajó megremegett: az eddigieknél közelebbi léglökés érte.

– Indítás! – mondta hangosan a Koordinátor. A Mérnök mozdulatlan arccal beindította a hajtóművet. Semmi más nem hallatszott, csak a nagyon gyenge, távoli robbanások – mintha ez a hang egy másik világból érkezett volna, amelyhez semmi közük. Aztán felhangzott egy halk, lassan erősödő, átható sivítás – minden feloldódott és szétfolyt benne, s az emberek, kissé hintázó székükbe süllyedve, legyőzhetetlen erő hatását érezték.

– Tűzön állunk – mondta a Mérnök.

Ez azt jelentette, hogy a rakéta felemelkedett a földről, és csak annyi izzó gázt lövell ki, hogy saját súlyát megtartsa.

– Rendes szinergikus – mondta a Koordinátor.

– Ráállunk – közölte a Kibernetikus, és a nejlonzsinórok megrándultak. A lökéscsillapítók teljes erővel működtek.

– Oxigénmaszkot! – kiáltotta ösztönösen a Doktor, mintha most ébredt volna fel, és maga is szájához rántotta a rugalmas maszkot.

Tizenkét perc múlva kiléptek a légkörből. Változatlan sebességgel távolodtak a csillagos, fekete űrben, egyre táguló csigavonal mentén. A mutatók, jelzőlámpák, műszerórák hatszáznegyven apró fénye hangtalanul lüktetett a vezérlőteremben. Az emberek kioldották a biztonsági öveket, a földre dobták a csatokat és kampókat, és a vezérlőtáblához mentek. Szinte hitetlenül fektették rá a tenyerüket, vizsgálgatták, nem melegszenek-e valahol a vezetékek, nem hallani-e zárlatra utaló neszt. Gyanakodva szimatoltak, égés, izzás szagát keresték a levegőben, sorra nézték a képernyőket, ellenőrizték az asztrodéziai számítógépek mutatóit – minden olyan volt, amilyennek lennie kell, a levegő tiszta, a hőmérséklet szabályos, a vezérlés úgy működött, mintha soha nem is vált volna roncsok halmazává.

A kormányfülkében a Mérnök és a Koordinátor a térképek fölé hajolt.

A csillagtérképek nagyobbak voltak az asztalnál, lelógtak, sokszor beszakadt a szélük. Régen mondogatták, hogy a kormányfülkében nagyobb asztalra van szükség, mert folyton rálépnek a térképekre. Az asztal még mindig ugyanaz volt.

– Láttad az Édent? – kérdezte a Mérnök.

A Koordinátor ránézett. Nem értette.

– Hogyhogy láttam–e?

– Most. Nézz oda!

A Koordinátor megfordult. A képernyőn, kioltva a közeli csillagok fényét, hatalmas opálcsepp ragyogott.

– Szép – mondta a Mérnök. – Azért tértünk le az utunkról, mert olyan szép volt. Át akartunk repülni fölötte.

– Igen – ismételte a Koordinátor –, csak át akartunk repülni fölötte…

– Csodálatos fénye van. Más bolygóké nem ilyen tiszta. A Föld egyszerűen kék. – Nem vették le szemüket a képernyőről.

– Ott maradtak? – kérdezte halkan a Koordinátor.

– Igen. Így akarta.

– Azt gondolod?

– Biztos vagyok benne. Azt akarta, hogy inkább mi… és ne ők. Ez volt minden, amit tehettünk érte.

Egyikük sem szólalt meg. Az Éden távolodott.

– Milyen tisztán ragyog – mondta aztán a Koordinátor. – De… tudod, mit? A valószínűségszámításból az következik, hogy még szebbek is vannak.

(Murányi Beatrix fordítása)

SOLARIS

MEGÉRKEZÉS

Fedélzeti idő szerint tizenkilenc órakor búcsút intettem az akna körül állóknak, és lemásztam a fémlétrán a fülkébe. Éppen annyi hely volt benne, hogy a könyökömet fölemelhessem. Űrruhám csatlakozóját a falból kiálló vezetékbe illesztettem, a szkafander felfúvódott, és moccanni sem engedett többé. A fémburokkal egy testté válva álltam – vagyis inkább lógtam – a levegőágyban.

Felpillantottam: a domború ablakon át az akna fala látszott, még feljebb pedig az akna fölé hajló Moddard arca. De rögtön el is tűnt, és sötét lett, mert leeresztették a súlyos védőkupolát. Nyolcszor egymás után felbúgtak a csavarokat meghúzó villanymotorok. Aztán sziszegő hang jelezte, hogy levegőt bocsátanak a rezgéscsillapítókba. Szemem lassan hozzászokott a sötétséghez. Már láttam az egyetlen mérőóra halványzöld körvonalát.

– Készen vagy, Kelvin? – hangzott a fülhallgatóból.

– Készen, Moddard – feleltem.

– Ne legyen gondod semmire. Az Állomás fogad – biztatott. – Szerencsés utat!

Mielőtt válaszolhattam volna, fent valami csikorgás támadt, és a fülke megrázkódott. Akaratlanul is minden izmomat megfeszítettem, de aztán nem történt semmi.

– Mikor indulok? – kérdeztem. Zizegés hallatszott, mintha finom homok peregne a membránra.

– Máris repülsz, Kelvin. Minden jót! – felelt Moddard közeli hangja. Még fel sem ocsúdtam, amikor széles rés nyílt az arcom előtt, és azon át megláttam a csillagokat. Hiába igyekeztem fölfedezni köztük a Vízöntő Alfáját, amerre a Prométheusz repül. Nem ismertem a Tejútrendszernek ezt a részét, egyetlen csillagképet sem tudtam azonosítani, szikrázó por villogott a keskeny ablak előtt. Vártam, mikor kezd hunyorogni az első csillag. De nem vettem észre. Csak halványodtak és eltünedeztek, belemosódtak a vörösessé fakuló háttérbe. Rájöttem, hogy már a légkör felső rétegeiben járok. Mereven álltam a légpárnák közt, csak magam elé nézhettem. A horizont még most sem látszott. Repültem és repültem, anélkül, hogy éreztem volna, de lassan, alattomosan elöntött a forróság. Odakint halk, éles csikorgás kezdődött, mintha fémmel karcolnának nedves üveget. A mérőóra kis ablakában ugrándozó számok nélkül fogalmam sem lett volna, milyen sebesen zuhanok. A csillagok már eltűntek. Vöröses fény töltötte be a kémlelőnyílást. Fülemben dobolt a vér, égett az arcom, tarkómra hideget fújt a hőszabályozó. Sajnáltam, hogy nem vethettem búcsúpillantást a Prométheuszra – nyilván már látótávolságon kívül volt, amikor az automata berendezés kinyitotta a kémlelőablakot.

Fülkém egyet-kettőt rázkódott, és elviselhetetlenül rezegni kezdett. A vibrálás áthatolt a szigetelőrétegeken és légpárnákon, ezernyi tűvel fúródott a velőmbe, a mérőóra zöld körvonala elmosódott. Hidegvérrel néztem. Nem azért jövök ilyen messziről, hogy a célnál elpusztuljak.

– Solaris Állomás – mondtam. – Solaris Állomás, Solaris Állomás! Csináljatok már valamit! Úgy érzem, baj van a stabilizációval. Solaris Állomás, itt az érkező. Vétel.

És megint elszalasztottam egy fontos pillanatot: a bolygó feltűnését. Hatalmasan, laposan terült el alattam; csak a felszínén húzódó sávok mérete mutatta, hogy még messze vagyok. Vagyis inkább – magasan, mert már átléptem azt a megfoghatatlan határt, amikor egy égitest távolsága magassággá válik. Zuhantam. Egyre zuhantam. Most már éreztem, még akkor is, ha behunytam a szemem. De rögtön kinyitottam, hogy minél többet lássak.

Vártam vagy egy fél percet, aztán megismételtem a hívást. Most sem kaptam választ. A légköri kisülések sortűzszerű dördülései között csak halk moraj hallatszott a fülhallgatóból, olyan mély és öblös, mintha a bolygó hangja lenne. A kémlelőnyílást hályog futotta be, és eltakarta a narancsvörös eget. Az ablak elsötétült. Akaratlanul összerándultam, amennyire a légpárna engedte, de a következő pillanatban rájöttem, hogy felhőben vagyok. A felhőréteg felröppent, mintha elfújták volna. Hol fényben, hol árnyékban siklottam tovább, a fülke forgott a hossztengelye körül, és a hatalmas, puffadt naptányér méltóságosan elúszott az arcom előtt, balról bukkant fel, és jobbra tűnt el. A dörgésen és a morajon keresztül távoli hang kezdett a fülembe duruzsolni.

– Solaris Állomás hívja az érkezőt, Solaris Állomás hívja az érkezőt! Minden rendben. Az érkező az Állomás ellenőrzése alatt van. Solaris Állomás üzeni az érkezőnek, készüljön fel a nulla másodperckor történő leszállásra, figyelem, kezdem! Kettőszázötven, kettőszáznegyvenkilenc, kettőszáznegyvennyolc…

A szavakat elválasztó rövid sípolások elárulták, hogy nem élő ember beszél. Ez, enyhén szólva, furcsa volt. Rendszerint az egész társaság kirohan a repülőtérre az új ember elé, kivált, ha egyenesen a Földről jön. De nem sokáig töprenghettem ezen, mert az óriási karika, amit a nap rajzolt körém, hirtelen tótágast állt a síksággal együtt, amely felé repültem, aztán átbillent ellenkező irányba. Hintáztam, mint a súly egy hatalmas ingán, és a szédüléssel küszködve megpillantottam a bolygó falként felmeredő, piszkoslila és feketés sávokkal barázdált végtelen síkján egy zöld-fehér négyzetes, pici sakktáblát: az Állomás irányítójelét. Ebben a percben nagyot csattanva elvált valami a fülke tetejétől – a hosszú nyakú, gyűrűs ejtőernyőbe vadul belekapott a szél. Elmondhatatlanul földi íze volt ennek a hangnak: hosszú hónapok óta az első igazi szélzúgás.

Az események gyorsuló iramban követték egymást. Eddig csak tudtam, hogy zuhanok. Most láttam. A zöld-fehér sakktábla rohamosan nőtt, felismertem a hosszúkás testet, amelyre ráfestették: ezüstösen fénylő cethal, oldalából radarantennák nyúltak ki, falán ablaksorok sötétlettek. Már az is látszott, hogy a fémkolosszus nem a bolygó felszínén nyugszik, hanem fölötte lebeg – a tintafekete háttéren ott úszik árnyékának még sötétebb, tojásdad foltja. Ugyanakkor megpillantottam az óceán lustán mozgó, lila hátú barázdáit; a felhők hirtelen a magasba szöktek, peremük bíborvörösen lángolt, köztük szürkésnaranccsá fakult a lapos, távoli ég, aztán minden összefolyt: dugóhúzóba kerültem. Mielőtt megszólalhattam volna, egy gyors ütés visszapofozta a fülkét függőleges helyzetébe, s a kémlelőablakban higanyos fénnyel csillant fel a ködös látóhatárig hullámzó óceán. Az ejtőernyő csattogó huzalai és gyűrűi hirtelen leváltak, a szél messze sodorta őket a hullámok fölött, a fülke pedig a mesterséges erőtérre jellemző sajátos, lassított mozgással, szelíden hintázott lefelé. Utoljára néhány négyzetes repülőkatapult és két, alighanem több emelet magas, csipkés rádióteleszkóp–ernyő villant fel a szemem előtt. Éles, rugalmas acélcsattanással megállt a fülke, valami kinyílt alattam, és a fémdoboz, vigyázzban álló utasával, nagyot szusszanva befejezte száznyolcvan kilométeres utazását.

– Solaris Állomás. Nulla másodperc. A leszállás befejeződött. Vége – darálta gépiesen az ellenőrző berendezés. Megragadtam a kétoldalt, vállmagasságban kiálló fogantyúkat (furcsa nyomás nehezedett a mellemre, belső szerveim mintha ólomból lettek volna), és szétkapcsoltam a köldökzsinórt. Zöld betűs FÖLD felirat gyulladt ki, és a fülke fala megnyílt; a levegőágy enyhén hátba taszított, előre kellett lépnem, hogy el ne essek.

Szkafanderem méla sóhajhoz hasonló, halk sziszegéssel eresztette ki a levegőt. Szabad voltam.

Ezüst tölcsér magas kupolája alatt álltam. Falán színes csövek kötegei ágaztak szét, és tűntek el kerek nyílásokban. Hátranéztem. A szellőzőablakok zúgva szívták ki a leszállásnál behatolt mérgező bolygólég maradványait. Szivar alakú fülkém egy acélpad csészeforma mélyedésében állt üresen, mint a fölrepedt selyemgubó. Borítólemezei piszkosbarnára pörkölődtek. Lementem a kis lejtőn. Innen érdes műanyag réteg fedte a fémpadlót. A rakétaszállító kocsik – közönséges, kerekes kordék – helyenként egészen az acélig kikoptatták. A szellőztető szivattyúk hirtelen elhallgattak, és néma csönd lett. Kissé tanácstalanul nézelődtem, vártam, hogy valaki előjön, de egy lélek sem mutatkozott. Csak egy világító neonnyíl tessékelt a hangtalanul sikló mozgójárda felé. Ráléptem. A csarnok mennyezete szépen lejtő parabolaívvel olvadt bele a csőszerű folyosóba. A falmélyedésekben halomba dobált gázpalackok, gyűrűs ejtőernyők, tartályok, ládák hevertek egymás hegyén-hátán. Ezt is furcsállottam. A mozgójárda odáig vitt, ahol a folyosó kerek helyiségbe torkollik. Ott még nagyobb volt a rendetlenség. Olajos tócsa kúszott elő a garmadába hányt bádogkannák alól. Kellemetlen bűzt árasztott. A ragacsos folyadékban jól látszottak a különböző irányba induló lábnyomok. A bádogkannák között fehér távírószalag-kígyók, papírcafatok és hulladékok hevertek, mintha ide söpörnék a szemetet a kabinokból. Megint kigyulladt egy zöld nyíl, a középső ajtó felé irányított. Szűk folyosóba jutottam, amelyben két ember alig mehetett volna el egymás mellett. Égre néző, lencsés üvegű tetőablakok világították meg. Újabb, zöld-fehér négyzetes ajtó. Félig nyitva állt. Beléptem. Ívelt falú kabin, egyetlen nagy panorámaablak, mögötte a ködfátyolos, vörös égbolt. Lent a némán vonuló hullámok feketés dombjai. A falak mentén csupa nyitott szekrény, bennük műszerek, könyvek, mosatlan poharak, poros termoszok. A piszkos padlón öt-hat önjáró gépasztalka, köztük néhány lelappadt fotel, amelyekből kieresztették a levegőt. Csak az egyik, hátradöntött támlájú szék volt felfújva. Ebben napégette arcú, cingár emberke ült. Orráról, arccsontjairól cafatokban hámlott a bőr. Megismertem: ez Snaut, Gibarian helyettese, a kibernetikus. Annak idején néhány igen eredeti cikket tett közzé a szolarisztikai évkönyvben. Személyesen még nem találkoztam vele. Lyukacsos inget viselt, amiből itt-ott kiütköztek lapos mellkasának ősz szőrszálai, meg pecsétes térdű, vegyszerekkel kiégetett, hajdan fehér vászonnadrágot, annyi zsebbel, mint amennyi egy szerelőnek van. Kezében műanyag körtét szorongatott – ilyenből isznak a mesterséges gravitáció nélküli űrhajókon. Káprázó szemmel meredt rám. Ernyedt ujjai közül kihullott az edény, és kettőt-hármat ugrott a padlón, mint egy léggömb. Pár csepp átlátszó folyadék ömlött ki belőle. Snaut lassan halálsápadt lett. Szólni sem bírtam a megdöbbenéstől, és ez a néma jelenet olyan soká tartott, hogy rémülete valami megfoghatatlan módon rám is átragadt. Elindultam felé. Összekunkorodott a fotelban.

– Snaut… – suttogtam. Megrándult, mintha arcul ütöttem volna. Hideglelős iszonyattal meredt rám, és rekedten hörögte:

– Én nem ismerlek, én nem ismerlek, mit akarsz…?

A kiömlött folyadék gyorsan párolgott. Alkoholszagot éreztem. Ivott? Részeg? De mitől ijedt meg ennyire? Földbe gyökerezve álltam a szoba közepén. Térdem remegett, fülembe mintha vattát dugtak volna. Éreztem talpam alatt a padlót, de úgy rémlett, hogy még ez sem egészen biztos. A domború ablaküveg mögött lassan mozgott az óceán. Snaut makacsul bámult véres szemével. Arcán fölengedett a félelem, de a leírhatatlan undor nem tűnt el róla.

– Mi van veled…? – kérdeztem halkan. – Beteg vagy?

– Hogy aggódsz értem… – szólalt meg fojtott hangon. – Nagyszerű. Te majd vigyázol rám, mi? De miért énrám? Én nem ismerlek.

– Hol van Gibarian? – faggattam. Egy pillanatra elállt a lélegzete, szeme újból üvegessé vált, valami fellobbant és kialudt benne.

– Gi… giba… – hebegte. – Nem! Nem!!!

Hangtalan, eszelős vihogás rázta meg, mely hirtelen abbamaradt.

– Gibarianhoz jöttél…? – firtatta csaknem nyugodtan. – Gibarianhoz? És mit akarsz vele csinálni?

Úgy méregetett, mintha most egyszerre ártalmatlanná váltam volna; gyilkos megvetés áradt a szavaiból és még inkább a hangjából.

– Miket beszélsz… – dadogtam kábultan. – Hol van?

Elhűlve meredt rám.

– Nem tudod…?

Részeg, gondoltam. Holtrészeg. Felforrt az epém. Egyszerűen ott kellett volna hagynom, de kifogytam a béketűrésből.

– Térj már észhez! – förmedtem rá. – Honnan tudhatnám, hogy hol van, mikor most érkeztem! Mi van veled, Snaut?!!!

Leesett az álla. Megint elakadt a lélegzete, de valahogy másképp, és egyszerre világosság gyúlt ki a szemében. Reszkető kezével megragadta a fotel karfáját, és nagy nehezen talpra állt, csak úgy ropogtak az ízületei.

– Hogy? – kérdezte majdnem kijózanodva. – Érkeztél? Honnan érkeztél?

– A Föld nevezetű bolygóról – dühöngtem. – Hallottál már róla? Úgy látszik, nem!

– A Fö… Uramisten… Akkor te vagy… Kelvin?!

– Persze. Mit nézel úgy? Mi van ezen csodálkoznivaló?

– Semmi – felelte sűrűn hunyorogva. – Semmi. Megtörölte a homlokát.

– Ne haragudj, Kelvin, igazán semmi, csak, tudod, a meglepetés. Nem számítottam rád.

– Hogyhogy nem számítottál? Hiszen már hónapokkal ezelőtt megkaptátok az értesítést, és Moddard ma is táviratozott, a Prométheuszról…

– Igen. Igen… persze, csak tudod, itt most egy kis… felfordulás van.

– Azt látom – jegyeztem meg mogorván. – Elég könnyű észrevenni.

Snaut körüljárt, mintha űrruhámat vizsgálgatná, pedig a világ legközönségesebb szkafandere volt, vezeték- és kábelköteggel a mellén. Köhintett néhányat. Megdörzsölte csontos orrát.

– Nem akarsz esetleg megfürödni…? Biztosan jót tenne. Kék ajtó, a túlsó oldalon.

– Köszönöm. Ismerem az Állomás beosztását.

– Nem ennél valamit…?

– Nem. Hol van Gibarian?

Az ablakhoz sétált, mintha nem hallaná. Hátulról sokkal öregebbnek látszott. Rövidre nyírt haja ősz volt, napégette tarkóját mély ráncok barázdálták. Odakint csillogva emelkedtek és süllyedtek a roppant hullámok, ám olyan lassan, mintha az óceán megdermedt volna. Kitekintve úgy rémlett, hogy az Állomás lassan oldalt csúszik, mintha lesiklana egy láthatatlan talapzatról. Aztán fölemelkedik, és ugyanolyan lustán a másik oldalára dől. De ez alighanem optikai csalódás volt. A hullámok közti katlanokban nyálkás, vérpiros tajtékszigetek gyűltek össze. Futó émelygés fogott el. A Prométheusz kimért rendje örökre elvesztett paradicsomnak tűnt.

– Hát nézd… – szólalt meg váratlanul Snaut. – Az a helyzet, hogy pillanatnyilag csak én… – Felém fordult. Idegesen tördelte a kezét. – Be kell érned az én társaságommal. Egyelőre. Szólíts Patkánynak! Csak fényképről ismersz, de nem baj, mindenki így hív. Attól tartok, semmi se mossa le rólam. Különben is, ha az ember szüleinek olyan kozmikus ambíciói voltak, mint az enyéimnek, akkor egész jó kis névnek érzi a Patkányt…

– Hol van Gibarian? – ismételtem konokul. Megrebbent a szeme.

– Sajnálom, hogy így fogadtalak. De… nemcsak az én hibám. Egészen kiment a fejemből, tudod, itt annyi minden történt…

– Semmi baj – mondtam. – Hagyjuk ezt. Szóval, mi van Gibariannal? Nincs itt az Állomáson? Elrepült valahová?

– Nem – felelt. A sarokban heverő kábeltekercseket nézte. – Nem repült sehová. És nem is fog. Éppen ezért… többek között…

– Hogyan? – makacskodtam. Még most is a fülemben éreztem a vattát, és úgy rémlett, mintha rosszul hallanék. – Hogy érted ezt? Hát hol van?

– Hiszen már tudod – csattant fel egészen más hangon. Olyan hidegen nézett a szemembe, hogy beleborzongtam. Ha részeg is, bizonyára tudja, mit beszél.

– Csak nem történt…?

– De történt.

– Baleset?

Bólintott. Nemcsak igent intett, hanem helyeselte is reagálásomat.

– Mikor?

– Ma hajnalban.

Különös, de nem éreztem megrendülést. A kurtán pattogó kérdések és feleletek inkább megnyugtattak józan tárgyilagosságukkal. Azt hittem, már értem eddig megfoghatatlan viselkedését.

– És hogyan?

– Öltözz át, rendezkedj el, és gyere vissza… mondjuk… egy óra múlva.

Kicsit haboztam.

– No jó.

– Várj csak – hívott vissza, amikor már az ajtó felé indultam. Furcsa pillantást vetett rám. Láttam, hogy küszködik. – Hárman voltunk itt, és most, veled, megint hárman vagyunk. Ismered Sartoriust?

– Fényképről, mint téged.

– Fent van a laboratóriumban, és nem hinném, hogy éjszaka előtt lejön, de… szóval, őt mindenesetre megismered. Ha valaki mást látnál, érted, nem engem és nem Sartoriust, érted, akkor…

– Akkor?

Talán álom az egész. A kései nap fényében véresen csillogó fekete hullámok, és előttük ez az ember, aki most visszaül a karosszékébe, lehajtja a fejét, mint az előbb, és megint a kábeltekercseket nézi.

– Akkor… ne csinálj semmit!

– Kit láthatnék? Kísértetet?! – robbantam ki.

– Értelek. Azt hiszed, megőrültem. Tévedsz. Nem vagyok őrült. Nem tudom másképp elmondani… egyelőre. Különben lehet, hogy… nem történik semmi. Mindenesetre tudj róla. Azért figyelmeztetlek.

– Mire?! Miről beszélsz?

– Ne veszítsd el a fejed! – folytatta csökönyösen a magáét. – Viselkedj úgy, mintha… légy mindenre elkészülve. Lehetetlen, tudom. De azért próbáld meg. Ez az egyetlen mentség. Nem tudok jobbat.

– De mit fogok látni?!!! – Szinte ordítottam. Nehezen türtőztettem magam, hogy vállon ne ragadjam, és jól meg ne rázzam, amint ott ül napégette, elgyötört képével, a sarokba bámul, és szemlátomást erőlködve présel ki minden egyes szót.

– Nem tudom. Ez bizonyos értelemben tőled függ.

– Hallucinációk?

– Nem. Ez… valóságos. Csak egyre vigyázz… meg ne támadd!

– Mit beszélsz?! – fakadtam ki elváltozott hangon.

– Nem a Földön vagyunk.

– Polytheriumok? De hát azok igazán nem hasonlítanak emberre! – kiáltottam. Nem tudtam, hogyan rázhatnám fel révületéből, amely ezeket a vérfagyasztó őrültségeket sugallja.

– Éppen azért olyan rémes – mondta halkan. – Szóval: vigyázz!

– Mi történt Gibariannal?

Nem válaszolt.

– Mit csinál Sartorius?

– Gyere egy óra múlva.

Sarkon fordultam, és otthagytam. Az ajtóból még egyszer visszanéztem. Arcát kezébe temetve ült, aprón, görnyedten, pecsétes nadrágban. Csak most vettem észre, hogy két kezének bütykeit alvadt vér borítja.

A SZOLARISTÁK

A csőszerű folyosó üres volt. Megálltam egy percre a csukott ajtó előtt, és füleltem. Vékony lehetett a fal, behallatszott a szél dúdolása. Négyszögletes ragtapaszcímkét fedeztem fel az ajtón, hanyagul, kissé ferdén odaragasztva. Egyetlen szót firkáltak rá ceruzával: Ember. Néztem a kusza betűket, egy pillanatig vissza akartam menni Snauthoz, de megértettem, hogy nem lehet.

Az eszelős figyelmeztetés még a fülemben csengett. Elindultam, az űrruha ólomsúllyal húzta a vállamat. Csöndben, mintha önkéntelenül is bujkálnék egy láthatatlan szempár elől, visszalopakodtam az ötajtós, kerek helyiségbe. Az ajtókon táblák: Dr. Gibarian, Dr. Snaut, Dr. Sartorius. A negyedik üres. Rövid habozás után óvatosan lenyomtam a kilincset. Lassan nyitottam az ajtót –éreztem, szinte tudtam, hogy van valaki odabent. Beléptem.

Senki sem volt ott. Ugyanolyan, csak valamivel kisebb, domború ablak nézett az óceánra, amely itt – a nappal szemben – zsírosan fénylett, mintha vörös olaj csurogna a hullámokról. Bíbor visszfényük betöltötte a hajókabinhoz hasonló szobát. Az egyik oldalon könyvespolcok meg a falhoz szíjazott csuklós ágy, a másikon faliszekrények, köztük egymás alá ragasztott légi felvételek nikkelrámákban; a fémállványokon vattadugós lombikok és kémcsövek. Az ablak előtt két sor fehér zománcos láda torlaszolta el az utat, némelyik nyitva volt, bennük halomba dobált szerszámok és műanyag csövek. A két sarokban csap, füstelszívó, hűtőgépek; a mikroszkóp a padlón állt, az ablak alatti nagy asztalon már nem fért el. Megfordultam – az ajtó mellett a mennyezetig érő szekrény tárva-nyitva, tele kezeslábasokkal, védő- és munkakötényekkel, a polcokon fehérnemű, lent a sugárvédő csizmák közül kicsillantak a hordozható oxigénkészülékek alumíniumpalackjai. A két készülék, álarccal együtt, a felcsatolt ágy karfáján lógott. Mindenütt ez a zsibvásár a kapkodó, tessék-lássék rendcsinálás nyomaival. Körülszimatoltam, enyhe vegyszerszagot és valami csípős bűz maradványát éreztem – talán klór? Ösztönösen a felső sarokba pillantottam: a rácsos szellőzőnyílások peremén szelíden libegtek a papírszalagok, jelezve, hogy a szivattyúk működnek, a légáramlással nincs baj. Két székről lerámoltam a könyvek, készülékek és műszerek tornyát, úgy-ahogy a sarokba halmoztam őket, majd addig rakodtam, míg az ágy körül, a szekrény és a polcok között viszonylag üres sziget támadt. Odahúztam a fogast, hogy ráakasszam űrruhámat, megfogtam a villámzár húzóját, de rögtön el is engedtem. Valahogy nem akarózott kibújni a szkafanderből – mintha akkor védtelenné válnék. Még egyszer jól körülnéztem a szobában, ellenőriztem, gondosan becsuktam-e az ajtót, és mivel zár nem volt rajta, némi habozás után elé toltam a két legnehezebb ládát. A hevenyészett barikád védelmében aztán három rántással megszabadultam nehéz, nyikorgó gúnyámtól. A szekrényajtó belsején függő keskeny tükör a szoba egy részét mutatta. Valami mozgást kaptam el a szemem sarkából, hátraugrottam, de a saját tükörképem volt. Trikóm teljesen átizzadt a szkafander alatt. Azt is ledobtam, majd megtaszítottam a szekrényt. Odébb csúszott, mögötte megcsillant a tenyérnyi fürdőszoba fala. A zuhany alatt jókora, lapos doboz feküdt. Átcipeltem a szobába, és a földre raktam. Nyomban felcsapódott a födele, mintha rugóra járna, és rekeszeiben furcsa holmikat pillantottam meg: mindenféle szerszám karikatúráit vagy elnagyolt másolatait sötét színű fémből, egy részük a faliszekrényekben heverő tárgyakra hasonlított. De mind használhatatlan volt, torz, elgörbült, megolvadt, mintha tűzvészből került volna elő. A legkülönösebb az volt, hogy a gyakorlatilag tűzálló keramitfogantyúk is így elformátlanodtak. Laboratóriumi kemencék hőfokán a keramit nem olvad – legfeljebb egy atommáglya belsejében. Előrántottam a fogasra akasztott szkafander zsebéből a sugárzásmérőt, de a kis fekete jószág néma maradt, mikor a roncsok fölé tartottam.

Már csak egy szál alsónadrág és lyukacsos atlétatrikó volt rajtam. Ezeket is a padlóra dobtam, mint a rongyot, és meztelenül beugrottam a zuhany alá. Megkönnyebbülésnek éreztem a záporozó vizet. Tekeregtem a forró zuhatag alatt, dögönyöztem magam, prüszköltem, de valahogy eltúlozva, mintha így akarnám lerázni, kivetni magamból az egész zavaros bizonytalanságot, ami az Állomást betölti, és engem is megfertőzött ezzel az ostoba gyanakvással.

Kikerestem a szekrényből egy szkafander alatt is viselhető, könnyű melegítőt, s átraktam a zsebeibe csekély vagyonomat. Noteszom lapjai között kemény tárgyra tapintott az ujjam: földi lakásom kulcsa volt, a jó ég tudja, hogyan keveredett oda. Tanácstalanul forgattam, nem tudtam, mit kezdjek vele, végül letettem az asztalra. Eszembe jutott, hogy valami fegyverre is szükségem lehet. A szerszámokkal kombinált zsebkés nemigen felelt meg a célnak, de más nem akadt nálam, s egyelőre nem voltam olyan lelkiállapotban, hogy nekiálljak valami sugárszórót vagy effélét keresni. Leültem a kis fémszékre az üres térség közepén, minden holmitól távol. Egyedül akartam lenni. Örömmel láttam, hogy még több mint fél órám van; megállapodásaimat mindig pontosan betartom, akár lényegesek, akár nem, ez már a természetemhez tartozik. Az óramutató a heteshez ért a huszonnégy órás számlapon. Lenyugodott a nap. Hét óra az itteni idő szerint – akkor a Prométheuszon most húsz óra van. A Solaris már biztosan kis szikrává zsugorodott Moddard képernyőjén, semmi sem különbözteti meg a csillagoktól. De hát én már nem a Prométheuszon vagyok! Behunytam a szemem. Teljes csönd volt, csak a csövek szortyogtak egyenletes időközökben. A fürdőszoba porcelánpadlójára halkan csöpögött a víz.

Gibarian meghalt. Alig fél nappal ezelőtt, ha jól értettem Snaut szavait. Mit csináltak a holttesttel? Eltemették? Igaz is, ezen a bolygón nem lehet temetni. Gyakorlatiasan meghánytam-vetettem a dolgot, mintha a halott sorsa volna a legfontosabb, aztán rájöttem, mekkora ostobaság ezen töprengeni. Felálltam, és átlósan róni kezdtem a szobát, meg-megbotolva szétszórt könyvekben, majd egy üres kis oldalzsákban. Lehajoltam érte, fölemeltem. Lám, nem is üres! Sötét üvegpalack volt benne, olyan könnyű, mint a felfújt papírzacskó. Az ablak felé tartottam, és átnéztem rajta; odakint szennyes ködök tompították a napnyugta zordan vöröslő, utolsó sugarait. Mi van velem? Miért foglalkozom minden szamársággal, minden kezembe akadó vacakkal?

Összerezzentem, mert meggyulladt a villany. Hát persze, a sötétedésre érzékeny fotocella. Csupa várakozás voltam, idegeim annyira megfeszültek, hogy végül már nem akarózott háttal állni az üres szobának. Elhatároztam, hogy összeszedem magam. Széket húztam a könyvespolc elé. Ott volt A Solaris története, Hughes és Eugel untig ismert, régi monográfiája. Levettem a második kötetet, és merev, vastag tábláját ölembe fektetve, lapozgatni kezdtem.

A Solarist majdnem száz évvel születésem előtt fedezték fel. Két nap körül keringő bolygó, egyik napja vörös, a másik kék. Több mint negyven évig egyetlen űrhajó sem közelítette meg. Annak idején szentül hittek a Gamow-Shapley-elméletben: kettős csillagok bolygóin nem keletkezhet élet. Az egymás körül keringő két nap gravitációs játéka miatt az ilyen bolygók pályája sohasem állandó.

A keletkező perturbációk hol megrövidítik, hol megnyújtják a bolygópályát, és az élet csírái, ha egyáltalán létrejönnek, előbb-utóbb elpusztulnak a perzselő hőségben vagy a gyilkos fagyban. A változások ugyanis évmilliók alatt mennek végbe, tehát csillagászati vagy biológiai vonatkozásban nagyon rövid idő alatt, hiszen a fejlődés több száz millió, ha nem milliárd évet igényel.

Az eredeti számításokból kiderült, hogy a Solaris ötszázezer év alatt fél csillagászati egységre megközelíti vörös napját, további egymillió év múlva pedig annak izzó torkába zuhan.

De már tíz-tizenöt év múlva meggyőződtek róla, hogy a Solaris pályája korántsem mutatja a várt módosulásokat, sőt egészen úgy viselkedik, mintha állandó lenne, éppolyan állandó, akár a mi naprendszerünk bolygópályái.

Újra elvégezték a megfigyeléseket és számításokat, most már a legnagyobb pontossággal, de megint csak azt az eredményt kapták, hogy a Solaris pályája nem állandó.

Ekkor lépett elő a Solaris az évente százszám fölfedezett és mozgáselemeik pár sornyi adatával lajstromozott bolygók egyikéből különös figyelmet érdemlő égitestté.

Alig négy évvel e fölfedezés után a Laokoón egyik bolygóján járt Ottenskjöld-expedíció, két kísérő raktárhajójával együtt, megkerülte a Solarist. Vállalkozásuk csupán ideiglenes, rögtönzött felderítés volt, annál is inkább, mivel nem tudtak leszállni. Egyenlítői és sarki pályára helyeztek több automata megfigyelőholdat, ezek elsősorban a gravitációs erőteret mérték. Megállapították, hogy a bolygót túlnyomórészt óceán borítja, csak néhány fennsík emelkedik ki belőle. Összterületük kisebb Európánál, pedig a Solaris átmérője húsz százalékkal nagyobb, mint a Földé. Ezek a rendszertelenül szétszórt, kopár, sziklás szárazföldek főleg a déli féltekén terülnek el. Elemezték a légkör összetételét is – oxigént nem tartalmaz –, végül igen pontosan megmérték a bolygó sűrűségét, albedóját és más csillagászati adatait. A várakozásnak megfelelően az élet semmiféle nyomára nem akadtak sem a szárazföldeken, sem az óceánban.

A következő tíz év folyamán a Solaris, most már valamennyi illetékes csillagvizsgáló távcsöveinek kereszttüzében, folytatta elképesztő viselkedését: pályája állandó maradt, holott a gravitáció törvényei szerint minden kétséget kizárólag változnia kellett volna. Egy ideig botrányszaga volt az ügynek, mivel az észlelési eredményekért – szigorúan a tudomány érdekében – hol bizonyos személyekre, hol a számítógépekre próbálták kenni a felelősséget.

Anyagi fedezet híján a voltaképpeni Solaris-expedíció elindítása további három évet késett, míg végül Shannahan, gárdájának kiegészítése után, három C-tonnás, kozmodrómia-osztályú egységet szerzett az Intézettől. Másfél évvel a Vízöntő Alfájának térségéből rajtoló expedíció érkezése előtt a második felderítő flotta az Intézet utasítására Solaris körüli pályára helyezte a Luna 247 önműködő Szatelloidot. Ez a Szatelloid, az évtizedek során háromszor felújítva, máig is működik. Mérési eredményei végleg megerősítették az Ottenskjöld-expedíció észlelését, hogy az óceán mozgásai aktív jellegűek.

Shannahan egyik hajója magasan keringett, kettő pedig, megfelelő előkészületek után, leszállt a Solaris déli sarkán húzódó, mintegy hatszáz négyzetmérföldes, sziklás földdarabra. Az expedíció tizennyolc hónapi munkáját szerencse kísérte, mindössze egyetlen balesetük volt valami készülékhiba következtében. Ám a tudósgárda két szemben álló táborra szakadt. Az óceán miatt kaptak hajba. Az elemzések alapján szerves képletnek minősítették – élőnek akkoriban még senki sem merte nevezni. De míg a biológusok szemében primitív alakulat volt, valami irdatlan véglény (ők „prebiologikus formációnak” keresztelték), mintha egyetlenegy gigászivá fajult, folyékony sejt burkolná az egész bolygót helyenként több mérföld mély, kocsonyás köpenybe, addig a csillagászok és a fizikusok amellett kardoskodtak, hogy rendkívül magas szervezettségű, talán még a földi szervezeteknél is bonyolultabb struktúrának kell lennie, hiszen aktívan befolyásolni képes a bolygópálya alakulását. Semmi más okát és magyarázatát nem találták ugyanis a Solaris viselkedésének, sőt a bolygófizikusok összefüggést fedeztek fel a plazmaóceán bizonyos folyamatai és a helyileg mért gravitációs erő között, amely az óceán „anyagcseréjétől” függő változásokat mutatott.

Így aztán a fizikusok, és nem a biológusok álltak elő a paradox „plazmagép” elnevezéssel. Ez olyan képződményt akart jelenteni, amely a mi fogalmaink szerint talán nem élőlény, de célszerű tevékenységre képes, mégpedig, tegyük mindjárt hozzá, csillagászati arányú tevékenységre.

Ebben a vitában, amely hetek alatt örvényként rántott magába minden jeles szaktekintélyt, nyolcvan év óta először ingott meg a Gamow-Shapley-elmélet.

Egy ideig még védelmezni próbálták, mondván, hogy az óceánnak semmi köze az élethez, még csak nem is „para-” vagy „prebiologikus formáció”, hanem geológiai képlet; valóban rendkívüli, de a Solaris pályájának stabilizálására csak a gravitációs erők változásai teszik képessé – itt a Le Châtelier-szabályra hivatkoztak.

Ezzel a konzervativizmussal szemben fölmerültek olyan hipotézisek – például az igen részletesen kidolgozott Civita-Vitty-féle elmélet –, hogy az óceán dialektikus fejlődés eredménye: ősalakjából, a preóceánból, amely lomhán reagáló vegyi elemek oldata volt, a körülmények (mármint a létét fenyegető pályaváltozások) hatására a földi lépcsőfokok közvetítése nélkül, tehát mellőzve az egy- és többsejtűek kialakulását, a növény- és állatvilág evolúcióját, idegrendszer és agy kifejlesztése nélkül azonnal a „homeosztatikus óceán” állapotába lépett. Más szóval, nem sok száz millió éven át alkalmazkodott a környező világhoz, mint a földi szervezetek, amelyek közül csak ilyen hosszú idő elteltével emelkedett ki gondolkodó faj, hanem azonnal úrrá lett környezetén.

Igen eredeti gondolat volt, csak éppen az nem derült ki belőle, hogyan stabilizálhatja a szirupos kocsonya egy égitest pályáját. Majdnem egy évszázada ismerték a gravitort, a mesterséges erőterek és gravitációs terek előállítására szolgáló berendezést, de el sem tudták képzelni, hogy a gravitorok óriási hőfokon, bonyolult magreakciókkal előidézett teljesítményét mi módon utánozza egy alaktalan pempő. Az újságok tücsköt-bogarat összehordtak a „Solaris-rejtélyről”, a legvadabb sületlenségekkel csigázták fel az olvasók kíváncsiságát, és okoztak dührohamokat a tudósoknak – még olyan nézet is hangot kapott, hogy az óceán szegről-végről a földi villamos angolnák rokona…

Mikor aztán sikerült legalább valamelyest tisztázni a dolgot, kitűnt, hogy a magyarázat – később is sokszor űzött velünk ilyen tréfát a Solaris – újabb és talán még titokzatosabb kérdéseket vet fel.

A kutatások kimutatták, hogy az óceán korántsem a mi gravitoraink elve alapján működik (ami különben sem volna lehetséges), hanem közvetlenül modulálni tudja a téridő metrikáját; ennek tulajdonítható többek között, hogy a Solaris egy és ugyanazon délkörén eltérések mutatkoznak az időmérésben. Tehát az óceán nemcsak, hogy úgy mondjuk, ismeri, hanem (amivel mi nem dicsekedhetünk) ki is tudja használni az Einstein-Boevi-elmélet bizonyos következményeit.

Ez a megállapítás századunk egyik leghevesebb viharát robbantotta ki a tudományos világban. Halomra dőltek a legtekintélyesebb, osztatlanul elismert teóriák, a szakirodalomban szentségtörő cikkek láttak napvilágot, minden elmét lázba hozott a nagy kérdés: „zseniális óceán” vagy „gravitációs kocsonya”?

Mindez majd húsz évvel születésem előtt történt. Amikor én iskolába jártam, az időközben megismert tények alapján már közhelynek számított, hogy a Solarison van élet – de azt egyetlenegy lakos képviseli…

Gépiesen lapozgattam a Hughes-Eugel második kötetét; mindjárt az elején legalább annyira ötletes, mint amilyen mulatságos rendszertani besorolás található. A táblázatban ilyen kategóriák szerepelnek: Típus – Polytheria, Rend – Syncytialia, Osztály – Metamorpha.

Mintha isten tudja, hány egyedet ismernénk ebből a fajból, pedig hát csak ez az egy árválkodik itt. No de ez legalább tekintélyes példány: kereken tizenhét billió tonnát nyom.

Ujjaim alatt peregtek az állapotváltozások jellegét, ütemét, vegyi folyamatát ismertető színes ábrák, diagramok, elemzések és színképek. Minél tovább haladtam a vaskos kötetben, annál jobban elharapózott a hófehér lapokon a matematika. Azt hinné az ember, többet már nem is lehetne tudni a Metamorpha osztály e képviselőjéről, amely itt hever a négyórás éjszaka sötétségébe burkolva, pár száz méterrel az Állomás acélteste alatt.

Pedig hát még azt sem döntötték el, „lény”-e az óceán, arról már nem is beszélve, hogy értelmesnek nevezhető-e. Visszalöktem a súlyos könyvet a polcra, s levettem a következőt. Ez két részre oszlott. Első fele: kísérleti jegyzőkönyvek kivonatai arról a számtalan vállalkozásról, amelyeknek az volt a célja, hogy kapcsolatot létesítsenek az óceánnal. Ez a kapcsolatteremtés, nagyon jól emlékszem, a humoros történetek, viccek és csipkelődések kimeríthetetlen forrása volt egyetemista koromban; olyan dzsungellé burjánzott, hogy ahhoz képest a középkori skolasztika maga az áttetsző rend és világosság. A kötet második része, majdnem ezerháromszáz oldal, csupán a téma bibliográfiája. Maga a szakirodalom el sem férne ebben a szobában.

Először olyan különleges elektronikus készülékekkel próbálkoztak kapcsolatot létesíteni, melyek képesek voltak transzformálni az adott és a vett információkat. Az óceán maga is közreműködött ezeknek a készülékeknek a kialakításában. De az egészből semmit sem tudtak kihámozni. Mert miben is állt a „közreműködése”? Módosította a belementett műszerek egyes elemeit, aminek következtében a kisülések ritmusgörbéje megváltozott. A regisztráló készülékek szalagján hemzsegtek a jelek, gigászi felsőbb matematikai műveletek foszlányainak tetszettek, de mit jelentett mindez? Talán az óceán pillanatnyi gerjesztettségi állapotának adatai voltak? Vagy ezekből az impulzusokból születtek az óceán óriási képződményei, valahol, több ezer mérföldre a kutatóktól? Talán az óceán örök igazságainak a visszfénye – valami érthetetlen elektronikus nyelven? Vagy talán művészetének remekei? Ki tudhatta volna, mikor sohasem sikerült kétszer ugyanazt a reakciót kiváltani? Mikor a válasz hol olyan impulzuskitörés volt, hogy majd szétvitte a műszert, hol pedig süket hallgatás? Mikor egyetlen kísérletet sem lehetett reprodukálni? Minduntalan úgy rémlett, hogy egy lépésre vagyunk a szüntelenül dagadó feljegyzéstenger megfejtésétől; hiszen külön elektronikus agyakat építettünk erre a célra, olyan információ-feldolgozó kapacitással, amilyet még egyetlen probléma sem igényelt. Valóban, adódtak is bizonyos eredmények. Mintha az óceán – az elektromos, mágneses és gravitációs impulzusok forrása – matematikai nyelven beszélt volna. Villamos kisüléseinek bizonyos szekvenciáit a földi analízis legelvontabb ágai, főleg a halmazelmélet segítségével osztályozni tudták: olyan homológ struktúrák jelentkeztek, amelyeket az energia és az anyag, a véges és végtelen mennyiségek, az elemi részecskék és tereik kölcsönhatásának fizikájából ismerünk. Mindez arra a meggyőződésre késztette a tudósokat, hogy az óceán valami gondolkodó monstrum, az egész bolygót elborító, milliószorosra duzzadt, protoplazmaszerű agyvelő tenger, mely a világmindenség lényegén töprengve, iszonyatos arányú elméleti fejtegetésekkel tölti idejét, s amit műszereink ebből kiragadnak, csupán a mélységben örökkön-örökké folyó, számunkra felfoghatatlan, gigászi monológ véletlenül ellesett töredéke.

Így a matematikusok. Hipotéziseikről egyesek azt mondták, hogy ez az emberi lehetőségek lebecsülése, hasra esés valami előtt, amit még nem értünk, de megérthetünk, az „ignoramus et ignorabimus” ósdi felfogásának feltámasztása. Mások úgy vélték, meddő és káros mesék, korunk mitológiáját tükrözik, amely az óriási agyvelőben – elektronikus vagy plazmaszerű, mindegy – az élet legfőbb célját, a lét summáját látja.

Megint mások… de hát kutatók és nézetek légiószám voltak. No, és mi volt a „kapcsolatteremtési” kísérletek egész területe a szolarisztika többi ágához képest, amelyek, főleg az elmúlt negyedszázadban, annyira szakosodtak, hogy a kibernetikus-szolarista már alig tud szót érteni a szimmetriádkutató szolaristával! „Ti akartok az óceánnal szót érteni, mikor egymást sem értitek?” – tréfálkozott egyszer Veubeke, az Intézet akkori igazgatója, még egyetemista koromban – és milyen igaza volt!

Mert itt van még az is, amiért az óceánt a Metamorpha osztályba sorolták. Hullámzó felületéből a legkülönbözőbb, semmi földihez nem hasonló formájú plazmaképződmények törnek elő, és a nemegyszer heves „alkotó tevékenység” célját – alkalmazkodó, megismerő vagy bármi más rendeltetését – még csak nem is sejtjük.

Két kézzel tettem helyre a kötetet, olyan nehéz volt, s arra gondoltam, hogy könyvtárakra menő adathalmazunk a Solarisról mind csak fölösleges kolonc, haszontalan tények útvesztője – pontosan ugyanott tartunk, mint amikor hetvennyolc évvel ezelőtt elkezdték az adatgyűjtést, sőt lényegében még sokkal rosszabb a helyzet, hiszen az egész eddigi munka meddőnek bizonyult.

Amit pontosan tudunk, az csupa negatívum. Az óceán nem használ gépeket, és nem is készít ilyesmit, bár bizonyos körülmények között képesnek látszik rá, hiszen leutánozta némelyik belémerített műszer alkatrészeit, de ezt csak a kutatások első és második évében csinálta. Aztán nem vett többé tudomást a szerzetesi türelemmel ismételgetett kísérletekről, mintha végképp megunta volna gépeinket s termékeinket – s alighanem bennünket is… Nincs idegrendszere, nincsenek sejtjei, nincs fehérjeszerű struktúrája – folytatom „negatív ismereteink” felsorolását –, nem mindig reagál a behatásokra, bármilyen erősek (ügyet sem vetett például a második Giese-expedíció raktárhajójának katasztrófájára, pedig a gép háromszáz kilométer magasról zuhant rá, s atommáglyáinak nukleáris robbanása másfél mérföldes körzetben elpusztította a plazmát).

Tudóskörökben kezdték lassan elparentálni a „Solaris-ügyet”, főleg az Intézet tudományos főhatóságának berkeiben, ahol az utóbbi években felmerült a gondolat, hogy megnyirbálják a további kutatás dotációját. Az Állomás teljes felszámolásáról eddig még senki sem mert beszélni, ez túlságosan nyílt kapituláció volna. De baráti körben némelyek már pedzették, hogy nincs más hátra, mint valami jó stratégiával lehetőleg „tervszerűen” visszavonulni a „Solaris-ügyből”.

Csakhogy ez az „ügy” lassacskán sokak – főleg a fiatalok – szemében afféle próbakő lett, saját értékük mércéje. Lényegében – mondták – nagyobb tétre megy a játék, mint hogy felderítjük-e a Solaris civilizációját; rólunk van itt szó, az emberi megismerés határairól.

Egy ideig népszerű volt az a nézet – a napisajtó is buzgón terjesztette –, hogy a gondolkodó óceán, az egész Solarist elborító gigászi agy sok millió évi fejlődéssel előbbre tart a mi civilizációnknál – „csillagjógi”, kozmikus bölcs, eleven mindentudás, mely rég átlátta minden tevékenység hiábavalóságát, és ezért hallgat olyan megátalkodottan. Holott ez egyszerűen nem igaz, hiszen az élő óceán nagyon is tevékenykedik, csak éppen nem emberi elképzelések szerint, tehát nem épít városokat, hidakat, repülő gépezeteket, nem próbálja legyőzni vagy átlépni a teret (akik mindenáron meg akarták védeni az ember felsőbbrendűségét, rendkívül értékes ütőkártyát láttak ebben), viszont ezerféle átváltozást, „ontológikus autometamorfózist” mivel; tudós terminusokban aztán nincs hiány a szolarisztikai művek oldalain! Mivel pedig a Solaris-adatok kásahegyének makacs ostromlójában óhatatlanul az az érzés támad, hogy az értelmes, sőt talán zseniális konstrukciók foszlányai valami hibbant agy eszelős dadogásával keverednek, a „csillagjógi-gondolat ellenlábasaként megjelent a „hülye óceán”-elmélet.

Ezek a hipotézisek kirángatták sírjából, és új életre keltették az egyik legősibb filozófiai témát: az anyag és a szellem, a tudat viszonyának problémáját. Jókora adag bátorság kellett ahhoz, hogy valaki – du Haart volt az – elsőként tulajdonítson tudatot az óceánnak. Csaknem minden vita és ellentét mélyén ez a kérdés izzott, bár a metodológusok sietve metafizikusnak bélyegezték. Lehetséges-e gondolkodás tudat nélkül? De gondolkodásnak nevezhetjük-e az óceánban lejátszódó folyamatokat? Igaz-e, hogy a hegy csak egy nagyon nagy kő? A bolygó pedig óriási hegy? Nevezhetjük így is, de az új nagyságrenddel új törvényszerűségek és új jelenségek lépnek színre.

Olyan lett ez a probléma korunkban, mint hajdan a kör négyszögesítése. Minden eredeti elme igyekezett letenni a garast a Solaris-ügyben. Szaporodtak az olyan elméletek, hogy az óceán „az értelem virágkorának” régmúlt szakaszát követő hanyatlás és elfajulás terméke, sőt, hogy nem más, mint egy kocsonyás daganat, mely a bolygó egykori lakosainak testében keletkezett, majd mindannyiukat fölfalta és elnyelte, örök életű, magától megifjuló, sejt feletti képletté olvasztva a maradványokat.

A fénycsövek földi nappalra emlékeztető, fehér világánál lerámoltam az asztalról a műszereket és könyveket, műanyag lapján szétterítettem a Solaris térképét, és fémkeretére támaszkodva, tüzetesen szemügyre vettem. Az élő óceán sekélyebb medencéi mély katlanokkal váltakoznak, szigeteit málló kőzetek üledéke borítja, tehát valamikor a fenekén voltak – ő szabályozná a belemerült sziklatömbök felbukkanását és elsüllyedését is? Sejtelmünk sincs róla. Néztem a sokféle kékre és lilára festett, óriási féltekéket a térképen, és ki tudja, hányadszor már életemben, megint éppúgy elámultam, mint akkor régen, iskoláskoromban, amikor először tanultunk a Solarisról.

Nem tudom, hogyan történt – egyszerre lényegtelennek rémlett körülöttem minden, Gibarian halálának leselkedő titkával s a rám váró ismeretlen jövővel együtt. Nem gondoltam semmire, teljesen elmerültem a minden embert megdöbbentő térkép szemlélésében.

Az élő képződmény egyes térségeit azokról a tudósokról nevezték el, akik az illető tájék kutatásának szentelték életüket. Éppen az egyenlítői szigetcsoport körül elterülő Thexall-kocsonyulatot tanulmányoztam, amikor megéreztem, hogy valaki néz.

Álltam a térkép fölött, de már semmit sem láttam belőle, mintha csak megbénultam volna. Az ajtó szemben volt velem, előtte a ládák, meg egy szekrényke is. Valami automata – gondoltam, bár előzőleg egy sem volt a szobában, nem is jöhetett be észrevétlenül. Tarkómon, hátamon égni kezdett a bőr, elviselhetetlenné vált a rám nehezedő merev tekintet. Észre sem vettem, hogy behúzom a nyakam, s egyre súlyosabban támaszkodom az asztalra; lassan csúszni kezdett a padlón, és ez a mozgás valahogy felszabadított. Hirtelen megfordultam.

A szoba üres volt. Csak az ablak nagy, fekete félköre ásított felém. Szorongásom nem múlt el. A sötétség engem nézett – az alaktalan, szem nélküli, végtelen, roppant sötétség. Egyetlen csillag sem látszott az égen. Lehúztam a redőnyt. Egy órája se voltam az Állomáson, és máris kezdtem érteni, miért támad itt az emberekben üldözési mánia. Önkéntelenül kapcsolatba hoztam ezt Gibarian halálával. Ismertem őt, s eddig úgy gondoltam, semmi meg nem zavarhatná az elméjét. De most már nem voltam ebben biztos.

Álltam a szoba közepén, az asztalnál. Nyugodtabban lélegeztem, éreztem, amint homlokomon meghűl az izgalom verítéke. Mire is gondoltam az imént? Persze, az automatákra. Nagyon furcsa, hogy egyet se látni, sem a folyosón, sem a szobákban. Hová tűnhettek? Az egyetlen, amelyikkel – messziről – találkoztam, a repülőtér gépi személyzetéhez tartozott. De hol a többi?

Az órámra néztem. Indulnom is kellene Snauthoz. Kiléptem a folyosóra. A mennyezet alatt futó fénycsövek elég gyöngén világítottak. Elmentem két ajtó előtt, s ahhoz érkeztem, amelyikre Gibarian neve volt kiírva. Sokáig tétováztam előtte. Az Állomás néma volt. A kilincsre tettem a kezem. Voltaképpen egyáltalán nem akartam bemenni. Lassan hajlott a kilincs, ujjnyi rés nyílt az ajtón, egy pillanatig feketeség volt belül, aztán kigyulladt a villany. Ha most jönne valaki a folyosón, rögtön meglátna. Gyorsan beléptem, és zajtalanul, de erősen becsuktam az ajtót. Aztán megfordultam.

Legyökerezve álltam az ajtó előtt, hátammal majdnem hozzásimulva. A szoba nagyobb volt az enyémnél, itt is panorámaablak, háromnegyed részét apró kék és rózsaszín virágos függöny takarta; nyilván a Földről hozták, nem tartozik az Állomás felszereléséhez. A fal mentén nagyon halványzöldre zománcozott ezüst fényű könyvespolcok és szekrények sorakoztak. Tartalmuk halomba dobálva hevert az asztalok és karosszékek között. Lábam előtt két felborult gépasztalka torlaszolta el az utat, félig betemették őket a széthasított tartókból kihullt folyóiratok. Nyitott könyvek hányódtak lombikok és palackok cserepei közt, libegő lapjaikon végigömlöttek a vegyszerek – pedig a legtöbb üveg olyan vastag falú, hogy ha egyszerűen leesik, akár jó magasról, attól még nem törik össze. Az ablaknál feldőlt íróasztal, kinyúló karján olvasólámpa roncsa, az előtte heverő szék két lába félig kihúzott fiókokba mélyedt. Cédulák, kézírással telerótt ívek, papírok áradata borította a padlót. Megismertem Gibarian írását, és a jegyzetek fölé hajoltam. Mikor fölemeltem a szétszórt íveket, arra lettem figyelmes, hogy a kezem már nem egy árnyékot vet, hanem kettőt.

Megfordultam. Fent éles határú, vakító kék tűzcsík lángolt a függönyön, egyre szélesedve, mintha kigyulladt volna a rózsás karton. Félrerántottam – ijesztő fényözön kápráztatott el. Betöltötte a horizont harmadrészét. A hullámvölgyekben kísértetiesen megnyúlt, hosszú árnyékok hada rontott az Állomás felé. Ez volt a napfelkelte. Itt, az Állomás jelenlegi földrajzi szélességén, egyórás éjszaka után kel fel a bolygó második, kék napja. Az önműködő kikapcsoló már eloltotta a mennyezetvilágítást, mikor visszatértem a papír halomhoz. Egy három héttel ezelőtt tervezett kísérlet rövid leírására bukkantam: Gibarian nagyon kemény röntgensugárzást akart a plazmára irányítani. A szövegből kiviláglott, hogy a kísérletet lebonyolító Sartorius számára készült; ez csak másodpéldány. A fehér lapok vakítani kezdtek. Minden egészen más volt, mint az éjszaka beállta előtt. Akkor többnyire piszkosrózsaszín köd gomolygott a hűlő nap fényében vérvörösen és tintafeketén csillogó óceán fölött, egybemosva a narancsszínű égboltot, a felhőket és a hullámokat. Most mindez eltűnt. A rózsás függönyön át is úgy égett a fény, akár egy erős kvarclámpa izzója. Lebarnult kezem majdnem hamuszürkének látszott. Megváltozott az egész szoba, minden vöröses árnyalatú holmi barna lett vagy májszínűre fakult, a fehér, zöld és sárga tárgyak színe viszont úgy felragyogott, hogy szinte világítottak. Hunyorogva néztem ki a függöny résén: olvadt fém remegett és vonaglott az ég fehér tűztengere alatt. Behunytam a szemem, táguló tűzkarikákat láttam. A mosdó polcán (a kagyló is törött volt) álarcnak beillő, óriási napszemüveg hevert, gyorsan föltettem. A függöny most úgy izzott, mint a nátriumláng. Összeszedtem a papírokat, az egyetlen fel nem borult asztalra raktam, és tovább olvastam. A szöveg egy része hiányzott.

Átfutottam az elvégzett kísérletek jegyzőkönyvét. Kiderült, hogy négy napon keresztül besugározták az óceánt, a jelenlegi helytől ezernégyszáz mérfölddel északkeletre. Mindez nagyon meglepett, hiszen a röntgensugarak alkalmazását pusztító hatásuk miatt ENSZ-egyezmény tiltja, és biztosan tudtam, hogy nem kértek engedélyt a Földtől ezekre a kísérletekre. Olvasás közben egyszer felnéztem, s a nyitott szekrényajtó tükörlapjában megpillantottam magamat: hullafehér arc a nagy fekete szemüveggel. Hátborzongató volt a kékesfehér fényben égő szoba, de pár perc múlva csikorgás hallatszott, és tökéletesen záró páncéllap ereszkedett az ablakra; sötét lett, aztán kigyúlt a most furcsán sápadtnak tetsző mesterséges világítás. Ezután már csak a meleg fokozódott; a hőszabályozó vezetékek szelíd zümmögése éles sivításba ment át, teljes erővel dolgozott az Állomás hűtőberendezése. Mégis tovább nőtt a fojtó hőség.

Lépteket hallottam. Valaki jött a folyosón. Két nesztelen ugrással az ajtónál termettem. A léptek tétováztak, és elnémultak. Az a valaki ott állt az ajtó előtt. Lassan mozdult a kilincs; gondolkodás nélkül, ösztönösen megragadtam és visszatartottam. A nyomás nem erősödött, de nem is gyengült. A valaki az ajtó túlsó oldalán éppolyan csöndben volt, mint én, talán meglepődött. Jó darabig fogtuk a kilincset. Aztán hirtelen felszökött a kezemben, elengedték, és halk nesz tanúsította, hogy a másik elmegy. Még sokáig füleltem, de csönd volt.

VENDÉGEK

Hamarjában négyrét hajtottam és zsebre vágtam Gibarian jegyzeteit. Lassan a szekrényhez léptem, belepillantottam – a kezeslábasok és öltönyök az egyik oldalra zsúfolódtak, mintha nemrég valaki ott állt volna köztük. A padlón heverő papírhalomból boríték csücske kandikált ki. Fölvettem. Nekem szólt. Elszoruló szívvel téptem fel, és kényszerítettem magam, hogy szétnyissam a benne lapuló papírszeletkét.

Ez volt rajta Gibarian szabályos, mákszem betűs, de könnyen olvasható írásával:

Ann. Solar. Vol. I. Annex, és Messenger, Vot. Separ. F. ügyben; Ravintzer: Kis Apokrif.

Ennyi, és egy szóval se több. Nagyon siethetett ezzel a levéllel. Talán valami fontos üzenet? Mikor írhatta? Sürgősen fel kell mennem a könyvtárba, gondoltam. A Szolarisztikai évkönyvek első kötetének függelékét ismertem, illetve tudtam a létezéséről, de sohasem volt a kezemben, hiszen pusztán történeti értéke van. Ravintzerről és Kis Apokrifjéről még csak nem is hallottam.

Mit tegyek?

Máris késtem egy negyedórát. Az ajtóból még egyszer körülnéztem. Csak most láttam meg a falhoz simuló, lehajtható ágyat, mert eltakarta a Solaris nyitott térképe. Mögötte függött valami. Zsebmagnetofon, tokban. Kivettem belőle, tokját visszaakasztottam, a magnót pedig zsebre vágtam. Láttam a számlálóján, hogy majdnem tele van a tekercs.

Ismét megálltam egy pillanatra az ajtóban, és behunyt szemmel, feszülten figyeltem a kinti csöndet. Semmi. Kiléptem, a folyosó fekete aknának rémlett. Még most is rajtam volt a sötét szemüveg, levettem, így már láttam a sápadt mennyezetvilágítást. Becsuktam magam mögött az ajtót, s elindultam balra, a rádióközpont felé.

Nem messze a kerek csarnoktól, amelyből küllőkként ágaznak szét a folyosók, szűk átjáró nyílt, alighanem a fürdőszobák felé, s mélyén bizonytalan körvonalú, csaknem teljesen a félhomályba vesző, óriási alakot pillantottam meg.

Földbe gyökerezett a lábam. Kényelmes, kacsázó léptekkel tagbaszakadt néger nő jött felém az átjáróban. Láttam villogó szeme fehérjét, és szinte ugyanabban a pillanatban már csupasz talpának puha csosszanásait is hallottam. Nem volt rajta semmi, csak egy sárgásán csillogó, talán szalmából font szoknya. Lógó melle hatalmas volt, fekete karjai combvastagságúak. Felém se nézve hömpölygött el mellettem – egy méterre, ha volt –, és tovább ringatta elefántfarát, mellyel őstörténeti múzeumok túltengő csípejű paleolitkori szobraira hasonlított. A folyosó sarkán befordult, és eltűnt Gibarian kabinjában. A szobából kicsapó fény egy pillanatig élesen megvilágította. Aztán halkan becsukódott az ajtó, és egyedül maradtam. Jobb kezemmel átfogtam a bal csuklómat, és teljes erőmből megszorítottam, hogy csak úgy ropogtak a csontjaim. Kábán néztem körül. Mi történt? Mi volt ez? Hirtelen, mintha főbe kólintottak volna, eszembe jutott Snaut figyelmeztetése. De hát mit jelent ez? Ki ez a förtelmes Aphrodité? Hogy kerül ide? Egy, csak egyetlenegy lépést tettem Gibarian kabinja felé, és máris megtorpantam. Nagyon jól tudtam, hogy nem lépek be oda. Táguló orrlyukkal szimatoltam. Valami nincs rendjén, valami hiányzik – persze! Ösztönösen vártam az undorító, erős izzadságszagot, de még akkor sem éreztem semmit, amikor egy lépésre volt tőlem.

Nem tudom, meddig álltam ott a hűvös fémfalnak támaszkodva. Az Állomás néma volt, csak a hőszabályozó szivattyúk búgtak valahol egyhangúan.

Nyitott tenyérrel megpaskoltam az arcom, és eltámolyogtam a rádióközpontig. Mikor lenyomtam a kilincset, éles hang csattant fel:

– Ki az?

– Én vagyok, Kelvin.

Snaut a kisasztalnál ült, egy rakás konzerv meg a rádióadó között, és húskivonatot evett, csak úgy a dobozból. Nem tudom, miért költözött éppen a rádióközpontba. Bárgyún álltam az ajtóban, néztem egyenletesen rágó állkapcsát, és hirtelen megéreztem, milyen éhes vagyok. A polchoz léptem, kiválasztottam a tányéroszlopból a legkevésbé porosat, és leültem Snauttal szemben. Egy darabig szótlanul ettünk, ő azután felállt, termoszt vett elő a faliszekrényből, és forró erőlevest töltött mindkettőnknek. Letette a termoszt a padlóra, mert az asztalon már nem volt hely, és megkérdezte:

– Láttad Sartoriust?

– Nem. Hol van?

– Fent.

Szóval, a laboratóriumban. Némán ettünk tovább, míg a doboz fenekén meg nem csikordult a kanál. A rádiósszobában éjszaka honolt. Az ablakot elzárta a külső páncéllap, a mennyezeten négy kerek fénytest égett. Visszfényük remegősen vibrált az adópult műanyag lapján.

Snaut járomcsontja felett vörös erecskék hálózták be a feszülő bőrt. Most elnyűtt, lötyögő fekete pulóver volt rajta.

– Rosszul érzed magad? – kérdezte.

– Nem. Miért?

– Megizzadtál.

Végigsimítottam a homlokomon. Csakugyan patakzott rólam a veríték, nyilván az előbbi rémülettől. Snaut élesen fürkészte az arcom. Elmondjam neki? Fedje inkább ő fel a kártyáit. Ki játszik itt ki ellen, és miféle rejtélyes módon?

– Meleg van – mondtam. – Azt hittem, jobban működik nálatok a hőszabályozás.

– Egy óra alatt lehűl. Biztos, hogy csak a melegtől? – sandított rám. Szorgalmasan faltam, mintha nem is hallottam volna a kérdését.

– Mik a terveid? – kérdezte, mikor végre befejeztük az evést. A mosdóba rakta az edényt meg az üres dobozokat, és visszaült a karosszékébe.

– Alkalmazkodom hozzátok – feleltem közönyös hangon. – Van valami kutatási tervetek, nem? Állítólag valami új módszer, röntgen vagy mi, ugye?

– Röntgen? – vonta fel a szemöldökét. – Hol hallottad ezt?

– Nem is tudom. Valaki említette. Talán a Prométheuszon. No és? Csináljátok már?

– Én nem ismerem a részleteket. Gibarian ötlete volt. Sartoriusszal kezdték el. De te honnan tudhatsz erről?

Vállat vontam.

– Nem ismered a részleteket? Pedig ott kellett lenned, hiszen a szakmádba vág… – Elharaptam a mondatot. Nem szólt semmit. A hőszabályozó sivítása elcsendesült, a meleg elviselhető szinten maradt. Csak egy folytonos, magas hang függött a levegőben, mint egy haldokló légy zümmögése. Snaut felállt, az irányítópulthoz lépett, és kattogtatni kezdte a kapcsolókat, teljesen értelmetlenül, hiszen a gépben nem is volt áram. Egy darabig játszadozott, aztán hátra se nézve megszólalt:

– El kell majd intézni a formaságokat ekörül a… tudod…

– Igen?

Sarkon fordult, és majd átdöfött a szemével. Nem mondhatnám, hogy szándékosan hoztam ki a sodrából, de mivel sejtelmem sem volt, miféle játszma folyik itt, jobbnak láttam, ha tartózkodóan viselkedem. Csontos ádámcsutkája fel-felbukkant a fekete pulóver magas nyaka fölött.

– Te bent voltál Gibariannál – szögezte le hirtelen. Nem kérdésnek szánta. Felvontam a szemöldököm, és higgadtan az arcába néztem. – Te voltál a szobájában – ismételte.

Talányosan biccentettem, „no és aztán” vagy „tegyük fel” módra. Azt akartam, hogy folytassa.

– Ki volt ott? – faggatott. Szóval, tud arról a nőről!!!

– Senki – ravaszkodtam. – Ki lett volna?

– Akkor miért nem engedtél be?

Elvigyorodtam.

– Ijedtemben. Miután figyelmeztettél… amikor megmozdult a kilincs, ösztönösen elkaptam. De miért nem mondtad, hogy te vagy? Beengedtelek volna.

– Azt hittem, Sartorius – mormolta bizonytalanul.

– No és, ha ő lett volna?

– Szerinted… mi történt ott? – firtatta válasz helyett. Tétováztam.

– Neked jobban kell tudnod. Hol van?

– A hűtőházban – felelt azonnal. – Mindjárt reggel levittük… a meleg miatt.

– Hol találtál rá?

– A szekrényben.

– A szekrényben? Holtan?

– A szíve még működött, de nem lélegzett. Agonizált.

– Nem próbáltad megmenteni?

– Nem.

– Miért?

Habozott.

– Már késő volt. Mire lefektettem, meghalt.

– Ott állt a szekrényben? A kezeslábasok között?

– Igen.

A sarokban álló kis íróasztalhoz ment, és fölvett róla egy papírlapot. Elém tette.

– Írtam egy ideiglenes jegyzőkönyvet – mondta. – Jó is, hogy körülnéztél a szobájában. Az exitus oka… halálos adag pernosztál injekció. Itt van, olvasd…

Átfutottam a rövid szöveget.

– Öngyilkosság… – ismételtem halkan. – De hát miért…?

– Idegösszeomlás… depresszió… vagy minek hívják. Ehhez te jobban értesz.

– Én csak ahhoz értek, amit magam látok – feleltem, és ültőmből, alulról a szemébe néztem.

– Ezzel mit akarsz mondani? – kérdezte nyugodtan.

– Beadta magának a pernosztált, és a szekrénybe bújt, igaz? Hát, ha így volt, akkor ez nem depresszió, ez nem holmi idegösszeroppanás, hanem súlyos pszichózis. Paranoia… Bizonyára azt hitte, hogy lát valamit… – folytattam egyre lassabban, a szemébe meresztve szemem.

A rádiópulthoz ment, s megint a kapcsolókat kattogtatta.

– Te írtad alá – szóltam egy idő múlva. – És Sartorius?

– Fent van a laborban. Mondtam már. Nem mutatkozik, azt hiszem…

– Mit hiszel?

– Hogy bezárkózott.

– Bezárkózott? Ahá. Bezárkózott. No tessék! Talán el is barikádozta magát?

– Lehet.

– Snaut… – mondtam – az Állomáson van valaki.

– Láttad?! Előrehajolva meredt rám.

– Hát mire figyelmeztettél? Hallucinációkra?

– Mit láttál?!

– Ember van itt, igaz?

Hallgatott. A falnak fordult, mintha nem akarná, hogy lássam az arcát. Ujjaival dobolt a fémlapon. A kezére néztem. Már nem volt rajta vérnyom. Hirtelen világosság gyúlt az agyamban.

– Valóságos ember – folytattam halkan, szinte suttogva, mintha titkot árulnék el, és kihallgathatnának. – Igaz? Meg lehet… érinteni. Meg lehet… sebesíteni… és te ma is láttad.

– Honnan tudod?!

Nem fordult felém. Állt a falhoz lapulva, ahogy szavaim odaszögezték.

– Éppen, mielőtt én megérkeztem… Nem sokkal azelőtt… Összerándult, mintha végigvertek volna rajta. Tébolyult szempár meredt rám.

– Te?!!! – hörögte. – Hát te ki vagy?!

Úgy látszott, mindjárt rám veti magát. Erre nem számítottam. Feje tetejére állt a helyzet. Nem hiszi, hogy az vagyok, akinek mondom magam? Mit jelent ez?! Arca eltorzult a rémülettől. Elmebaj? Mérgezés? Minden lehetséges. De azt a… szörnyeteget én magam láttam, hát akkor én… én is…?!

– Ki volt az? – tört ki belőlem. Ez a kérdés megnyugtatta. Egy darabig vizsgálgatott, mintha még nem volna biztos a dolgában. De már mielőtt megszólalt, tudtam, hogy rosszat léptem, és nem fog válaszolni.

Lassan leült a karosszékbe, és fejére szorította két kezét.

– Mik történnek itt… – mormolta. – Lidércnyomás…

– Ki volt az? – kérdeztem újra.

– Ha nem tudod… – dünnyögte.

– Akkor mi van?

– Akkor semmi.

– Snaut – mondtam –, elég messze vagyunk hazulról. Játsszunk nyílt kártyákkal! Úgyis olyan zavaros itt minden.

– Hát mit akarsz?

– Mondd meg, kit láttál!

– És te…? – vágta rá gyanakodva.

– Így nem jutunk semmire. Én megmondom, de mondd meg te is! Nyugodt lehetsz, nem tartalak őrültnek, mert tudom…

– Őrültnek! Uramisten! – próbált nevetni. – Ember, hiszen te semmit, de semmit… hiszen az megváltás lenne! Ha ő egy percig is azt hitte volna, hogy megbolondult, akkor nem teszi ezt, akkor élne…

– Szóval, amit a jegyzőkönyvben az idegösszeomlásról írtál, az hazugság?

– Hát persze!

– És miért nem írod az igazat?

– Miért…? – sóhajtott.

Hallgattunk egy sort. Megint koromsötétben tapogatóztam, nem értettem semmit, pedig már-már azt hittem, sikerül meggyőznöm, és közös erővel rohamozzuk meg a rejtélyt. De hát miért, miért nem akar beszélni?!

– Hol vannak az automaták? – kezdtem újra.

– A raktárban. Bezártuk őket, kivéve a repülőtérieket.

– Miért?

Erre sem válaszolt.

– Nem mondod meg?

– Nem mondhatom.

Sehogy se tudtam a helyzet nyitjához férkőzni. Fölmenjek Sartoriushoz? Hirtelen eszembe jutott a cédula, és ezt láttam most a legfontosabbnak.

– Hogy képzeled ilyen körülmények között a további munkát? – támadtam rá.

Megvetően vallat vont.

– Kit érdekel a munka?

– Azt mondod? Hát akkor mit akarsz csinálni?

Nem felelt. A csöndben mezítlábas léptek távoli nesze hallatszott. A nikkel és műanyag készülékek, mennyezetig érő elektronikus agyak, mikroszkópok és precíziós műszerek között úgy hatott ez a lomha, csoszogó járás, mint valami félkegyelmű bohóc mutatványa. A lépések közeledtek. Felálltam, és izgatottan lestem Snautot. Résre hunyorított szemmel fülelt, de egy csöpp ijedelem se látszott rajta. Hát mégsem tőle fél??

– Hogy került ez ide? – kérdeztem. És amikor késett a válasz: – Nem akarod megmondani?

– Nem tudom.

– No jó.

A léptek távolodtak és elhaltak.

– Nem hiszed el? – nézett rám. – Becsületszavamra nem tudom.

Szótlanul kinyitottam a szkafander es szekrényt, és félretoltam a nehéz, üres gúnyákat. Mint vártam, belül, a kampókon lógtak a súlytalanság állapotában végzendő űrsétákhoz való gázpisztolyok. Sokat nem ér, de mégiscsak fegyver. Jobb, mint a semmi. Megvizsgáltam a tartályt, s vállamra akasztottam a tokot. Snaut éberen figyelt. Mikor igazítottam a szíj hosszán, gúnyosan rám vigyorgott sárga fogaival.

– Szerencsés vadászatot! – huhogta.

– Köszönök mindent – feleltem, az ajtó felé tartva. Felugrott a karosszékből.

– Kelvin!

Ránéztem. Már nem vigyorgott. Nem tudom, láttam-e valaha ilyen elkínzott arcot.

– Kelvin, ez nem… én… én igazán nem… – dadogta. Vártam, folytatja-e, de csak a száját mozgatta, mintha valamit ki akarna köpni.

Sarkon fordultam, és szó nélkül kimentem.

SARTORIUS

A folyosó üres volt. Először egyenes, aztán jobbra fordul. Sohasem voltam még az Állomáson, de az előkészítő edzés keretében hat hétig laktam pontos másában a Földön, az Intézetben. Tudtam hát, hová vezet az alumíniumlépcső. A könyvtárban sötét volt. Kitapogattam a villanykapcsolót. Megkerestem a katalógusban a Szolarisztikai évkönyvek első kötetét a függelékkel, és lenyomtam a billentyűt. Piros fény gyulladt ki. A kölcsönzőgép közölte, hogy a könyv Gibariannál van, a másikkal, azzal a Kis Apokriffal együtt. Eloltottam a villanyt, és lekocogtam. Nagyon féltem Gibarian kabinjától, bár az előbb a folyosóról hallatszottak azok a bizonyos léptek. De hátha visszament? Egy darabig ott topogtam az ajtó előtt, aztán erőt vettem magamon, és összeszorított foggal benyitottam.

Kigyúlt a fény – a szoba üres volt. Az ablak előtti könyvhalommal kezdtem, egyenként dobáltam félre a padlón heverő köteteket; egyszer csak a szekrényhez ugrottam, és bezártam. Nem bírtam nézni azt az üres helyet a kezeslábasok között. Az ablaknál nem találtam meg a függeléket. Módszeresen haladtam tovább, darabról darabra, végül elértem az utolsó halomhoz az ágy és a szekrény között, és ebben lapult a keresett könyv.

Reméltem, hogy találok benne valami útmutatást, és csakugyan: a névmutatónál ott volt egy papírdarabka; a piros ceruzával bekarikázott név – André Berton – nem mondott nekem semmit. Két oldalszám állt mellette. Fellapoztam először az elsőt, s megtudtam, hogy Berton tartalékpilóta volt Shannahan űrhajóján. Jó száz oldallal hátrább szerepel újra. Az expedíció a leszállás után eleinte roppant óvatos volt, de miután tizenhat nap alatt kitapasztalták, hogy a plazmaóceán nemcsak semmi támadó kedvet nem mutat, hanem vissza is húzódik minden felszínéhez közeledő tárgy elől, és lehetőleg kerüli a közvetlen kapcsolatot a műszerekkel meg az emberekkel, Shannahan és helyettese, Timolis enyhített a szigorú óvatossági rendszabályokon, mivel azok nagyon megnehezítették és hátráltatták a munkát.

Ekkor az expedíció két- és háromtagú csoportokra oszlott, s ezek olykor több száz mérföldes utakat is tettek az óceán fölött. A sugárszórókat, amelyekkel a munkaterületet addig körülzárták, a Bázison helyezték el. Az új módszer első négy napján semmi baleset nem történt, csak a szkafanderek oxigénkészüléke romlott el néha, mert a kifúvószelepek érzékenynek bizonyultak a mérgező légkör korróziós hatására. Ezért majdnem naponta cserélni kellett őket.

Az ötödik napon (a leszállástól számítva a huszonegyediken) két kutató, Carucci és Fechner – az előbbi sugárbiológus, a másik fizikus – felfedező repülést végzett az óceán fölött egy kétszemélyes kis siklókocsiban. (Ez nem repülő jármű, hanem légpárnán siklik.)

Mivel hat óra múlva sem tértek vissza, Timolis – a Bázis parancsnoka Shannahan távollétében – riadót rendelt el, s minden rendelkezésre álló emberét a keresésükre küldte.

A körülmények végzetes összejátszása volt, hogy aznap, alig egy órával a kutatócsoportok indulása után, megszakadt a rádióösszeköttetés, mert a vörös napon óriási folt keletkezett, és erős részecskesugárzás bombázta a légkör felső rétegeit. Csak az ultrarövid hullámú készülékek működtek, de azok mindössze húsz-harminc mérföldes körzetben biztosították a kapcsolatot. Ráadásul napnyugta előtt sűrű köd támadt, úgyhogy fel kellett hagyni a kereséssel.

A mentőcsoportok már hazatérőben voltak, mikor egyikük fölfedezte a siklókocsit, alig nyolcvan mérföldnyire a parttól. Működő motorral, teljes épségben suhant a hullámok fölött. De átlátszó kabinjában csak egy ember volt – az eszméletlenül heverő Carucci.

A siklókocsit a Bázisra vitték, Caruccit az orvosok gondjaira bízták; még aznap este magához tért. Fechner sorsáról semmit sem tudott mondani. Csak arra emlékezett, hogy amikor már visszafelé készülődtek, ő egyszer csak fuldokolni kezdett. Készülékének kifúvószelepe beszorult, és minden belégzésnél egy kevés mérges gáz került szkafandere belsejébe.

Fechner meg akarta javítani társa légzőkészülékét, ezért kikapcsolta az övét, és felállt. Ez volt az utolsó mozzanat, amire Carucci emlékezett. A szakértők így rekonstruálták az események valószínű lefolyását: Carucci készülékének javítása közben Fechner kinyitotta a fülke tetejét, feltehetőleg azért, mert az alacsony fedél akadályozta a mozgásban. Ez nem volt tilos, hiszen az ilyen gépek teteje amúgy sem zár légmentesen, csak az időjárás viszontagságai és a szél ellen véd. Szerelés közben bizonyára az ő oxigénkészüléke is elromlott; Fechner elködösült tudattal felfelé kapaszkodott, kimászott a nyíláson a kocsi tetejére, és az óceánba zuhant.

Ez az óceán első áldozatának története. A holttestet hiába keresték, pedig a szkafanderben felszínen kellett volna maradnia. De ha ott lebegett is – a sok ezer négyzetmérföldes, többnyire ködfoszlányokba burkolt, hullámzó rengeteg tüzetes átkutatása meghaladta az expedíció lehetőségeit.

Visszatérek a korábbi eseményekhez. Alkonyatra valamennyi mentőgép hazaért, kivéve a nagy teherhelikoptert, amelyen Berton indult el.

Sötétedés után majdnem egy órával jelent meg a Bázis fölött, már komolyan aggódtak érte. Idegsokkon mehetett keresztül – csak azért szállt ki saját lábán a gépből, hogy eszeveszetten menekülni kezdjen. Sírt és kiabált, amikor feltartóztatták. Megdöbbentő látvány volt, hiszen ez a pilóta tizenhét éve repült az űrben, sokszor a legnehezebb körülmények között.

Az orvosok nála is mérgezésre gyanakodtak. Két nap múlva Berton – aki látszólag helyrezökkent, de egy pillanatra sem volt hajlandó elhagyni az expedíció főrakétáját, sőt az óceánra néző ablakokat is messze elkerülte – azzal állt elő, hogy jelentést kíván tenni repüléséről. Ragaszkodott ehhez, azt mondta, rendkívül fontos ügyről van szó. Jelentését az expedíció megvizsgálta, de a légköri gázokkal mérgezett elme kóros termékének minősítették, s mint ilyet, nem az expedíció történetéhez, hanem Berton kórtörténetéhez csatolták, amivel az ügy be is fejeződött.

Ennyit közölt a függelék. Nyilván Berton jelentése tartalmazta a lényeget – azt, amitől ez a hosszújáratú pilóta összeroppant. Újra tűvé tettem a szobát, de a Kis Apokrifot nem találtam. Mind jobban erőt vett rajtam a fáradtság, másnapra halasztottam hát a további kutatást, és elhagytam a kabint. Az alumíniumlépcső mellett elhaladva észrevettem, hogy fokaira világosság hull. Sartorius még ilyenkor is dolgozik?! Találkoznom kell vele, gondoltam.

Fent egy kicsit melegebb volt. A széles, alacsony folyosón enyhe huzat csapott meg. A papírszalagok vadul lobogtak a szellőzőnyílásokon. A központi laboratórium ajtaja vastag, recés üveglap, fémkeretben. Sötét függönyféle takarta belülről, csak a mennyezet alatti keskeny ablakokon vetődött ki a fény. Megnyomtam a keresztrudat. Mint vártam, az ajtó nem engedett. Odabent csönd volt; olykor halk sziszegés hallatszott, mintha gázláng égne. Bekopogtam – semmi válasz.

– Sartorius! – kiáltottam. – Sartorius doktor! Én vagyok, Kelvin, az új kolléga! Beszélnem kell önnel, engedjen be, kérem!

Mintha gyűrött papírok zizzennének valakinek a lába alatt – aztán újra csönd lett.

– Én vagyok az, Kelvin! Hiszen hallott rólam! Pár órája érkeztem a Prométheusszal! – kiabáltam be az ajtófélfa és a fémkeret résén. – Sartorius doktor! Nincs itt senki más, csak én! Engedjen be!

Csönd. Azután halk nesz. Néhány éles csörrenés, talán fémeszközöket raknak fémtálcára. És hirtelen sóbálvánnyá dermedtem. Szapora kis léptek koppantak, mintha egy gyermek szedegetné kurta lábacskáit. Talán… talán roppant ügyesen utánozza ezt a tipegést: ujjaival dobol egy jól rezonáló, üres ládán.

– Sartorius doktor!!! – harsogtam. – Kinyitja, vagy nem nyitja ki?!

Válasz helyett megint a gyerektipegést hallottam, és közben néhány alig kivehető, gyors, erélyes lépést, mintha az az ember lábujjhegyen járna. De ha járkál, hogy utánozhatja közben a gyereket? Bánom is én! – fortyantam fel, és növekvő dühömet szabadjára engedve, ordítani kezdtem:

– Sartorius doktor!!! Nem azért repültem tizenhat hónapig, hogy megállítsanak a komédiái!!! Tízig számolok, aztán betöröm az ajtót!!!

Nemigen hittem, hogy sikerülne.

A gázpisztoly lökése nem nagyon erős, de elhatároztam, hogy valami módon beváltom a fenyegetésemet; ha kell, robbanóanyagot kerítek, biztosan akad a raktárban. Nem szabad engednem, buzdítottam magam, nem játszhatom örökösen azokkal a kártyákkal, amiket a helyzet a kezembe nyom, hiszen a téboly vigyorog róluk.

Olyan zaj hallatszott, mintha birkóznának, vagy bútort tologatnának. A függöny félrecsúszott, a fél méternyi résen vékony árnyék tűnt fel a jégvirágos ablakhoz hasonló, homályos üvegtábla mögött, és megszólalt egy kissé rekedtes fejhang:

– Kinyitom, de ígérje meg, hogy nem jön be!

– Akkor minek nyitja?! – förmedtem rá.

– Kimegyek magához.

– Jó. Megígérem.

A kulcs halkan nyikordult a zárban, azután az ajtó felét eltakaró sötét árnyék gondosan visszahúzta a függönyt, majd bonyolult műveletek következtek: recsegő faasztal tologatását véltem hallani, aztán végre megnyílt az üvegajtó, épp csak annyira, hogy Sartorius kicsúszhasson rajta. Megállt előttem, testével fedezve a bejáratot. Sovány égimeszelő volt, csont és bőr a krémszínű trikó alatt. Fekete kendőt viselt a nyakában, vállán kettéhajtott, savmarta laboratóriumi védőköpeny lógott. Keskeny lófejét ferdén tartotta. Majdnem fél arcát elfödte a domború fekete szemüveg, úgyhogy a szemét nem láthattam, csak hosszú állkapcsát, kékes száját és szintén szederjes, fagyottnak látszó, óriási fülét. Borotválatlan volt. Piros sugárvédő gumikesztyű függött zsinóron a csuklójáról. Egy darabig leplezetlen ellenszenvvel szemléltük egymást. Fején ólomszínű sörte meredezett – maga nyírhatta le géppel –, állán egészen ősz borosta. Homloka lesült, mint Snauté, de csak körülbelül a feléig; a lebarnult részt vízszintes vonal határolta. Biztosan mindig sapkát visel a napon.

– Mit óhajt? – szólalt meg végre. Úgy rémlett, nem annyira az én mondanivalómat várja, inkább hátrafelé figyel minden idegszálával, görcsösen az üvegajtóhoz tapadva. Jó darabig nem tudtam, mivel kezdjem, nehogy valami butaság süljön ki belőle.

– Kelvin vagyok… bizonyára hallott rólam – kezdtem. – Gibarian munkatársa vagyok… azaz voltam…

Sovány arca – csupa függőleges vonal, ilyen lehetett Don Quijote – kifejezéstelen maradt. A rám szegezett domború, fekete szemüveg valahogy torkomra forrasztotta a szót.

– Most értesültem, hogy Gibarian… meghalt. Megint elakadtam.

– Igen. És mit óhajt…? Türelmetlen volt a hangja.

– Öngyilkos lett…? Ki találta meg a holttestet, ön vagy Snaut?

– Miért kérdezi ezt tőlem? Nem tájékoztatta Snaut doktor…?

– Azt szeretném hallani, hogy önnek mi a véleménye az ügyről…

– Ön pszichológus, Kelvin doktor?

– Igen. Miért?

– Tudós?

– No igen… De hogy jön ez…

– Azt gondoltam, talán nyomozó vagy rendőr. Hajnali két óra negyven perc van, és ön ahelyett, hogy igyekezne bekapcsolódni az Állomáson folyó munkába, ami végeredményben még érthető lenne, bármilyen brutálisan próbált is behatolni a laboratóriumba, úgy faggat itt engem, mintha legalábbis gyanúsított volnék.

Olyan erőfeszítéssel fékeztem magam, hogy homlokomon kiütött a veríték.

– Ön igenis gyanús, Sartorius! – vágtam oda fojtott hangon. Mindenáron vérig akartam sérteni, ezért ádázul hozzátettem:

– És ezt maga is nagyon jól tudja!

– Ha ezt nem vonja vissza, és nem kér bocsánatot, panaszt teszek maga ellen a rádiójelentésben, Kelvin!

– Miért kérjek bocsánatot? Mert ahelyett, hogy tisztességesen fogadna, és elmondaná, mi történik itt, bezárkózik a laborba, és elbarikádozza magát? Hát elment a józan esze?! Tudós maga, vagy gyáva patkány?! Hallja? Válaszolna végre?! – Magam sem tudom, miket ordítottam, de meg se rezzent. Sápadt, likacsos bőrén kövér izzadságcseppek gyöngyöztek. Most kaptam észbe: hiszen nem is figyel rám! Két kezét a háta mögé dugva, teljes erővel nyomta az ajtót, amely kissé megremegett, mintha belülről nekifeszülne valaki.

– Menjen… – nyögött fel hirtelen furcsa, sipító hangon. – Menjen… már… az isten szerelmére! Menjen le, majd megyek én is, megteszek mindent, amit akar, csak menjen!!!

Hangjában elmondhatatlan szenvedés volt – teljesen elhűlve, önkéntelenül az ajtó felé nyúltam, hogy segítsek tartani, hiszen szemlátomást ezen erőlködött, de olyan borzalmasat üvöltött, mintha kést fogtam volna rá; így aztán hátrálni kezdtem, ő pedig szünet nélkül rikácsolt éles fejhangján, hol azt: „Menj! Menj!”, hol pedig azt: „Megyek már! Megyek!!! Ne! Ne!!!”

Felrántotta az ajtót, és beugrott. Úgy rémlett, hogy melle magasságában aranyos holmi csillan meg, valami fényes korong. Tompa zaj hallatszott a laboratóriumból, félrecsúszott a függöny, és magas árnyék suhant el az üveglap mögött. A függöny a helyére került, és aztán már nem láttam semmit. Mi történik ott bent? Lépések dobogtak, a vad hajsza éles üvegcsörömpölésbe torkollott, és csengő gyerekkacagás volt rá a válasz…

Remegett a lábam. Riadtan néztem körül. Csönd támadt. Leroskadtam az alacsony, műanyag lapos ablakpárkányra. Talán egy negyedórát is ülhettem így, nem tudom, vártam-e valamit, vagy csak annyira kiborultam, hogy nem volt lelkierőm felállni. Majd szétrepedt a fejem. Hosszú csikorgást hallottam valahonnan fentről, és egyszerre világos lett.

Ültömből csak a laboratóriumot megkerülő körfolyosó egy szakaszát láttam. Ez az Állomás legfelső emelete, közvetlenül a páncéltető alatt, ezért a belső falak homorúak és ferdék, néhány méterenként lőrésszerű ablakokkal. Fedőlapjuk éppen most emelkedett fel, közeledett a kék naplemente. Vakító fény csapott be a vastag üvegű ablakon. Minden nikkelszegély, minden kilincs felragyogott, mint egy-egy kis nap. A laborajtó érdes üvegtáblája kemencenyílásként izzott. Ránéztem a kísérteties fényben szürkének tetsző, ölbe tett kezemre: jobbomban a gázpisztolyt szorongattam. Fogalmam sem volt, mikor és hogyan vettem elő a tokjából. Visszaraktam. Tudtam már, hogy itt a sugárszóró sem használ, ugyan, mit is kezdhetnék vele? Szétvessem az ajtót? Betörjek a laboratóriumba?

Feltápászkodtam. Az óceánba süllyedő napkorong hidrogénrobbanásként lángolt, és szinte megfogható, vízszintes sugárnyalábot lövellt utánam; mikor arcomat érte – már lefelé mentem a lépcsőn –, úgy égetett, mint a forró pecsétviasz.

A lépcső közepén meggondoltam magam, és visszafordultam. Körüljártam a laboratóriumot. Mint mondtam, a folyosó körbevisz; vagy száz lépés után, a túlsó oldalon ugyanolyan üvegajtóhoz érkeztem. Nem is próbáltam kinyitni, tudtam, hogy zárva van.

Nézelődtem, nincs-e valami ablak vagy legalább rés a műanyag falban; egyáltalán nem éreztem méltatlan dolognak, hogy meglessem Sartoriust. Elég volt a találgatásból, tudni akartam az igazságot, bár sejtettem, hogy aligha fogom megérteni.

Eszembe jutott, hogy a labortermeket mennyezeti ablakok világítják meg, vagyis a páncéltető ablakai, és ha kimásznék, talán be tudnék kukucskálni. Ehhez azonban le kell mennem szkafanderért és oxigénkészülékért. Álldogáltam a lépcsőnél, tanakodtam, érdemes-e nekivágnom. Nagyon valószínű, hogy a tetőablakok üvege homályos, de mi mást tehetnék? Lementem a középső szintre. El kellett haladnom a rádióközpont előtt. Ajtaja félig nyitva volt. Snaut ugyanúgy ült, ahogy otthagytam. Aludt. Lépteimre összerezzent, és kinyitotta a szemét.

– Halló, Kelvin! – üdvözölt rekedten. Nem válaszoltam.

– No, mi van, megtudtál valamit? – érdeklődött.

– Meg – feleltem lassan. – Nincs egyedül.

Elhúzta a száját.

– No tessék! Mik ki nem derülnek! Vendégeket fogad, azt mondod?

– Igazán nem értem, miért nem akarjátok elárulni, hogy mi ez – vetettem oda színlelt közönnyel. – Hiszen itt maradok, és úgyis megtudom előbb-utóbb. Hát mire jó ez a titokzatoskodás?

– Majd megérted, ha neked is lesznek vendégeid – mondta. Úgy rémlett, vár valamire, és nincs sok kedve beszélgetni.

– Hová mész? – szólt utánam, amikor hátat fordítottam. Nem feleltem. A repülőtéri csarnok ugyanabban az állapotban volt, ahogy hagytam. Az emelvényen ott állt, félig nyitva, az én összeégett fülkém. A szkafanderes fogasok felé indultam, de hirtelen elment a kedvem a tetősétától. Sarkon fordultam, és lesiettem a csigalépcsőn a raktárakhoz. A szűk folyosó tele volt palackokkal és feltornyozott ládákkal. A meztelen fémfal kékesen csillogott a fényben. Még húsz-harminc lépés, és a födém alatt megjelent a dérlepte hűtővezeték. Követni kezdtem. Vastag műanyag karmantyúban tűnt el, bevezetett a légmentesen zárt hűtőházba. Felrántottam a két tenyérnyi vastag, gumiperemű ajtót; dermesztő hideg csapott ki rajta. Megborzongtam. Jégcsapok csüngtek le a havas spirálcsövek labirintusáról. Itt is vékony hóréteggel lepett ládák és tartályok sorakoztak, a fal menti polcokon pedig fémdobozok és valami zsiradék átlátszó műanyagba csomagolt, sárgás tömbjei. Hátul alacsonyabb volt a félköríves födém. Jégtűktől szikrázó, vastag függöny lógott rajta. Félrehajtottam. Az alumíniumrácsokból összerakott priccsen valami nagy, hosszúkás tárgy feküdt, szürke ponyvával letakarva. Megemeltem a ponyvát, és Gibarian éles metszésű arcába pillantottam. Fekete haja, homloka fölött az ősz csíkkal, rásimult koponyájára. Gégéje élesen kidudorodott, megtörve a nyakát. Besüppedt szeme fölfelé meredt, sarkában zavaros jégcsepp gyűlt meg. Csontig átjárt a hideg, összeszorítottam az állkapcsomat, hogy ne vacogjak. Fogtam a ponyvát, és másik kezemmel az arcához értem. Egészen olyan volt, mintha fagyos fát érintettem volna. Bőrét érdessé tette a fekete pontokként kiütő borosta. Ajkára a határtalan, megvető türelem kifejezése fagyott rá. Visszaengedtem a takaró szélét, s ekkor észrevettem, hogy a test másik oldalán hosszúkás, fekete gyöngyök vagy babszemek látszanak ki a ponyva ráncai alól, nagyság szerint sorba fűzve. Hirtelen meghűlt bennem a vér.

Meztelen lábujjak voltak azok, a talp felől nézve, a nagyujjak tojásdad begye kissé elállt; a halotti lepel gyűrött széle alatt a néger nő simult a priccshez.

Hason feküdt, mintha mélyen aludna. Nagyon lassan felhajtottam a vastag ponyvát. Feje, apró, kékesfekete csigákba göndörödő hajával, éppolyan fekete, vaskos karja hajlatában pihent. Hátának csillogó bőre megfeszült a gerincoszlop dudorain. A hatalmas test meg se moccant. Ismét meztelen lábára pillantottam, és ekkor különös dolog hökkentett meg: talpa nem volt lapos és kemény a ránehezedő súlytól, nem szarusította el a mezítláb járás, éppolyan vékony bőr fedte, mint a hátát vagy a kezét.

Nem hittem a szememnek, ezért megtapintottam, bár sokkal rosszabb volt hozzáérni, mint a holttesthez. Ekkor hihetetlen dolog történt: a húszfokos fagyban fekvő test élt, és megmozdult. Felhúzta a lábát, mint az alvó kutya, ha a mancsához nyúlnak.

Megfagy itt – gondoltam, de teste nyugodt volt, és éppen csak hűvös; puha érintése még ott bizsergett ujjam hegyében. Kihátráltam, leeresztettem a függönyt, és visszatértem a folyosóra. Azt hittem, megfulladok a hőségtől. A lépcső felvitt a repülőtéri csarnokhoz. Leroskadtam egy összetekert gyűrűs ejtőernyőre, és kezembe temettem az arcom. Úgy éreztem, mintha agyba-főbe vertek volna. Nem tudtam, mi van velem. Halálosan kimerült voltam, gondolataim szakadék peremén tántorogtak – az öntudatlanság, a megsemmisülés boldogságos, elérhetetlen menedéknek tetszett.

Nem volt miért Snauthoz vagy Sartoriushoz mennem, nem tudtam elképzelni, hogy bárki is értelmes egésszé kovácsolhatná azt, amit eddig átéltem, amit láttam, amit saját kezemmel tapintottam. Az egyetlen mentség – szabadulás – magyarázat a téboly diagnózisa volt. Igen, biztosan megőrültem, mindjárt, ahogy leszálltam. Az óceán így hat az agyamra – egymást követik a hallucinációim, ha pedig így van, fölöslegesen gyötröm magam, hogy megfejtsem a nem létező rejtélyeket, inkább orvosi segítség után kellene néznem: felhívni a rádióközpontból a Prométheuszt vagy egy másik űrhajót, s leadni az S. O. S. jelzést.

Olyasmi történt ekkor, amit sohasem hittem volna: megnyugtatott a gondolat, hogy nem vagyok épelméjű. Most már nagyon is jól megértettem Snaut szavait – ha ugyan Snaut egyáltalán létezik, és én valaha is beszéltem vele; hiszen lehet, hogy már jóval előbb hallucinálni kezdtem… Lehet, hogy még a Prométheuszon vagyok, ott tört ki rajtam hirtelen az elmebaj, és mindaz, amit átéltem, csak bomlott agyam terméke? De ha beteg vagyok, akkor meg is gyógyulhatok – s ez legalább felcsillantotta a szabadulás reményét, amelyet alig pár órás solarisi tapasztalataim kusza rémregényében sehogy sem bírtam felfedezni.

Most tehát mindenekelőtt valami logikusan elgondolt kísérletet – experimentum crucist – kell magamon végeznem, hogy bizonyosságot szerezzek: igazán megőrültem, és saját képzeletem szüleményeivel viaskodom-e, vagy élményeim, bármilyen abszurdak és hihetetlenek, mégiscsak valóságosak?

Így töprengtem, a csarnok tartószerkezetének egyik acéloszlopát bámulva. A falból kiálló, lent domború bádoglemezzel borított, halványzöldre mázolt oszlopról pár helyen, körülbelül egy méter magasságban lepattogzott a festék, nyilván az erre gördülő rakétaszállító kocsik koptatták le. Megtapogattam az acélt, kicsit fölmelegítettem a tenyeremmel, s megkocogtattam a bádog védőlemez kihajló peremét – lehet az agyrém ennyire valóságos? Lehet – válaszoltam magamnak; elvégre ez a szakmám, értek hozzá.

De kitalálhatok-e ilyen mindent eldöntő kísérletet? Eleinte úgy rémlett, hogy nem, mert bármilyen feladatot tűzök magam elé, az is beteg agyam csalódása lesz – ha valóban beteg. Hiszen nemcsak kóros esetekben, hanem a legnormálisabb álomban is előfordul, hogy ébren nem ismert személyekkel beszélgetünk, kérdéseket teszünk fel az álomalakoknak, s halljuk a válaszukat; és bár ezek a személyek csak saját pszichikumunk szülöttei, ideiglenesen elkülönült pszeudoautonóm részei, mégsem tudjuk, mit fognak felelni, amíg – álmunkban – meg nem szólaltak. Pedig válaszukat saját elménknek ez az elkülönült része fogalmazza meg, tehát már akkor ismernünk kellene, mikor kigondoltuk, hogy aztán a képzelt személy szájába adhassuk. Bármit tervezek hát, és bármit hajtok végre, mindig ráfoghatom, hogy úgy cselekedtem, ahogyan álmunkban cselekszünk. Egyáltalán nem biztos, hogy Snaut és Sartorius valóban létezik, tehát nekik is hiába tennék fel akármilyen kérdést.

Gondoltam rá, hogy bevehetnék valami orvosságot, valami erős hatású szert, például peyolt vagy más olyan készítményt, amely érzéki csalódásokat és színes látomásokat idéz elő. Ha ilyen jelenségeket tapasztalnék, ez azt bizonyítaná, hogy a bevett orvosság igazán létezik, és a környező anyagi valóság része. Csakhogy – elmélkedtem tovább – ez sem volna a kívánt döntő kísérlet, mivel tudom, hogyan kell hatnia a szernek (hiszen szükségképpen magam választottam ki), tehát megtörténhet, hogy az orvosság bevétele és hatása egyaránt csak képzeletem terméke lesz.

Már azt hittem, nem sikerül kitörnöm az őrület bűvös köréből – hiszen nem gondolkodhatom másképp, mint az agyammal, nem léphetek ki magamból, hogy ellenőrizzem, normálisak-e a testemben lejátszódó folyamatok. Ekkor hirtelen fején találtam a szöget.

Felugrottam az ejtőernyőtekercsről, és egyenesen a rádióközpontba rohantam. Nem volt ott senki. Futó pillantást vetettem a fali villanyórára. Éjjel négy óra felé járt – az Állomás egyezményes éjszakája, odakint ugyanis már pirkadt a vörös hajnal. Gyorsan bekapcsoltam a távolsági rádiókészüléket, és míg a lámpák bemelegedtek, még egyszer végiggondoltam a kísérlet szakaszait.

Nem emlékeztem a Solaris körül keringő Szatelloid automata állomásának hívójelére, de a főpult felett lógó táblácskán megtaláltam. Kopogtak a morzejelek, és nyolc másodperc múlva megjött a válasz. A Szatelloid, illetve annak elektronikus agya ritmikusan ismétlődő szignállal jelentkezett.

Ekkor felszólítottam, adja meg öt tizedesjegy pontossággal, hogy a Solaris körül keringve a Tejútrendszer csillagkorongjának mely délköreit metszi huszonkét másodpercenként.

Azután leültem, és vártam a választ. Tíz perc múlva megjött. Letéptem az eredményt közlő papírcsíkot, és a fiókba dugtam – vigyázva, nehogy közben rápillantsak. Lecipeltem a könyvtárból a nagy égtérképeket, a logaritmustáblákat, a Szatelloid napi mozgásának évkönyvét meg néhány segédkönyvet, és nekiveselkedtem ugyanennek a feladatnak. Az egyenletek felállítása majdnem egy óráig tartott; nem is emlékszem, mikor számoltam ennyit utoljára, talán még az egyetemen, gyakorlati csillagászat vizsgán.

A számításokat az Állomás nagy számítógépén végeztem el. Gondolatmenetem a következő volt: az égtérképekről olyan adatokat kell kapnom, amelyek nem fedik teljesen a Szatelloid által közölt mérési eredményeket. Azért nem, mert a Szatelloid pályájára rendkívül bonyolult zavaró erők hatnak – nemcsak a Solaris és az egymás körül keringő két nap vonzása befolyásolja, hanem az óceán által előidézett helyi gravitációs változások is. Ha meglesz a két számsorom, a Szatelloid adatai és az égtérképek alapján végzett elméleti számítás eredményei, bevezetem számításaimba a szükséges helyesbítéseket. Akkor a két eredménycsoportnak a negyedik tizedesjegyig fednie kell egymást, eltérés csak az ötödik tizedesjegynél mutatkozhat, az óceán kiszámíthatatlan tevékenységének hatására.

Nos, még ha a Szatelloid által közölt számsor nem is valóság, hanem zavart elmém szüleménye, akkor sem egyezhet a második adatsorral. Agyam megbomolhatott, de semmilyen körülmények között sem lehetett képes maga elvégezni a számítást, amit az Állomás nagy számítógépe végzett, mivel ehhez több hónapra lett volna szüksége. Így hát – ha az adatok egyeznek – az Állomás nagy számítógépe valóban létezik, és nem lázálmomban, hanem a valóságban dolgoztam vele.

Remegett a kezem, mikor elővettem a fiókból a távírógép papírcsíkját, és a számítógép szélesebb eredményszalagja mellé fektettem. A két számsor, mint gondoltam, a negyedik tizedesjegyig egyezett. Eltérések csak az ötödiknél jelentkeztek.

A fiókba dobtam a papírokat. A számítógép tehát létezik, tőlem függetlenül; s akkor az Állomás is valóság, mindazzal együtt, ami rajta van.

Éppen be akartam csukni a fiókot, amikor észrevettem, hogy egész köteg papírlap van benne, tele idegesen rótt számításokkal. Közelebb húztam, s egyetlen pillantásból megértettem, hogy valaki már elvégezte a kísérletemet, illetve egy hasonlót, azzal a különbséggel, hogy a csillagkorong adatai helyett a Solaris albedójának negyven másodpercenkénti értékét adatta meg a Szatelloiddal.

Nem vagyok őrült. Oda a végső reménysugár. Kikapcsoltam az adót, megittam a termoszból a maradék erőlevest, és aludni mentem.

HAREY

Míg számoltam, valami dühös, néma elszántság tartott lábon. Most aztán annyira eltompultam a kimerültségtől, hogy képtelen voltam megágyazni a kabinomban; ahelyett, hogy a felső szíjakat kapcsoltam volna ki, a karfát rángattam, úgyhogy az egész mindenség a nyakamba szakadt. Mikor végre lent volt az ágy, a padlóra dobáltam a ruhámat meg a fehérneműmet, és félig eszméletlenül zuhantam a párnára, még csak fel sem fújtam rendesen. Világosban aludtam el, nem is tudom, mikor. Azzal az érzéssel nyitottam ki a szememet, hogy csak pár percig aludtam. Sápadt vörös fény töltötte be a szobát. Kicsit fáztam, de jól éreztem magam. Meztelenül feküdtem, takaró nélkül. Agyammal szemközt, a félig elfüggönyözött ablaknál, a vörös hajnal fényében valaki ült a széken. Harey volt az, fehér strandruhában, meztelen lábát keresztbe vetve, sötét haja hátrafésülve. A könnyű vászon megfeszült a mellén, könyökig lesült karját lazán lógatta, és mozdulatlanul nézett fekete pillái alól. Sokáig gyönyörködtem benne, egészen nyugodtan. Első gondolatom az volt: milyen jó, végre egy álom, amikor tudom, hogy álmodom. De azért jobban szerettem volna, ha eltűnik. Becsuktam a szemem, és nagyon erősen kívántam, hogy most már ne lássam, de amikor kinyitottam, ugyanúgy ült ott, mint az előbb. Ajkán jellegzetes kis mosolya, mintha fütyülni készülne, de a szemében nem volt semmi vidámság. Eszembe jutott mindaz, amit az este, lefekvés előtt az álmokról gondoltam. Éppen olyan, mint amikor utoljára láttam élve, akkor tizenkilenc éves volt; most huszonkilencnek kellene lennie, de persze semmit sem változott – a halottak nem vénülnek. Ugyanazzal a mindenen csodálkozó szemmel néz rám. Hozzávágok valamit, gondoltam, de bár csak álom volt, valahogy mégsem tudtam rászánni magam, hogy egy halotthoz – akár álmomban is – tárgyakat vagdossak.

– Szegény kicsim – mondtam –, eljöttél látogatóba?

Kissé megijedtem, mert a hangom nagyon valóságosan csengett; s az egész szoba és Harey – minden az elképzelhető legreálisabbnak hatott.

Micsoda plasztikus álom, nemcsak hogy színes, de egész csomó holmit látok itt a padlón, amit este, lefekvéskor észre se vettem. Ha majd felébredek – gondoltam –, meg kell néznem, valóban itt vannak-e, vagy őket is csak álmodom, mint Hareyt…

– Meddig akarsz még így ülni…? – kérdeztem, és rajtakaptam magam, hogy halkan beszélek, mintha csak félnék, hogy valaki meghallja, pedig ki hallhatná azt, amit álmomban mondok?!

Közben a nap kissé följebb emelkedett. No, gondoltam, ez jó. Vörös nappal volt, amikor lefeküdtem, utána kéknek kell jönnie, és csak aztán következhet újabb vörös. Mivel nem alhattam tizenöt órát egyhuzamban, biztos, hogy álmodom!

Így megnyugodva jobban szemügyre vettem Hareyt. Hátulról érte a fény; a függöny résén behatoló napsugár megaranyozta bal orcáján a bársonyos pilléket, szempillája hosszú árnyékot vetett az arcára. Nagyon szép volt. Lám, gondoltam, milyen akkurátus vagyok még álmomban is: figyelem a nap járását, ügyelek, hogy az a gödröcske pontosan ott legyen, ahol senki másnak, csodálkozó szája sarka alatt; de mégiscsak örültem volna, ha már véget ér az egész. Elvégre munkához kell látnom. Görcsösen behunyt szemmel igyekeztem fölébredni, de hirtelen nyikorgást hallottam. Rögtön kinyitottam a szemem. Az ágy szélén ült, és komolyan nézett rám. Rámosolyogtam, erre ő is elmosolyodott, és fölém hajolt; az első csók pihekönnyű volt, mint a gyerekeké.

Sokáig csókolgattam. Illik így kihasználni egy álmot? – tűnődtem közben. De hiszen nem is csalom meg az emlékét, ővele álmodom, és nem mással. Érdekes, eddig sohasem álmodtam róla… Még most sem szóltunk semmit. Hanyatt feküdtem. Mikor fölemelte az arcát, alulról láthattam apró orrlyukait, érzelmeinek állandó barométerét, amint az ablak felől átsütött rajtuk a nap. Ujjam hegyével végigsimítottam a fülkagylóját, cimpái belepirultak a csókolózásba. Nem tudom, ettől lettem-e annyira nyugtalan; egyre hajtogattam magamban, hogy csak álom, de elszorult a szívem.

Erőt gyűjtöttem, hogy kiugorjak az ágyból. Fel voltam rá készülve, hogy nem sikerül, álmában az ember gyakran nem ura a tagjainak, úgy érzi, mintha a teste távol lenne vagy megbénult volna. Inkább azt reméltem, hogy ettől a szándéktól felébredek. De nem ébredtem, hanem szépen felültem, és letettem a lábam a földre. Hiába, ezt már végig kell álmodnom, gondoltam, de jó hangulatom nyomtalanul elszállt. Féltem.

– Mit akarsz? – kérdeztem. Rekedt volt a hangom, krákognom kellett. Meztelen lábammal ösztönösen a papucsom után kapirgáltam, és mielőtt rájöttem volna, hogy itt nincs semmiféle papucs, úgy bevertem a lábujjamat, hogy felszisszentem. No, most legalább vége lesz! – gondoltam elégedetten.

De még ekkor sem történt semmi. Harey visszahúzódott, mikor felültem. Az ágytámlának támaszkodott. Bal mellének csúcsa alatt, a szívverés ütemére, finoman remegett a ruha. Nyugodt érdeklődéssel szemlélt. Felötlött bennem, hogy jólesne egy hideg zuhany, de észbe kaptam: álombeli zuhanytól nem lehet fölébredni.

– Hogy kerülsz ide? – kérdeztem.

Megfogta a kezemet, és ahogy régen szokta, „merre szalad a nyulacska”-t játszott vele.

– Nem tudom – mondta –, baj?

Hangja is ugyanaz a mély hang volt, szórakozott hanglejtése is a régi. Mindig úgy beszélt, mintha nem nagyon figyelne arra, amit mond, mintha már valami más foglalkoztatná, ezért hol ábrándosnak tetszett, hol pedig szemérmetlennek, mert mindent ezzel a csak szemében tükröződő, álmos csodálkozással nézett.

– Mondd… látott valaki?

– Nem tudom. Csak jöttem, és kész. Fontos ez, Kris?

Tovább játszott a kezemmel, de arca már nem vett részt a kedveskedésben. Elkomorodott. –Harey…?

– Tessék, szívem?

– Honnan tudtad, hogy hol vagyok?

Ez gondolkodóba ejtette. Aztán elmosolyodott, kivillantva fogai élét; olyan sötétpiros ajka volt, hogy meg sem látszott rajta, ha meggyet evett.

– Fogalmam sincs. Hát nem vicces? Aludtál, mikor bejöttem, de nem keltettelek föl. Nem mertelek fölrázni, mert olyan méregzsák vagy. Méregzsák és morcos medve – mindegyik szónál feldobta és elkapta a kezemet.

– Lent is voltál?

– Voltam. De rögtön feljöttem, nagyon hideg van ott. – Elengedte a kezemet. Könyökére dőlve hátravetette a fejét, hogy haja szépen leomoljon, és azzal a félmosollyal nézett rám, mely csak akkor nem idegesített többé, mikor beleszerettem.

– De hát… Harey… de hát… – makogtam.

Fölé hajoltam, és megemeltem ruhája rövid ujját. A himlőoltás virágforma hege fölött apró szúrás piroslott. Bár számítottam rá (mert akaratlanul is folyton a logika foszlányait kerestem a képtelenségben) – émelygés fogott el. Megérintettem az injekció nyomát, amely évekig egyre kísértett álmaimban, hogy kiabálva riadtam fel a gyűrött ágyon mindig ugyanabban a pózban, szinte karikába görnyedve, ahogy ő feküdt, már majdnem hidegen, amikor rátaláltam – mert álmomban utánozni igyekeztem, mintha így akartam volna kiengesztelni az emlékét, vagy vele lenni azokban az utolsó percekben, amikor már érezte az injekció hatását, és biztosan félt. Hiszen pánikba esett, ha megvágta az ujját, nem bírta a fájdalmat, iszonyodott a vértől, és egyszer csak ilyen szörnyűséget követett el, öt szót hagyva hátra a nekem címzett cédulán. Itt van a papírjaim között, mindig magammal hordom, már elfakult, és szétesik a hajtások mentén, de sohasem volt bátorságom megválni tőle. Ezerszer visszatértem ahhoz a perchez, amikor írta, ezerszer tépelődtem, mit érezhetett akkor. Magyaráztam magamnak, hogy nem gondolhatta komolyan, csak meg akart ijeszteni, és véletlenül méretezte túl az adagot; így történt, erősködött mindenki, vagy pedig depressziós rohamban fogant hirtelen elhatározás volt. De ők nem tudták, mit mondtam neki öt nappal azelőtt, úgy, hogy a legjobban fájjon. Míg a holmimat csomagoltam, nagyon nyugodtan megjegyezte: „Tudod, mit jelent ez…?” – én pedig úgy tettem, mintha nem érteném, holott nagyon jól értettem; de azt hittem, gyáva lesz hozzá, és ezt is a szemébe mondtam, és most itt fekszik keresztben az ágyon, és rám függeszti a szemét, mintha nem tudná, hogy megöltem.

– Semmi más nem jut eszedbe? – dorombolta. Haján parázslott a napfény, vörös volt az egész szoba. A karjára nézett, amely egyszerre fontos lett, mert én olyan sokáig vizsgálgattam, és mikor leengedtem a kezem, ráfektette hűvös, sima arcát.

– Harey – dadogtam rekedten –, ez nem lehet…

– Hallgass már!

Lehunyt szeme remegett az ideges szemhéjak alatt, fekete pillái arcára simultak.

– Hol vagyunk, Harey?

– Otthon.

– Hol van az?

Szeme egy pillanatra kinyílt, majd rögtön lecsukódott. Pillái megcsiklandozták a kezemet.

– Kris!

– No?

– Olyan jó így.

Mozdulatlanul ültem fölötte. Hátraszegtem a fejem, és megláttam az ágy egy darabját, Harey kócos haját és meztelen térdemet a mosdó tükrében. Lábammal közelebb húztam egyet a padlón heverő, félig megolvadt szerszámok közül, és szabad kezemmel fölemeltem. A vége hegyes volt. Bőrömre illesztettem, a szabályos félkör alakú sebhely fölé, s a húsomba döftem. Belém hasított a fájdalom. Néztem a kibuggyanó vért, amely nagy cseppekben végigcsurgott combom belső oldalán, és halkan lecsöpögött a padlóra.

Fölösleges volt. Az agyamban kavargó rémes gondolatok egyre határozottabb formát öltöttek, nem áltattam magam többé, hogy csak álmodom; ebben már egy ideje nem hittem, s most arra gondoltam: védekeznem kell. Figyeltem hátának és csípőhajlatának ívét a fehér vászon alatt; meztelen lábát lelógatta az ágyról. Odanyúltam, óvatosan megfogtam rózsaszínű sarkát, és végighúztam ujjamat a talpán.

Puha volt, mint egy újszülötté.

Voltaképpen már biztosan tudtam, hogy ez nem Harey, és majdnem biztosan, hogy ő ezt nem tudja.

A csupasz láb megmozdult a tenyeremben, Harey sötétpiros ajka hangtalan nevetésre húzódott.

– Ne… – göcögte.

Szelíden kiszabadítottam a kezem, és felálltam. Még mindig meztelen voltam. Gyorsan öltözni kezdtem, közben láttam, hogy felül az ágyon, és néz.

– Hol maradt a holmid? – kérdeztem, de rögtön meg is bántam.

– A holmim?

– Csak ez az egy ruhád van?

Most már színészkedtem. Hanyagul, természetesen igyekeztem viselkedni, mintha tegnap váltunk volna el – nem, mintha egyáltalán el sem váltunk volna. Felállt, és ismerős, könnyű, de erőteljes mozdulatával lesimította a szoknyáját. Kérdésem szöget ütött a fejébe, bár nem szólt semmit. Most először nézett körül józan, kutató pillantással, és szemlátomást csodálkozva fordult újra felém.

– Nem tudom… – tétovázott – talán a szekrényben…? – tette hozzá, és kinyitotta a szekrényajtót.

– Nem, ott csak kezeslábasok vannak – feleltem. A mosdó mellett megtaláltam a villanyborotvát, és borotválkozni kezdtem, vigyázva, hogy a lány – akárki legyen is – a hátam mögé ne kerüljön.

Járkált a kabinban, vizsgálódott, kinézett az ablakon, végül odajött hozzám, és azt mondta:

– Kris, az az érzésem, hogy valami történt…

Elakadt. Várakoztam, kezemben a kikapcsolt villanyborotvával.

– Mintha valamit elfelejtettem volna… sok mindent. Csak… csak terád emlékszem… és… és semmi másra.

Igyekeztem nyugodt arccal végighallgatni.

– Mondd, én… beteg voltam?

– Hát… körülbelül. Igen, egy ideig kicsit beteg voltál.

– Ja, úgy. Akkor biztosan attól van.

Máris felvidult. Nem tudom elmondani, mit éltem át. Amikor hallgatott, járt-kelt, leült, rám mosolygott, émelyítő félelmemet elnyomta a meggyőződés, hogy valóban Hareyt látom; de a következő percben, mint most is, megint úgy éreztem, hogy ez egy leegyszerűsített Harey, mindössze néhány jellegzetes szó, mozdulat és gesztus. Egészen közel jött, két öklét mellemnek támasztotta, és megkérdezte:

– Mi hogy vagyunk? Jól vagy rosszul?

– A lehető legjobban – feleltem.

Picit elmosolyodott.

– Mikor így mondod, akkor inkább rosszul.

– Szó sincs róla, Harey drágám, de most el kell mennem – hadartam. – Megvársz, jó? Illetve… nem vagy éhes? – tettem hozzá, mert rajtam hirtelen farkaséhség tört ki.

– Éhes? Nem.

Megrázta a fejét, haja csak úgy röpködött.

– Itt várjalak? Sokáig?

– Egy órácskát – kezdtem, de közbevágott:

– Veled megyek.

– Nem jöhetsz velem, mert dolgoznom kell.

– Akkor is veled megyek.

No lám, ez egy egészen más Harey: az igazi nem erőszakoskodott. Soha.

– Kicsikém, ez lehetetlen…

Felnézett rám, s hirtelen megfogta a kezemet. Végigsimítottam a karját, csuklójától a válláig, telt és meleg volt; igazán nem becézgetésnek szántam, mégis majdnem az lett belőle. A testem felismerte, akarta, felé vont, mit sem törődve a józan ésszel, az érvekkel és a félelemmel.

Nyugalmat erőltetve magamra, megismételtem:

– Nem jöhetsz, Harey, maradj itt szépen.

– Nem. Félelmetesen hangzott.

– Miért?

– N… nem tudom.

Körülnézett, és megint rám emelte a szemét.

– Nem bírok… – tette hozzá egészen halkan.

– De miért?!

– Nem tudom. Nem bírok. Azt hiszem… azt hiszem…

Láthatólag kereste magában a választ, és amikor rátalált, őt is meglepte.

– Azt hiszem, muszáj, hogy mindig… lássalak.

Tárgyilagos hangja kétségtelenné tette, hogy nem szerelmi vallomásról van szó, hanem egészen másról. Ez a valami hirtelen átformálta ölelésemet, bár külsőleg mit sem változott – amint ott állt előttem, szemébe nézve elkezdtem hátracsavarni a karját; eleinte bizonytalan mozdulatom hirtelen értelmet kapott, céljára talált. Már szét is néztem, mivel kötözhetném meg.

Hátracsavart két könyöke enyhén összeütődött, és ugyanabban a pillanatban oly hihetetlen erővel feszült meg, hogy hiába szorítottam vissza. Talán egy másodpercig küzdöttem. Így hátrahajolva, épp csak lábujjheggyel érintve a padlót, még egy birkózóbajnok sem lenne képes kiszabadítani magát, de Harey, bizonytalan kis mosollyal az egészről mit sem tudó arcán, széttörte a kapcsot, kiegyenesedett, és leengedte a karját.

Szeme ugyanazzal a nyugodt érdeklődéssel pihent rajtam, mint legelőször, amikor fölébredtem; úgy látszik, észre se vette kétségbeesett erőfeszítésemet, amit a páni rémület sugallt. Mozdulatlanul állt, mintha várna valamire – közönyös figyelemmel, és mindezen kissé csodálkozva.

Lehullott a karom. Otthagytam a lányt a szoba közepén, és a mosdó polcához botorkáltam. Éreztem, hogy fantasztikus csapdába estem, és kerestem a menekülés útját; egyre kíméletlenebb módszerek jártak az eszemben. Ha valaki megkérdezi, mi történik velem, és mit jelent mindez, egy árva szót sem bírtam volna kinyögni. Annyit már tudtam, hogy ami itt az Állomáson mindannyiunkkal történik, az valami borzalmas és érthetetlen, összefüggő egész, de most nem ezen gondolkoztam, hanem valami fortélyon, a szökés ügyes módján törtem a fejem. Nem néztem Harey felé, de éreztem magamon a tekintetét. A polc fölött volt a falba épített gyógyszerszekrény. Futó szemlét tartottam benne. Találtam egy altatós üvegcsét, és bedobtam négy tablettát – a maximális adagot – egy pohárba. Mesterkedésemet nem is igen titkoltam Harey előtt. Bajosan tudnám megmondani, miért. Nem tűnődtem rajta. Forró vizet töltöttem a pohárba, vártam, míg a tabletták feloldódnak, és Hareyhoz léptem, aki még most is a szoba közepén állt.

– Haragszol? – kérdezte halkan.

– Dehogy. Idd meg!

Nem tudom, miért, de számítottam rá, hogy engedelmeskedik. Valóban, szó nélkül elvette a poharat, és felhajtotta. Az asztalra tettem az üres poharat, és leültem a sarokba, a szekrény és a könyvespolc között. Harey utánam sompolygott, a padlóra telepedett karosszékem elé, lábát maga alá húzva, ahogy szokta, s éppilyen ismerős mozdulattal hátravetette a haját. Noha már egyáltalán nem hittem, hogy ő az, valahányszor ráismertem apró szokásaira, elszorult a torkom. Felfoghatatlan és szörnyű volt az egész, s a legrémesebb, hogy én magam is álnok szerepre kényszerültem, hiszen csak színlelem, hogy Hareynak tartom, míg ő igazán Hareynak hiszi magát, és nem csap be tudatosan. Nem tudom, miből következtettem erre, de ezt az egyet biztosra vettem, ha ugyan bármi is biztos lehetett még ezen a világon!

Üldögéltem, a lány a térdemnek támaszkodott, haja mozdulatlan kezemet csiklandozta, alig moccantunk. Néhányszor lopva az órámra néztem. Fél óra eltelt, az altatónak már hatnia kellene. Harey halkan dünnyögött valamit.

– Szóltál? – kérdeztem, de nem válaszolt. Elálmosodik, gondoltam; bár ha őszinte akarok lenni, szívem mélyén egy percig sem hittem, hogy az orvosság hatni fog. Miért? Erre sem találok választ; alighanem azért, mert a cselem túl egyszerű volt.

Feje lassan az ölembe csúszott, sötét haja elborította a térdemet, egyenletesen lélegzett, mint az alvók. Lehajoltam, hogy az ágyba vigyem, nem nyitotta ki a szemét, de egyszerre csak gyengéden belemarkolt a hajamba, és hangosan felkacagott.

Megdermedtem. Harey csak úgy rázkódott a nevetéstől. Szemét összehunyorítva, ártatlan és egyben ravasz képpel sandított rám. Kínos-mereven, ostobán és tanácstalanul ültem, Harey kuncogott még egy kicsit, kezemre fektette arcát, és elcsöndesedett.

– Mit nevetsz? – kérdeztem tompán. Arcára megint kiült az a kissé aggodalmas töprengés. Láttam, hogy lelkiismeretesen akar válaszolni. Orrocskájára tette az ujját, végül felsóhajtott:

– Nem tudom.

Őszinte megrökönyödés csendült ki a hangjából.

– Irtó hülyén viselkedem, ugye? – szabadkozott. – Hirtelen valahogy… de te is jópofa vagy, olyan ünnepélyesen ülsz itt, mint… Pelvis…

– Mint kicsoda? – kaptam fel a fejem, mert azt hittem, rosszul hallok.

– Mint Pelvis, hiszem tudod, az a kövér…

Nos, Harey semmi szín alatt nem ismerhette Pelvist, és tőlem sem hallhatott róla, abból az egyszerű okból kifolyólag, hogy Pelvis legalább három évvel Harey halála után érkezett vissza expedíciójával. Azelőtt én sem ismertem, és arról a kiállhatatlan szokásáról sem tudtam, hogy az elnöki székben trónolva végtelen hosszúra nyújtja az intézeti üléseket. Különben Pelle Villis a becsületes neve, és visszatérése előtt azt sem tudtuk, hogy barátai Pelvisnek szólítják.

Harey a térdemre könyökölt, és arcomat fürkészte. Karjára tettem a kezem, és lassan válla felé csúsztattam, míg majdnem összekulcsolódott lüktető, meztelen nyaka körül. Végső soron simogatás is lehetett volna, pillantásából ítélve ő sem értelmezte másként. Pedig valójában arról próbáltam meggyőződni, hogy szabályos, meleg emberi testet tapintok, s izmai alatt csontok és ízületek vannak. Nyugodt szemébe nézve, iszonyú kedvem támadt, hogy egy erőteljes mozdulattal összeszorítsam az ujjaimat.

Már majdnem összezárultak, amikor hirtelen eszembe jutott Snaut véres keze, és elengedtem a lányt.

– Milyen furcsán nézel… – jegyezte meg nyugodtan.

Úgy zakatolt a szívem, hogy meg sem bírtam szólalni. Egy percre lehunytam a szemem.

Hirtelen kirajzolódott előttem az egész haditerv, elejétől végig, minden részletével együtt. Pillanatnyi tétovázás nélkül felálltam.

– Most már igazán mennem kell, Harey – jelentettem ki –, és ha mindenáron akarod, hát gyere velem!

–Jó. Felugrott.

– Miért vagy mezítláb? – kérdeztem, míg a szekrényhez mentem, és kiválasztottam két színes kezeslábast, neki és magamnak.

– Nem tudom… úgy látszik, elhagytam valahol a szandálomat… – vélte bizonytalanul. Nem szóltam rá semmit.

– Vesd le a ruhádat, mert ezt nem húzhatod fölé.

– Kezeslábas…? Miért? – érdeklődött, és máris vetkőzni kezdett, de furcsa dolog derült ki: ruháját nem lehet levetni, mert sehol sem nyílik. A piros gombok az elején csak díszek. Sehol egy kapocs, villámzár vagy ilyesmi. Harey zavartan mosolygott. Fölemeltem a padlóról egy szikéhez hasonló szerszámot, és hátul, a kivágásnál felhasítottam a ruhát, olyan fapofával, mintha ez lenne a vetkőzés legtermészetesebb módja. Most már lehúzhatta a fején keresztül. A kezeslábas kicsit lötyögött rajta.

– Repülünk…? De te is jössz? – faggatott, miután mindketten felöltöztünk, és kimentünk a szobából. Csak bólintottam. Szörnyen féltem, hogy összetalálkozunk Snauttal, de a reptérre vezető folyosó üres volt, a rádiósszoba pedig, amely előtt el kellett mennünk, csukva.

Most is halotti csönd uralkodott az Állomáson. Harey nézte, amint a kis villanytargoncán kihúztam egy rakétát a középső állásból, és szabad vágányra toltam. Sorra megvizsgáltam a mikroreaktort, a távirányításos kormányokat, a fúvókákat, azután a rajtkocsival együtt áttoltam a rakétát a kupola központi tölcsére alá, a hengeres rajtkorongra, miután az üres fülkét eltávolítottam onnan.

A kis űrhajó teherszállításra szolgált az Állomás és a Szatelloid között, ember legfeljebb kivételes esetben utazott vele, mert belülről nem lehetett kinyitni. Tervem éppen erre a kedvező körülményre épült. Persze, nem akartam kilőni a rakétát, de mindent úgy csináltam, mintha igazi rajthoz készülődnék, Harey ugyanis konyított a dologhoz, hiszen sokszor utaztunk együtt. Belülről is ellenőriztem a hőszabályzót és az oxigénberendezést, s mindkettőt beindítottam. Bekapcsoltam a főáramkört, a jelzőlámpák felvillantak, ekkor kimásztam a szűk odúból, s intettem a létránál álló Hareynak.

– Szállj be!

– És te?

– Majd utánad. Be kell zárnom a csapóajtót.

Semmi jelét nem láttam, hogy idő előtt gyanút fogott volna. Mihelyt fölment a létrán, és a helyére mászott, bedugtam a fejem. Megkérdeztem, kényelmesen ül-e, s alig hangzott el a szűk falak közt tompán kongó „igen”, hátraléptem, és becsaptam az ajtót. Villámgyorsan rátoltam a két reteszt, és nekiláttam, hogy a készenlétben tartott kulccsal meghúzzam az öt szorítócsavart a páncél vájataiban.

A hegyes szivar függőlegesen meredezett, mintha valóban az űrbe készülődne. Foglyomnak semmi baja sem lesz, azt tudtam – oxigén bőven van a rakétában, még egy kis élelem is; különben sem akartam ítéletnapig bezárva tartani.

Mindenáron szert kellett tennem legalább néhány szabad órára, hogy eltervezhessem a további teendőket, és most már egyenjogú félként megtanácskozzam a dolgot Snauttal.

Az utolsó előtti csavar meghúzása közben éreztem, hogy a rakéta fémállványa, amelyre csak három csappal volt felfüggesztve, kissé remeg. Azt hittem, én magam lendítettem mozgásba az acéltestet, amint erőteljesen dolgoztam a jókora kulccsal.

De mikor hátráltam néhány lépést, olyasmit láttam, hogy álmomban se térjen vissza.

Az egész rakéta vitustáncot járt Harey sorozatos ökölcsapásaitól, de micsoda csapások voltak! Ha a vékony, fekete hajú lány helyett acélautomata áll az űrhajóban, nem bírta volna így megrázni a nyolctonnás tömeget!

A repülőtér lámpáinak visszfénye ott ugrándozott és vibrált a csillogó páncélon. Hallani egyébként nem hallottam semmit, teljes csönd volt, de a rakétát tartó állványzat szétvetett lábának körvonala elvesztette élességét, és rezgett, mint a húr. A rezgés úgy felgyorsult, hogy aggódni kezdtem a páncélzat épségéért. Reszkető kézzel húztam meg az utolsó csavart, eldobtam a kulcsot, és leugrottam a létráról. Lassan hátrálva láttam, hogy a csak állandó nyomásra méretezett amortizátorok csapszegei táncolnak foglalatukban. Úgy rémlett, a páncélköpeny tömör csillogása megtörik. Mint az őrült, ugrottam a távirányító pulthoz, két kézzel nyomtam felfelé a reaktor indítókarját és a rádiókapcsolót; ekkor fülsiketítő üvöltés vagy vonítás tört elő a kabin belsejével összekapcsolt hangszóróból, semmiféle emberi hanghoz nem hasonlított, és mégis kivettem belőle egy ismétlődő, elnyújtott kiáltást: „Kris! Kris! Kris!!!”

Egyébként nem is biztos, hogy jól hallottam. Öklömet véresre zúzva, eszeveszetten erőlködtem, hogy beindítsam a rakétát. Kékes fény villant meg a falon, porfelleg lövellt elő a rajtkorong fúvókái alól, amely mérges szikraoszloppá vált, és minden hangot elnyelt valamilyen folyamatos, éles süvítés. A rakéta fölemelkedett a három lángsugáron, amelyek rögtön egyetlen tűzoszlopba olvadtak, és reszkető forróságot hagyva maga mögött, kirepült a nyitott kilövőcsatornán. A nyílás rögtön bezárult, a légszivattyúk automatikusan működésbe léptek, s megkezdték a csípős füstben úszó csarnok kiszellőztetését. Mindebből semmit sem vettem észre. Lángban égő arccal, a hőségtől leperzselt, kunkori hajjal, a pultnak dőlve, görcsösen kapkodtam a levegőt, amely tele volt égésszaggal meg az ionizáció jellegzetes ózonszagával. Bár a start pillanatában ösztönösen behunytam a szemem, a torkolattűz mégis elvakított. Sokáig csak fekete, vörös és arany karikákat láttam. Lassan eloszlottak. A füst, a por és a köd eltűnt, kiszívták a sivító szellőztetőkészülékek. Első világos pillantásom a zöldesen fénylő radarernyőre esett. Az irányreflektorral manőverezve keresni kezdtem az űrhajót. Mikor végre elkaptam, már a légkör felett járt. Életemben nem lőttem ki rakétát ilyen vaktában és őrülten, azt sem tudva, mekkora gyorsulást adjak neki, és egyáltalán hová irányítsam. Legegyszerűbb lesz, gondoltam, ha körpályára állítom a Solaris körül, mintegy ezer kilométer magasságban, akkor kikapcsolhatom a motorokat, mert amíg működnek, sosem lehetek benne biztos, nem történik-e valami kiszámíthatatlan hatású katasztrófa. Az ezer kilométeres pálya – mint a táblázatból láttam – stacionárius. Őszintén szólva, ez sem csökkentette a veszélyt, de egyszerűen nem jutott eszembe jobb megoldás.

A hangszórót rögtön a start után elnémítottam, és nem is mertem többé bekapcsolni. Bármit inkább, csak ne kelljen újra hallanom azt az iszonyú hangot, amelyben már semmi emberi nem volt. Minden látszat – ezt legalább elmondhattam – szétfoszlott, és Harey maszkja mögül egy másik arc sejlett elő, az igazi, amelyhez képest az őrület valóban szabadulás lenne.

Egy óra volt, amikor elhagytam a repülőteret.

A KIS APOKRIF

Arcomon, kezemen összeégett a bőr. Eszembe jutott, hogy mikor az altatót kerestem Harey számára (kacagtam volna a naivitásomon, ha nem fáj a képem), égési sebekre való kenőcsre is akadtam a gyógyszeres polcon, így hát visszamentem a szobámba. Benyitottam, és a napnyugta vörös fényében láttam, hogy a fotelban, amely előtt az imént Harey térdelt, ül valaki. A rémület torkon ragadott, vakon hőköltem vissza, hogy elmeneküljek; villanásnyi ideig tartott az egész. Az ülő alak felnézett. Snaut volt. Háttal felém, lábát keresztbe vetve – még most is ugyanabban a vegyszerfoltos vászonnadrágban – valami papírcsomót tanulmányozott. Mellette, az asztalon, jókora iratköteg hevert. Amikor meglátott, mindent félretett, és elkomorodva, hosszasan vizsgálgatott orra hegyén ülő pápaszeme fölött.

Szó nélkül a mosdóhoz mentem, kivettem a gyógyszertárból a félfolyékony kenőcsöt, és kenegetni kezdtem arcomon és homlokomon a legcsúnyább égéseket. Szerencsére arcom nem duzzadt meg nagyon, a szememnek pedig nem esett baja, mert erősen behunytam. Néhány nagyobb hólyagot a halántékomon meg a járomcsontok fölött felszúrtam egy steril injekciós tűvel, és kinyomtam belőlük a savós váladékot. Aztán két nedves gézlapot terítettem az arcomra. Snaut egész idő alatt figyelmesen szemlélt. Nem vettem róla tudomást. Mikor végeztem sebeim ápolgatásával (arcom egyre jobban égett), helyet foglaltam a másik karosszékben. Előbb le kellett róla dobnom Harey ruháját. Egészen közönséges ruha volt, eltekintve attól, hogy nem lehetett levetni.

Snaut, csontos térdére kulcsolt kézzel, kritikusan figyelte ténykedésemet.

– Mit szólnál egy kis baráti csevegéshez? – kezdte, miután leültem.

Megigazítottam a lecsúszni készülő gézdarabokat, és nem válaszoltam.

– Vendégeink voltak, igaz?

– Igaz – feleltem szárazon. Semmi kedvem sem volt ehhez a gunyoros hanghoz.

– Es kifüstöltük őket? Látom, forró volt a búcsú.

Végigsimította örökösen hámló homlokát. Itt-ott a friss bőr rózsaszín foltjai mutatkoztak. Néztem, mint borjú az új kapura. Hogyhogy eddig nem jutott eszembe, vajon hol is „sül le” Snaut és Sartorius? Mindig csak a napra gondoltam – pedig a Solarison nem szokás napozni…

– Persze, finomabban kezdted? – folytatta, ügyet sem vetve rá, hogy hirtelen átláttam a szitán. – Kis altatócska, mérgecske, üres redőnyös szekrényke, igaz?

– Mit akarsz? Beszélgethetünk, mint egyenlő felek. Ha bohóckodni van kedved, akkor inkább menj el!

– Néha bohóc az ember, ha nincs is hozzá kedve – dünnyögte. Összehunyorított szemmel fürkészett. – Csak nem akarod azt mondani, hogy zsinórral vagy baltával nem is kísérleteztél…? Esetleg tintatartót vágtál hozzá, mint Luther? Azt sem? No lám – húzta el a száját –, ez aztán a vitéz! Még a mosdó is ép, egyáltalán nem próbáltad szétverni a fejét, semmi a világon, a berendezés marad, csak úgy ripsz-ropsz berámoltad, kilőtted, és agyő?!

Órájára nézett.

– Eszerint, ha minden jól megy, van két óránk, talán még három is – fejezte be. Nézett, nézett ferde mosolyával, aztán belevágott:

– Szóval, azt mondod, hogy gazembernek tartasz?

– Utolsó gazembernek – szögeztem le nyomatékosan.

– Igen? És ha megmondom, elhitted volna? Elhittél volna egy árva szót is?

Hallgattam.

– Gibariannal történt először – folytatta, ugyanazzal a kellemetlen kis mosollyal. – Bezárkózott a szobájába, és csak az ajtón keresztül beszélt velünk. Nyilván kitalálod, mit gondoltunk…

Tudtam, de inkább nem szóltam semmit.

– Világos. Megállapítottuk, hogy őrült. Mesélt nekünk egyet-mást az ajtó mögül, de nem mindent. Talán azt is sejted, miért titkolta, hogy ki van nála? No, hiszen tudod már: suum cuique. De ő Igazi tudós volt. Adjunk neki lehetőséget, azt követelte.

– Lehetőséget? Mire?

– Hát, azt hiszem, megpróbált valami magyarázatot keresni az egészre, elrendezni, megfejteni; éjszakánként dolgozott. Tudod, mit csinált? Persze, hogy tudod!

– A számítások – mondtam. – A fiókban. A rádióközpontban. Ő volt?

– Ő. De én akkor még semmit sem tudtam.

– Meddig tartott ez?

– A vendégjárás? Talán egy hétig. A beszélgetések az ajtón keresztül. Meg… szóval, ami odabent történt. Azt gondoltuk, hallucinációk és motorikus izgalom. Szkopolamint adtam neki.

– Hogyhogy… neki?!

– No, igen. Átvette, de nem magának. Kísérletezett. Így ment ez.

– És ti…?

– Mi? Harmadnap elhatároztuk, hogy bemegyünk hozzá, ha másképp nem megy, rátörjük az ajtót, ki akartuk gyógyítani, mint emberséges kollégákhoz illik.

– És… azért! – tört ki belőlem.

– Azért.

– És ott… abban a szekrényben…

– Bizony, drága fiam! Bizony! Nem tudta, hogy közben hozzánk is megjöttek a vendégek. És már nem volt módunk vele foglalkozni. De ő ezt nem tudta. Most már… most már kicsit… belejöttünk.

Olyan halkan mondta, hogy az utolsó szót alig hallottam, inkább kitaláltam.

– Várj, nem értem – szóltam közbe. – Hogy lehet az… hiszen hallanotok kellett. Azt mondod, hallgatóztatok. Hallanotok kellett a két hangot, és akkor…

– Nem. Csak az ő hangját hallottuk, és ha voltak is érthetetlen zajok, világos, ugye, hogy azokat is neki tulajdonítottuk…

– Csak az ő…? De hát… miért?

– Nem tudom. Igaz, van erről egy elméletem. De azt hiszem, kár sietni vele. Segíteni úgysem segít, még ha meg is magyaráz egyet-mást. Hát, így állunk.

De te nyilván már tegnap láttál valamit, különben őrültnek tartottál volna bennünket?

– Azt gondoltam, hogy én őrültem meg.

– Igen? És nem láttál senkit?

– De láttam.

– Kit?!

Fintora már nem volt mosoly. Hosszan fürkésztem az arcát, mielőtt kiböktem:

– Azt a… feketét…

Nem szólt semmit, de görcsösen előrehajló teste észrevétlenül meglazult.

– Azért figyelmeztethettél volna… – kezdtem, már csekélyebb meggyőződéssel.

– Hiszen figyelmeztettelek!

– De hogyan!

– Nem lehetett másképp. Értsd meg, nem tudtam, ki lesz az! Senki sem tudta, ezt nem lehet tudni…

– Hallgass ide, Snaut, lenne egypár kérdésem! Te már régebben… benne vagy. Ez a… szóval… mi lesz vele?

– Úgy érted, visszajön-e?

– Úgy.

– Vissza is, meg nem is.

– Hogyhogy?

– Úgy jön vissza, amilyen először volt… az első látogatáskor. Egyszerűen nem tud semmit, vagy pontosabban szólva, úgy viselkedik, mintha mindaz, amit csináltál, hogy megszabadulj tőle, meg sem történt volna. Ha a helyzettel rá nem kényszeríted, nem lesz agresszív.

– Milyen helyzettel?

– Az a körülményektől függ.

– Snaut!

– Mit akarsz?

– Nem engedhetjük meg magunknak a fényűzést, hogy titkolózzunk!

– Ez nem fényűzés – szakított félbe szárazon. – Kelvin, te úgy látszik, még mindig nem érted… de tudod, mit?!

Felvillant a szeme.

– Megmondhatnád, ki volt az!

Nyeltem egyet. Lehajtottam a fejem. Nem akartam ránézni. Jobban szerettem volna, ha más ül itt, és nem ő. De hát nem válogathattam. A gézcsík levált, és a kezemre pottyant. Összerezzentem a síkos érintésre.

– Egy nő, aki…

Elakadtam.

– Meghalt. Injekciót… adott be magának…

Várt.

– Öngyilkos lett…? – kérdezte, látva, hogy elakadtam.

– Igen.

– És ez minden?

Hallgattam.

– Ez nem lehet minden…

Felkaptam a fejem. Nem nézett rám.

– Honnan tudod?

Nem válaszolt.

– Hát jó – vágtam bele. Megnedvesítettem az ajkam. – Összevesztünk. Azaz, nem is. Csak én mondtam neki… tudod, miket hord össze dühében az ember. Fogtam a cókmókomat és elköltöztem, ő meg értésemre adta… nem mondta ki, de ha az ember évekig együtt élt valakivel, félszavakból is érti… Biztos voltam benne, hogy csak fenyegetőzik, hogy nem merné megtenni, és… és ezt is beolvastam neki. Másnap eszembe jutott, hogy otthagytam a fiókban azokat az… injekciókat. Tudta, hogy ott van, hazavittem a láboratóriumból, mert szükségem volt rá, még a hatásáról is beszéltem akkor. Megijedtem, el akartam hozni onnét, de gondoltam, még azt hihetné, hogy komolyan vettem, amit mondott, és… nem hoztam el, aztán harmadnap mégis odamentem, mert nem volt nyugtom. De… mire odaértem, már nem élt.

– Ó, te ártatlan kisfiú…

Fejembe szállt a vér. De amint ránéztem, megértettem, hogy nem gúnyolódik. Mintha most látnám először. Szürke arcának mély ráncain végtelen fáradtság ült, súlyos betegnek látszott.

– Miért mondod ezt? – kérdeztem, furcsán elbátortalanodva.

– Mert ez a történet tragikus. Nem, nem – tette hozzá gyorsan, amikor fészkelődni kezdtem –, te még most sem érted. Elhiszem, hogy sokat szenvedsz emiatt, talán gyilkosnak is érzed magad, de… hidd el, ez még nem a legrosszabb!

– Igazán?! – fakadtam ki gúnyosan.

– Örülök, hogy nem hiszed el, komolyan örülök. Ami megtörtént, az borzasztó lehet. De a legszörnyűbb az, ami… nem történt meg. Soha.

– Nem értem… – makogtam. Csakugyan egy szót sem értettem. Bólintott.

– Azt mondjuk: rendes ember – magyarázta. – Ki a rendes ember? Aki sohasem követett el gyalázatosságot? No jó, de nem is gondolt rá soha? Talán nem is gondolt, csak éppen felötlött benne, átvillant az agyán, tíz éve, vagy harminc éve, talán védekezett ellene, aztán nyugodt lélekkel elfelejtette, hiszen tudta, hogy úgysem tenné meg soha. És most képzeld el, hogy egyszerre csak fényes nappal, az emberek szeme láttára elébe áll AZ a gondolat, testet öltve, lerázhatatlanul, megölhetetlenül. El tudod képzelni?

Hallgattam.

– Hát ez megy a Solaris Állomáson… – mormolta.

– De hát… mi lehet olyan borzasztó? – kérdeztem habozva. – Elvégre nem vagytok gonosztevők, te meg Sartorius…

– De hiszen te pszichológus vagy, Kelvin! – szakított félbe türelmetlenül. – Hát ki az, akinek sohasem volt valami szégyellni való álma? Fantáziaképe? Gondolj egy… egy fétisimádóra, aki szerelmes, mit tudom én, valami szennyes fehérneműbe, és a legnagyobb veszélyek árán, tűzzel-vassal megszerzi azt az imádott, gusztustalan rongyot, mulatságos lehet, igaz? Aki undorodik vágyai tárgyától, de közben megőrül érte, az életét kockáztatja érte, olyan szenvedéllyel, hogy Rómeó elbújhat mellette… Vannak ilyen esetek. Nem érted, hogy létezhetnek olyan dolgok… olyan helyzetek… amiket senki sem mer megvalósítani, csak gondolatban, csak egy részeg, züllött, őrült percében, nevezd, ahogy akarod… És az ige testté lőn. Ez az egész.

– Ez az egész… – szajkóztam tompán. Zúgott a fejem. – No de… mi van az Állomással? Hogy jön ide az Állomás?

– Ne tettesd magad hülyének – dörmögte, és élesen a szemembe nézett. – Hiszen állandóan a Solarisról beszélek, semmi másról, csak a Solarisról. Nem az én hibám, ha te valami egészen mást vártál. Egyébként már eleget átéltél ahhoz, hogy legalább végighallgass.

– Elindulunk a Kozmoszba, mindenre felkészülve – magányosságra, harcra, szenvedésre, halálra. Szerénységből nem mondjuk ki hangosan, de remek fiúknak tartjuk magunkat. Aztán beugrik valami meglepetés, és rögtön kiderül, hogy a fene nagy elszántság csak póz volt. Nem a Kozmoszt akarjuk mi meghódítani, öregem, csak a Földet akarjuk kiterjeszteni a mindenség határáig. Az egyik bolygó legyen sivatag, mint a Szahara, a másik jeges, mint a sarkvidék, vagy trópusi, mint a brazíliai dzsungel. Nemes lelkűek és humánusak vagyunk, nem akarunk más fajokat leigázni, csak átadni nekik az értékeinket, és cserébe átvenni az övéiket. Mert mi vagyunk a szent Kapcsolat lovagjai! Hát, ez is hazugság. Nem keresünk mi mást, csak embereket. Nyavalyát kellenek nekünk másfajta világok. Tükröket akarunk! Mihez kezdenénk másfajta világokkal? Elég nekünk a magunké, az is a torkunkon akadt. Saját eszményített képünket keressük: az egyik bolygón legyen a miénknél fejlettebb civilizáció, a másikon a mi primitív múltunk hasonmása. Csakhogy a tükörből olyasmi néz vissza, amit nem fogadunk el, amit kikérünk magunknak. Pedig nemcsak hamvas erényeket hoztunk magunkkal a Földről, nem az Ember hősi szobrát pakoltuk űrhajóba! Úgy jöttünk, szőröstül-bőröstül, amilyenek vagyunk, és mikor a másik fél elénk tárja az igazságot, azt a részét, amiről nem szoktunk beszélni, akkor kapálózunk!

– Tehát mi ez az egész? – kérdeztem, miután türelmesen végighallgattam.

– Az, amit kerestünk: kapcsolat egy másik civilizációval. Most megkaptuk! A saját förtelmes rondaságunk, ezerszeres nagyításban, mintha mikroszkópon néznénk, a saját szégyenünk és gyalázatunk!!!

Hangja remegett a dühtől.

– Szóval, azt mondod, hogy… az óceán? Hogy ő csinálja? De minek? Arról már nem is beszélek, hogyan, de az isten szerelmére, minek?! Csak nem gondolod komolyan, hogy szórakozni akar velünk? Vagy meg akar büntetni?! Hiszen ez a legprimitívebb démonológia! A bolygót megszállta egy nagyon nagy ördög, aki sátáni humorérzéke sugallatára szukubusokat küldözget egy tudományos expedíció tagjainak! Csak nem hiszel ilyen eget verő marhaságokban?!

– Az az ördög nem is olyan buta – dünnyögte a foga között. Meghökkenve pillantottam rá. Eszembe jutott, hogy ha az Állomáson történteket nem is lehet elmebajjal magyarázni, ez még nem zárja ki az idegösszeomlást. Reaktív pszichózis…? – ötlött fel bennem, mikor szinte hangtalanul kuncogni kezdett.

– Készíted a diagnózist? Csak el ne hamarkodd! Hiszen te olyan enyhe kiadásban tapasztaltad az egészet, hogy még most sincs fogalmad róla!

– Vagy úgy! Engem megsajnált az ördög – élcelődtem. Kissé már untatott ez a beszélgetés.

– Mit akarsz tulajdonképpen? Mondjam meg, milyen terveket sző ellenünk x billió tonnányi metamorf plazma? Talán semmilyet.

– Hogyhogy semmilyet? – csodálkoztam. Snaut csak vigyorgott.

– Mint bizonyára tanultad az iskolában, a tudomány azzal foglalkozik, hogyan történik valami, nem azzal, hogy miért. Azt kérdezed, hogyan? Nos, hát nyolc vagy kilenc nappal azután a röntgenkísérlet után kezdődött. Lehet, hogy az óceán valami más sugárzással válaszolt a besugárzásra, talán letapogatta vele az agyunkat, és bizonyos pszichikai eltokosodásokra bukkant.

– Eltokosodások?

Ez kezdett érdekelni.

– No igen, a többitől elszakadt, körülzárt, elfojtott, befalazott folyamatok, az emlékezet gyulladásos gócai. Ezeket ő receptnek nézte, konstrukciós tervnek… Hiszen tudod, mennyire hasonlítanak az aszimmetrikus kromoszómakristályok a nukleinsavas cerbrozidvegyületek kristályaihoz, amelyekben az emlékképek rögződnek… Hiszen az öröklődést hordozó plazma is „emlékező” plazma. Szóval, megtalálta bennünk a receptet, kijegyezte, aztán a többit már tudod. De hogy miért csinálta…?! Egy biztos: nem azért, hogy kinyírjon bennünket. Azt sokkal egyszerűbben elintézhetné. Egyáltalán, ilyen technikai adottságokkal lényegében akármit megtehetne, például hasonmásokat is küldhetné a nyakunkra.

– Ó! – kiáltottam fel. – Hát ezért gyulladtál be annyira első este, amikor megláttál!

– Ezért. Különben – sandított rám –, hátha meg is csinálta? Honnan tudod, hogy én ugyanaz a derék öreg Patkány vagyok, aki két évvel ezelőtt ideérkezett…?

Halkan felkacagott, mintha megrökönyödésem ki tudja, milyen nagy elégtételére szolgálna, de mindjárt el is komorult.

– No, nem – dörmögte –, még csak ez hiányozna… Lehet, hogy más különbség is van, de én csak egyről tudok: téged és engem meg lehet ölni.

– És őket nem?

– Nem ajánlom, hogy megpróbáld. Szörnyű látvány!

– Sehogyan?

– Nem tudom. Méreggel, késsel, kötéllel nem, az biztos…

– Atompisztollyal?

– Megpróbálnád?

– Nem tudom. Ha egyszer nem emberek…

– De bizonyos szempontból mégiscsak azok! Embernek hiszik magukat. Fogalmuk sincs a… származásukról. Ezt csak észrevetted már?

– Persze. Szóval… hogy van ez?

– Pillanatok alatt regenerálódnak. Villámgyorsan, érted, a szemünk láttára, és megint úgy kezdenek viselkedni, mint… mint…

– Hogyan?

– Mint a mi képzeletünkben… mint azok az emlékképek, amikből…

– Igen. Ez igaz – bólogattam. Ügyet se vetettem rá, hogy összeégett arcomról a kezemre csöpög a kenőcs.

– Gibarian tudta…? – kérdeztem hirtelen. Kutató pillantást vetett rám.

– Hogy tudta–e azt, amit mi?

– Igen.

– Majdnem biztos vagyok benne.

– Miért? Mondta?

– Nem. De találtam nála egy könyvet…

– A Kis Apokrif?! – ugrottam fel.

– Az. De honnan tudsz te róla? – fogta el az idegesség, és majd átfúrt a tekintetével.

– Nyugi – csóváltam a fejem. – Láthatod, hogy összeégtem, és egyáltalán nem regenerálódom. Levelet hagyott nekem a kabinjában.

– Hogy mondod? Levelet?! És mi van benne?

– Nem sok. Valójában nem is levél, csak egy feljegyzés. Bibliográfiai utalás a Solaris-évkönyv függelékére meg arra az Apokrifra. Mi az egyáltalán?

– Egy régi história. Talán van valami köze a miénkhez. Nesze!

Bőrkötéses, kopott sarkú, vékony könyvecskét húzott elő a zsebéből, s átnyújtotta.

– És Sartorius…? – kockáztattam meg gyorsan, miközben eltettem a könyvet.

– Mi van vele? Mindenki úgy viselkedik ebben a helyzetben, ahogy tud. Ő normális próbál lenni, ami nála hivatalosat jelent.

– Fura egy pók!

– Hát, igen. Egyszer olyan helyzetben voltunk, a részletek mellékesek, elég az hozzá, hogy ötszáz kiló oxigénünk maradt, nyolc embernek. Sorra leszoktunk a mindennapi teendőkről, a végén mind borostásan jártunk, de ő naponta borotválkozott, kipucolta a cipőjét, ő már ilyen. Persze, most akármit csinál, minden csak tettetés, komédia vagy gyilkosság.

– Gyilkosság?

– Hát, ne legyen gyilkosság. Valami új szót kell rá kitalálni. Például „rakétaválás”. Jobban hangzik?

– Roppant szellemes vagy… – morogtam.

– Inkább sírjak? Javasolj valamit!

– Menj a fenébe!

– Nem, komolyan beszélek. Nagyjából elmondtam mindent, amit tudok. Mi a terved?

– Tervem? Jó vicc! Fogalmam sincs, mit csináljak, ha… visszajön. Biztos, hogy visszajön?

– Majdnem.

– De voltaképpen hogy jutnak be, hiszen az Állomás légmentesen zárva van? Talán a páncél…

Megrázta a fejét.

– A páncélnak semmi baja. Sejtelmem sincs, hogyan jönnek be a vendégek; többnyire ébredés után jelentkeznek, aludni pedig mégiscsak kell néha.

– És ha bezárom az ajtót?

– Percek alatt átjut rajta. Csak egyetlen módszer van… tudod már, melyik.

Felállt. Én is felálltam.

– Ide figyelj, Snaut… Arra akarsz kilyukadni, hogy hagyjuk itt az Állomást, csak azt várod, hogy én javasoljam?

Fejét csóválta.

– Ez nem olyan egyszerű. Persze, akármikor elmenekülhetünk, legalábbis a Szatelloidra, és onnan leadhatjuk az S. O. S.-jelzést. Természetesen őrültnek tartanak majd, bedugnak valami földi szanatóriumba, és ott maradunk, míg szépen vissza nem vonunk mindent. Megesik ilyen kollektív elmezavar az isten háta mögötti állomásokon… Talán nem is lenne rossz. Szép nagy kert, békesség, fehér szobácska, séták az ápolóval…

Egészen komolyan beszélt, zsebre dugott kézzel, üres tekintete a szoba sarkába révedt. A vörös nap már lebukott a láthatár mögé, a tarajos hullámok tintafekete sivataggá olvadtak össze. Az ég vörösen lángolt. Lila szegélyű felhők úsztak az elmondhatatlanul komor, két színű táj fölött.

– Szóval, menekülni akarsz? Vagy nem? Még nem?

Elmosolyodott.

– Ó, te oroszlánszívű hős… Még nem kóstoltál bele, különben kisebb legény lennél. Nem arról van szó, hogy én mit akarok, csak arról, mit lehet csinálni.

– No, és mit?

– Éppen ez az, amit nem tudok.

– Akkor itt maradunk? Gondolod, hogy találunk valami módot…

Felém fordította mély ráncokkal barázdált, ösztövér, hámló arcát.

– Ki tudja… Hátha érdemes – mondta. – Róla nemigen tudunk meg többet, de talán magunkról…

Sarkon fordult, fogta a papírjait, és kiment. Vissza akartam tartani, de nyitott számon nem jött ki hang. Nem maradt más tennivalóm, mint a várakozás. Az ablakhoz léptem, néztem a véres-fekete óceánt, de alig láttam. Eszembe jutott, hogy bezárkózhatnék egy rakétába a repülőtéren, de nem gondoltam komolyan, ostoba ötlet volt, előbb-utóbb úgyis ki kell jönnöm. Leültem az ablakhoz, s elővettem a Snauttól kapott könyvet. Még elég világos volt, rózsaszínű fény vetődött a lapokra, vörösen izzott a szoba. A kötetet egy Ottó Ravintzer nevű bölcsészdoktor állította össze, többnyire már nem is kétes értékű cikkekből és tanulmányokból. Minden tudományt kísér valami áltudomány, kisiklott elmékben termelődő csámpás torzkép – a csillagászat karikatúrája a csillagjóslás, a kémiáé az alkímia volt hajdan. Érthető hát, hogy a gyermekcipőben járó szolarisztika körül csak úgy rajzottak a szellemi csudabogarak; ilyen sületlenségek töltik meg Ravintzer könyvét, de az igazság kedvéért le kell szögezni, hogy az előszóban világosan elhatárolja magát ettől a panoptikumtól. Mindössze úgy vélte, és volt is némi igaza, hogy gyűjteménye értékes kordokumentum lehet majd a történészek és a tudománypszichológusok számára.

Berton jelentése előkelő helyet foglalt el a könyvben. Több részből állt. Az első az igen tömör helikopternapló.

Tizennégy órától tizenhat negyvenig (az egyezményes expedícióidő szerint) a feljegyzések szűkszavúak és negatívak.

„Magasság 1000 – vagy 1200 – vagy 800 méter – nem észleltem semmit – az óceán üres.” Ez többször megismétlődik.

Azután 16.40-kor: „Vörös köd száll fel. Látótávolság 700 méter. Az óceán üres”.

17.00 órakor: „A köd sűrűsödik, csend, látótávolság 400 méter, néha feltisztul. Leszállok 200-ra”.

17.20: „Ködben vagyok. Magasság 200. Látótávolság 20-40 méter. Csend. Felszállok 400-ra”.

17.45: „Magasság 500. Ködréteg a látóhatárig. A ködben tölcsérszerű nyílások, amelyeken át az óceán felszínét látom. Valami történik bennük. Megpróbálok behatolni az egyik tölcsérbe”.

17.52: „Örvényfélét látok – sárga habot vet ki. Ködfal veszi körül. Magasság 100. Lemegyek 20-ra”.

Ezzel végződik Berton helikopternaplója. Az úgynevezett jelentés további része kivonat Berton kórtörténetéből, pontosabban: Berton tollba mondott vallomásának szövege, a bizottság tagjainak közbevetett kérdéseivel.

„Berton: Mikor lementem harminc méterre, nehéz lett tartani a magasságot, mert abban a tölcsér formájú ködmentes térben viharos szél fújt. Neki kellett feküdnöm a kormányzásnak, ezért egy ideig, talán tíz-tizenöt percig nem néztem ki a gépből. Közben egy erős szélroham belesodort a ködbe. Nem közönséges köd volt, hanem valami emulzióféle, azt hiszem, kolloidos, mert minden ablakomat belepte. Alig bírtam letisztogatni, olyan ragadós volt. A fordulatszámom több mint harminc százalékkal csökkent, mert ebben a ködfélében nagyobb volt a légellenállás, úgyhogy veszíteni kezdtem a magasságból. Mivel nagyon alacsonyan jártam, és féltem, hogy beleütközöm a hullámokba, teljes gázt adtam. A gép tartotta a magasságot, de följebb nem ment. Volt még négy gyorsító rakétatöltényem. Nem használtam fel őket, mert arra gondoltam, rosszabbodhat a helyzet, és akkor szükségem lesz rájuk. A maximális fordulatszámnál roppant erős berezgés támadt, sejtettem, hogy az a furcsa emulzió lepi be a légcsavart; a teherbírás-mutató állandóan a nullán állt, így semmit sem tehettem. A napot nem láttam, mióta ködbe kerültem, de arrafelé a köd vörösen foszforeszkált. Folyton köröztem, remélve, hogy előbb-utóbb valamelyik ködmentes tölcsérbe kerülök, és ez mintegy félóra múlva sikerült is. Csaknem szabályos henger alakú, pár száz méter átmérőjű szabad térségbe jutottam. Körös-körül hevesen kavargott a köd, mintha erős konvekciós áramlások sodornák. Igyekeztem a „lyuk” közepén maradni, mert ott volt a levegő a legnyugodtabb. Ekkor észrevettem, hogy az óceán felszíne megváltozott. A hullámok csaknem teljesen eltűntek, a folyadék felső rétege, mármint azé az anyagé, amiből az óceán van, félig átlátszó lett, el-eltűnő homályos foltokkal, aztán nemsokára teljesen kitisztult, és ezen a több méter vastagnak vélt rétegen át beláthattam a mélybe. Ott valami sárgás iszapféle gyűlt össze. Vékony, függőleges erekben fölfelé szivárgott, és kifolyt a felszínre, ahol üvegesen csillogó lett, majd fortyogni és habzani kezdett. Közben besűrűsödött, ekkor olyan volt, mint a nagyon tömény, odaégett cukorszirup. Ez az iszap vagy nyálka megcsomósodott, felgyűrődött, karfiolszerű kitüremkedéseket alkotott, és lassan különféle formákat öltött. A ködfal felé sodródtam, pár percig manővereznem kellett a kormánnyal meg a fordulatszámmal, és mire újra kinézhettem, odalent, alattam, olyasmit pillantottam meg, ami egy kertre hasonlított. Igen, kertre. Törpe fácskákat, sövényeket, kerti utakat láttam – nem igaziakat, mind abból a sárgás anyagból volt, ami közben teljesen megszilárdult, mint a gipsz, de a felszíne erősen csillogott. Leszálltam, amennyire csak tudtam, hogy jól megnézhessem.

Kérdés: A fáknak és más növényeknek, amelyeket láttál, leveleik is voltak?

Berton válasza: Nem. Csak a formájuk volt meg, mint egy kert makettjén. Ez az! Makett. Ilyen volt. Makett, de azt hiszem, természetes nagyságú. Pár perc múlva repedezni, töredezni kezdett. A koromfekete hasadékokból sűrű nyálka bugyogott elő, amely megkocsonyásodott; egy része lecsurgott, a többi rajta maradt, és egyre hevesebben habzott, végül az egészet elöntötte a tajték, s már semmi mást nem láttam. Közben mindenfelől szorongatni kezdett a köd, ezért megnöveltem a fordulatszámot, és fölmentem háromszáz méterre.

Kérdés: Egészen biztos, hogy amit láttál, kertre hasonlított, és semmi másra?

Berton válasza: Biztos. Biztos, mert többféle részletet is megfigyeltem. Emlékszem például, hogy egy helyütt négyszögletes ládafélék álltak sorban. Később eszembe jutott, hogy kaptárak lehettek.

Kérdés: Később jutott eszedbe? Nem akkor, amikor láttad?

Berton válasza: Nem, mert minden olyan volt, mintha gipszből lenne. Aztán még más tárgyakat is láttam.

Kérdés: Miket?

Berton válasza: Nem tudom megmondani, mik voltak, mert nem nézhettem meg alaposabban. Úgy rémlett, némelyik bokor alatt hosszúkás, fogazott szerszámfélék feküsznek; mintha kis kertigépek gipszöntvényei lettek volna. De ebben nem vagyok egészen biztos. Amit az előbb mondtam, abban igen.

Kérdés: Nem gondoltál arra, hogy ez hallucináció?

Berton válasza: Nem. Azt gondoltam, délibáb. Hallucinációra nem gondoltam, mert teljesen jól éreztem magam, meg azért sem, mert soha életemben nem láttam ilyesmit. Amikor fölmentem háromszáz méterre, alattam csupa lyuk volt a köd, mint egy sajt. Némelyik lyuk üres volt, ezeken át az óceán hullámzását láttam, a többiben fortyogott valami. Leereszkedtem az egyikbe, és negyven méteren láttam, hogy nem sokkal az óceán felszíne alatt egy fal fekszik, olyan, mint valami nagyon nagy épület fala. Világosan áttetszett a hullámokon, négyszögletes nyílások voltak rajta szabályos sorokban, mintha csak ablakok lettek volna; sőt úgy rémlett, némelyik ablakban mozog valami. Ebben már nem vagyok egészen biztos. A fal emelkedni kezdett, és lassan felbukkant az óceánból. Mint a vízesés, úgy ömlött róla a nyálka, nyúlós cafatok is voltak benne, nyálkacsomók, vagy mik… Hirtelen kettétört az egész, villámgyorsan lemerült, és rögtön eltűnt. Újra felrántottam a gépet, és közvetlenül a köd fölött repültem, a futómű majdnem érintette. Megpillantottam a következő üres tölcsért – azt hiszem, négyszer-ötször akkora volt, mint az első.

Már messziről megláttam, hogy lent valami úszik. Fechner szkafanderének néztem, mert világos színű volt, majdnem fehér, és az alakja is emberre hasonlított. Éles szögben visszafordultam, mert attól féltem, túlrepülök rajta, és nem találom meg többé. Az a valami ekkor kissé fölemelkedett, úgy rémlett, mintha úszna, aztán mintha derékig gázolna az óceánban. Gyorsan leereszkedtem, olyan mélyre, hogy éreztem, amint a futómű valami puhába ütközik; hullámtaraj lehetett, volt is ott egy nagy hullám. Az a valami ember volt, de szkafander nélkül. És mégis mozgott.

Kérdés: Láttad az arcát?

Berton válasza: Láttam.

Kérdés: Ki volt az?

Berton válasza: Egy gyerek.

Kérdés: Miféle gyerek? Láttad már valahol életedben?

Berton válasza: Nem, soha. Legalábbis nem emlékszem rá. De mihelyt a közelébe értem – negyven méter lehetett közöttünk, talán egy kicsivel több – rájöttem, hogy valami rossz van benne.

Kérdés: Hogy érted ezt?

Berton válasza: Mindjárt megmagyarázom. Először nem tudtam, mi az. Csak egy idő múlva vettem észre: borzasztóan nagy volt. Óriási – az nem kifejezés! Lehetett négy méter. Pontosan emlékszem: mikor a futómű a hullámnak ütközött, az arca valamivel magasabban volt az enyémnél, pedig ha ültem is a fülkében, legalább három méterrel az óceán felszíne fölött voltam.

Kérdés: Ha ilyen nagy volt, honnan tudtad, hogy gyerek?

Berton válasza: Mert egészen kicsi gyerek volt.

Kérdés: Nem gondolod, Berton, hogy a válaszod logikátlan?

Berton válasza: Nem. Egyáltalán nem. Hiszen láttam az arcát. Meg a testalkata is gyerekes volt. Olyan… csecsemőformának néztem. No, nem, ez túlzás… Lehetett két-három éves. Fekete haja volt, és óriási kék szeme. Anyaszült meztelen volt, a bőre nedves, vagy inkább síkos, mert nagyon csillogott.

Ez a látvány szörnyű hatással volt rám. Már nem hittem, hogy délibáb. Nagyon is tisztán láttam. Emelkedett és süllyedt a hullámokkal, de ettől függetlenül is mozgott, és ez volt az undorító!

Kérdés: Miért? Mit csinált?

Berton válasza: Olyan volt, no, mint valami múzeumban… mint egy viaszbáb – de élő viaszbáb! Tátogott, és mindenféle undorító mozdulatot tett. Mert… mert azok nem az ő mozdulatai voltak.

Kérdés: Hogy érted ezt?

Berton válasza: Nem mentem hozzá közelebb tizenöt-húsz méternél, leginkább talán húszra becsülném. De mondtam már, milyen irdatlan nagy volt, úgyhogy egészen pontosan láttam. Csillogott a szeme, és egyáltalán, mindenestül olyan volt, mint egy élő gyerek, de azok a mozdulatok, mintha valaki próbálgatná… kipróbálná…

Kérdés: Magyarázd meg pontosabban!

Berton válasza: Nem tudom, sikerül-e. Ez volt a benyomásom. Éreztem. Nem gondolkoztam rajta. Azok a mozdulatok… természetellenesek voltak.

Kérdés: Azt akarod mondani, hogy például úgy mozgatta a karját, ahogy emberi kar nem mozoghat, mert az ízületek nem engedik?

Berton válasza: Nem. Dehogy. Csak… értelmetlen mozdulatok voltak. Általában minden mozdulat jelent valamit, szolgál valamire…

Kérdés: Gondolod? Egy csecsemő mozgásának nincs feltétlenül értelme.

Berton válasza: Tudom. De a csecsemő összevissza kalimpál, csak úgy bele a világba. Ez pedig… tudom már! Ennek a mozdulatai módszeresek voltak. Egymás után következtek, csoportokban és sorozatokban. Mintha valaki meg akarná vizsgálni, mit tud csinálni ez a gyerek a karjával, a törzsével, a szájával… Az arca volt a legszörnyűbb, gondolom, azért, mert az arc a legkifejezőbb, és ez olyan volt… Nem tudom, hogy magyarázzam meg. Élő volt, igen, de mégsem emberi. Illetve a vonásai nagyon is, a szeme, bőre, mindene, de az arckifejezése, a mimikája, az nem.

Kérdés: Fintorokat vágott? Tudod, milyen az ember arca epilepsziás rohamban?

Berton válasza: Tudom. Láttam epilepsziás rohamot. Értem. Nem… ez más volt. Az epilepsziás görcsösen rángatózik, ez meg simán és egyenletesen mozgott, kecsesen, vagy hogy is mondjam… dallamosan. Nem találok más szót. És az arca, igen, azzal is így volt. Emberi arc nem lehet olyan, hogy az egyik fele vidám, a másik szomorú, az egyik része fenyegetőzik vagy fél, a másik meg diadalmaskodik, vagy mit csinál; de annál a gyereknél így ment. És még egy: az egész mozgás és arcjáték lehetetlenül gyors volt. Én nagyon rövid ideig néztem. Talán tíz másodpercig, vagy addig sem.

Kérdés: És azt akarod mondani, hogy mindezt ilyen rövid idő alatt láttad? Egyébként honnan tudod, mennyi ideig tartott, megnézted az órát?

Berton válasza: Nem. Nem néztem meg az órát, de tizenhat éve repülök. Az én szakmámban másodpercre érezni kell az időt, ez beidegződik. Szükség van rá a landolásnál. Sohasem lesz vérbeli pilóta, aki bármilyen körülmények között meg nem tudja mondani, hogy egy jelenség öt másodpercig tartott vagy tízig. Ugyanez áll a megfigyelőképességre. Az évek során megtanulja az ember, hogy minél rövidebb idő alatt észleljen mindent.

Kérdés: Láttál még mást is?

Berton válasza: Láttam. De a többire nem emlékszem ilyen pontosan. Sok volt ez nekem, úgy látszik. Leblokkolt az agyam. Ereszkedni kezdett a köd, magasabbra kellett szállnom. Kellett, de hogy mikor és hogyan csináltam, arra nem emlékszem. Életemben először kis híján lezuhantam. Annyira remegett a kezem, hogy nem bírtam rendesen tartani a kormányt. Úgy rémlik, kiabáltam valamit, és a Bázist hívogattam, pedig tudtam, hogy nincs összeköttetés.

Kérdés: Megpróbáltál visszafordulni?

Berton válasza: Nem. Mert amikor végre a köd fölé vergődtem, eszembe jutott, hogy hátha ott van Fechner valamelyik tölcsér mélyén. Tudom, butaságnak hangzik. Mégis ez járt a fejemben. Ha ilyesmik történnek, gondoltam, akkor talán Fechnert is sikerül megtalálnom. Ezért elhatároztam, hogy annyi tölcsérbe szállok le, ahányba csak bírok. De amikor fölemelkedtem a harmadikból, azután, amit ott láttam, megértettem, hogy nincs tovább. Kikészültem. Ezt meg kell mondanom, egyébként úgyis tudják. Rosszul lettem, és hánytam a gépben. Addig azt sem tudtam, mi fán terem a rosszullét. Soha nem volt hányingerem.

Kérdés: Ez a mérgezés tünete volt, Berton.

Berton válasza: Lehet. Nem tudom. De azt, amit harmadszorra láttam, nem én találtam ki. Azt nem a mérgezés okozta.

Kérdés: Honnan tudhatod?

Berton válasza: Az nem volt hallucináció. Hallucináció az, amit a saját agyam termel, vagy nem?

Kérdés: De igen.

Berton válasza: No, ugye. Ezt pedig nem termelhette. Soha nem hiszem el. Nem volna rá képes.

Kérdés: Mondd el inkább, mi volt az, jó?

Berton válasza: Előbb meg kell tudnom, hogyan kezelik azt, amit eddig mondtam.

Kérdés: Miért fontos ez?

Berton válasza: Számomra nagyon is fontos. Mondom, hogy olyasmit láttam, amit sohasem felejtek el. Ha a bizottság úgy véli, hogy a beszámolómnak van legalább egyetlen százaléknyi valószínűsége, tehát meg kell vizsgálni az óceánt ebből a szempontból, úgy értem, kutatásokat kell indítani ebben az irányban, akkor mindent elmondok. De ha a bizottság agyrémnek tartja az egészet, akkor nem mondok semmit.

Kérdés: Miért?

Berton válasza: Mert hogy milyen borzalmakat hallucinálok, az az én magánügyem. De hogy mit észleltem a Solarison, az nem magánügy.

Kérdés: Ez azt jelenti, hogy az expedíció illetékes szerveinek döntéséig megtagadsz minden további választ? Mert azt bizonyára megérted, hogy a bizottság nincs azonnali döntésre felhatalmazva.

Berton válasza: Igen.”

Így végződik az első jegyzőkönyv. Utána részlet következik a másodikból, amit tizenegy nappal később vettek fel.

„Elnök:… mindezt figyelembe véve, a három orvosból, három biológusból, egy fizikusból, egy gépészmérnökből és az expedíció helyettes vezetőjéből álló bizottság arra a meggyőződésre jutott, hogy a Berton által előadott események azon hallucinációsorozat tartalmát képezik, amely a bolygólégkör okozta mérgezés hatásának, a vele járó ködös tudatállapotnak és az agykéreg asszociációs mezőiben létrejött izgalomnak tulajdonítható, s a fent említett eseménysornak semmi vagy majdnem semmi valóságalapja nem volt.

Berton: Bocsánat. Mit jelent az, hogy »semmi vagy majdnem semmi«? Mi az a »majdnem semmi«? Mekkora az?

Elnök: Még nem fejeztem be. Jegyzőkönyvbe vétetett dr. Archibald Messenger fizikus votum separatuma. Nevezett kijelentette, hogy a Berton által elmondottak szerinte valóban megtörténhettek, és alapos vizsgálatot érdemelnek. Ez minden.

Berton: Megismétlem az előbbi kérdést.

Elnök: Egyszerű a dolog. A »majdnem semmi« azt jelenti, hogy hallucinációid bizonyos reális jelenségekből indulhattak ki, Berton. A legnormálisabb emberrel is előfordul, hogy éjszaka, szélviharban emberalaknak nézi a hajladozó bokrot. Hát még egy idegen bolygón, mikor a megfigyelő elméje méreg hatása alatt áll. Ez egyáltalán nem sértő rád nézve, Berton. Hogyan döntesz ezek után?

Berton: Először azt szeretném megtudni, következik-e valami Messenger doktor votum separatumából?

Elnök: Gyakorlatilag semmi. Úgy értem, nem indul kutatás ebben az irányban.

Berton: Ami itt elhangzik, jegyzőkönyvbe kerül?

Elnök: Igen.

Berton: Akkor közölni szeretném, hogy meggyőződésem szerint a bizottság nem engem sértett meg, én itt nem számítok, hanem az expedíció szellemét. Annak értelmében, amit a múltkor mondtam, további kérdésekre nem válaszolok.

Elnök: Ez minden?

Berton: Ez. Viszont beszélni szeretnék Messenger doktorral. Lehetséges?

Elnök: Természetesen.”

Ezzel véget ér a második jegyzőkönyv. Az apró betűs lábjegyzet szerint dr. Messenger másnap majdnem háromórás bizalmas beszélgetést folytatott Bertonnal, majd az Expedíció Tanácsához fordult, és ismételten követelte, hogy indítsanak kutatásokat a pilóta vallomása alapján. Kijelentette, hogy emellett szólnak Berton újabb közlései, amelyeket azonban csak a Tanács kedvező határozata esetén hozhat nyilvánosságra. A Tanács, személy szerint Shannahan, Timolis és Trahier elutasította a javaslatot, és ezzel az ügyet lezárták.

A könyv végül egy levélrészlet fényképmásolatát közli. Messenger írásai között találták a halála után. Alighanem fogalmazvány volt; Ravintzer nem tudta megállapítani, elment-e a levél, és milyen eredménnyel.

…bődületes korlátoltsága miatt – kezdődik a szöveg. – Féltik a tekintélyüket, azért dobta vissza követelésemet a Tanács, konkrétan Shannahan és Timolis (mert Trahier szava nem számít). Most közvetlenül az Intézethez fordulok, de Te is tudod, hogy ez falra hányt borsó. Sajnos köt a szavam, és nem írhatom meg neked, amit Bertontól hallottam. A Tanács persze azért döntött így, mert a szenzációs felfedezéssel egy „laikus” állt elő, akinek nincs semmiféle tudományos címe. Pedig sok kutató megirigyelhetné ennek a pilótának a lélekjelenlétét és megfigyelőképességét. Kérlek, küldd el nekem postafordultával a következő adatokat:

1. Fechner élettörténete, a gyermekkoráé is,

2. amit csak tudsz a családjáról és a családi ügyeiről, állítólag kisgyereke maradt árván;

3. részletes leírás arról a helyről, ahol nevelkedett. Szeretném még elmondani neked, mi a véleményem az egészről. Mint tudod, nem sokkal Fechner és Carucci indulása után folt keletkezett a vörös nap centrumában, és ennek részecskesugárzása a Szatelloid adatai szerint a déli féltekén volt a legerősebb, a mi Bázisunk környékén (ezért nem volt rádióösszeköttetés). Valamennyi kutatócsoport közül Fechner és Carucci távolodott legmesszebbre a Bázistól.

Ilyen sűrű és tartós ködöt, teljes szélcsend mellett, a katasztrófa napjáig egyszer sem észleltünk a bolygón.

Amit Berton látott, szerintem része volt az „emberakciónak”, melybe az a ragacsos szörnyeteg belevágott. A Berton által észlelt képződmények igazi forrása Fechner volt – az ő agya került valami számunkra felfoghatatlan „pszichikai boncolás” alá, amelyet egyes (nyilván a legmaradandóbb) emlékképek kísérleti újrateremtése, rekonstrukciója követett.

Tudom, hogy ez fantasztikusan hangzik, tudom, hogy tévedhetek. Ezért kérem a segítségedet. Most az Alarikon vagyok, itt várom a választ.

Már alig láttam a betűket, úgy rám sötétedett. A könyv megszürkült a kezemben, a sorok összefolytak, de a félig üres oldal azt mutatta, hogy úgyis végéhez értem a történetnek, amelyet, saját élményeimre gondolva, nagyon valószínűnek véltem. Kinéztem az ablakon. A sötétlila égbolt peremén még izzott néhány felhő, mint a kialvó szénparázs. A sötétségbe burkolt óceánból már semmi sem látszott. Halkan sustorogtak a papírszalagok a szellőzőnyílás körül. Az enyhén ózonillatú, felhevült levegő meg se rezzent. Néma csend borult az Állomásra. Azon tűnődtem: elhatározásunkban – hogy itt maradunk – semmi hősies nincs. Régen lezárult a heroikus űr kalandok, halált megvető vállalkozások kora, nemigen fordulnak elő olyan szörnyű balesetek sem, amilyen Fechneré volt, az óceán első áldozatáé. Szinte nem is érdekelt már, milyen „vendége” van Snautnak vagy Sartoriusnak. Egy idő múlva, gondoltam, abbahagyjuk a szégyenkezést, és nem kerüljük többé egymást. Ha nem tudunk megszabadulni a „vendégektől”, akkor megszokjuk őket, és együtt élünk velük. Ha pedig Teremtőjük fordít a játékszabályokon, akkor alkalmazkodunk az újakhoz is, bár egy darabig majd rúgkapálunk és dühöngünk, sőt egyikünk vagy másikunk talán öngyilkos lesz, de végül az új állapot is egyensúlyba zökken. Otthonos, földi sötétség szállt a szobára, már csak a mosdó és a tükör fehér foltja látszott. Felálltam, tapogatózva megtaláltam a vattacsomót a polcon, nedves vattával lemostam az arcomat, és az ágyra heveredtem. Valahol fölöttem hol erősebben, hol gyengébben zizegtek a papírszalagok, mint az éji bogarak. Már az ablakot sem láttam, fekete volt minden, csak egy – nem tudom, honnan eredő – vékonyka fénycsík függött előttem, talán a falon, talán messze kint a semmiben. Eszembe jutott, mennyire megrémültem tegnap este a solarisi ég üres tekintetétől, és majdnem elmosolyodtam. Már nem féltem tőle. Semmitől sem féltem. Fölemeltem a csuklómat, zölden világított rajta a foszforos számkoszorú. Egy óra múlva kel fel a kék nap. Élveztem a sötétséget, jó mélyeket lélegeztem, gondtalanul és felszabadultan.

Később fordultam egyet, és nyomni kezdett a farzsebemben lapuló magnó. Persze. Gibarian. Ő beszél a szalagon. Nem támasztom fel, nem hallgatom ki a titkait. Ez az egyetlen, amit tehetek érte. Előhúztam a magnót, hogy az ágy alá rejtsem. Surranó nesz ütötte meg a fülemet. Halkan nyikordult az ajtó.

– Kris…? – hangzott suttogva, fojtottan. – Itt vagy, Kris? Olyan sötét van.

– Nem baj – mondtam. – Ne félj. Gyere ide.

TANÁCSKOZÁS

Hanyatt feküdtem, semmire sem gondoltam, feje a vállamon. A szoba sötétsége megbolydult. Lépteket hallottam. Eltűntek a falak. Valami rám nehezedett, és nőttön-nőtt, fel az égig. Átjárta minden porcikámat, körülfogott anélkül, hogy hozzám ért volna. Megdermedtem a sötétben, éreztem, amint átlátszó, éles tömege fojtogatni kezd. Nagyon messziről hallottam a szívverésemet. Egész figyelmemmel, maradék erőmmel, feszülten vártam az agóniát. Nem jött. Csak zsugorodtam, és a láthatatlan ég, a láthatatlan horizont, a felhőtlen, csillagtalan, nyúlós semmi egyre tágult, dagadt, és én lettem a középpontja. Igyekeztem belefúrni magam a fekvőhelyembe, de már nem volt alattam semmi, a sötétség üresen tátongott. Ökölbe szorított kézzel fedeztem az arcomat. Már nem volt arcom. Ujjaim a semmibe markoltak, kiáltani, üvölteni akartam…

Kékesszürke szoba. A bútorok, polcok, falszögletek széles, tompa vonásokkal odavetve, nincs saját színük, csak körvonaluk. Fényes, gyöngyfehér csend az ablak mögött. Testem csupa veríték, oldalt pillantok, engem néz.

– Elzsibbadt a karod?

– Mi van…?

Fölemeli a fejét. Szeme ugyanolyan színű, mint a szoba, szürkén világít a fekete pillák alatt. Előbb suttogása melegét érzem, csak azután értem meg, mit mond.

– Nem. Illetve, igen.

Vállára teszem a kezem. Csakugyan elzsibbadt. Másik karommal lassan magamhoz húzom.

– Rosszat álmodtál.

– Álmodtam? Igen, persze. És te nem aludtál?

– Nem is tudom. Azt hiszem, nem. Nem vagyok álmos. De te csak aludj! Miért nézel olyan furcsán?

Behunytam a szemem. Éreztem szapora, egyenletes szívverését a magam lassúbb szívdobogása fölött. Kellék – gondoltam. De nem csodálkoztam semmin, még azon sem, milyen egykedvű vagyok. Túljutottam már a rémületen és a kétségbeesésen. Olyan messzire értem, mint még senki. Ajkam a nyakát súrolta, lejjebb siklottam, a kagylósima kis mélyedésbe az inak között. Itt is lüktetett az ér.

Felkönyököltem. Aranyló napfelkelte, lágy pirkadat helyett villamos kék tűztenger öntötte el a horizontot, első sugara szinte berobbant a szobába. Lángba borult minden, szivárványos visszfények táncoltak a tükrön, a kilincseken, a nikkelcsöveken. A fényözön úgy rontott neki minden felületnek, mintha szabadulni akarna, mintha szét akarná vetni a szűk helyiséget. Már nem bírtam belenézni. Megfordultam. Harey szembogara összeszűkült. Nagy szürke szivárványhártyák ragyogtak rám.

– Már reggel van? – kérdezte fátyolos hangon. Mintha álom és valóság között szédelegne.

– Itt mindig ilyen rövid az éjszaka, szívem.

– És mi?

– Mi van velünk?

– Soká maradunk itt?

Nevetnem kellett. De csak valami rekedt horkantás szakadt ki belőlem – nemigen hasonlított a nevetéshez.

– Attól félek, elég soká. Nincs hozzá kedved?

Szemrebbenés nélkül, figyelmesen nézett. Vagy kacsintott? Nem tudom. Magára húzta a takarót, karján előtűnt a kis, piros háromszög.

– Miért nézel így?

– Mert szép vagy.

Elmosolyodott. De ez csak udvariasság volt, válasz a bókra.

– Igazán? Mert úgy nézel, mintha… mintha…

– No?

– Mintha keresnél valamit.

– Ne butáskodj…

– Rosszul mondom; inkább, mintha azt gondolnád, hogy valami bajom van, vagy eltitkolok valamit előtted.

– Ugyan már!

– Ha ennyire tagadod, akkor biztos. No, mindegy.

Gyilkos, kék hőség áradt be a kigyúlt ablakon. Kezemet a szemem elé tartva körülnéztem, hol a napszemüveg. Az asztalon hevert. Föltérdeltem érte. A szemüvegen át megpillantottam Hareyt a tükörben. Várt valamit. Mikor újra mellé heveredtem, rám mosolygott.

– Én nem kapok?

Nem értettem meg rögtön.

– Ja, szemüveget?

Feltápászkodtam, és keresgélni kezdtem a fiókban meg az ablak előtti kisasztalon. Találtam két szemüveget, mindegyik túl nagy volt. Odaadtam neki. Mind a kettőt felpróbálta. Leestek az orra közepéig.

Csikorogva ereszkedni kezdett az ablakpáncél. Az Állomás elbújt, mint teknősbéka a házába. Egy perc alatt éjszaka lett. Tapogatózva levettem Harey szemüvegét, és a magaméval együtt az ágy alá dobtam.

– Most mit csinálunk? – kérdezte.

– Amit éjjel szokás: alszunk.

– Kris!

– Tessék.

– Ne tegyek rád új borogatást?

– Nem kell. Nem kell… szívem.

Magam sem értettem, miért szólítom így, de egyszer csak felé nyúltam a sötétben, átöleltem karcsú vállát, s amint megremegett, elhittem, hogy ő az. Ámbár nem is tudom. Hirtelen úgy éreztem, én csapom be őt, és nem ő engem, mert ő egyszerűen csak önmaga.

Aztán el-elnyomott az álom, de mindig görcsös rándulással riadtam fel. Heves szívdobogásom csak lassan csillapodott, halálosan kimerülve szorítottam magamhoz Hareyt, ő pedig nagyon óvatosan megtapintotta az arcomat, a homlokomat, hogy nincs-e lázam. Harey volt. Igazibb már nem is lehetett volna.

Ettől a gondolattól valami megváltozott bennem. Nem harcoltam tovább. Szinte azonnal elaludtam.

Könnyű érintésre ébredtem. Jóleső hűvösség a homlokomon. Arcomat nedves valami borította, lassan levált róla, és Harey arca jelent meg fölöttem. Kicsavarta a gézt, porcelántálba csurgatta belőle a fölösleges folyadékot. Mellette egy üvegben borogatóvíz égési sebekre. Rám mosolygott.

– Jó reggelt, mormota – üdvözölt, és visszatette a borogatást. – Fáj?

– Nem.

Megmozgattam az arcizmaimat. Csakugyan megszűnt a fájdalom. Harey az ágy szélén ült, fehér-narancssárga csíkos férfi fürdőköpenyben, fekete haja szétterült a köpeny gallérján. Könyökig felgyürkőzött, hogy kényelmesen dolgozhasson. Rettentően éhes voltam, legalább húsz órája egy falatot sem ettem. Mikor Harey befejezte sebeim ápolgatását, fölkeltem. Hirtelen két egymás mellett heverő, teljesen egyforma, piros gombos fehér ruhára esett a pillantásom: az első, amelyiknek én hasítottam fel a kivágását, hogy levethesse, és a másik, amiben tegnap jött. Ezt már ő fejtette szét, ollóval. Azt mondta, biztosan elromlott a villámzár.

Ez a két egyforma ruha volt a legiszonyúbb mindabból, amit addig átéltem. Harey a gyógyszerszekrényben rendezkedett. Észrevétlenül hátat fordítottam neki, és véresre haraptam az öklöm. A két ruhára meredve – vagy talán inkább ugyanaz, két példányban – az ajtó felé kezdtem hátrálni. A csapból jó hangosan zuhogott a víz. Lenyomtam a kilincset, kisurrantam a folyosóra, és óvatosan becsuktam az ajtót. Kiszűrődött a vízcsobogás és az üvegcsörömpölés, majd hirtelen megszakadt. A folyosó téglalap alakú mennyezetlámpái elmosódó fényfoltot vetettek az ajtóra. Összeszorított foggal várakoztam, kezem a kilincsen, bár nem is reméltem, hogy tartani bírom. Egy erős rándítás majdnem kitépte a kezemből, de az ajtó nem nyílt ki, csak megremegett, és ijesztően recsegni-ropogni kezdett. Megdöbbenve engedtem el a kilincset, és hátrahúzódtam. Az ajtóval hihetetlen dolgok történtek, sima műanyag lapja behorpadt, mintha a szoba felé nyomnák. Az egyre jobban megfeszülő ajtókeretről apránként pattogzani kezdett a zománc, előbukkant mögüle a csupasz acél. Most értettem meg: ahelyett, hogy kifelé nyomná a folyosóra nyíló ajtót, maga felé húzza, és úgy akarja kinyitni. A fehér műanyag táblán elgörbült a fényfolt, mint egy homorú tükörben, óriási reccsenés – a végsőkig feszített, tömör ajtószárny megrepedt. A kilincs is kiszakadt belőle, és a szobába zuhant. A nyílásban rögtön megjelent két véres kéz, és piros nyomokat hagyva a fehér lakkon, tovább rángatta az ajtószárnyat. A műanyag lap kettétört, ferdén lógott a sarokvasakon, és egy merev, elkékült arcú, fehér-narancssárga teremtés zokogva a nyakamba vetette magát.

Ha meg nem bénít a látvány, azt hiszem, menekülni próbáltam volna. Harey görcsösen zihált, fejét a vállamhoz verte, kócos haja csak úgy röpködött. Amint átöleltem, éreztem, hogy a földre csúszik. Becipeltem a szobába, átnyomakodva a törött ajtón, s az ágyra fektettem. Körme behasadozott, és csupa vér volt. Mikor megfordította a kezét, láttam, hogy a tenyere merő seb. Arcára pillantottam, üres szeme a semmibe révedt.

– Harey!

Rekedt hörgés volt a válasz.

Ujjamat a szeméhez közelítettem. Lecsukódott. A gyógyszerszekrény felé siettem. Nesz hallatszott az ágy felől. Megfordultam. Egyenesen ült, és rémülten nézte véres kezét.

– Kris – nyöszörgött –, én… én… mi történt velem?

– Fölsértetted a kezed, mikor kitörted az ajtót – feleltem szárazon. Ajkam furcsán elzsibbadt, különösen az alsó, mintha hangyák mászkálnának rajta. Ráharaptam.

Harey hosszan bámulta a sarkából kifordult, fűrészes szélűre tört műanyag táblát, aztán megint rám nézett. Remegett az álla, láttam, mekkora erőfeszítésébe kerül, hogy legyűrje félelmét.

Gézlapokat vágtam, elővettem a szekrényből a sebkenőcsöt, és visszamentem az ágyhoz. Hirtelen lehullott a karom, elejtettem mindent. A zselatinszerű péppel teli üvegtégely megrepedt, le sem hajoltam érte. Már nem volt rá szükség.

Fölemeltem a kezét. Körmeit még az alvadt vér keskeny csíkja szegélyezte, de a zúzódások eltűntek, tenyerét pedig a környezetnél élénkebb rózsaszínű, zsenge bőr borította. Ez is szinte szemlátomást halványodott.

Leültem, megsimogattam az arcát, igyekeztem rámosolyogni, de nem nagyon sikerült.

– Miért csináltad ezt, Harey?

– Én nem. Ezt… én?

Szemével az ajtó felé intett.

– Te hát! Nem emlékszel?

– Nem. Illetve… láttam, hogy nem vagy itt, borzasztóan megijedtem, és…

– És?

– Keresni kezdtelek, azt hittem, talán a fürdőszobában vagy…

Csak most vettem észre, hogy a szekrényt eltolta a fürdőszoba bejárata elől.

– És aztán?

– Az ajtóhoz szaladtam.

– És?

– Nem emlékszem. Pedig történt valami, ugye?

– De mi?

– Nem tudom.

– Hát mire emlékszel? Mit csináltál aztán?

– Itt ültem az ágyon.

– És ahogy behoztalak, arra nem emlékszel?

Habozott. Szája legörbült, arcán feszült igyekezet.

– Valami rémlik. Talán. Nem is tudom.

Letette lábát a padlóra, és felállt. Odament a törött ajtóhoz.

– Kris!

Mögé léptem, átfogtam a vállát. Remegett. Hirtelen felém fordult, és a szememet kereste.

– Kris – suttogta. – Kris.

– Nyugodj meg.

– Kris, hátha… Kris, nem vagyok én epilepsziás?

Ő és az epilepszia! Uramisten! Majdnem elnevettem magam.

– Dehogy, szívem. Csak ez az ajtó, tudod, itt ilyen… ilyenek az ajtók…

Amikor kimentünk a szobából, éppen fölemelkedett a csikorgó ablakpáncél, és elénk tárult az óceánba süllyedő napkorong.

A folyosó másik végén lévő kis konyhába tartottam. Együtt háziasszonykodtunk, sorra nyitogatva a szekrényeket és hűtőgépeket. Mindjárt észrevettem, hogy Harey nem valami jeles szakácsnő, alig ért egyébhez, mint a konzervdobozok felnyitásához – akárcsak én. Felfaltam két doboz tartalmát, és megittam jó pár csésze kávét. Harey is evett, de úgy, ahogy a gyerekek szoktak néha, mikor a felnőttek kedvéért esznek – nem is kényszeredetten, csak gépiesen és figyelmetlenül.

Aztán átmentünk a rádiósszoba melletti kis műtőbe, volt egy tervem. Kijelentettem, hogy mindenesetre meg akarom vizsgálni. Lefektettem a hátrahajtott támlájú karosszékbe, fecskendőt és tűt vettem elő a sterilizálóból. Szinte gondolkodás nélkül tudtam, mit hol találok, úgy belénk sulykolták az Állomás földi edzőmodelljében. Egy csepp vért vettem az ujjából, üveglapocskákra kentem, kiszárítottam őket az exhausztorban, majd nagyvákuumban ezüstionokat gőzöltem rájuk.

Ez a józan tevékenység megnyugtatott. Harey a párnás vizsgálószéken heverve szemlélődött a gépekkel zsúfolt műtőhelyiségben.

A házitelefon csörrent bele a csendbe. Fölvettem a kagylót.

– Kelvin – jelentkeztem. Közben Hareyt figyeltem, egy ideje apatikusnak látszott, mintha kimerítették volna az elmúlt órák élményei.

– A műtőben vagy? No végre! – kiáltott egy megkönnyebbült hang a vonal túlsó végén.

Snaut volt. Fülemhez szorítottam a kagylót, és vártam.

– „Vendéged” van, mi?

– Az.

– És dolgozol?

– Igen.

– Egy kis kivizsgálás?

– Miért? Egy parti sakkot akartál javasolni?

– Ne hülyéskedj, Kelvin! Sartorius akar találkozni veled. Azaz, velünk.

– Mi a fene! – lepődtem meg. – És a… – elharaptam a szót. – Egyedül van? – kérdeztem aztán.

– Nem. Rosszul fejeztem ki magam. Beszélni akar velünk. Mind a hárman bekapcsoljuk a vizofont, de a képernyőt letakarjuk.

– Értem. És miért nem hívott fel ő? Szégyelli magát?

– Olyasmi – morogta Snaut.

– Szóval?

– Az időpontra gondolsz? Mondjuk, egy óra múlva. Megfelel?

– Meg.

A tenyérnyi képernyőn csak az arcát láttam. Egy hosszú percig árgus tekintettel a szemembe nézett; a kagylóban halkan zümmögött az áram. Végre megszólalt, kissé bizonytalanul:

– Hogy vagy?

– Tűrhetően. És te?

– Azt hiszem, egy fokkal rosszabbul, mint te. Mondd csak, mit szólnál, ha…

– Be akarsz nézni hozzám? – találtam ki a folytatást. Vállamon át Harey felé lestem. Feje hátrahanyatlott a párnán, keresztbe vetett lábbal feküdt, és unalmában gépiesen hintáztatta a karfa láncán csüngő ezüstgolyócskát.

– Hagyd azt, hallod?! Hagyd azt, te! – harsant a fülembe Snaut hangja. Most a profilját mutatta a képernyő. Többet nem hallottam, mert befogta a kagylót, de láttam, hogy mozog a szája.

– Most nem mehetek. Talán majd később. Szóval, egy óra múlva – hadarta végül, és a képernyő kialudt. Visszaakasztottam a hallgatót.

– Ki volt az? – kérdezte közömbösen Harey.

– Egy tag. Snaut. Kibernetikus. Nem ismered.

– Soká tart még?

– Miért, unatkozol? – Betettem az első preparátumot a neutrínó-mikroszkóp kazettájába, és sorra benyomtam a színes kapcsológombokat. Tompán felbúgtak az erőterek.

– Sok szórakozás itt nincs, és ha szerény társaságommal be nem éred, akkor régen rossz – folytattam szórakozottan, egyre ritkábban pöttyentve a szavakat, miközben két kézzel magam felé húztam a nagy, fekete fejet, amelyben a mikroszkóp kettős szemlencséje fénylett, és szememet a puha gumikagylókhoz illesztettem. Harey mondott valamit, de nem figyeltem oda. Ezüstösen csillogó, hatalmas sivatagot láttam felülről, meredek szögben. Lapos sziklakorongok feküdtek rajta, elmosódó ködfelhőbe burkolva, mintha töredeznének és mállanának. Ezek a vörös vérsejtek. Élesre állítottam a képet, és a szemkagylókhoz tapadva, egyre mélyebben beúsztam az ezüstös fényű látómezőbe. Közben bal kézzel az állvány szabályozókarját forgattam, és amikor egy vándorkőként magányosan heverő vérsejt a fekete vonalak metszéspontjába került, fölerősítettem a nagyítást. Az objektív látszólag ráereszkedett az eltorzult, behorpadt vörös vérsejtre, amely most már sziklakráternek látszott, gyűrű alakú pereme hasadékaiban éles, fekete árnyékokkal. A kristályos ezüstion–bevonattól tüskés perem most kiúszott a mikroszkóp látómezejéből. Feltűnt a félig megolvadt, összekunkorodott fehérjeláncok homályos körvonala, mintha opalizáló vízen át nézném. Mikor a fehérjeroncsok egyik csomója a fekete kereszt alá került, lassan tovább nyomtam a nagyítókart, egyre tovább. Most már akármelyik pillanatban megjelenhet az anyag mélyébe vezető utazás végállomása, már egyetlen molekula ellaposodott árnyéka tölti be az egész képet, most elködösödik!

De nem történt semmi. Az atomok rezgő felhőcskéit kellett volna látnom, amolyan hideglelős kocsonyacseppeket, de nyomuk sem volt a látómező makulátlan ezüstjén. Ütközésig nyomtam a kart. A gép haragosan felbőgött, de most sem láttam semmit. Szaggatott sípolás jelezte a készülék túlterhelését. Még egy pillantást vetettem az ezüst sivatagra, és kikapcsoltam az áramot.

Hareyra néztem. Éppen ásított, de ügyesen mosolyba fojtotta.

– No, mi újság? – érdeklődött.

– Minden a legnagyobb rendben – mondtam. – Azt hiszem… egészségesebb már nem is lehetnél.

Néztem, néztem, és megint elkezdődött az a furcsa zsibbadás az alsó ajkamban. Hogy is van ez? Mit láttam én? Ez a látszólag oly gyöngéd és törékeny – valójában elpusztíthatatlan – test végső soron a semmiből épül fel? Ököllel rávágtam a mikroszkóp zömök hengerére. Talán hibás? Talán nem esik egybe az erőterek fókusza…? Nem. Tudtam, hogy a készülék jó. Végigmentem minden lépcsőfokon, sejtek, fehérjekonglomerátum, molekula, mind pontosan ugyanolyan volt, mint a sok ezer preparátumon, amit már láttam. De az utolsó lépés a semmibe vezetett.

Vénás vért vettem, és a mérőhengerbe töltöttem. Szétadagoltam, hozzáláttam az elemzéshez. Tovább tartott, mint gondoltam, kicsit kijöttem a gyakorlatból. A reakciók rendben voltak. Mindegyik. Ha csak…

Tömény savat cseppentettem a kis piros gyöngyre. Pezsegni kezdett, elszürkült, piszkos hab lepte el. Bomlás. Denaturáció. Tovább, tovább! Kémcsőért nyúltam. Amikor visszafordultam a vércseppemhez, a vékony üvegcső majdnem kiesett a kezemből.

A szennyes tajték alatt, a kémcső fenekén újra sötétpiros réteg keletkezett. A savégette vér regenerálódik? Ez képtelenség! Ez lehetetlen!

– Kris! – mintha nagyon messziről szólítanának. – Kris, telefon!

– Mi? Ja, köszönöm!

A telefon már régóta csengett, de csak most hallottam meg.

– Kelvin – szóltam bele.

– Snaut. Átkapcsoltam a vonalat, most mind a hárman halljuk egymást.

– Üdvözlöm, Kelvin doktor – nyekergett Sartorius magas orrhangja. Olyan színezete volt, mintha tulajdonosa veszélyesen düledező pódiumon állna, gyanakodva, éberen, de látszatra higgadt képpel.

– Tiszteletem, doktor úr – feleltem. Nevetés csiklandozta a torkomat, de kétségeim támadtak, hogy eléggé tisztában vagyok-e jókedvem okaival. Voltaképpen kin akarok nevetni? Kezemben szorongattam valamit: a kémcső volt a vérrel. Megráztam. Már megalvadt. Talán csak a szemem káprázott az előbb? Talán rosszul láttam?

– Bizonyos kérdéseket szeretnék felvetni a kolléga urak előtt a… aaa… a fantomokkal kapcsolatban – hallottam is Sartoriust, meg nem is. Mintha erőszakkal törne be a tudatomba. Védekeztem a hangja ellen. Még egyre az alvadt vért bámultam a kémcső fenekén.

– Nevezzük őket F képződményeknek – javasolta gyorsan Snaut.

– Kitűnő.

A képernyő közepén függőleges vonal húzódott, jelezve, hogy a vétel két csatornán folyik – kétoldalt a beszélők arcát kellene látnom. De az üveg sötét volt, csak a peremén fehérlő keskeny csík mutatta, hogy a készülék működik, ám a képernyőket valamivel letakarták.

– Mindegyikünk végzett különféle vizsgálatokat… – Snaut orrhangjában megint felágaskodott az óvatosság. Egy perc szünet. – Először talán összevethetnénk eredményeinket, aztán elmondanám, mire jutottam a magam részéről… Kezdje talán ön, Kelvin doktor…

– Én? – fortyantam fel. Hirtelen magamon éreztem Harey tekintetét. A kémcsövet az asztalra tettem, begurult az állványok alá, én pedig felültem a magas, háromlábú székre, melyet a lábammal húztam oda. Az első pillanatban valami kifogást akartam keresni, de aztán, magamnak is váratlanul, rákezdtem:

– No, jó! Összeült a tanulókör? Jó! Én ugyan szinte semmit sem csináltam, de azért beszélhetek. Egy szövettani preparátum és néhány reakció. Mikroreakció. Az a benyomásom, hogy…

Eddig a pillanatig fogalmam sem volt, mit mondjak. Hirtelen megnyílt bennem valami zsilip.

– Minden normális, de ez csak álcázás. Csak álarc. Bizonyos értelemben szuperkópia: másolat, mely tökéletesebb az eredetinél. Mert ahol az embernél a szemcsésség, a strukturális oszthatóság határához érünk, itt továbbvezet az út… mert ezek szubatomális anyagból vannak!

– Egy pillanat. Egy pillanat! Hogy érti ezt? – állított meg Sartorius. Snaut nem szólt semmit. Vagy talán tőle ered ez a zihálás a hallgatóban? Harey rám nézett. Csak most ébredtem tudatára, hogy az utolsó szavakat szinte kiabáltam izgalmamban. Összeszedtem magam, előredőltem a kényelmetlen széken, lehunytam a szemem. Hogy is magyarázzam?

– A mi testünk végső szerkezeti elemei az atomok. Feltételezem, hogy az F képződmények a közönséges atomoknál kisebb egységekből épülnek fel. Sokkal kisebbekből.

– Mezonokból…? – kérdezte Sartorius. Egyáltalán nem volt meglepődve.

– Nem, nem mezonokból… A mezonokat észleltem volna. A gép felbontóképessége, mármint ezé itt lenn, nálam, tíz a mínusz huszadikon angström. De semmi sem látszik benne, mindvégig semmi. Tehát nem mezonok. Talán inkább neutrínók.

– Hogyan képzeli ezt? Hiszen a neutrínószerkezetek nem stabilak…

– Nem tudom. Nem vagyok fizikus. Talán valami erőtér stabilizálja őket. Ehhez nem értek. Szóval, ha úgy van, ahogy mondom, az építőelem az atomnál tízezerszerte kisebb részecske. No, most menjünk tovább! Ha a fehérjemolekulák és a sejtek közvetlenül ezekből a „mikroatomokból” épülnének fel, akkor ezzel arányosan kisebbnek kellene lenniük. A vérsejteknek is, az enzimeknek, mindennek. De nem így van! Ebből következik, hogy a fehérje, a sejt és a sejtmag csak álarc! A valóságos struktúra, mely a vendég életműködését biztosítja, valahol mélyebben rejlik.

– Kelvin! – horkant fel Snaut. Ijedten hagytam abba. „Vendéget” mondtam?! Igen, de Harey nem hallotta. És különben sem értené. Kibámul az ablakon, állát kezébe támasztva, tiszta kis profilja karmazsinvörös égre rajzolódik. A hallgatóban csönd. Semmi nesz, csak két ember távoli lélegzése.

– Van benne valami – dünnyögte végre Snaut.

– Igen, lehetséges – tette hozzá Sartorius –, csak az a bökkenő, hogy az óceán nem ezekből a Kelvin által feltételezett részecskékből épül fel, hanem közönségesekből.

– Talán másmilyeneket is tud szintetizálni – jegyeztem meg. Hirtelen közöny fogott el. Ez a beszélgetés még csak nem is nevetséges. Egyszerűen felesleges.

– Ez megmagyarázná a rendkívüli ellenállóképességet – mormogta Snaut. – És a gyors regenerálódást. Az is lehet, hogy az energiaforrás odalent van, hiszen élelemre sincs szükségük…

– Szót kérek –jelentkezett Sartorius. Nagyon utáltam. Legalább ne esne ki folyton a szerepéből!

– Az indítékok kérdését szeretném felvetni. Az F képződmények megjelenésének motivációjára gondolok. Így osztanám fel a kérdést: mik az F képződmények? Nem személyek, és nem is meghatározott személyek másolatai, hanem anyagi vetületei annak, amit a mi agyunk az illető személyekre vonatkozólag tartalmaz.

Találó meghatározása felvillanyozott. Akármilyen ellenszenves ez a Sartorius, butának nem buta.

– Igaza van! – szóltam közbe. – És ez azt is megmagyarázza, hogy miért éppen ilyen sze… ilyen képződmények jelentek meg, és nem mások. A legmaradandóbb, legelszigeteltebb emlékképek materializálódtak, bár természetesen egyik emlékkép sincs körülfalazva, és a „másolás” közben így odakeveredtek… odakeveredhettek más emlékfoszlányok is, amik véletlenül a közelben voltak. Ennek tulajdonítható, hogy a vendég olyasmiről is tud, amiről az eredeti személy, a mintája, nem tudhatott…

– Kelvin! – figyelmeztetett újra Snaut. Csodálkoztam, hogy csak ő idegeskedik, mikor eljár a szám. Sartoriust, úgy látszik, nem zavarja. Azt jelentené ez, hogy az ő „vendége” lassúbb észjárású, mint a Snauté? Egy pillanatra felrémlett előttem holmi félkegyelmű törpe a tudós Sartorius doktor mellett…

– Úgy van, ezt is tapasztaltuk – felelte éppen. – Mármost, ami az F képződmények megjelenésének indítékait illeti… A legelső, szinte természetes gondolat az, hogy kísérletet végeznek rajtunk. Csakhogy ez elég… silány kísérlet volna. Minden kísérletnél az eredményekből, főleg pedig a hibákból tanulunk, és javított formában ismételjük meg… Erről pedig szó sincs. Ugyanazok az F képződmények jelennek meg újra… minden korrekció nélkül… nincsenek például újabb eszközökkel felfegyverezve az… eltávolításukat célzó lépések ellen…

– Egyszóval, hiányzik a cselekvéslánc korrigáló visszacsatolása, ahogyan Snaut doktor fogalmazná – jegyeztem meg. – És mi következik ebből?

– Csak annyi, hogy kísérletnek ez… kontármunka volna, ami eléggé valószínűtlen. Az óceán… precíz. Erre mutat az F képződmények kétrétegű konstrukciója is. Bizonyos határig úgy viselkednek, mint egy igazi… mint az igazi…

Belezavarodott.

– Mint az eredetiek – segítette ki gyorsan Snaut.

– Igen, az eredetiek. De mikor a helyzet meghaladja egy átlagos… izé… eredeti normális képességeit, akkor az F képződménynél valami „tudatkikapcsolás” lép fel, és közvetlenül jelentkezik egy másik, nem emberi tevékenység…

– Igaz – mondtam –, de így csak a… a képződmények viselkedését regisztráljuk, és nem jutunk tovább. És így meddő vita.

– Ezt nem állítanám ilyen határozottan – tiltakozott Sartorius. Hirtelen rájöttem, mit nem bírok benne: olyan kacifántosán szónokol, mint egy intézeti ülésen. Úgy látszik, nem tud másképp.

– Itt az egyéniség kérdésére kell gondolnunk. Ez a fogalom teljesen ismeretlen az óceán számára. Minden bizonnyal így van. Én úgy látom, kolléga urak, hogy a kísérlet részünkre… ööö… legkínosabb, akarom mondani, legfájdalmasabb aspektusáról egyáltalán nincs tudomása, mivel kívül esik felfogóképessége határain.

– Szóval, azt gondolja, hogy ez nem szándékos…? – kérdeztem. Kicsit meghökkentett a gondolat, de némi töprengés után beláttam, hogy nem is olyan képtelen.

– Azt. Nem hiszem, hogy itt bármiféle aljasság, rosszindulat, elevenbe döfési szándék játszana szerepet… ahogy Snaut kolléga véli.

– Én nem tulajdonítok neki érzelmeket – szólalt meg végre Snaut is –, de hát mivel magyarázod, hogy folyton visszatérnek?

– Megnyomott egy gombot, és most forog a gép, mint a gramofonlemez – elméskedtem, azzal a titkos szándékkal, hogy egy kicsit felbosszantom Sartoriust.

– Ne térjünk el a tárgytól, kolléga urak! – utasított rendre orrhangján a doktor. – Még nem fejeztem be a mondanivalómat. Rendes körülmények között korainak tartanám, hogy akár előzetes beszámolót is tartsak munkám állásáról, de a különleges helyzetre való tekintettel kivételt teszek. Hajlok arra a nézetre, bár egyelőre inkább sejtésnek nevezném, hogy Kelvin kolléga feltevése helyes. A neutrínószerkezet hipotézisére gondolok… Ilyen rendszereket csak elméletben ismerünk, nem tudtuk, hogy stabilizálhatók. Ennek kapcsán felmerül bizonyos lehetőség, amennyiben a rendszert stabilizáló erőtér megsemmisítése…

Már egy ideje észrevettem, hogy Sartorius oldalán lassan lecsúszik a képernyőt takaró sötét holmi: felül világos rés támadt, és valami rózsaszínű rémlett benne, ami lassan mozog. A sötét lepel most hirtelen lehullott.

– Menj onnét! Menj onnét!!! – Sartorius kétségbeesett rikácsolása majd szétvetette a kagylót. A hirtelen kivilágosodott képernyőn a doktor valamivel birkózó kezei között – buggyos laboratóriumi könyökvédőt viselt – aranysárga tárgy csillant meg, valami nagy korong, aztán sötét lett, még mielőtt rájöttem, hogy az az aranysárga korong egy szalmakalap…

– Snaut? – szólaltam meg, mély lélegzetet véve.

– Igen, Kelvin – felelt a kibernetikus fáradt hangja. Most éreztem csak, menynyire rokonszenves. Nem is akartam már tudni, ki van vele. – Mára elég, igaz?

– Igaz. Te, nézz majd be hozzám, ha tudsz, itt lent vagy a szobámban, jó? – fűztem hozzá gyorsan, nehogy letegye a kagylót.

– Jó – mondta. – De nem tudom, mikor.

És ezzel be is fejeződött a munkaértekezlet.

A MONSTRUMOK

Éjjel világosságra ébredtem. Felkönyököltem, másik kezemet a szemem elé tartottam. Harey az ágy végében kuporgott, lepedőbe burkolózva, kócosan arcába hulló hajjal. Remegett a válla. Hangtalanul sírt.

– Harey!

Még jobban összekucorodott.

– Mi bajod van…? Harey…

Felültem az ágyon, még egészen kába voltam, lassan ocsúdtam fel lidérces álmomból. A lány reszketett. Átöleltem. Eltaszított a könyökével. Arcát elrejtette.

– Drágám…

– Hagyjál!

– De Harey, hát mi baj?

Fölemelte vonagló, nedves arcát. Kövér, gyerekes könnycseppek folytak végig rajta, megcsillantak álla gödröcskéjében, és lecsöpögtek a lepedőre.

– Nem akarsz te engem.

– Hogy gondolhatsz ilyet?

– Hallottam.

Éreztem, hogy kezd az arcom merevedni.

– Mit hallottál? Rosszul értetted, én csak…

– Nem, nem! Azt mondtad, hogy nem én vagyok. Hogy menjek el. Én el is mennék. Istenem! Én elmennék, de ha nem bírok! Nem tudom, mi ez. Akartam, és nem bírok. Olyan… olyan hitvány vagyok!

– Kicsikém!!!

Karomba kaptam, teljes erőmből magamhoz szorítottam. Minden széthullott, csókolgattam a kezét, nedves, sós ujjait, esküdöztem, fogadkoztam, engeszteltem, hogy csak undok, ostoba álom volt. Lassan lecsillapodott. Már nem sírt. Rám függesztette tágra nyílt, alvajáró szemét. Könnyei felszáradtak. Elfordult.

– Nem – mondta –, ne beszélj így! Nem kell. Te már nem vagy ugyanaz…

– Én?! – tört ki belőlem akaratlanul.

– Igen, Kris. Nem akarod, hogy veled legyek. Érzem én már régen. Úgy tettem, mintha nem látnám. Gondoltam, hátha csak képzelődöm, vagy mi. De nem. Te… másképp viselkedsz. Nem veszel komolyan. Álom volt, az igaz, de rólam álmodtál. A nevemet is mondtad. És undorodtál tőlem. Miért? Miért?!

Elébe térdeltem, átöleltem.

– Kicsi kölyök…

– Nem akarom, hogy így beszélj. Nem akarom, érted? Én nem vagyok kölyök. Én…

Felzokogott, és az ágyra borult. Fölkeltem. A szellőzőnyílások halk zúgással árasztották a hűvös levegőt. Fáztam. Magamra kaptam a fürdőköpenyt, leültem az ágy szélére, és megérintettem a lány vállát.

– Ide figyelj, Harey! Mondok valamit. Megmondom az igazat.

Lassan, a kezére támaszkodva, felült. Láttam az ütőér lüktetését nyakának lágy bőre alatt. Megint megmerevedett az arcom, és vacogtam, mintha fagyos szél fújna. Képtelen voltam gondolkozni.

– Az igazat? – kérdezte. – Úgy éljünk?

Nem válaszoltam rögtön, mert elszorult a torkom. Ez volt a mi régi varázsigénk. Ha kimondtuk, egyikünk sem mert többé hazudni, vagy akár csak elhallgatni valamit. Egy időben túlzott őszinteséggel gyötörtük egymást, naivan hittük, hogy ez segít.

– Úgy éljünk – feleltem rá komolyan. – Harey…

Várakozott.

– Te is megváltoztál. Mindannyian változunk. De nem ezt akartam mondani. Csakugyan úgy látszik, hogy… bizonyos okból, amit egyikünk sem ismer pontosan… nem tudsz elhagyni. Viszont ez jól van így, mert én sem tudnálak téged…

– Kris!

Felkaptam a lepedővel együtt. Könnyáztatta fejecskéjét a vállamra fektette. Fel-alá hordoztam a szobában, és ringattam. Megsimogatta az arcomat.

– Nem. Te nem változtál meg – súgta a fülembe. – De én. Velem van valami. Talán ez?

A törött ajtószárny helyén tátongó üres, fekete négyszögre meredt (az ajtóroncsokat még az este levittem a raktárba). Új ajtólapot kell hoznom – gondoltam. Visszaültettem Hareyt az ágyra, és leeresztett kézzel megálltam előtte.

– Mondd, alszol te egyáltalán? – kérdeztem.

– Nem tudom.

– Hogyhogy nem tudod? Gondolkozz, drágám!

– Azt hiszem, az nem olyan igazi alvás. Talán beteg vagyok. Csak fekszem és gondolkodom, és tudod… – Megrázkódott.

– És? – kérdeztem suttogva, mert féltem, hogy elcsuklik a hangom.

– Nagyon furcsa gondolatok azok. Nem is tudom, hogy jutnak eszembe.

– Például?

Nyugodtnak kell maradnom, gondoltam, akármit hallok; felkészültem a szavaira, mint a bunkócsapásra. Tanácstalanul rázta a fejét.

– Valami van… körös-körül…

– Nem értem…

– Mintha nemcsak bennem volna, hanem valahogy tovább is, nem tudom megmagyarázni. Erre nincsenek szavak…

– Rosszakat álmodtál – ütöttem el a dolgot fellélegezve. – Most szépen eloltjuk a villanyt, reggelig nincs semmi gondunk, reggel pedig majd keresünk újabbakat, ha kedvünk lesz hozzá. Jó?

A kapcsoló felé nyúlt, sötét lett. Visszafeküdtem a kihűlt ágyba, éreztem közeledő lehelete melegét. Átöleltem.

– Szoríts jobban – súgta. És egy hosszú perc múlva: – Kris!

– Tessék?

– Szeretlek.

Ordítani tudtam volna.

***

Vörös hajnal volt. Az óriási naptányér alacsonyan állt a láthatár felett. A küszöbön egy levél hevert. Föltéptem a borítékot. Harey a fürdőszobában volt, hallottam a dúdolgatását. Néha kikukkantott, vizes haja a vállára tapadt. Az ablakhoz léptem, és olvasni kezdtem:

Kelvin! Megakadtunk. Sartorius erélyes lépést akar tenni. Bízik benne, hogy sikerül a neutrínószerkezetek destabilizálása. Kísérleteihez szüksége lenne némi plazmára, mint az F-ek alapanyagára. Azt javasolja, szállj ki, és hozz egy tartályban plazmát. Tégy, ahogy jónak látod, de értesíts, mit határoztál. Nekem nincs véleményem. Azt hiszem, már semmim sincsen. Csak azért szeretném mégis, ha megtennéd, hogy kimozduljunk a holtpontról, legalább látszólag. Máskülönben csak az marad hátra, hogy irigyeljük G-t.

Patkány

Ui.: Ne gyere be a rádiósszobába! Ez az egy, amit megtehetsz értem. Inkább telefonálj!

Összeszorult a szívem ettől a levéltől. Még egyszer figyelmesen végigolvastam, majd eltéptem, és darabjait a lefolyóba dobtam. Aztán nekiálltam kezeslábast keresni Hareynak. Már ez is borzalmas volt. Éppen úgy, mint akkor. De ő semmiről sem tudott, különben nem örülhetett volna annyira, mikor megmondtam, hogy egy kis kutatóutat tervezek az Állomáson kívül, és szeretném, ha velem jönne. Megreggeliztünk a teakonyhában – Harey megint csak pár falatot evett –, és felmentünk a könyvtárba.

Át akartam nézni a neutrínóterekről és -szerkezetekről szóló irodalmat, mielőtt megtenném, amit Sartorius kíván. Még nem tudtam, hogyan kezdek hozzá, de elhatároztam: szemmel tartom a munkáját. Eszembe jutott, hogy az a leendő neutrínóannihilátor megszabadíthatná Snautot és Sartoriust, én pedig valahol kívül várnék Hareyval, például egy repülőgépben, míg az „akció” lezajlik. Jó ideig nyaggattam a nagy elektronikus katalógust, de kérdéseimre vagy cédulát dobott ki a lakonikus „Nem szerepel a jegyzékben” felirattal, vagy a fizikai szakmunkák reménytelenül sűrű dzsungelébe utasított. Pedig sehogy sem volt kedvem otthagyni ezt a nagy, kerek helyiséget, melynek sima falát véges-végig bekockázzák a mikrofilmekkel és elektronikus feljegyzésekkel tömött fiókok. Az Állomás kellős közepén lévő, ablaktalan könyvtár a legelszigeteltebb hely az egész acélkorongban. Talán ezért éreztem olyan jól magam itt, bár fizikusi ambícióim kútba estek. Fel-alá lófráltam a tágas teremben, végül kikötöttem a mennyezetig érő, hatalmas könyvszekrénynél. Nem annyira fényűzésnek szánták – annak különben is kétséges lett volna –, inkább tisztelgésnek a Solaris-kutatás úttörői előtt. A polcokon sorakozott mintegy hatszáz kötetben a tárgy egész klasszikus irodalma, Giese monumentális, noha már javarészt elavult, tízkötetes monográfiájától kezdve. Kivettem a Giese-köteteket, súlyuktól nyomban lehanyatlott a karom, és egy fotel karfájára telepedve, tallózgatni kezdtem bennük. Harey is talált magának valami könyvet – válla fölött beleolvastam. Régi könyv, még az első expedíció szerény könyvtárából, talán éppen Giese tulajdona volt valaha: Csillagközi Szakácsmester… Nem szóltam semmit, látva, milyen figyelmesen tanulmányozza a szigorú űrhajózási viszonyokhoz alkalmazott recepteket; visszafordultam az ölemben tartott, tekintélyes fóliánshoz. A Solaris-kutatás tíz éve a Solariana sorozat IV–XIII. köteteként jelent meg; a mostanában kiadott kötetek már négyszámjegyűek.

Giesében nem volt sok fantázia, de az úgyis csak árt egy Solaris-kutatónak. Talán sehol sem okoz ennyi bajt a képzelőerő és a gyors hipotézisgyártás adottsága. Ezen a bolygón végül is minden lehetséges. Bármilyen hihetetlenül hangzik nem egy leírás a plazmaképződményeiről, valószínűleg mind hiteles, csak éppen ellenőrizhetetlen, mivel az óceán ritkán ismétli magát. Ezek a monstrumok első látásra főleg idegenszerűségükkel és roppant tömegükkel döbbentik meg a szemlélőt; ha kisebb méretben jelentkeznének, valami mocsár felett, alighanem simán elkönyvelnék őket, mint a természet újabb véletlen szeszélyét, az erők vak játékának művét. A középszerűség és a lángész egyaránt tanácstalanul áll a solarisi formák zűrzavaros változatossága előtt, egyik sem tud mihez fogni az élő óceán tüneményeivel. Giese egyik sem volt – ő a pedáns rendszerezők fajtájához tartozott, akiknél higgadt külső leplezi az egész életüket felemésztő, ádáz munkadühöt. Amíg tehette, megmaradt a leírás módszerénél, ha pedig kifogyott a szavakból, újakat faragott. Leleményei nem mindig szerencsések, nem is mindig illenek a leírt jelenségre, de hát végső soron semmiféle terminus nem adja vissza azt, ami a Solarison történik. Giese szavai, a „mamutfa” meg a „hosszany”, a „gombahegy”, a „mimoid”, a „szimmetriád” és az „aszimmetriád”, a ,,bábel” meg a „lengeteg” fura csinálmányok, de mégiscsak adnak valami képet a Solarisról, annak is, aki csupán élettelen fényképeken és gyatra filmeken látta. Persze, még ez az aggályos rendszerező is elvetette olykor a sulykot. Folyton hipotéziseket gyárt az ember, akkor is, ha óvakodik tőle, sőt még akkor is, ha nem tud róla. Giese a „hosszanyt” alapformának vélte, sokszoros méretű, feltornyosuló földi dagályhullámokhoz hasonlította, sőt az első kiadás tanúsága szerint eredetileg éppenséggel „dagálynak” keresztelte. Nevetnénk ezen a geocentrizmuson, ha a derék tudós tanácstalansága érthető nem volna. Hiszen ezek a képződmények – ha már földi hasonlatot keresünk – nagyobb méretűek a Colorado Grand Canyonjánál, anyaguk pedig a felszínen kocsonyás-habos (ez a hab gigászi, mállékony füzérekké vagy óriás szemű csipkévé dermed, sőt egyes kutatók „csontvázszerű kinövést” is láttak), mélyebben viszont egyre ruganyosabbá válik, olyanná, mint a megfeszült izom. Tíz-húsz méter mélységben már sziklánál keményebb, de rugalmasságát megőrzi. Kétoldalt fal magasodik, sárkánybőr szerű, feszes hártya borítja (ebbe kapaszkodnak azok a bizonyos „csontvázszerűségek”). A két fal között nyúlik el több kilométer hosszúságban a tulajdonképpeni „hosszany”, ami látszólag önálló képződmény, mint valami irdatlan óriáskígyó, amely egész hegyeket zabált fel, és most némán emészti őket, olykor lassú, remegő mozgásba lendítve halszerűen lapított testét. De a „hosszany” csak fentről ilyen, repülőgépről. Ha közelről nézik, úgy, hogy a „kanyon” két fala több száz méter magasan tornyosul a gép fölé, a „kígyótest” csupa szédületes kavargás, ameddig a szem ellát, mintha belülről feszegetné valami az óriás hengert. Először csak örvényleni látszik a síkos, szürkészöld massza, kitüremlései csillogva verik vissza a napfényt, de mikor a gép egészen a felszín fölé száll (a „szurdok” két partja, amelyek között a „hosszany” húzódik, ilyenkor hegyvonulatnak látszik valami geológiai törés mentén), észrevesszük, hogy a mozgás sokkal bonyolultabb. Itt-ott koncentrikus keringés figyelhető meg, sötétebb színű áramlatok keresztezik egymást; a külső „köpeny” olykor tükröző felületté válik, visszaveri az ég és a felhők képét, majd ágyúdörgésszerű robajjal szétrepesztik a gázzal elegy, félfolyékony anyag kitörései. Lassan megértjük, hogy itt összpontosulnak azok az erők, amelyek az égnek meredő, lomhán kristályosodó, kocsonyás hegyfalakat fenntartják, de bármilyen nyilvánvaló ez a szemnek, a kutató nem veheti ilyen egyszerűen tudomásul. Hány éven át folyt az ádáz vita, hogy mi is történik voltaképpen a „hosszanyokban”, amelyek milliószám barázdálják az élő óceán roppant térségeit! A szörnyeteg szerveinek vélték őket, működésüket hol anyagcserének magyarázták, hol lélegzésnek, hol tápanyagszállításnak, s csak a poros könyvtárak a megmondhatói, mi mindennek még. Végül mindegyik hipotézist sikerült megdönteni, fáradságos, sőt nemegyszer veszélyes kísérletek ezrei árán. És ez még csak a „hosszany”, a legegyszerűbb és legtartósabb forma, hiszen hetekig fennmarad, ami solarisi viszonylatban matuzsálemi kor…

Bonyolultabb, szeszélyesebb, s a szemlélőben talán a leghevesebb viszolygást keltő alakzat a „mimoid” (persze, csak ösztönös ellenérzésre gondolok). Giese, nem túlzok, egészen beléjük szeretett, és haláláig kutatásuknak, leírásuknak, mibenlétük találgatásának szentelte magát. Elnevezésükkel azt akarta kifejezni, ami az ember számára a legsajátosabb bennük: hajlamukat a környező formák utánzására, akár közeliek, akár távoliak.

Egy napon mélyen az óceán felszíne alatt terjedelmes, lapos, szakadozott peremű, szurokfekete korong tűnik fel. Tíz-tizenkét óra múlva lebenyessé válik, szemlátomást tagolódik, és közben a felszín felé tör. A szemlélő megesküdne, hogy odalent heves küzdelem folyik, mert az egész környék megmozdul. Koncentrikus hullámgyűrűk végtelen sora ostromolja ezt a pontot, mint görcsbe húzódó szájak vagy izmosan összezáruló, eleven kráterek; toronnyá nőnek a mélyben terjengő, himbálózó fekete rém fölött, felágaskodnak, és visszazuhannak. A több százezer tonnás anyagtömeg lezúdulását másodpercekig tartó, nyálkás cuppanás kíséri, bár inkább mennydörgésnek nevezném, mert itt minden gigászi arányú. Ezek a pörölycsapások visszanyomják a sötét képződményt, sőt úgy látszik, mintha szétlapítanák és darabokra tépnék. A csapzott szárnyakként csüngő lebenyek némelyikéről tojásdad fürtök válnak le, hosszú lánccá nyúlnak, összefogóznak és fölfelé úsznak, maguk után húzva a mintegy hozzájuk nőtt, szakadozó anyakorongot, amelynek egyre horpadtabb tányérjára tovább zúdulnak hullámgyűrűk. És ez a játék hol egy napig, hol egy hónapig tart. Néha ennyiben is marad. A lelkiismeretes Giese ezt a változatot „elvetélt mimoidnak” nevezte, mintha – ne kérdezzük, honnét – biztosan tudná, hogy minden ilyen kataklizma végső célja az „érett mimoid”: világos héjú, polipszerű nyúlványok telepe (többnyire nagyobb egy földi városnál), amelynek „feladata” a külső formák majmolása… Természetesen akadt egy másik szolarista, egy Uyvens nevű, aki ezt a végső szakaszt éppen „degenerációnak” tartotta, elfajzásnak, elhalásnak, a létrejövő formák erdejét pedig ékesszóló bizonyítéknak arra, hogy e kizáródott képződmények nem állnak többé az anyatest uralma alatt.

Giese azonban – aki minden egyéb solarisi alakzat leírásánál úgy viselkedik, mint a megfagyott vízesésen mászkáló hangya, semmi sem zökkenti ki tempós, száraz stílusából – ezúttal olyan biztos volt a dolgában, hogy a mimoid születésének fázisait a „tökéletesség” egyre magasabb fokai szerint rangsorolta.

Magasból nézve úgy rémlik, a mimoid városhoz hasonlít, de ezt a csalódást csak az okozza, hogy mindenáron valami ismert dologhoz akarjuk hasonlítani. Tiszta időben a sok emeletes nyúlványokat és tetejükön a cölöperdőt izzó levegőréteg veszi körül, s ettől az amúgy is nehezen felismerhető formák lengeni és hajladozni látszanak. Mihelyt felhő jelenik meg az égbolton – amely persze nem kék, hanem a vörös nap fényében rőtes, a kék napéban vakító fehér –, a mimoid azonnal reagál. Heves sarjadzás indul meg, alapjától majdnem elszakadó, karfiolszerűen puffadozó, nyúlós burok lökődik a magasba, közben egyre fehéredik, és néhány perc múlva megtévesztésig hasonlít a felhőgomolyra. Ez a hatalmas tünemény vöröses árnyékot vetve halad előre, úgy tetszik, mintha a mimoid csúcsai adogatnák át egymásnak; mozgása mindig ellenkező irányú, mint a valóságos felhőé. Azt hiszem, Giese szívesen levágatta volna a fél karját, ha legalább erre az egy talányra fényt deríthet. Pedig a mimoid ilyen „egyedi” termékei még semmik ahhoz az elemi erejű tevékenységhez képest, amire a földi jövevények hozta tárgyak és formák „ingerlik”.

A formautánzás lényegében mindenre kiterjed, ami nincs messzebb nyolc-kilenc mérföldnél. A mimoid többnyire nagyított másolatot produkál, néha torzít, karikíroz, vagy groteszkül egyszerűsít, különösen a gépeket. Nyersanyaga persze mindig ugyanaz a gyorsan fehéredő massza, amely a levegőbe lökődve nem esik le, hanem függve marad. Könnyen szakadó köldökzsinórok kötik össze az alappal, ezeken araszolgat előre, s közben hol zsugorodva, hol felpuffadva, folyamatosan a legbonyolultabb formákat ölti. A repülőgépet, a rácsot vagy a rudat egyforma gyorsan reprodukálja; csak magára az emberre nem reagál a mimoid, pontosabban semmiféle élőlényre, növényekre sem – mert azokat is vittek kísérleti célokból a Solarisra a fáradhatatlan kutatók. Ezzel szemben az ember formájú bábut, kutya vagy fa bármilyen anyagból készült szobrát rögtön lemásolja.

Sajnos, itt is meg kell jegyeznünk, hogy a mimoidnak ez a „készséges” viselkedése – amely egyedülálló jelenség a Solarison – gyakran szünetel. A legérettebb mimoidnak is vannak „lusta napjai”, mikor semmi mást nem csinál, csak nagyon lassan lüktet. Ez a lüktetés egyébként láthatatlan, több mint kétórás szakaszát csak speciális filmfelvételekkel sikerült kimutatni.

Ilyenkor a mimoid, főképp az öreg, bátran bejárható, az óceánba merült tartókorongjain és nyúlványain egyaránt úgy lehet sétálni, mint a táncteremben.

„Dolgos” napjain is lehet azért a mimoidon tartózkodni, de a látási viszonyok ilyenkor nagyon rosszak, mert a formákat utánzó gomolyag duzzadó nyúlványairól folyton szitál a porhóhoz hasonló, piszkosfehér, pelyhes kolloidemulzió. A formák egyébként közelről úgysem ismerhetők fel, hiszen óriási nagyok, hegyméretűek. Ráadásul a „működő” mimoid alapja süppedőssé válik a húsos esőtől, amely csak tíz-tizenkét óra múlva áll össze a tajtékkőnél sokkal könnyebb, szilárd kéreggé. Végül megfelelő felszerelés híján könnyen el is tévedhet az ember a göcsörtös oszlopokhoz és alvadt gejzírekhez hasonló, duzzadt tornyok labirintusában, még fényes nappal is, mert a sűrűn fellődözött „mímelő gomolyagok” sötétbe borítják.

Ha a mimoidnak – helyesebben a fölötte tanyázó kutatónak – jó napja van, a megfigyelés páratlan élményeket kínál. „Ihletett kedvében” fantasztikus mutatványokra képes a monstrum. Egyéni modorban variálja a külvilág formakincsét, cifrázza, sőt „továbbkölti”, órákig elszórakozik ezzel. Az absztrakt festők imádják ezt a látványt, a tudósok pedig a hajukat tépik, mert egy kukkot sem értenek ezekből a folyamatokból. Néha gyermeteg, neoprimitív stílus jellemzi a mimoid alkotásait, máskor meg „barokk cirádák” születnek, s ilyenkor minden alkotásán ott a puffadt elephantiasis bélyege. Kivált az öreg mimoidok fabrikálnak kacagtató idomokat, bár én sohasem tudtam nevetni rajtuk, túlságosan lenyűgöz a látvány titokzatossága.

Érthető, hogy a kutatók az első években lázasan rávetették magukat a mimoidokra: íme, a Solaris-óceán ideális központjai, ahol végre megvalósul két civilizáció várva várt kézfogása! Ámde hamarosan kiderült, hogy kézfogásról szó sincs, mert a céltalan majmoláson túl a mimoid nem mutat semmiféle barátkozó kedvet.

A tudósok elkeseredetten gyötörték az agyukat, de sehogy sem bírtak megszabadulni az antropo- vagy zoomorfizmustól: az élő óceán hol egyik, hol másik képződményét nevezték ki „érzékszerveknek”, sőt „végtagoknak”, ahogy néhány tudós (köztük Maartens és Ekkonai) egy időben Giese „bábeleit” és „lengetegeit” értelmezte. Pedig az élő óceán protuberanciái, melyeket olykor két mérföld magasságba lövell, körülbelül annyira „végtagok”, amennyire a földrengés a földkéreg „reggeli tornája”.

A viszonylag állandóan ismétlődő formák katalógusa mintegy háromszáz címszót tartalmaz. Ezeket a monstrumokat olyan gyakran szüli az óceán, hogy naponta legalább néhány tucatot, sőt esetleg több százat is észleltek belőlük. A legidegenszerűbbek – amennyiben végképp nem hasonlíthatók semmi földi jelenséghez – Giese iskolája szerint a szimmetriádok. Kutatásukhoz csak akkor fogtak hozzá, mikor már biztosan tudták, hogy az óceán sohasem támadja meg az embert, és különös vakmerőség vagy könnyelműség kell ahhoz, hogy valaki a plazmaörvénybe zuhanjon – más lapra tartoznak természetesen az olyan balesetek, amelyeket például az oxigénkészülék vagy a hőszabályozó hibája okoz. Azt is kitapasztalták már, hogy a hosszanyok hengeres folyamain és a felhők között hintázó bábelek irdatlan tornyain minden veszély nélkül át is hatolhat a repülőgép vagy más légijármű, mert a plazma szétválik előtte, Solaris-légkörbeli hangsebességgel enged utat az idegen testnek, sőt, ha kényszerítik, még az óceán felszíne alatt is mély alagutakat nyit. Óriási energiát mozgósít ilyenkor, Szkrjabin számítása szerint egyes esetekben 10^19 erget!!! Rendkívül óvatosan láttak munkához, folyton visszakozva, többszörös biztosítással – ami ugyan jobbára fiktív volt –, s azok nevét, akik elsőnek ereszkedtek le a szimmetriád torkába, ma is minden gyerek ismeri a Földön.

Ezek a monstrumok nem a külsejük miatt ilyen félelmetesek, bár attól is rosszakat álmodhat az ember. Inkább azért, mert nincs rajtuk semmi biztos és állandó, még a fizika törvényei sem érvényesülnek. A szimmetriád-kutatók hangoztatták mindig a legmakacsabbul, hogy az élő óceán értelmes.

A szimmetriádok hirtelen születnek. Keletkezésük vulkánkitöréshez hasonlít. Körülbelül egy órával előtte az óceán negyven-ötven négyzetkilométeren csillogni-villogni kezd, mintha megüvegesedett volna, bár folyékony marad, és változatlanul hullámzik. Néha egy lengeteget szív be, s az örvény helyén keletkezik a szimmetriád, de ez nem szabály. Egy jó óra múlva az üveges hártya óriás buborékként a levegőbe repül, tükrében az ég, a nap, a felhők, a látóhatár folyton változó, törékeny képe ragyog. Páratlan látvány a színek cikázó játéka, amit részben a görbület, részben a fénytörés idéz elő.

Különösen színpompásak a szimmetriádok a kék nap fényében, röviddel naplemente előtt. Ilyenkor úgy tetszik, hogy a bolygó másik bolygót szül, amely pillanatonként duplájára nő.

Alig röppent fel a mélyből a csillogó-villogó gömb, máris hosszanti gerezdekre hasad, amelyek fölül elválnak, de nem hullanak szét. Ez a nem túl szerencsésen „virágkehely-szakasznak” nevezett stádium csak másodpercekig tart. Az égre meredő ívelt hártyacikkelyek kifordulnak, láthatatlan belsejük összeforr, és villámgyorsan átalakulnak valami zömök testté, amelyben sok száz esemény zajlik egyszerre. Centrumában, melyet Hamalei hetvenfőnyi csoportja vizsgált meg először, giganto- és polikrisztallizáció útján tengelyszerű tartóoszlop jön létre, amit olykor „gerincnek” neveznek, de én nem tartozom e terminus hívei közé. A tengely körüli merész szerkezetet születése stádiumában az óceán kilométeres árkaiból függőlegesen feltörő, hatalmas gejzírek támasztják alá; anyaguk egészen híg, szinte vízszerű kocsonya. E folyamat közben a kolosszus mélyéből tompa, elnyújtott bömbölés hallatszik, és hevesen bugyborékoló, hófehér, laza hab önti el. Aztán – a középponttól a kerület felé haladva – elkezdődik a mélyből feltörő, nyúlós anyag rétegeitől megvastagodott szintek rendkívül bonyolult forgása, közben az előbb említett gejzírek megalvadnak, és mozgékony, csápszerű oszlopokká válnak. Nyalábjaik az egész szerkezet dinamikája által szigorúan meghatározott pontokhoz hajolnak, és egy ezerszeres gyorsasággal növő magzat gigászi kopoltyújára emlékeztetve, rózsaszín vér és nagyon sötét zöld, szinte fekete víz patakjai kezdenek átáramlani rajtuk. Ettől fogva már jelentkezik a szimmetriád legrendkívülibb tulajdonsága: modellálni tud, sőt fel is tud függeszteni bizonyos fizikai törvényeket. Mondjuk meg rögtön, hogy nincs két egyforma szimmetriád, és mindegyikük geometriája mintegy új „találmánya” az élő óceánnak. Ezután a szimmetriád méhében megszületik az, amit „gépezetstádiumnak” szokás nevezni, bár ezek a képződmények korántsem hasonlítanak az emberek által szerkesztett gépekre, az elnevezés csak működésük viszonylag szoros és ezáltal mintegy „gépies” célszerűségére utal.

Amikor a mélyből feltörő gejzírek megalvadnak, vagy szerteágazó, vastag falú galériákká és folyosókká duzzadnak, a „hártyákból” pedig kialakul az egymást metsző falak, lejtők és födémek labirintusa, a szimmetriád azzal igazolja nevét, hogy az egyik pólus minden tekervényes sikátorának, folyosójának és aknájának pontosan ugyanolyan mása jelenik meg az ellenkező póluson.

Húsz-harminc perc múlva a kolosszus lassan merülni kezd, függőleges tengelye ilyenkor néha nyolc-tizenkét fokkal megdől. Vannak kisebb és nagyobb szimmetriádok, de még a törpék is jó nyolcszáz méterrel emelkednek ekkor a horizont fölé, és tíz-tizenöt mérföldről is láthatók. Közvetlenül az egyensúly beállása után, mihelyt a merülés abbamarad, és a tengely visszabillen függőleges helyzetébe, lehet a legbiztonságosabban beléjük hatolni; a legalkalmasabb hely a behatolásra a csúcs alatti terület. A viszonylag sima „sarki sapka” alatti részt szitává lyuggatják a belső kamrák és folyosók kerek nyílásai. Az egész építmény pedig valami felsőbb matematikai egyenlet háromdimenziós megoldása.

Mint tudjuk, minden egyenlet kifejezhető a magasabb geometria formanyelvén, és megfelelő térbeli idom szerkeszthető hozzá. A szimmetriád eszerint Lobacsevszkij kúpjainak és Riemann negatív görbületeinek valamiféle rokona, de csak nagyon távolról, mert elképzelhetetlenül bonyolult. Egész matematikai rendszer több köbmérföld terjedelmű levezetése, mégpedig négydimenziós levezetés, mert az egyenletek lényeges együtthatói időben is kifejeződnek az alakzat időbeli változásaiban.

A legegyszerűbb gondolat persze az volt, hogy mindez nem egyéb, mint az élő óceán „matematikai gépe”, ismeretlen célú számításainak az ő méreteihez szabott modellje, de ezt a Fermont-féle hipotézist ma már senki sem vallja. Kétségkívül csábító elképzelés volt, hogy az élő óceán ezekkel a titáni kitörésekkel, amelyeknek minden molekulája szüntelenül bonyolódó felsőbb matematikai formulák szerint mozog, az anyag, a kozmosz, a lét problémáit boncolgatja… de hát ez tarthatatlannak bizonyult. Túl sok olyan jelenségre bukkanhatunk az óriás belsejében, amely nem egyeztethető össze ezzel a lényegében egyszerű (mások szerint gyerekesen naiv) felfogással.

Sokan próbáltak valami közérthető, szemléltető szimmetriád-modellt kigondolni; elég népszerű lett Averian példája, nevezetesen: képzeljünk el egy Babilon virágkorából való földi épületet, amelynek anyaga élő, érzékelő és fejlődő szubsztancia. Ez az épület, folyamatosan végighaladva az átmeneti szakaszokon, szemünk láttára felölti a görög, majd a román építészet formáit, aztán oszlopai törékennyé karcsúsodnak, a súlyos boltozat magasabb, könnyebb lesz, a félkörívek merész parabolába mennek át, végül csúcsívvé hegyesednek. Az így létrejött gótika érni és öregedni kezd, megjelennek a kései formák, s a magasba törő, szárnyaló áhítat helyébe buja pompa lép: előttünk áll a tobzódón gazdag barokk, és ha így folytatjuk a sort, változó épületünkben mindig egy életfolyamat egyes szakaszait látva, végül eljutunk az űrhajózás korának építészetéhez, és talán a szimmetriádról is lesz valami halvány fogalmunk.

De ez a hasonlat, bármilyen alaposan és részletesen kidolgozzák – sőt különleges makettek segítségével filmre vitték –, a legenyhébben szólva is erőtlen, a szigorúbb kritikus pedig a kérdés megkerülésének vagy egyszerűen hazugságnak is nevezheti, hiszen a szimmetriád semmi földi dologhoz nem hasonlít…

Az ember nagyon keveset tud egyszerre fölfogni. Csak azt látjuk, ami előttünk, itt és most történik. A folyamatok egyidejű sokaságának szemléltetése, bármennyire összefüggenek, sőt ki is egészítik egymást, meghaladja lehetőségeinket. Ezt még viszonylag egyszerű jelenségeknél is tapasztaljuk. Egy ember sorsa sokat jelenthet, több százét nehéz áttekinteni, de ezer, millió ember története tulajdonképpen semmit sem jelent. A szimmetriád hatványozott millió, nem, milliárd, az elképzelhetetlenség maga – mit érünk hát azzal, ha megállunk valamelyik csarnokában, amely nem egyéb, mint tízszeres Kronecker-tér, odatapadunk a lélegző boltozat redőihez, mint a hangyák, bámuljuk a reflektoraink fényében szürkén opalizáló gigászi felületek emelkedését, egymásba hatolását, a lágy és tévedhetetlenül tökéletes megoldást, amely pedig csak futó pillanat, hiszen itt minden változik. Ennek az építőművészetnek a tartalma a mozgás, az összefogott és célszerű mozgás. A folyamat parányi töredékét látjuk, egyetlen húr rezgését a szuperóriások szimfonikus zenekarában, és ráadásul tudjuk – de csak tudjuk, nem fogjuk fel –, hogy közben fölöttünk és alattunk, a szédítő mélységben, látásunk és képzeletünk határain túl ezer és millió egyidejű átalakulás folyik, és valamennyit szigorú matematikai ellenpont kapcsolja össze. Geometriai szimfóniának is nevezték már a szimmetriádot – csakhogy mi süketek vagyunk erre a zenére.

Ahhoz, hogy igazán láthassunk valamit, nagyon-nagyon messzire kellene távolodnunk, de hát a szimmetriádban minden belül játszódik le, minden csupa szaporodás, születések kirobbanó lavinái, szüntelen alakulás, mely egyben alakít is, és a mimóza sem olyan érzékeny az érintésre, mint a szimmetriád tőlünk mérföldekre lévő, száz emelettel följebb vagy lejjebb lévő pontja azokra a változásokra, amelyeken a mi tartózkodási helyünk megy keresztül. Minden pillanatokig élő alakzat számunkra láthatatlan, gyönyörű rendben formálja és irányítja az összes többit, együtt változnak, és őt is alakítja valamennyi. Szimfónia – legyen, de olyan, amely maga teremti önmagát, és maga is pusztítja el. Borzalmas a szimmetriád vége. Egyetlen szemtanúja sem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy tragédiát, sőt talán gyilkosságot lát. Két, legfeljebb három óra múlva – tovább sohasem tart ez a robbanásszerű sarjadzás, szaporodás és ősnemzés – az élő óceán támadásba lendül. Ez így fest: a sima felszín ráncokat vet, az elcsitult csatatér pedig újra fortyogni kezd a szottyadt tajték alatt. Koncentrikus hullámgyűrűk támadnak a láthatáron, ugyanolyan izmos kráterek, mint amilyenek a mimoid születésénél bábáskodtak, de sokkal nagyobbak. Körülfogják a szimmetriád lemerült részét, a kolosszus lassan fölemelkedik, mintha a bolygó ki akarná vetni magából; az óceán felső kocsonyarétege ostromot indít, egyre följebb kúszik, belepi a szimmetriád falát, megalvad rajta, és elfalazza a nyílásokat. De ez semmi ahhoz képest, ami közben odabent történik. A formateremtő folyamat – az építmény szerkezetének szüntelen átalakulása – egy percre megáll, majd lázasan felgyorsul. A gyönyörű összhang, alapok és boltozatok sima összeolvadása, hajlása, szétágazása, ami olyan egyenletes és biztos volt, mintha örökké tartana, bomlani kezd. Nyomasztó érzésünk támad: mintha a kolosszus a közelgő veszély tudatában őrjöngve hajszolna valami beteljesülést. De minél hevesebbé válik a folyamat, annál nyilvánvalóbb az anyag és a mozgás förtelmes, undorító színeváltozása. A csodálatosan hajlékony falak minden íve pacallá puhul, elnyákosodik, lekonyul; csökött formák, rút, nyomorék torzalakok jelennek meg, a láthatatlan mélységből baljós moraj tör fel, s bömböléssé dagad. A kiáramló levegő, mint valami halálhörgés, sípolva tör át a beszűkült folyosókon, szortyogva és gurgulázva reked meg a járatokban, ocsmány horkanásokra készteti a süllyedő födémeket, mintha egy szörnyű gége nyálkacsomókkal borított, merev hangszálai krákognának, s a nézőt a fékevesztett mozgás ellenére az enyészet dermesztő hidege csapja meg – hiszen egy haldokló vonaglását látja. Már csak az aknák ezrein át elősüvítő orkán nyomása tartja fenn a roppant építményt, majd lassan süllyedni kezd, összeesik, mint a tűzbe dobott viaszlép. Itt-ott még megrándul, összefüggéstelen, görcsös, vak vonaglásai egyre gyengébbek, míg végül győz a hullámok szakadatlan ostroma: az alámosott gigász hegylassúsággal összeomlik, s eltűnik a kavargó habokban, amelyekből született.

Igen, mit jelent mindez? Mi az értelme?

Emlékszem, egyszer egy iskoláscsoport látogatta meg az adeni Solaris Intézetet, ahol Gibarian tanársegédje voltam. A könyvtár kistermén át bevezették a tanulókat a nagyterembe, amelyet túlnyomórészt mikrofilmek kazettái töltenek meg. Természetesen már rég nem létező szimmetriádok belsejének apró részleteit ábrázolják, van ott belőlük – nem felvételből, hanem egész tekercsből – több mint kilencvenezer. És akkor egy duci, szemüveges, talán tizenöt esztendős, határozott és értelmes tekintetű kislány egyszer csak megkérdezte:

– És mire jó mindez…?

Kínos csend állt be, csak a tanárnő vetett megrovó pillantást neveletlen tanítványára. A kísérő szolaristák közül (én is ott voltam) senki sem tudott válaszolni. Hiszen a szimmetriádok sohasem ismétlődnek, a bennük mutatkozó jelenségek is csak ritkán. Előfordul, hogy a levegő nem vezeti bennük a hangot. Máskor a fénytörési koefficiens növekszik vagy csökken. Lüktető, ritmikus helyi gravitációs ingadozások lépnek fel, mintha a szimmetriádnak dobogó gravitációs szíve volna. Néha megbolondul a kutatók iránytűje, erősen ionizált rétegek keletkeznek és tűnnek el, s még sokáig folytathatnám a felsorolást. Egyébként, ha a szimmetriádok titkát meg is oldanánk valaha, még akkor is ott vannak az aszimmetriádok…

Ezek ugyanúgy keletkeznek, csak másképp végzik. Nem látható belőlük egyéb, mint remegés, lobogás, villódzás. Csak annyit tudunk, hogy szédületes folyamatok játszódnak le bennük a fizikailag lehetséges sebesség határán, „óriási kvantumjelenségeknek” is nevezik őket. De bizonyos atommodellekhez való matematikai hasonlóságuk oly múló és tünékeny, hogy sokan mellékes vonásnak, vagy egyszerűen véletlennek tartják. Sokkal rövidebb életűek a szimmetriádoknál, tíz-húsz percig élnek, pusztulásuk pedig talán még borzalmasabb, mert az orkán nyomában, amely üvöltő, romboló légtömegekkel tölti meg és repeszti szét őket, pokoli gyorsasággal emelkedni kezd bennük a szennyes habréteg alatt fortyogó folyadék. Ez förtelmesen bugyborékolva eláraszt mindent, majd az egész monstrum felrobban, mintha iszapvulkán törne ki. Foszlányai moslékszerű oszlopban repülnek a magasba, és a bomló cafatok esője még sokáig hull az óceán nyugtalan felszínére. Némelyiket messzire hordja a szél, még a robbanás központjától ötven-hatvan kilométernyire is úszik a hullámokon egy-egy kiszáradt, lapos, sárgás, porcogóra vagy hártyás csontra emlékeztető maradvány.

Külön csoportot alkotnak az élő óceántól hosszabb-rövidebb időre teljesen elváló alakulatok, melyek sokkal ritkábbak az előbbieknél, és megfigyelésük is nehezebb. (Amikor először bukkantak rá maradványaikra, azt hitték, az óceánban élő lények tetemeit fedezték fel. Csak jóval később derült ki, mennyire tévedtek.) Néha úgy rémlik, mintha furcsa, sokszárnyú madarakként menekülnének a lengetegek üldöző csápjai elől – lám, megint a Földről hozott képzetek vasfalába ütközünk. Olykor, nagyon ritkán, heverésző fókákhoz vagy pingvinekhez hasonló, különös valamik láthatók a szigetek sziklás partjain, amint a napon sütkéreznek, vagy lustán a tenger felé másznak, hogy beleolvadjanak.

Így forogtunk egyre a földi, emberi fogalmak bűvkörében, az első kapcsolat pedig…

Az expedíciók sok száz kilométert tettek meg a szimmetriádok útvesztőiben, telerakták őket regisztráló készülékekkel, önműködő filmfelvevőkkel, a műholdak tévékamerái pedig megörökítették a mimoidok meg a hosszanyok sarjadzását, érését és pusztulását. Megteltek a könyvtárak, híztak az archívumok, s ezért olykor drágán kellett fizetni. Hétszáztizennyolc ember lelte halálát a kataklizmákban, mert nem hagyták el idejekorán a pusztulásra ítélt monstrumokat. Százhatan vesztek oda csak abban az egyetlen, emlékezetes katasztrófában – köztük az akkor már hetvenéves Giese –, amikor egy tősgyökeres szimmetriád váratlanul az aszimmetriádok jellegzetes sorsára jutott. Hetvenkilenc embert nyelt el egy másodperc alatt a levegőbe repülő sáros massza, gépeikkel, készülékeikkel, páncél-szkafandereikkel együtt, s a kitörés elsodort még huszonhetet, akik repülőgépen és helikopteren köröztek a vizsgált alakulat fölött. Ezt a helyet, a negyvenkettedik szélességi kör és a nyolcvankilencedik délkör metszéspontjánál, a Százhatok Robbanása néven tüntetik fel a térképek. De ez a pont csak a térképen létezik, az óceán felülete ott is ugyanolyan, mint akárhol másutt.

Ekkor hangzott el az első olyan követelés a Solaris-kutatás történetében, hogy vessenek be az óceán ellen atomfegyvert. A bosszúnál is barbárabb lépés lett volna: elpusztítani valamit, mert nem tudjuk megérteni. Tsanken, Giese tartalékcsoportjának helyettes vezetője, aki csak egy tévedésnek köszönhette életét – a közvetítő automata hibásan jelölte meg a helyet, ahol amazok a szimmetriádot vizsgálták, így ő az óceán fölött bolyongott gépével; pár perccel a robbanás után érkezett a helyszínre, még látta a fekete gombafelhőt –, szóval ez a Tsanken a javaslat tárgyalásakor megüzente, hogy ha a tervet elfogadják, önmagával és tizennyolc megmaradt emberével együtt levegőbe röpíti az Állomást, és bár hivatalosan sohasem ismerték be, hogy ez az öngyilkossággal fenyegető ultimátum döntötte el a szavazás eredményét, feltehetőleg mégiscsak így volt.

Persze, régen elmúlt az az idő, mikor a bolygón egymást követték az ilyen népes expedíciók. Maga az állomás kétszáz méter átmérőjű korong, középütt négy-, peremén kétszintes. Építését műholdakról irányították, tiszteletreméltó műszaki vállalkozás volt, igazán büszke is lehetne rá a Föld, ha az óceán nem lökne ki magából másodpercek alatt milliószor ekkora építményeket. Az annihilációs energiával működő gravitorok révén ötszáz-ezerötszáz méter magasságban lebeg az óceán fölött. Más bolygók szokásos Állomásainak és nagy Szatelloidjainak berendezésén kívül különleges radarokkal is fölszerelték, melyek az óceán felszínének legkisebb változására pótkapacitást indítanak be, így az acélkorong azonnal felrepül a sztratoszférába, mihelyt újabb képződmény születésének jelei mutatkoznak alatta.

Most szinte üres az Állomás. Mióta az automatákat – még most sem tudom, miért – az alagsori raktárakba zárták, olyan kihaltak a folyosók, mint egy hajóroncson, amely vaktában bolyong, mert a gépek túlélték a legénységet.

Mikor a Giese-monográfia kilencedik kötetét is visszatettem a polcra, úgy rémlett, a vastag habszivacsréteggel burkolt acélpadló megremeg a lábam alatt. Mozdulatlanul figyeltem, de a remegés nem ismétlődött. A könyvtár és a többi helyiség között tökéletes a szigetelés, tehát a remegésnek csak egy oka lehet: rakétát lőttek ki az Állomásról. Ez a gondolat visszazökkentett a valóságba. Még nem döntöttem el végleg, kirepülök-e, ahogy Sartorius kívánja. Ha úgy viselkedem, mintha teljesen egyetértenék a terveivel, legfeljebb késleltetem az összetűzést, amely előbb-utóbb szinte biztosan kirobban, mert azt elhatároztam, hogy ha törik-szakad, megmentem Hareyt. Az a kérdés, sikerül-e Sartorius terve. Óriási fölényben van velem szemben – mint fizikus, tízszer olyan jól ismeri a problémát, nekem csak az a paradox remény marad, hogy az óceán „törhetetlen játékokkal” lepett meg bennünket. Nekiduráltam magam, és egy óra hosszat kotlottam a mikrofilmeken, hogy kibányásszak valami érthetőt a neutrínófolyamatok fizikájának félelmetes képlettengeréből. Eleinte reménytelen vállalkozásnak rémlett, annál is inkább, mivel a neutrínótérnek öt borzasztóan nehéz elmélete van – már ez is mutatja, hogy egyik sem tökéletes. De végül mégis találtam valami biztatót. Éppen a képleteket írogattam ki, mikor kopogtattak.

Az ajtóhoz siettem, és kinyitottam, gondosan elállva a rést. Snaut izzadságtól fénylő arcát pillantottam meg. Mögötte a folyosó üres volt.

– Te vagy az? – nyitottam ki az ajtót. – Gyere be!

– Én vagyok – felelte. Hangja rekedt volt, gyulladt szeme alatt táskák sötétlettek. Fényes sugárvédő gumikötény lógott a nyakában rugalmas kantáron, alóla még most is ugyanaz a piszkos vászonnadrág kandikált ki. Szeme körbefutott az egyenletes világítású, kerek helyiségen, és majd kiesett a helyéről, mikor észrevette Hareyt, aki a túlsó falnál karosszéke mellett állt. Tekintetünk összevillant, figyelmeztetően hunyorítottam, erre könnyen meghajolt, én pedig társasági hangnembe csaptam át:

– Bemutatom Snaut doktort, Harey! Snaut, a… a feleségem.

– Én… a csoport elég ritkán látható tagja vagyok, és ezért… – a szünet veszélyesen hosszúra nyúlt – nem volt még szerencsém megismerni… – Harey mosolyogva kezet nyújtott. Snaut, úgy rémlett, kissé bambán fogta meg a kezét, hunyorogva bámulta, míg végül karon fogtam.

– Bocsánat – mondta ekkor Hareynak. – Beszélni szeretnék veled, Kelvin…

– Parancsolj, öregem – készségeskedtem fesztelen, nagyvilági hangon; vásári komédia volt, de hát mit tehettünk. – Harey, drágám, ne zavartasd magad. A mi unalmas ügyeinkről kell tárgyalnunk Snaut doktorral…

Gyorsan a könyvtár túlsó felében álló fotelekhez tereltem Snautot a könyökénél fogva. Harey abba a karosszékbe telepedett, amelyben addig én ültem, de észrevétlenül úgy fordította, hogy könyve fölött láthasson bennünket.

– Mi van? – kérdeztem halkan.

– Elváltam – felelte éppúgy suttogva, de sípolóbb hangon. Valaha talán nevettem volna, ha meghallom ezt a történetet vagy ezt a beszélgetést, de az Állomáson elapadt a humorérzékem. – Éveket éltem át tegnap óta, Kelvin – folytatta. – Szép kis éveket. És te?

– Semmi… – böktem ki rövid habozás után, mert nem tudtam, mit mondjak. Kedveltem Snautot, de úgy éreztem, most óvakodnom kell tőle, vagyis inkább attól, ami idehozta.

– Semmi? – utánozta a hangomat. – Nocsak, hát ennyire…?

– Mi ennyire? – adtam az értetlent. Hunyorított gyulladt szemével, és olyan közelről, hogy arcomon éreztem lehelete melegét, suttogni kezdett:

– Kátyúba jutottunk, Kelvin. Sartoriusszal már nem lehet érintkezni, annyit tudok, amennyit megírtam neked, meg amennyit gyönyörű kis értekezletünk után mondott…

– Kikapcsolta a vizofont? – kérdeztem.

– Nem. Rövidzárlat van nála. Azt hiszem, készakarva csinálta, vagy… – öklével olyan mozdulatot tett, mintha szétverne valamit. Szótlanul néztem. Szája bal sarka ferde mosolyra rándult. – Kelvin, azért jöttem…

Elakadt.

– Mi a szándékod? – kérdezte végül.

– A levélre gondolsz…? – mondtam lassan. – Hát, megtehetem éppen, nem látom okát, hogy ne tegyem, éppen ezért ücsörgök itt, utána akartam nézni…

– Nem – szakított félbe. – Nem erre gondolok…

– Nem…? – kérdeztem, csodálkozást színlelve. – Hát, akkor csak mondd!

– Sartorius… – mormolta kis szünet után. – Azt hiszi, megtalálta a módját… tudod.

Szeme rám tapadt. Nyugodtan ültem, igyekeztem közömbös arcot vágni.

– Először is, itt van az a röntgendolog. Emlékszel, amit Gibariannal csináltak. Bizonyos módosítást lehetne rajta eszközölni…

– Mégpedig?

– Ők egyszerűen sugárnyalábot irányítottak az óceánra, csak a feszültségét modulálták különféle minták szerint.

– Igen, tudom. Ezt már Nilin is csinálta. És sokan mások.

– De csak lágy sugárzással. Ez meg kemény volt. És nem sajnálták tőle. Rányomták az egész kapacitást.

– Ebből nagy bajok lehetnek – jósoltam. – Megsértették a Négyek és az ENSZ egyezményét.

– Kelvin… ne add a hülyét! Mit számít ez már? Gibarian meghalt.

– Értem. És Sartorius most mindent rá akar kenni?

– Mit tudom én! Erről nem beszéltünk. Nem érdekes. Szóval, Sartorius kisütötte, hogy ha a „vendég” mindig csak ébredéskor jelenik meg, akkor nyilván álmunkban szedi ki belőlünk a gyártási receptet. Azt hiszi, az alvás a leglényegesebb állapotunk. Ezért csinálja így. Mármost Sartorius el akarja küldeni neki az ébrenlétünket, az éber gondolatainkat, érted?

– Hogyan? Postán?

– Tartsd meg a vicceidet! A sugárnyalábot egyikünk agyáramai fogják modulálni.

Végre kapcsoltam.

– Ja, úgy – jegyeztem meg. – És az az egyikünk én volnék. Igaz?

– Igen. Rád gondolt.

– Nagyon megtisztelő.

– Mit szólsz hozzá?

Hallgattam. Egyetlen szó nélkül, lassan a könyvébe merült Hareyra nézett, azután megint rám. Éreztem, hogy elsápadok. Pedig közönyösnek akartam látszani.

– Nos…? – kérdezte.

Vállat vontam.

– Röntgenprédikáció az ember nagyszerűségéről. Szerintem tiszta cirkusz! És szerinted is. Vagy nem?

– Azt mondod?

– Azt hát.

– Akkor jó – és elvigyorodott, mintha kedvére tettem volna. – Szóval hülyeségnek tartod Sartorius tippjét?

Még nem értettem, hogyan történt, de a tekintetéből kiolvashattam, hogy oda lyukadtunk ki, ahová ő akarta. Hallgattam, mit is tehettem volna.

– Nagyszerű – jelentette ki. – Mert van egy másik terv is. Átalakítani a Roche-készüléket.

– Az annihilátort…?

– Igen. Sartorius már elvégezte az előzetes számításokat. Reális a terve. Nincs is szükség nagy kapacitásra. Éjjel-nappal működhet a készülék, korlátlan ideig. Anti-teret állít elő.

– Vá… várj! Hogy van ez?!

– Nagyon egyszerű. Neutrínó-antitér lesz. A rendes anyagot nem befolyásolja. Csak a… neutrínószerkezetek bomlanak fel. Érted?

Elégedetten mosolygott. Tátva maradt a szám. Mosolya lassan lehervadt, homlokát ráncolva, árgus szemmel figyelt.

– Szóval, elvetjük az első tervet, a Gondolat-akciót – kezdte hosszabb várakozás után. – Igaz? Jöhet a második? Sartorius már javában kotlik rajta. Nevezzük Szabadság-akciónak.

Egy pillanatra behunytam a szemem. Hirtelen elszántam magam. Snaut nem fizikus. Sartorius kikapcsolta vagy összetörte a vizofonját. Soha jobbkor.

– Én inkább Mészárszék-akciónak nevezném… – mondtam lassan.

– Te is mészároskodtál már. Vagy nem? És ez egészen más. Nem lesz „vendég”, nem lesz F képződmény, semmi. A materializáció pillanatában azonnal bekövetkezik a felbomlás.

– Félreértesz – csóváltam a fejem. Reméltem, hogy elég természetesen vigyorgok. – Nem erkölcsi aggályaim vannak, csak féltem a bőrömet. Nincs kedvem elpatkolni, öregem!

– Hogyhogy?

Leesett az álla. Gyanakodva nézegetett. Zsebembe nyúltam, s előhúztam a gyűrött papirost a képletekkel.

– Én is törtem a fejem ezen a dolgon. Mit bámulsz? Hiszen én dobtam be az egész neutrínó–hipotézist, vagy nem? No, nézd! Anti-teret lehet gerjeszteni. Rendes anyagra ártalmatlan. Ez igaz. Csakhogy a destabilizáció pillanatában, mikor a neutrínószerkezet elbomlik, felszabadul a kötési energia. Egy kilogramm nyugalmi tömegre tíz a nyolcadikon erget számítva egyetlen F képződménynél ötször–hétszer tíz a kilencediken. Tudod, mit jelent ez? Mintha egy csinos kis urántöltet robbanna fel az Állomáson.

– Ugyan! De hát… Sartorius biztosan gondolt erre…

– Az nem olyan biztos – magyaráztam kaján vigyorral. – Tudod, Sartorius a Frazer-Cajolla-iskola híve. Szerintük az elbomlás pillanatában az egész kötési energia fénysugárzás alakjában szabadul fel. Egy vakító villanás lenne az egész, talán nem éppen veszélytelen, de semmi esetre sem pusztító hatású. Csakhogy másféle hipotézisek, másféle elméletek is vannak ám a neutrínó-térről! Cayette szerint, Avalov szerint, Siona szerint az emissziós tartomány sokkal szélesebb, és maximuma éppen a kemény gammasugár-tartományba esik. Nagyon szép, hogy Sartorius hisz a mestereinek és az elméletüknek, de más elméletek is vannak, Snaut! És tudod, mit mondok? – folytattam, látva, hogy bogarat tettem a fülébe. – Az óceánt is számításba kell venni. Ha azt meg tudta csinálni, amit csinált, akkor biztosan az optimális módszert alkalmazta. Érted? Szerintem az óceán akciója olyan érv, amely a másik iskola mellett szól, Sartorius ellen!

– Add ide azt a cédulát, Kelvin…

Odaadtam. Félrehajtott fejjel próbálta irkafirkámat kisilabizálni.

– Ez itt mi? – mutatta az ujjával.

Visszavettem a cédulát.

– Ez? Ez a tértranszmutáció tenzora.

– Add csak ide…

– Minek? – kérdeztem, bár úgyis tudtam. – Ahogy akarod – feleltem közönyösen. – Én odaadhatom. Csak tudod, ezt kísérletileg még senki sem vizsgálta, eddig nem ismertünk ilyen rendszereket. Ő Frazerben hisz, én Siona szerint számítottam ki. Azt fogja rá mondani, hogy én nem vagyok fizikus, és Siona sem az. Legalábbis az ő felfogása szerint. Ezen lehet vitatkozni. De köszönöm szépen az olyan vitát, aminek a végén esetleg gőzzé válok, Sartorius nagyobb dicsőségére. Téged meg tudlak győzni, őt soha. Meg se próbálom.

– Hát mit akarsz csinálni…? Ő ezen dolgozik – mormolta Snaut színtelen hangon. Összegörnyedt, élénksége nyomtalanul eltűnt. Nem tudtam, hisz-e nekem, de már mindegy volt.

– Amit minden ember csinál, ha meg akarják ölni – feleltem halkan.

– Megpróbálok beszélni vele. Hátha kitalált valami biztonsági intézkedést – dörmögte Snaut. Rám pillantott: – Ide figyelj, és ha mégis…? Az az első terv. Mit szólsz hozzá? Sartorius belemegy. Az biztos. Végeredményben… ez is egy lehetőség…

– Te bízol benne?

– Nem – vágta rá rögtön. – De… mit árthat?

Nem akartam túl hamar beleegyezni, hiszen éppen ez volt a célom. Szövetségesem lett az időnyerésben.

– Meggondolom – jelentettem ki.

– Hát, akkor én megyek – mormogta, és felállt. Ropogtak a csontjai, amint kikászálódott a fotelból. – Szóval, csinálhatunk rólad enkefalogrammot? – kérdezte, kötényét dörzsölgetve, mintha valami láthatatlan pecsétet akarna letörölni róla.

– Nem bánom – feleltem. Kifelé indult, ügyet sem vetve Hareyra, aki ölében a könyvvel, némán figyelte a jelenetet. Mikor becsukódott utána az ajtó, én is felálltam. Kisimítottam a tenyerembe gyűrt cédulát. A képletek pontosak voltak. Nem hamisítottam meg őket. Csak azt nem tudom, mit szólna Siona az okfejtésemhez. Aligha vállalná. Összerezzentem. Harey suhant mögém, és megérintette a karomat.

– Kris!

– Tessék, szívem?

– Ki volt ez?

– Hiszen mondtam: Snaut doktor.

– Miféle ember?

– Nem nagyon ismerem. Miért kérded?

– Annyira nézett…

– Biztosan tetszel neki.

– Nem – rázta meg a fejét. – Nem úgy nézett. Inkább úgy, mintha… mintha… – Megborzongott, rám emelte a szemét, és rögtön lesütötte. – Kris, menjünk el innen…

A CSEPPFOLYÓS OXIGÉN

Órám világító számlapját bámulva, zsibbadtan feküdtem a sötét szobában, nem tudom, mióta. Saját lélegzetemet hallgattam, és csodálkoztam valamin, de mindez, a zöldes számkoszorú a szemem előtt meg a csodálkozás, teljes közönyben úszott, amit a fáradtság hatásának véltem. Oldalt fordultam, az ágy furcsán széles volt, valami hiányzott. Visszafojtottam a lélegzetemet. Néma csönd. Megdermedtem. A legcsekélyebb nesz sem hallatszott. Harey? Miért nem hallom a lélegzését? Végigsimítottam az ágyat: egyedül voltam.

– Harey! – akartam kiáltani, de lépteket hallottam. Nagy és súlyos alak közeledett, mintha…

– Gibarian? – kérdeztem nyugodtan.

– Én vagyok. Ne gyújts villanyt!

– Ne gyújtsak…

– Nem kell. Így mindkettőnknek jobb lesz.

– De hát te meghaltál!

– Nem számít. Csak megismered a hangomat?

– Meg. Miért tetted?

– Muszáj volt. Négy napot késtél. Ha előbb érkezel, talán nem kellett volna, de ne tégy magadnak szemrehányást. Nem rossz nekem.

– Te igazán itt vagy?

– Engem is álomnak hiszel, mint Hareyt?

– Hol van Harey?

– Honnan tudod, hogy tudom?

– Sejtem.

– Tartsd meg a sejtéseidet. Mondjuk, helyette vagyok itt.

– De én azt akarom, hogy ő is itt legyen.

– Az lehetetlen.

– Miért? Mondd, tudod te, hogy igazából nem is te vagy, hanem én?

– Tévedsz. Én igazán én vagyok. Ha szőrözni akarsz, úgy is mondhatod, hogy még egyszer én. De ne vesztegessük a szót!

– Elmégy?

– El.

– És akkor ő visszajön?

– Ilyen fontos? Hát mi ő neked?

– Az az én dolgom.

– Hiszen félsz tőle.

– Nem.

– Undorodsz tőle…

– Mit akarsz?!

– Magadat szánd, ne őt! Ő mindig húszéves lesz. Ne tégy úgy, mintha nem tudnád!

Hirtelen, fogalmam sincs, miért, lecsillapodtam. Teljes nyugalommal vártam a folytatást. Mintha közelebb jött volna az ágy végéhez, de olyan sötét volt, hogy most sem láttam semmit.

– Mit akarsz? – kérdeztem halkan. Kimért hangom, úgy látszik, meglepte. Sokára válaszolt.

– Sartorius megmagyarázta Snautnak, hogy becsaptad. Most ők csapnak be téged. Úgy tesznek, mintha a röntgenkészüléket szerelnék, pedig a térannihilátort építik.

– Hol van Harey? – szögeztem neki a kérdést.

– Nem hallod, mit mondok? Többször nem figyelmeztetlek!

– Hol van Harey?

– Nem tudom. Vigyázz: fegyverre lesz szükséged. Senkire sem számíthatsz.

– Hareyra számíthatok – mondtam. Halk cikkanás volt a válasz. Nevetett.

– No igen, persze. Bizonyos határig. Hiszen akármikor követheted a példámat…

– Te nem vagy Gibarian.

– Már megint kezded. Hát ki vagyok? A te álmod?

– Nem. Az ő bábjuk. De te nem tudsz róla.

– És honnan tudod, hogy te ki vagy?!

Ez szöget ütött a fejembe. Föl akartam kelni, de nem bírtam. Gibarian mondott valamit. Nem értettem a szavakat, csak a hangját hallottam. Elkeseredetten harcoltam testem gyöngesége ellen, még egyszer teljes erőmből nekirugaszkodtam – és fölébredtem. Levegő után kapkodtam, mint a partra vetett hal. Koromsötét volt. De hiszen ez még mindig álom. Lidércnyomás. Mit mond… „Olyan dilemma, amit nem vagyunk képesek megoldani. Önmagunkat üldözzük. A polytheríumok csak gondolataink szelektív fölerősítői. A jelenség indítékainak keresése antropomorfizmus. Ahol nincsenek emberek, ott emberi ésszel felfogható indítékok sincsenek. Hogy a kutatási tervet folytathassuk, vagy gondolatainkat kell megsemmisítenünk, vagy materializációjukat. Az előbbi nem áll módunkban. Az utóbbi túlságosan hasonlít a gyilkossághoz.”

Hallgattam a sötétben az egyenletes, távoli hangot, amelyről azonnal tudtam, hogy Gibariané. Kinyújtottam a kezem. Az ágy üres volt.

Megint álmodom, gondoltam.

– Gibarian…? – mondtam volna, de elcsuklott a hangom. Valami kattant, arcomat gyönge légáram csapta meg.

– Mi van, Gibarian? – ásítottam. – Így üldözni az embert, egyik álomból a másikba…

Suhogó nesz.

– Gibarian! – ismételtem hangosabban. Az ágyrugók megremegtek.

– Kris… én vagyok… – suttogta egy hang közvetlenül a fülem mellett.

– Te vagy, Harey… és Gibarian?

– Kris… hiszen ő… hiszen te mondtad, hogy meghalt…

– Álomban azért élhet – dünnyögtem vontatottan. Már egyáltalán nem voltam benne biztos, hogy álmodom. – Beszélt is. Itt volt – motyogtam. Leragadt a szemem. Álmos vagyok, tehát alszom, gondoltam báván, ajkam Harey hűvös vállát súrolta, kényelmesen odabújtam hozzá. Felelt valamit, de már bódult álomba zuhantam.

Reggel, a vöröslő szobában, felrémlettek előttem az éjszakai események. A beszélgetést Gibariannal álmodtam, de aztán? Hallottam a hangját, erre megesküdtem volna, csak nemigen emlékeztem, mit mondott. Nem is beszélgetésnek rémlett, inkább valami előadásnak. Előadás…?

Harey mosakodott. Hallottam a vízcsobogást a fürdőszobából. Az ágy alá néztem, ahová néhány napja belöktem a magnetofont. Nem volt ott.

– Harey! – kiáltottam. Csuromvizesen kukkantott ki a szekrény mögül.

– Nem láttál véletlenül az ágy alatt egy magnetofont? Olyan kis zsebmagnót…

– Volt ott egypár vacak. Oda tettem mindent – bökött a gyógyszerszekrény melletti polcra, és eltűnt a fürdőszobában. Kiugrottam az ágyból, de hiába keresgéltem.

– Látnod kellett – mondtam, mikor kijött. Nem felelt. Fésülködött a tükör előtt. Csak most vettem észre, milyen sápadt, és amikor szemünk találkozott a tükörben, valahogy fürkésző volt a pillantása.

– Harey – zendítettem rá megint, mint egy szamár –, a magnó nincs a polcon.

– Ennél fontosabb téma nem jut eszedbe?

– Bocsáss meg – morogtam –, igazad van. Lényegtelen.

No, még csak az hiányzik, hogy veszekedni kezdjünk! Aztán elmentünk reggelizni. Harey ma mindent másképp csinált, mint szokta, de nem tudtam meghatározni a különbséget. Idegenül nézelődött, párszor nem hallotta meg, hogy szólok hozzá, mintha el-elrévedt volna. Egyszer fölnézett, és láttam, hogy nedvesen csillog a szeme.

– Mi bajod? – suttogtam. – Sírsz?

– Á, hagyj békén! Úgyse igazi könnyek… – csukladozta. Talán nem kellett volna ennyiben hagynom, de semmitől sem rettegtem jobban, mint a lelkizéstől. Különben is más gondom volt: bár tudtam, hogy Snaut és Sartorius ármánykodását csak álmodtam, mégis töprengeni kezdtem, van-e egyáltalán valami kézifegyver az Állomáson. Meg sem fordult a fejemben, mihez kezdek vele – csak legyen.

– Le kell ugranom a raktárba – mondtam Hareynak. Szó nélkül jött utánam. Átkutattam a dobozokat, feltúrtam a ládákat, le egészen a hűtőházig. Nem tudtam ellenállni a kényszernek, hogy be ne pillantsak. De nem akartam, hogy Harey bejöjjön, ezért csak résre nyitottam az ajtót, és körülnéztem. A sötét ponyva domborulata hosszúkás valamit takart, de az ajtóból nem tudtam megállapítani, ott fekszik-e a néger nő, ahol akkor. Úgy rémlett, üres a helye.

Semmi alkalmas fegyverre nem bukkantam. Egyre bosszúsabban ténferegtem, míg egyszer csak feltűnt, hogy nem látom Hareyt. Igaz, rögtön előkerült a folyosóról, de azért elgondolkodhattam volna azon, miért próbál elmaradni tőlem, amikor egy percnyi távollét is olyan nehezére esik. Én azonban folyvást úgy viselkedtem, mint aki valami miatt megsértődött, vagy egyszerűen, mint aki hülye. Megfájdult a fejem, csillapítót nem találtam, dühöngve forgattam fel a gyógyszerszekrényt. A műtőbe nem akarózott lemenni, ritka pocsék hangulatban voltam. Harey nesztelenül jött-ment a kabinban, néha eltűnt egy időre, majd délután, mikor már megebédeltünk – illetve, ő egyáltalán nem evett, én meg étvágytalan voltam a hasogató fejfájástól, és nem is kínálgattam –, egyszer csak leült mellém, és kapirgálni kezdte a zubbonyom ujját.

– No, mi van? – mormogtam gépiesen. Föl szerettem volna menni, úgy rémlett, kopácsolás halk visszhangját hozzák a csövek, Sartorius biztosan a magasfeszültségű készüléket bütyköli, de rögtön elment a kedvem, mert eszembe jutott, hogy Harey utánam jönne. Jelenléte a könyvtárban még úgy-ahogy indokolható volt, de ott fent, a gépek között Snaut idétlen megjegyzéseket tehet.

– Kris – suttogta Harey –, hogy áll a dolog kettőnkkel?

Akaratlanul felsóhajtottam. Igazán nem mondhatnám, hogy szerencsés napom volt.

– A lehető legjobban. Mi bajod van már megint?

– Szeretnék egy kicsit beszélgetni veled.

– Tessék. Figyelek.

– De nem így.

– Hát hogy? Tudod jól, mennyire fáj a fejem, rengeteg gondom van…

– Egy kis jóakaratot, Kris.

Mosolyra kényszerítettem magam. Siralmas lehetett.

– Jól van, drágám. Beszélj!

– De megmondod az igazat?

Felvontam a szemöldököm. Nem tetszett ez a bevezető.

– Miért hazudnék?

– Hátha okod van rá. Komoly okod. De ha azt akarod, hogy… tudod… akkor ne hazudj nekem.

Hallgattam.

– Én megmondok valamit, és te is megmondasz valamit. Jó? De az igazat. Akármi legyen is!

Nem néztem a szemébe, pedig kereste a pillantásomat. Úgy tettem, mintha nem venném észre.

– Mondtam már neked… én nem tudom, honnét kerültem ide. Lehet, hogy te tudod. Várj, még én beszélek! Az is lehet, hogy nem tudod. De ha tudod, csak most nem mondhatod meg, akkor talán majd egyszer, később? Még így is jó lenne. Legalább maradna valami reményem.

Jeges borzongás futott rajtam végig.

– Miket beszélsz, gyerek? Micsoda remény…? – dadogtam.

– Kris, akármi vagyok, gyerek biztosan nem. Megígérted. Beszélj!

Ez az „akármi vagyok” elszorította a torkomat, csak bámultam, és eszelősen ráztam a fejem, mintha könyörögnék, hogy ne kelljen többet hallanom.

– Hát nem érted? Ha nem lehet, ne mondd meg! Csak annyit mondj, hogy nem lehet.

– Nem titkolok semmit… – nyögtem ki rekedten.

– Akkor jó – mondta, és felállt. Szólni akartam valamit, éreztem, hogy nem hagyhatom így, de képtelen voltam beszélni.

– Harey…

Háttal állt nekem, kinézett az ablakon. Sötétkék, üres óceán terült el a meztelen ég alatt.

– Harey, ha azt hiszed… Harey, hiszen tudod, hogy szeretlek…

– Engem?

Odamentem, és át akartam ölelni. Kibontakozott, ellökte a kezemet.

– Milyen jóságos vagy… – vetette oda. – Szeretsz? Bár inkább vernél!

– Harey, drágám!

– Ne! Ne! Akkor inkább hallgass!

Az asztalhoz ment, elkezdte leszedni az edényt. Kibámultam a sötétkék végtelenbe. Lefelé ment a nap, az Állomás nagy árnyéka egyenletesen ringott a hullámokon. Harey leejtett egy tányért. A mosogatóban zubogott a víz. Az ég alján a rőt szín aranycsíkos piszkos-vörösbe ment át. Csak tudnám, mit csináljak. Ó, csak tudnám! Hirtelen csönd támadt. Harey mögöttem állt.

– Ne… Ne fordulj meg – suttogta. – Te semmiről sem tehetsz, Kris. Tudom. Ne gyötörd magad.

Utánanyúltam. A szoba sarkába menekült, felkapott egy csomó tányért, és kijelentette:

– De kár, hogy törhetetlenek! Juj, de földhöz vágnám az egészet!

Egy pillanatig azt hittem, csakugyan a földhöz vágja, de rám villant a szeme, és elmosolyodott.

– Ne félj, nem csinálok jeleneteket.

Az éjszaka kellős közepén felébredtem. Tiszta fejjel, éberen figyelve ültem föl az ágyon; a szoba sötét volt, az ajtórésen át halvány fénycsík esett be a folyosóról. Mérgesen sziszegett valami, egyre hangosabban, közben mély, tompa csattanások hallatszottak, mintha egy nagy test vágódna a falhoz. Meteor! – hasított belém. Átütötte a páncélt. Valaki van ott! Elnyújtott hörgés.

Teljesen kijózanodtam. Ez az Állomás, nem rakéta, és az a szörnyű hang…

Kirohantam a folyosóra. A kislabor ajtaja félig nyitva volt, bent égett a villany. Odafutottam.

Dermesztő hideg csapott meg. A kabint betöltő pára hóvá fagyasztotta a leheletet. Fehér pihék keringtek a padlón vonagló, fürdőköpenybe burkolt test fölött. Mihelyt megláttam a jeges felhőben, odaugrottam, és felnyaláboltam. Hörgött, a köpenye égette a kezemet. Kibotladoztam vele a folyosóra, végig az ajtók előtt, már nem éreztem a hideget, csak leheletének páragomolyai perzselték a vállamat, mint a láng.

Az asztalra fektettem, föltéptem a köpenyt, és egy pillanatig néztem a remegő arcot: álla kihegyesedett, nyitott szájára ráfagyott a vér, ajkát feketés zúzmara vonta be, nyelvén jégkristályok csillogtak…

Cseppfolyós oxigén. A laborban cseppfolyós oxigén volt Dewar-edényekben, éreztem az üvegcserép ropogását a lábam alatt, mikor Hareyt fölemeltem. Mennyit ihatott belőle? Mindegy. Szétroncsolta a nyelőcsövét, a gégéjét, a tüdejét. A cseppfolyós oxigén pusztítóbb hatású, mint a tömény savak. Egyre gyöngébb lélegzetvételét papírszakításhoz hasonló, száraz zörej kísérte. Szeme csukva volt. Agónia.

Végigpillantottam a műszerekkel, orvosságokkal teli, hatalmas üvegszekrényeken. Gégemetszés? Légzőcső? De már nincs tüdeje! Szétroncsolódott. Orvosság? Mennyi orvosság! Színes üvegcsékkel és dobozokkal tömött polcok. Hörgése betöltötte a termet, nyitott szájából továbbra is páragomolyok törtek elő.

Melegítőpárnák…

Keresgélni kezdtem, aztán abbahagytam. A másik szekrényhez ugrottam, összevissza dobáltam az injekciós dobozokat. Hol a fecskendő?! A sterilizálóban! Gémberedett kezemmel nem bírtam összerakni, ujjaim nem hajlottak. Dühömben ököllel vertem a sterilizáló födelét, de nem is éreztem, enyhe bizsergés volt minden eredmény. A haldokló erősebben hörgött. Odaugrottam. Nyitva volt a szeme.

– Harey!

Még suttogás sem jött ki a számon. Nem bírtam megszólalni. Arcom idegen, zavaró gipszálarc volt. Bordái emelkedtek és süllyedtek fehér bőre alatt, az olvadó hótól nedves haja szétterült a támlán. Engem nézett.

– Harey!

Többet nem tudtam kinyögni. Tüskeként álltam dermedt, idegen kezeimmel. Lábam, ajkam, szemhéjam egyre jobban égett, de alig éreztem. A melegben felolvadó vér egy csöppje ferde vonalat rajzolva lefutott az arcán. Nyelve megrándult és eltűnt. Szakadatlanul hörgött.

Megfogtam a csuklóját, pulzusa nem volt. Széttártam a köpenyt, és a dermesztően hideg testre nyomtam a fülemet, a melle alá. Máglya ropogásához hasonló hangot hallottam, de azon át a számolhatatlanul gyors, vágtató szívverést is. Álltam fölé hajolva, csukott szemmel. Egyszerre csak a fejemhez ért valami. A hajamba markolt. Rámeredtem.

– Kris – hörögte. Megfogtam a kezét, szorítása majdnem szétzúzta az ujjaimat. Arca borzalmasan eltorzult, az öntudat eltűnt róla; kifordult a szeme fehérje, torkából bugyborékolás tört elő, görcsösen rángatózott. Alig bírtam tartani, félig lecsúszott az asztalról. Fejét a porcelántölcsér szélébe verte. Átfogtam és az asztalhoz szorítottam, de minden újabb roham kitépte a karomból. Hirtelen elöntött a veríték, térdem majdnem összecsuklott. Mikor a görcsök enyhültek, megpróbáltam lefektetni. Sípolva kapkodott levegő után. A szörnyű, véres arcból egyszer csak rám nézett Harey szeme.

– Kris – hörögte –, meddig… meddig még, Kris?

Fuldokolni kezdett, habzott a szája, megint görcsökben vonaglott. Végső erőmmel tartottam. Hanyatt zuhant, fogai összekoccantak, zihált.

– Nem, nem, nem – lökte ki minden lélegzettel, és mindegyik az utolsónak rémlett. De a görcsök még egyszer visszatértek, s megint a karomban hánykolódott, sűrűn kapkodva a levegőt, akkora erőfeszítéssel, hogy bordái kiugrottak. Nyitott, vak szeme végre félig lezárult. Megdermedt. Ez a vég, gondoltam. Nem is próbáltam letörölni szájáról a rózsaszín habot. Fölé hajoltam. Valami távoli, nagy harang zúgott bennem, vártam az utolsó leheletet, hogy aztán a földre zuhanjak, de még egyre lélegzett, alig hörögve, egyre csöndesebben, és mellén, amely már csaknem mozdulatlan volt, egyszer csak megláttam a szívverés sebes lüktetését. Görnyedten álltam fölötte, arca színesedni kezdett. Még nem fogtam fel semmit, csak nedves lett a tenyerem, és úgy rémlett, megsüketültem, valami rugalmas, lágy massza tömi el a fülemet, de azért most is hallottam a harang zúgását, tompán kongott, mintha megrepedt volna a szíve.

Kinyitotta a szemét, és pillantásunk találkozott.

– Harey – akartam mondani, de mintha nem volna szájam, arcom merev, nehéz álarc, csak nézni tudok. Tekintete körbefutott a szobán, feje megmozdult, halotti csönd volt. Mögöttem, valami másik, távoli világban egyenletesen csöpögött a víz a rosszul elzárt csapból. Könyökére támaszkodott. Felült. Hátrahőköltem. Rám tapadt a szeme.

– Mi az… mi történt…? – kezdte. – Nem sikerült? Miért…? Miért nézel így rám…? És hirtelen felsikoltott:

– Miért nézel így rám?!

Csönd lett. A kezét bámulta. Megmozgatta az ujjait.

– Ez én vagyok…?

– Harey – mondtam hang nélkül, csak az ajkammal. Fölemelte a fejét.

– Harey…? – visszhangozta. Lassan lesiklott az asztalról, és talpra állt. Megingott, visszanyerte az egyensúlyát, néhány lépést tett, valami különös döbbenetben. Rám nézett, de mintha nem is látna. – Harey? – ismételte lassan. – De… én… én nem vagyok Harey. Hát akkor… ki vagyok…? Harey? És te, te?!

Szeme hirtelen kitágult, felragyogott, boldog mosoly és mélységes csodálkozás suhant át az arcán:

– Vagy te is? Te is?!

Nem feleltem. Vállam a szekrényhez tapadt – egészen odáig hátráltam rémületemben.

Lehanyatlott a karja.

– Nem – mondta. – Nem, hiszen félsz. De értsd meg, én már nem bírom. Nem megy. Én nem tudtam semmit. És most… most sem értek semmit. Hiszen ez lehetetlenség…! – Melléhez szorította kifehéredett öklét. – Én semmit se tudok, semmi mást, csak Hareyt! Azt hiszed, hazudok? Nem hazudok, úgy éljünk, hogy nem hazudok!

Elsírta magát, és zokogva a földre omlott. Mintha béklyót tört volna le rólam, odaugrottam hozzá, és vállon ragadtam. Vergődve, könnytelenül zihálva próbált ellökni.

– Hagyjál! – kiáltozta. – Hagyjál! Hiszen utálsz! Tudom! Így nem kell! Nem kell! Hiszen látod, látod, hogy ez nem én vagyok, nem én, nem én…

– Hallgass! – ordítottam, és megráztam a vállánál fogva. Egymás előtt térdeltünk, és mindketten önkívületben kiabáltunk. Feje meg-megrándult a vállamon, teljes erőmből magamhoz szorítottam. Hirtelen abbahagytuk a viaskodást. Ziháltunk. A csapból egyenletesen csöpögött a víz.

– Kris… – dadogta, vállamra hajtva arcát. – Mondd meg, mit csináljak, hogy ne legyek, Kris…

– Ne beszélj így! – kiáltottam.

Fölemelte a fejét. Hosszan rám nézett.

– Hát… te se tudod? Semmit se lehet csinálni? Semmit?

– Harey… könyörülj…

– Én akartam… hiszen láttad. Ne! Ne! Hagyjál, ne érj hozzám, nem akarom! Utálsz.

– Nem igaz!

– Hazudsz. Hogyne utálnál! Mikor én… én magam is. Ó, csak lehetne… csak sikerülne…

– Megölnéd magad.

– Meg.

– De én nem akarom, érted?! Nem akarom, hogy megöld magad. Azt akarom, hogy itt légy velem, és semmi más nem kell a világon!

Az óriási szürke szemek magukba öleltek.

– Hogy hazudsz… – súgta egészen halkan.

Elengedtem, és fölálltam. Leült a padlóra.

– Mondd, mit csináljak, hogy elhidd? Azt mondom, amit gondolok. És ez az igazság. Semmi más.

– Nem mondhatsz igazat. Én nem vagyok Harey.

– Akkor ki vagy?

Sokáig hallgatott. Néhányszor megremegett az álla, majd lehajtott fejjel suttogta:

– Hát Harey… de… de tudom, hogy ez nem igaz. Nem engem szerettél… akkor, régen…

– Mindegy – feleltem. – Ami volt, elmúlt. Annak vége. De itt, most, téged szeretlek. Érted?

Megrázta a fejét.

– Jó vagy hozzám. Ne hidd, hogy nem tudom, milyen rendesen viselkedtél. Igazán a lehető legrendesebben. De hát itt nincs mit tenni. Mikor három napja, hajnalban, az ágyad mellett ültem, és vártam, hogy felébredj, akkor még nem tudtam semmit. Úgy érzem, borzasztó régen volt. Kelekótyán viselkedtem, ugye? Mintha köd ült volna az agyamon. Nem emlékeztem, mi volt előbb, mi később, és semmin se csodálkoztam, úgy valahogy, mint egy tartós altatás vagy egy hosszú betegség után. Gondoltam is, hogy talán beteg voltam, csak nem akarod megmondani. De aztán egyre több furcsaságot vettem észre. Tudod, miket. Ott a könyvtárban, mikor azzal a… hogy hívják… Snauttal beszélgettél, már derengett valami. De hiába faggattalak, hát fölkeltem éjjel, és bekapcsoltam azt a magnót. Ebben az egyben hazudtam, Kris, mert csakugyan én dugtam el. Hogy is hívják, aki beszél rajta?

– Gibarian.

– Igen, Gibarian. Akkor mindent megértettem, bár voltaképpen most sem értek semmit. Csak egyet nem tudtam, hogy én nem lehetek… nem vagyok… hogy így végződik… hogy nincs vége. Erről nem beszélt. Illetve, talán beszélt, de fölébredtél, és kikapcsoltam a magnót. A lényeget már úgyis hallottam, azt, hogy nem vagyok ember, csak eszköz.

– Micsoda?!

– Igen. A reakcióid vizsgálatához, vagy mihez. Mindegyikőtöknek van egy ilyen… amilyen én vagyok. Az emlékei alapján, az elfojtott képzetei alapján, valahogy így mondta. Különben úgyis tudod, sokkal jobban, mint én. Olyan borzasztó, valószínűtlen dolgokat mondott, hogy ha nem egyezik minden, talán el se hiszem!

– Mi egyezik?

– Hát hogy nincs szükségem alvásra, meg hogy folyton a sarkadban kell lennem. Tegnap reggel még azt hittem, gyűlölsz, és boldogtalan voltam. Hogy lehettem ilyen buta, uramisten! De hát mondd, sejthettem én ezt?! Hiszen ő egyáltalán nem gyűlölte azt az… övét, de hogy beszélt róla!! Akkor értettem meg, hogy teljesen mindegy, akármit csinálok, neked mindenképpen kínszenvedés. Vagy még rosszabb, mert a kínzóeszköz élettelen és ártatlan, mint a kő, ami a fejedre eshet és agyonüthet. De hogy a kínzóeszköz csupa jó szándék és szerelem legyen, azt nem tudtam elképzelni. Szeretném legalább elmondani neked, mit éreztem, amikor azt a szalagot hallgattam, és végre megértettem. Talán hasznát vehetned. Le is próbáltam írni…

– Azért gyújtottál villanyt? – suttogtam rekedten, mert elszorult a torkom.

– Azért. De nem sikerült. Tudod, azt kerestem magamban… őket, érted, azt a másvalamit, tiszta őrület volt! Egy darabig úgy rémlett, nincs is testem a bőröm alatt, valami más van bennem… csak felszín vagyok. Hogy téged becsapjalak. Érted?

– Értem.

– Mikor az ember éjszaka fekszik órák hosszat, csuda messzire kalandoznak a gondolatai, nagyon furcsa vidékekre, tudod…

–Tudom…

– De hát éreztem a szívem dobogását, meg arra is emlékeztem, hogy vérvizsgálatot csináltál. Milyen a vérem, Kris? Mondd meg az igazat! Most már elmondhatod.

– Ugyanolyan, mint az enyém.

– Igazán?

– Esküszöm.

– Hogy lehet az? Ja, és még arra is gondoltam, hogy az a másvalami talán el van rejtve bennem, érted… egy picike sejt, vagy mi. Csak azt nem tudtam, hol lehet. Egyébként azt hiszem, mindez csak ürügy volt, mert nagyon féltem attól, amit tenni akartam, és tulajdonképpen valami más kivezető utat kerestem. De Kris, ha ugyanolyan a vérem… ha úgy van, ahogy mondod… Lehetetlen. Hiszen akkor már nem élnék, igaz? Szóval mégis van valami, de hol? A fejemben? De hát én ugyanúgy gondolkozom… és semmit sem tudok… Ha azzal gondolkoznék, akkor elejétől fogva mindent tudnom kellett volna, és nem szeretnélek, csak színlelném. És tudnám is, hogy színlelem… Könyörgök, Kris, mondj el mindent, amit tudsz, hátha mégis lehet valamit csinálni?

– Csinálni? Mit?

Nem felelt.

– Meg akarsz halni?

– Azt hiszem, igen.

Elhallgattunk. Álltam a padlón kuporgó lány fölött, és tétován néztem a terem üres közepét, a fehérre zománcozott gépeket, a szanaszét heverő, fényes műszereket, mintha valami nagyon fontosat keresnék, de hiába.

– Harey, elmondhatok valamit én is?

Szótlanul figyelt.

– Igaz, hogy nem vagy egészen olyan, mint én. De azt ne hidd, hogy valami rosszabb vagy. Ellenkezőleg! Különben gondolhatsz erről, amit akarsz, de ezért… nem haltál meg.

Szánalmas, gyerekes mosoly ömlött el az arcán.

– Azt mondod… halhatatlan vagyok?

– Nem tudom. Mindenesetre sokkal kevésbé vagy halandó, mint én.

– Borzasztó – suttogta.

– Talán nem is olyan borzasztó, mint hiszed.

– No, azért aligha irigyelsz…

– Nem erről van szó, Harey. Inkább a… sorsodról, talán így nevezném. Az a helyzet, hogy itt az Állomáson a te sorsod lényegében éppolyan bizonytalan, mint az enyém vagy bármelyikünké. Ezek folytatni akarják Gibarian kísérletét, és bármi megtörténhet.

– Vagy semmi.

– Vagy semmi, és őszintén szólva, jobban szeretném, ha semmi se történne. Nem is annyira félelemből, bár alighanem ez is szerepet játszik, nem tudom, hanem azért, mert úgysincs értelme. Ebben az egyben biztos vagyok.

– Minek nincs értelme? Itt erről az… óceánról van szó? Megborzongott.

– Igen. A kapcsolatról. Szerintem lényegében roppant egyszerű a kérdés. A kapcsolat bizonyos tapasztalatok, fogalmak, vagy legalább következmények, állapotok cseréjét jelenti, no de, ha nincs mit kicserélni? Ha az elefánt nem egy óriási baktérium, akkor az óceán sem lehet egy óriási agy. Persze mindkét fél kifejthet bizonyos hatásokat. Egy ilyen hatás jóvoltából nézlek most, és próbálom megmagyarázni, hogy drágább vagy nekem, mint az a tizenkét év, amit a Solarisnak szenteltem, és hogy veled akarok maradni. Szánhattak téged kínzóeszköznek, szíves ajándéknak vagy csak mikroszkopikus kísérletnek. Lehetsz te baráti gesztus, alattomos döfés, gúnyolódás… Talán mind egyszerre, vagy, amit a legvalószínűbbnek tartok, valami egészen más. De végeredményben mit érdekel engem és téged szüleink szándéka, ha mégolyan különböző szüleink voltak is? Azt mondhatod, ettől a szándéktól függ a jövőnk, és igazad van. Nem láthatom előre, mi lesz. Te sem. Még azt se mondhatom, hogy mindig szeretni foglak. Ha már ennyi minden történt, akkor bármi megtörténhet. Holnap talán zöld medúza lesz belőlem. Ez nem tőlünk függ. De abban, ami tőlünk függ, együtt leszünk. Kevés ez?

– Ide figyelj… – kezdte – még valamit… Mondd, én… nagyon hasonlítok… hozzá?

– Nagyon hasonlítottál, de most már nem tudom – feleltem.

– Hogyhogy…?

Fölkelt a padlóról, és rám nyitotta nagy szemét.

– Már eltakartad.

– És biztos vagy benne, hogy nem őt, hanem engem? Engem…?

– Biztos. Téged. Nem tudom. Attól félek, ha igazán ő volnál, nem tudnálak szeretni.

– Miért?

– Mert valami borzasztót követtem el.

– Ellene?

– Igen. Amikor…

– Ne mondd el!

– Miért?

– Mert azt akarom: tudd, hogy nem ő vagyok.

BESZÉLGETÉS

Másnap, ebédről visszajövet, Snaut cédulája várt az ablak előtti asztalkán.

Sartorius egyelőre abbahagyta az annihilátor építését – írta, és hajlandó egy utolsó próbát tenni az óceán kemény röntgenbesugárzásával.

– Szívem – mondtam –, át kell mennem Snauthoz.

Az ablakban lángoló vörös napkelte kettévágta a szobát. Mi kékes árnyékban voltunk. A másik oldal tiszta vörösréznek tetszett; úgy rémlett, ha egy könyv leesne a polcról, csengő hangot adna.

– Arról a kísérletről van szó. Csak nem tudom, hogyan csináljuk. Jobb volna, ha… ugye, megérted… – elhallgattam.

– Ne mentegetőzz, Kris! Én is annyira szeretném… Talán, ha nem tart soká…

– Eltart egy ideig – mondtam. – Mi lenne, ha velem jönnél, és kint várnál a folyosón?

– Jó. De ha nem bírom ki?

– Hogy van ez voltaképpen? – kérdeztem, majd gyorsan hozzátettem: – Nem kíváncsiságból… de ha rájönnénk, talán uralkodni tudnál rajta.

– Félek – magyarázta. Kicsit elsápadt. – Nem tudom megmondani, mitől, mert igazában nem is félek, csak, csak… elveszek. Az utolsó percben még valami… szégyent érzek, nem tudom jobban kifejezni. Aztán már semmit. Ezért gondoltam, hogy betegség… – tette hozzá halkabban, és megrázkódott.

– Hátha csak itt van így, ezen az átkozott Állomáson – mondtam. – Meg is teszek mindent, hogy mielőbb elkerüljünk innét.

Tágra nyílt a szeme.

– Gondolod, hogy elmehetünk innen?

– Miért ne? Végül is nem vagyok idekötve… Egyébként ezt is meg kell beszélnem Snauttal. Körülbelül meddig bírnád ki egyedül?

– Az attól függ… – felelte lassan. Lehajtotta a fejét. – Ha közben hallhatom a hangodat… akkor talán megleszek valahogy.

– Jobban örülnék, ha nem hallanád, amit beszélünk. Nem mintha bármit is titkolnék előtted, de nem tudom, nem tudhatom, mit fog mondani Snaut…

– Ne folytasd! Értem. Jó. Majd úgy állok, hogy éppen csak a hangod foszlányait halljam. Az nekem elég lesz.

– Akkor most felhívom a laborból. Nyitva hagyom az ajtót.

Bólintott. Kimentem a vörös napsugarak falán át a folyosóra, káprázó szememmel szinte feketének láttam, bár égett a villany. A kis labor ajtaja nyitva volt. Egy Dewar-termosz tükrös cserepei hevertek a padlón, a nagy cseppfolyós oxigéntartályok alatt – az éjszakai események egyetlen nyoma. A tenyérnyi képernyő kivilágosodott, mikor fölvettem a hallgatót, és tárcsáztam a rádióközpont számát. Mintha kékes fényhártya tapadna a homályos üveg belső oldalára. A hártya most meghasadt, és Snaut, féloldalt áthajolva egy magas fotel karfáján, egyenesen a szemembe nézett.

– Üdv – mondta.

– Megkaptam a céduládat. Beszélni szeretnék veled. Átmehetek?

– Jöhetsz. Most rögtön?

– Most.

– Parancsolj. Kettecskén…?

– Nem.

Talányos kifejezés jelent meg a barázdált homlokú, napégette, sovány arcon, amely ferdén úszott a domború üveg mögött, mintha valami furcsa hal nézne ki egy akvárium ablakán.

– Nono – mondta. – Hát akkor várlak.

– Mehetünk, szívem – léptem be a kabinba kissé mesterkélt élénkséggel, át a vörös fényfüggönyön, amely mögött csak homályosan láttam Hareyt. Torkomon akadt a szó: könyökét a karfa alá fűzve, görcsösen tapadt a székhez. Talán későn hallotta meg a lépteimet, vagy nem tudta elég gyorsan meglazítani ezt az ijesztő görcsöt, és normális testtartást ölteni. Egy másodpercig láttam, hogyan harcol a benne rejlő, érthetetlen erővel. Szánalom és őrült, vak düh szorította el a szívemet. Némán mentünk végig a hosszú folyosó más-más színűre zománcozott szakaszain – a tervezők így akarták változatossá tenni a páncélburok lakóinak életét. Már messziről láttam, hogy a rádióközpont ajtaja nyitva van. Hosszú, vörös fénypászma hullott a folyosóra, mert Snauthoz is éppen besütött a nap. Hareyra néztem, nem is próbált mosolyogni; egész úton elmélyedve készülődött a harcra önmagával. Vonásaira kiült a közelgő erőfeszítés, elsápadt, és valahogy összetöppedt az arca. Tíz-húsz lépésnyire az ajtótól megállt. Odafordultam, ujjai hegyével picit eltaszított, hogy menjek, és terveim, Snaut, a kísérlet, az egész Állomás hirtelen mind semminek rémlett ahhoz a gyötrelemhez képest, amellyel most meg kell birkóznia. Hóhérnak éreztem magam, már vissza akartam fordulni, de a folyosó falán megtörő széles fénysávot emberalak takarta el. Sietve bementem a kabinba. Snaut az ajtóban állt, talán elém akart jönni. A vörös nap éppen mögötte volt – mintha ősz hajából sugározna a bíborfény. Egy darabig szótlanul néztük egymást. Az arcomat kémlelte. Én nem láttam a vonásait, mert vakított az ablaküvegen visszaverődő fény. Elmentem mellette, és megálltam a magas pultnál, amelyből a mikrofonok rugalmas kocsányai nőnek ki. Lassan, nyugodtan megfordult, és tovább figyelt, szokásos kis ajakbiggyesztésével, amely szinte változatlanul megy át hol mosolyba, hol fáradt fintorba. Szemét állandóan rám függesztve a mennyezetig érő fémszekrényhez sétált, melynek két oldalán láthatólag sietve kidobált rádióalkatrészek, hőakkumulátorok és szerszámok hevertek. Odahúzott egy széket, és hátát a zománcozott szekrényajtónak támasztva leült.

Ez a hosszú némaság már legalábbis furcsa volt. Hegyeztem a fülem, különösen a folyosó felé, ahol Hareyt hagytam, de a legcsekélyebb nesz sem hallatszott.

– Mikor készültök el? – kérdeztem.

– Akár ma is elkezdhetnénk, csak a felvételhez kell még egy kis idő.

– Felvételhez? Az enkefalogrammra gondolsz?

– Hát persze. Hiszen beleegyeztél. Miért…?

– Nem, semmi…

– Hallgatlak – mondta Snaut, mikor ismét nagyon hosszúra nyúlt a csönd.

– Már tudja… magáról – újságoltam szinte suttogva.

Felvonta a szemöldökét.

– Csakugyan?

Az volt az érzésem, hogy nem lepődött meg igazán. Akkor mit alakoskodik? El is ment a kedvem a beszélgetéstől, de erőt vettem magamon. Ha másért nem, hát puszta lojalitásból is folytatnom kell, gondoltam.

– Akkor kezdte kapiskálni, mikor a könyvtárban beszélgettünk. Aztán figyelt engem, összerakosgatta a tapasztalatait, végül megtalálta Gibarian magnóját, és lehallgatta a szalagot…

A szekrénynek támaszkodva, mozdulatlanul ült, de szeme picit megvillant. Én a pult mellett álltam, a nyitott ajtóval szemben. Még halkabban folytattam:

–Aznap éjjel, míg aludtam, öngyilkos akart lenni. Cseppfolyós oxigénnel…

Zizzenés hallatszott, mintha papírokat sodorna a huzat. Dermedten füleltem a folyosó irányába, de a nesz forrása közelebb volt. Mintha egér motoszkálna… Egér! Ostobaság. Itt nincsenek egerek. Snautra sandítottam.

– Figyelek – jelentette ki változatlan nyugalommal.

– Persze, nem sikerült… de mindenesetre tudja, kicsoda.

– Miért mondod ezt el nekem? – kérdezte váratlanul.

Zavarba jöttem.

– Hát, hogy te is tudd… mi a helyzet… – dadogtam.

– Figyelmeztettelek.

– Szóval, te tudtad… – emeltem fel akaratlanul a hangom.

– Nem. Azt nem tudtam. De mondtam már, hogy van ez. Mikor a „vendég” megjelenik, alig több, mint fantom. Az… Ádámjából merített emlékek és képek zűrzavaros egyvelegét nem számítva, tulajdonképpen üres. De minél tovább van veled, annál emberibb lesz. Önállósul is, persze csak bizonyos határig. Ezért aztán minél tovább tart, annál nehezebb…

Elhallgatott. Görbe pillantással, közönyös hangon kérdezte:

– Mindent tud?

– Hiszen mondtam.

– Mindent? Azt is, hogy egyszer már itt volt, és te…

– Nem!

Elvigyorodott.

– Mondd csak, Kelvin, ha ennyire… voltaképpen mit akarsz csinálni? Elmenni az Állomásról?

– Igen.

– Vele?

– Vele.

Hallgatott, mintha a válaszon gondolkozna, de még valami volt a hallgatásában… mi lehet az? A rejtélyes léghuzat újra megzizzent, egészen közel, talán egy vékony fal mögött. Snaut megmozdult a széken.

– Nagyon helyes – szólt. – Mit nézel úgy? Azt hitted, utadba állok? Csinálj, amit akarsz, édes fiam! Jól néznénk ki, ha minden bajunk tetejébe még kényszert is alkalmaznánk! Eszem ágában sincs, hogy lebeszéljelek, csak annyit mondok: te emberként akarsz viselkedni egy embertelen helyzetben. Szép, szép, de hiábavaló. Sőt még az sem biztos, hogy szép, mert aligha lehet szép, ami ostobaság. No, de nem ez a lényeg! Te nem kérsz a további kísérletekből, hanem vele együtt menni akarsz. Így van?

– Így.

– Csakhogy ez is… kísérlet. Nem?

– Mire gondolsz? Hogy… bírja-e majd…? Ha velem lesz, akkor… azt hiszem…

Egyre vontatottabban beszéltem; végül abbahagytam. Snaut halkan felsóhajtott.

– Mind a hárman struccpolitikát folytatunk, Kelvin, de mi legalább tudjuk, és nem vágjuk magunkat nemes pózba.

– Én nem pózolok.

– Jó, nem akartalak megsérteni. A nemes pózt visszavonom, de a struccpolitika marad. Te különösen veszélyes formában űzöd. Hazudsz magadnak, neki, aztán újból magadnak. Ismered a neutrínó-anyagból épült rendszer stabilitásának feltételeit?

– Nem. Te sem ismered. Senki sem ismeri.

– Nem hát. De azt az egyet tudjuk, hogy nem stabil rendszer, tehát csak valami állandó energiaforrás tarthatja fenn. Ezt Sartoriustól tudom. Ez az energia termeli az örvénylő stabilizáló teret. No mármost: külső ez a tér a „vendéghez” viszonyítva? Vagy a testén belül van a tér forrása? Érted a különbséget?

– Értem – mondtam lassan. – Ha külső, akkor… ő… akkor az ilyen…

– Akkor a Solaristól eltávolodva a rendszer felbomlik – folytatta helyettem. – Ezt nem láthatjuk előre, de hát a kísérletet már el is végezted. Az a rakéta, amit kilőttél… most is kering, tudod. Már a mozgáselemeit is kiszámítottam üres óraimban. Fölrepülhetsz, pályára állhatsz, megközelítheted és utánanézhetsz, mi lett az… utassal…

– Megőrültél! – ripakodtam rá.

– Azt mondod? No és… ha visszaszipkáznánk azt a rakétácskát? Meg lehet csinálni. Távirányításos. Lehozzuk a pályájáról, és…

– Hagyd abba!

– Ez se tetszik? Hát akkor van még egy módszer, roppant egyszerű. Nem is kell leszállnia az Állomásra. Hadd keringjen tovább! Csak a rádiót kapcsoljuk be: ha él, akkor válaszol, és…

– De hát… ott már rég elfogyott az oxigén! – nyögtem.

– Hátha oxigén nélkül is elél. No, megpróbáljuk?

– Snaut… Snaut…

– Kelvin… Kelvin… – gúnyolódott dühösen. – Gondolkozz egy kicsit azon a híres emberségeden! Kit akarsz boldoggá tenni? Megmenteni? Magadat? Őt? Melyiket? Ezt vagy amazt? Kettőre már nem futja a hősiességedből? Láthatod, mire jutsz! Utoljára mondom: ez itt erkölcsön kívüli helyzet.

Hirtelen újra kezdődött az előbbi motoszkálás, mintha valaki a falat kaparászná. Ernyedt, iszapos nyugalom öntött el, nem tudom, miért. Mintha fordított látcsövön át, nagyon messziről nézném az egész helyzetet, s benne magunkat: apró lett minden, kicsit nevetséges és jelentéktelen.

– No jó – hagytam rá. – És szerinted mit kellene csinálnom? Eltávolítsam? Holnap jön egy ugyanilyen, igaz? És akkor újra? Naponta? Meddig? Minek? Jó az nekem? Vagy neked? Sartoriusnak? Az Állomásnak?

– Várj! Előbb te felelj! Elindultok, és, tegyük fel, máris észleled a változást. Pár perc múlva látod…

– No, mit látok? – vágtam közbe harapósan. – Szörnyeteget? Démont?

– Nem. Szabályos, rendes agóniát. Te már komolyan azt hiszed, hogy halhatatlanok? Biztosítlak, hogy nem… Akkor mit csinálsz? Visszajössz… egy újabb példányért?

– Hagyd abba!!! – ordítottam ökölbe szorított kézzel. Hunyorogva figyelt, szánakozó gúny csillogott a szemében.

– Á, szóval én hagyjam abba? Tudod mit? A te helyedben igazán nem pazarolnám az időmet erre az eszmecserére. Akkor már csinálj valami okosabbat, például megvirgácsolhatnád bosszúból az óceánt. Mit képzelsz? Hogy – gúnyosan integetett a mennyezet felé, mintha egy távolodó alakot kísérne – akkor gazember vagy? És így, így nem? Ha vigyorogsz, mikor üvölteni szeretnél, vidámságot és nyugalmat színlelsz, mikor az öklödet harapdálnád, akkor nem vagy gazember? És ha itt nem lehet másnak lenni? Akkor mi van? Akkor Snauttal ordítozol, mert mindennek ő az oka? Ne légy ráadásul hülye is, öregem…

– Te magadról beszélsz – mormoltam lehajtott fejjel. – De én… szeretem.

– Kit? Az emlékedet.

– Nem. Őt. Mondtam, mit akart csinálni. Nem sok… igazi ember lett volna képes erre.

– Máris beismerted…

– Ne lovagolj a szavakon!

– Jó. Szóval, szeret. Te pedig szeretni akarod. Nagy különbség.

– Tévedsz!

– Sajnálom, Kelvin, de te hozakodtál elő a szívügyeiddel. Szereted. Nem szereted. Meghalna érted. Te is érte. Igazán gyönyörű, épületes és megható história. Csak eltévesztetted vele a házszámot. Nem idevaló. Érted? Dehogy érted, nem akarod megérteni! Nálunk hatalmasabb erők bedobtak egy körfolyamatba, aminek ő egy része. Szakasza. Ismétlődő ritmusa. Ha, tegyük fel… ha egy szörnyeteg üldözne, aki mindenre kész érted, egy percig se haboznál, hogy megszabadulj tőle. Igaz?

– Igaz.

– No, látod! Hátha éppen ezért nem szörnyeteg?! Ez megköti a kezedet? Éppen az a cél, hogy meg legyen kötve!

– Ez csak hipotézis, még egy a többi százezer mellé, ott a könyvtárban. Értsd meg, Snaut, ő… nem… Nem akarok veled beszélni róla.

– Ahogy óhajtod. Te kezdted. Csak azt ne felejtsd el, hogy lényegében egy tükröt szeretsz, amely a saját agyadból mutat egy darabkát. Ha nagyszerű lány, hát azért, mert nagyszerű emlékeket őriztél róla. Te adtad a receptet. Körfolyamat! Ezt jegyezd meg!

– Hát mit akarsz tőlem? Hogy… eltávolítsam? Egyszer már kérdeztem: minek? Nem feleltél.

– Akkor most felelek. Nem én hívtalak ide beszélgetni. Nem én hoztam elő a dolgaidat. Én nem parancsolok és nem tiltok meg neked semmit, és akkor se tenném, ha módomban állna. Magadtól jöttél ide, magadtól tálaltad ki nekem az egész ügyet, és tudod-e, miért? Nem? Hogy lerázhasd a terhét, és az én nyakamba varrhasd. Én is ismerem ezt, barátom. Várj, még nem fejeztem be! Én semmiben sem akadályozlak, pedig éppen azt szeretnéd. Ha utadba állnék, szétverhetnéd a fejemet, mert akkor velem volna dolgod, ugyanolyan hús-vér emberrel, mint te vagy, és magadat is mindjárt embernek éreznéd. De így… nem tudsz a helyzettel megbirkózni, azért vitatkozol itt velem… vagyis inkább önmagáddal! No, mondd el még azt is, hogy borzasztóan szenvednél, ha most rögtön eltűnne… különben inkább ne mondj semmit!

– Miket beszélsz! Én csak azért jöttem, mert puszta lojalitásból közölni akartam veled, hogy elhagyjuk az állomást – vágtam vissza, de szavaimat magam sem éreztem túlságosan meggyőzőnek. Snaut vállat vont.

– Persze, lehet, hogy nem tehetsz másképp. Ha egyáltalán hozzászóltam az ügyhöz, hát csak azért, mert egyre feljebb mászol, és magasról lepottyanni, érted, ugye…? Gyere föl holnap reggel kilenc körül Sartoriushoz, jó?

– Sartoriushoz? – csodálkoztam. – Hiszen nem enged be senkit. Te mondtad, még telefonálni sem lehet hozzá.

– Most valahogy megoldotta. Tudod, hogy mi erről nem beszélünk. Te egészen más tészta vagy… No, mindegy. Feljössz reggel?

– Mehetek – dünnyögtem. Snautot bámultam: bal keze, mintegy véletlenül, eltűnt a szekrény nyitott ajtajában. Mikor nyílt ki a szekrény? Talán már elég régen, de nem figyeltem oda, úgy felizgatott ez a gyötrelmes beszélgetés. Snaut mozdulata természetellenes volt. Mintha… rejtegetne ott valamit. Vagy mintha valaki fogná a kezét. Megnedvesítettem az ajkam.

– Snaut, mit csinálsz…?

– Menj. Menj – mondta halkan és nagyon nyugodtan.

A vörös nap utolsó sugarainak fényében mentem ki a szobából. Becsuktam az ajtót. Harey vagy tíz lépéssel arrébb, a fal tövében kuporgott. Jöttömre felugrott.

– Látod…? – ragyogott rám. – Sikerült, Kris… Úgy örülök! Hátha… hátha majd jobb lesz…

– Persze – hagytam rá szórakozottan. Hazamentünk, közben folyton az a hülye szekrény járt az eszemben. Szóval ott rejtegeti…? És az egész beszélgetést…? Úgy kigyúlt az arcom, hogy akaratlanul végigsimítottam. Istenem, micsoda őrület! És tulajdonképpen miben is maradtunk? Semmiben? Ja, persze, holnap kilenckor…

Hirtelen majdnem akkora rémület fogott el, mint az éjszaka. Holnap megcsináljuk az enkefalogrammot. A sugárnyaláb rezgéseinek nyelvén minden agyfolyamatomat leküldik a mélybe, kiszolgáltatják a felfoghatatlan, parttalan szörnyetegnek. Hogy is mondta Snaut: „borzasztóan szenvednél, ha most eltűnne, mi…?” Az enkefalogramm mindent följegyez. A tudat alatti folyamatokat is. És ha azt akarom, hogy eltűnjön, elpusztuljon? Nem ezért rázott meg annyira, hogy túlélte azt a borzalmas öngyilkosságot? Felelhet az ember a tudatalattijáért? De ha én nem felelek érte, akkor ki más…? Átkozott hülyeség! Mi a fenének egyeztem bele, hogy pont az én… Persze, megnézhetem előbb azt a görbét, de úgysem igazodom ki rajta. Senki sem tudja megfejteni. A szakemberek nagyjából kiolvassák belőle, mire gondolt a vizsgált személy, de csak általánosságokban – például: matematikai feladványt oldott meg, de hogy milyet, azt már nem képesek megállapítani. Lehetetlen, mondják, mert az enkefalogramm egész sereg egyidejű folyamat eredője, és csak egy részüknek van pszichikai tartalma… No, és a tudatalatti… Arról nem is akarnak beszélni. Hol vannak ők attól, hogy kibányásszák az ember elfojtott vagy el nem fojtott emlékeit… De mitől félek ennyire? Nem magam mondtam reggel Hareynak, hogy ebből a kísérletből úgysem sül ki semmi? Ha a földi neurofiziológusok nem boldogulnak a görbével, hogyan fejthetné meg ez a vadidegen, folyékony, fekete monstrum…

De hát behatolt az agyamba, nem is sejtem, hogyan, átkutatta az egész emlékezetemet, és megtalálta legfájóbb atomját. Ebben aztán nem kételkedhetem. Teljesen magától, minden „sugárközvetítés” nélkül áttört a duplán légmentes páncélon, az Állomás acélburkán, megtalálta benne a testemet, és elvitte a zsákmányát…

– Kris…? – szólított halkan Harey. Az ablaknál álltam, és vakon bámultam a leszálló éjszakába. Ezen a földrajzi szélességen alig kivehető, finom fátyol borult a csillagokra: egyenletes, vékony felhőréteg, olyan magasan, hogy a nap a láthatár alól ezüstös rózsaszínű derengést vetített rá.

Ha utána eltűnik, az azt jelenti, hogy így akartam. Hogy megöltem. Ne menjek föl? Nem kényszeríthetnek. De mit mondok nekik? – Ezt – nem. Ezt nem mondhatom meg. Hiába, folyton színlelni, hazudni kell. Mert hátha kegyetlen, nagyszerű, gyilkos gondolatok, szándékok, remények lappanganak bennem, és én mit sem tudok róluk. Elindult az ember más világok, más civilizációk felé, pedig még önmagában sem ismer minden zugot, zsákutcát, aknát, eltorlaszolt, sötét ajtót. Kiadjam nekik… szégyenkezésből? Kiadjam csak azért, mert gyáva vagyok?

– Kris… – suttogta még halkabban. Inkább éreztem, mint hallottam, hogy nesztelenül mögém siklik; úgy tettem, mintha nem venném észre. Egyedül akartam most lenni. Egyedül kellett lennem. Még nem szántam el magam, még nem döntöttem. Semmit sem határoztam még el. Bámultam a sötétedő eget, a csillagokat, melyek csupán kísérteties árnyai a földi csillagoknak. Bénán álltam, és az ürességben, amely felváltotta gondolataim cikázását, kimondhatatlanul növekedett a rideg, közömbös bizonyosság, hogy ott, ahová nem érhetek le, már választottam. Úgy tettem, mintha semmi sem történt volna, és még annyi erőm sem volt, hogy megvessem magam.

A GONDOLKODÓK

Az a kísérlet idegesít, Kris?

Összerándultam a hangra. Órák óta bámultam álmatlanul a sötétséget, magányosan; mert a lélegzését sem hallottam, s a lázálomszerű, félig értelmes s ezért új dimenziót és jelentést öltő éjszakai gondolatok kusza labirintusában meg is feledkeztem róla.

– Mi van…? Honnan tudod, hogy nem alszom…? – kérdeztem. Félelem rezdült a hangomban.

– Abból, ahogy lélegzel… – magyarázta halkan, szinte bocsánatkérően. – Nem akartalak zavarni… Ha nem lehet, ne mondd meg…

– Miért ne mondhatnám? Igen, a kísérlet. Eltaláltad.

– Mit várnak tőle?

– Ők maguk se tudják. Valamit. Akármit. Nem Gondolat-akció ez, hanem Kétségbeesés. Most már csak egy kell, egy ember, aki elég bátor, hogy vállalja a döntés felelősségét. De ezt a fajta bátorságot a többség közönséges gyávaságnak tartja, mert ez visszakozás, érted, meghátrálás, emberhez méltatlan szökés. Mintha az lenne emberhez méltó, ha nyakig süllyed, elmerül és belefullad valamibe, amit nem ért, és sohasem fog megérteni.

Elhallgattam, de zihálásom még le sem csillapodott, máris újra elfutott a düh.

– Persze, mindig akadnak gyakorlatias fickók. Csak tanulmányozzuk azt a plazmát, mondják, azokat a képtelen, élő városokat, amik egy napra kinőnek, aztán eltűnnek, mert ha a kapcsolatot nem is sikerül létrehozni, legalább az anyag titkait megismerjük. Mintha nem tudnák, hogy öncsalás az egész, ténfergés egy érthetetlen nyelven írott könyvtárban, ahol csak a könyvek színét nézegetjük… A fene egye meg!

– Nincs több ilyen bolygó?

– Ki tudja… Lehet több is, de mi csak ezt az egyet ismerjük. Mindenesetre nagyon ritka jószág, nem úgy, mint a Föld. Mi bezzeg közönségesek vagyunk, mi vagyunk a fű a világmindenségben, roppant büszkék vagyunk rá, hogy tizenkettő van belőlünk egy tucatban, és azt hittük, ebbe a nagy általánosságba mindent bele lehet gyömöszölni. Más világok! – erre az indulóra masíroztunk neki a Kozmosznak. No, és mi lesz azokkal a más világokkal? Meghódítjuk őket, vagy ők hódítanak meg, egyéb meg sem fordult a mi nyavalyás agyunkban. Á, ne is beszéljünk róla!

Fölkeltem, a gyógyszerszekrényhez tapogatóztam, megkerestem a lapos altatós dobozt.

– Most aludni fogok, szívem – mondtam a sötétségnek, amelyben csak a ventillátor búgott odafent. – Aludnom kell. Különben nem tudom, mi lesz…

Leültem az ágyra. Megérintette a kezemet. Átöleltem a vaksötétben, és mozdulatlanul szorítottam, míg izmaimat el nem lazította az álom.

Reggel frissen és kipihenten ébredtem. A kísérletet jelentéktelen apróságnak véltem, nem is értettem, hogy csinálhattam ilyen nagy ügyet belőle. Azt sem bántam, hogy Hareyt is magammal kell vinnem a laboratóriumba. Minden erőfeszítése csődöt mondott, mikor pár percig egyedül maradt, letettem hát az újabb kísérletekről (pedig készségesen vállalkozott mindenre, még azt is felajánlotta, hogy zárjam be valahová), és azt tanácsoltam, hozzon magával valami olvasnivalót.

Az egész cécónál jobban érdekelt, hogy mit találok a laborban. A polcokon elég hézagosan sorakoztak az analitikai üvegedények, némelyik szekrényajtóból hiányzott az üveg. Az egyik ajtószárny csillag alakban megrepedt, mintha nemrég valami csetepaté folyt volna, amelynek nyomait sietve, de gondosan eltüntették; ezen kívül semmi különöset nem fedeztem fel a nagy, fehér és kék teremben. A készülék körül matató Snaut rendkívül fegyelmezetten viselkedett, Harey megjelenését természetesnek vette, s biccentéssel üdvözölte. Miközben homlokomat és halántékomat megnedvesítette fiziológiai oldattal, Sartorius is előkerült. A sötétkamrába vezető kisajtón jött be. Fehér köpenyt viselt, fölötte bokáig érő, fekete sugárvédő kötényt. Hivatalosan, kimérten köszönt, mintha a földi intézet folyosóján találkoznánk – két dolgozó a sok száz közül –, és tegnap váltunk volna el. Csak most vettem észre, hogy merev arckifejezését a szemüveg helyett viselt kontaktlencse okozza. Keresztbe tett kézzel figyelte, amint Snaut fehér sapkát csavar a fejemre az elektródákat leszorító szalagból. Egyszer-kétszer körülnézett a teremben, de úgy tett, mintha egyáltalán nem venné észre Hareyt, aki boldogtalanul kuporgott egy zsámolyon a falnál, és olvasást színlelt. Amikor Snaut elment a fotelem mellől, fémmel és vezetékekkel megrakott fejem utána fordult. Látni akartam, amint bekapcsolja a gépet, de Sartorius váratlanul fölemelte a kezét, és kenetteljesen szónokolni kezdett:

– Kelvin doktor! Egy perc figyelmet és koncentrációt kérek! Semmit sem szándékozom önre ráerőltetni, mert ez nem vezetne célhoz. Csupán arra kérem, hogy ne gondoljon önmagára, rám, Snaut kollégára vagy bármely más személyre; emelkedjék felül az egyénekhez fűződő esetlegességeken, és összpontosítsa elméjét az ügyre, amelyet itt képviselünk! A Föld és a Solaris, a kutatók nemzedékei, melyek egységet alkotnak, bár az egyes ember születik és meghal, állhatatos törekvésünk az intellektuális kapcsolat létrehozására, az emberiség nagyszerű történelmi útja, jövendő fejlődésének biztos távlatai, készségünk, hogy bármilyen áldozat és nehézség árán, minden személyes érzelmünket feláldozva teljesítsük küldetésünket – íme, ezek azok a gondolatok, amelyeknek maradéktalanul be kell tölteniük az ön tudatát. Az asszociációk nem függenek ugyan teljesen az ön akaratától, ám az, hogy ön itt van, az általam vázolt gondolatmenet hitelességét tanúsítja. Ha nem lesz benne biztos, hogy megfelelt feladatának, kérem, szóljon, és Snaut kolléga megismétli a felvételt. Időnk elvégre van…

Utolsó megjegyzését fakó, száraz mosoly kísérte, de ez sem változtatott szemének fürkésző és megrökönyödött kifejezésén. Forgott a gyomrom ettől a méltóságosan elszavalt, nagyképű frázistömegtől. Szerencsére Snaut megtörte a hosszúra nyúló csöndet.

– Lehet, Kris? – kérdezte, az enkefalográf magas pultjára könyökölve, hanyag és egyben bizalmas pózban, mintha egy fotelra támaszkodna. Hálás voltam, hogy a keresztnevemen szólított.

– Lehet – mondtam, és behunytam a szemem. A lámpaláz, amely mindent kifújt az agyamból, mikor befejezte az elektródák fölerősítését s a kapcsolóra tette az ujját, hirtelen elmúlt; szemhéjam alól megpillantottam az ellenőrző lámpák rózsaszín fényét a készülék fekete lapján. Ugyanakkor megszűnt a fémelektródák kellemetlen, nyirkos hűvössége is, az az érzés, mintha hideg pénzdarabok tapadnának a fejemhez. Szürke, sötét aréna voltam. Az üres porondot láthatatlan nézősereg bámulta minden oldalról, amfiteátrumszerűen véve körül a csöndet, amelyben lassan eloszlott a gúnyos megvetés Sartorius és a Küldetés iránt. A rögtönzött szerep eljátszását váró belső megfigyelők feszültsége enyhült. Harey? – dobtam fel a szót próbaképpen, szorongató aggodalommal, készen arra, hogy rögtön visszaszívjam. De éber, vak nézőterem nem tiltakozott. Egy percig csupa gyöngédség voltam, türelmes és hosszú áldozatokra kész, őszinte részvét. Harey egészen betöltött, vonások nélkül, alaktalanul, arc nélkül, s kétségbeesett szerelemben lüktető, személytelen fogalmán keresztül professzori küllemének minden komolyságával megjelent előttem a szürke sötétségben Giese, a szolarisztika és a szolaristák atyja. De nem arra az iszapos robbanásra gondoltam, nem a bűzös mélységre, amely elnyelte aranykeretes szemüvegét és gondosan kefélt ősz bajuszát. Csak a rézmetszetet láttam a monográfia címlapjáról, a sűrűn bevonalkázott hátteret, mellyel a művész a fejet övezte, úgyhogy mit sem gyanítva szinte dicsfénybe került. Mennyire hasonlít – nem a vonásai, hanem régimódi, lelkiismeretes komolysága – apám arcához, végül már nem is tudtam, melyikük néz rám. Egyiknek sincs sírja, olyan gyakori és megszokott dolog ez napjainkban, hogy semmi különös megindulást nem kelt.

A kép eltűnt, s én egy időre, nem tudom, meddig tartott, megfeledkeztem az Állomásról, a kísérletről, Hareyről, a fekete óceánról, mindenről, csordultig betöltött a felvillámló bizonyosság, hogy ez a két rég nem élő, végtelenül kicsiny, száraz sárrá vált ember mindennel megbirkózott, ami csak érte, és ebből a felfedezésből csodálatos nyugalom áradt: elsodorta az alaktalan tömeget, amely némán figyelt a szürke aréna körül, bukásomra várva. Dupla kattanással kikapcsolták a gépet, hirtelen szemembe sütött a mesterséges fény. Hunyorogtam. Sartorius változatlan pózban, átható pillantással kémlelt, Snaut pedig hátat fordított neki, s a készülék körül sürgölődött, hangosan csattogva leffegő sarujával, mintha szándékosan tenné.

– Úgy véli, hogy sikerült, Kelvin doktor? – támadt rám Sartorius ellenszenves orrhangja.

– Igen – feleltem.

– Biztos ebben? – tamáskodott csodálkozó, sőt gyanakvó árnyalattal.

– Igen.

Éles, magabiztos válaszom egy percre kizökkentette merev méltóságából.

– Akkor… jó – vakkantotta, és körülnézett, mintha nem tudná, mihez kezdjen most. Snaut a fotelomhoz lépett, és nekifogott letekerni a kötést.

Felálltam és járkáltam, míg Sartorius eltűnt a sötétkamrában, majd visszatért az előhívott és megszárított filmmel. Piszkosfehér, zegzugos, rezgő vonalak húzódtak a tíz-tizenöt méteres szalagon, mintha penész vagy pókháló lepné be a síkos fekete celluloidot.

Nem volt már itt semmi dolgom, de azért maradtam. Bevezették a filmet az oxidált modulátorfejbe, Sartorius még egyszer megnézte a szalag végét, bizalmatlan, mérges arccal, mintha ki akarná silabizálni a zegzugos vonalak tartalmát.

A kísérlet hátralevő része már láthatatlanul folyt le. Persze, azért tudtam, mi történik, mikor a fal melletti elosztópultnál bekapcsolják a megfelelő készüléket. Halk, mély zümmögéssel indult meg az áram a páncélpadló alatti tekercsekben, aztán csak a függőleges, üvegfalú jelzőcsövek fénycsíkja kúszott lefelé, mutatva, hogy a röntgenágyú hatalmas csöve a függőleges aknába ereszkedik, és nyitott torkában megáll. Ekkor a fények is megálltak a skála legalsó fokán, és Snaut növelni kezdte a feszültséget, míg a mutatók (mármint a fehér fénycsíkok) ide-oda lengve félfordulatot tettek jobbra. Az áram zümmögése alig hallatszott, semmi sem történt, a filmdobok a gép födele alatt forogtak, így még ez sem látszott. A méterszámláló halkan ketyegett, mint valami óramű.

Harey a könyve fölött hol engem figyelt, hol őket. Odasétáltam hozzá. Kérdően nézett rám. A kísérlet már véget ért, Sartorius lassan a készülék nagy, kúp alakú fejéhez lépett.

– Megyünk…? – kérdezte csak szájmozgással Harey. Bólintottam. Felállt. Szó nélkül elmentem Sartorius mellett, úgy éreztem, nevetséges volna búcsúzkodni.

A felső folyosó magas ablakain kivételesen szép napnyugta ragyogott be. Nem a szokásos komor, püffedt vörösség, hanem a fényes ködökbe burkolt rózsapiros minden árnyalata, mintha a legfinomabb ezüstporral volna behintve. Az óceán végtelen síkjának lomhán hullámzó, súlyos feketeségére lágy barnáslila visszfényt hintett ez a szelíd alkony. Csak a zenitnél volt lángvörös az ég.

Lent, a mi folyosónk közepe táján, hirtelen megtorpantam. Elviselhetetlen gondolat volt, hogy megint ránk zárul az óceánra néző kabin, mint egy börtöncella.

– Tudod, mit, Harey? – mondtam. – Benézek a könyvtárba… Nincs ellene kifogásod…?

– Nagyon jó lesz, majd keresek valami olvasnivalót – lelkendezett kissé mesterkélten.

Éreztem, hogy tegnap óta valami tátongó szakadék van közöttünk, és legalább egy kicsit kedvesnek kellene hozzá lennem, de teljes apátia lett úrrá rajtam. Nem is tudom, minek kellett volna történnie, hogy felrázzon. Visszafordultunk, a folyosón és egy kis emelkedőn fölmentünk a háromajtós előtérbe, ahol az ajtók között kristályüveg mögé zárt virágok díszlettek, akárcsak valami vitrinben.

A könyvtárba vezető középső ajtó mindkét oldalát domború műbőr borította; ajtónyitásnál mindig vigyáztam, hogy hozzá ne érjek. Bent, a nagy, kerek teremben, a stilizált napokkal díszített, sápadtezüst mennyezet alatt kissé hűvösebb volt, mint a folyosón.

Végighúztam a kezem a klasszikus szolarisztikai gyűjtemény kötetein, és már ki akartam venni Giese első kötetét, celofánnal védett előlapján azzal a rézmetszettel, mikor váratlanul fölfedeztem a vaskos, nyolcadrét alakú Gravinskyt, amelyet a múltkor nem vettem észre.

Leültem egy kárpitozott fotelba. Mély csend volt. Pár lépéssel hátrább Harey lapozgatott egy könyvet, hallottam, ujjai alatt hogyan zizzennek a lapok. Gravinsky kompendiuma, amit az egyetemen többnyire puskának használtunk, a szolarisztikai hipotézisek ábécé-rendes gyűjteménye, az Abiológiaitól a Zoomorfig. Az összeállító, aki soha még csak színét se látta a Solarisnak, átrágta magát minden monográfián, expedíció-jegyzőkönyvön, töredékes munkán és ideiglenes jelentésen. Még az egyéb bolygókat tanulmányozó planetológusok műveiből is kibányászta a témával kapcsolatos utalásokat, s elkészítette a hipotézisek katalógusát; ismertetései kissé meghökkentően velősek, gyakran közhellyé sekélyesíti az új koncepcióhoz vezető, kifinomultan szövevényes gondolatokat. Az enciklopédikus igénnyel készült mű egyébként ma már inkább csak kuriózum; húsz éve jelent meg, azóta olyan temérdek új hipotézis született, hogy már el sem férnének egy kötetben. A névmutató a hősi halottak listájára emlékeztet – alig él már valaki a szerzők közül, aktív szolarisztikai tevékenységet talán egy sem folytat. Ez a minden irányba szétáramló szellemi gazdagság azt a benyomást kelti, hogy valamelyik hipotézis biztosan helyes, lehetetlen, hogy a valóság egészen más, és egyikhez sem hasonlít a teli marokkal feléje szórt ötletek közül. Gravinsky a mű előszavában korszakokra osztotta a szolarisztika addigi majdnem hatvan évét. A Solaris előzetes felderítésétől számított első korszakban valójában még senki sem állított fel tudatos hipotéziseket. Félig-meddig ösztönösen, a „józan ész” alapján elkönyvelték, hogy az óceán élettelen vegyi konglomerátum, a bolygót körülvevő roppant kocsonyatömeg, amely „kvázi-vulkáni” tevékenység során hozza létre a furcsábbnál furcsább képződményeket, s immanens, automatikus vegyi folyamatok révén stabilizálja a változékony pályát, olyasformán, ahogy az inga megőrzi lengéssíkját. Igaz, Magenon már három év múlva a „kocsonyagép” élő volta mellett kardoskodott, de Gravinsky kilenc évvel későbbre datálja a biológiai hipotézisek korszakának kezdetét, mikor Magenon elszigetelt véleményének egyre több híve akadt. A következő években tucatjával készültek az élő óceán biomatematikai elemzéssel alátámasztott, igen bonyolult, részletes elméleti modelljei. Ekkor még csaknem egyformán vélekedtek a tudósok, a harmadik korszakban aztán felbomlott az egység.

Gombamód szaporodtak az iskolák, és gyakran ádáz harcokat vívtak. Ekkor működött Panmaller, Strobl, Freyhouse, le Greuille, Oszipovics; Giese egész hagyatékát megsemmisítő kritikának vetették alá. Akkoriban készültek az addig vizsgálhatatlannak tartott aszimmetriádok első atlaszai, katalógusai, sztereofényképei. A fordulatot az új, távirányított műszerek tették lehetővé, amelyeket a minden pillanatban felrobbanással fenyegető kolosszusok viharos mélyébe küldtek. Míg javában zajlottak a viták, csöndben fölmerült már egy-egy megvetően agyonhallgatott, minimalista hipotézis: ha nem is sikerül létrehozni azt a híres „kapcsolatot” az „értelmes monstrummal”, akkor sem vizsgáljuk hiába a csonttá dermedő mimoidvárosokat és gömb alakú hegyeket, melyeket az óceán kilök magából, hogy újra elnyelje, mivel a kutatás révén értékes kémiai és fizikokémiai ismeretekre, az óriásmolekulák szerkezetével kapcsolatos új tapasztalatokra tehetünk szert. De az ilyen tételek hirdetőit még csak vitára sem érdemesítették. Hiszen ekkoriban keletkeztek a tipikus átalakulások máig használatos katalógusai, ekkor született Franck bioplazma-elmélete a mimoidokról, amely – bár tévesnek bizonyult és elvetették – a szárnyaló gondolkodás és a logikus konstrukció nagyszerű példája maradt.

Ezek az összesen harminc évig tartó „Gravinsky-korszakok” a szolarisztika naiv ifjúkorát, ösztönösen optimista romantikáját, végül – az első szkeptikus hangokkal – érett korát képviselték. Már az első negyedszázad vége felé jelentkeztek az első kolloidális-mechanisztikus hipotézisek kései utódai: a solarisi óceán apszichikus voltát hirdető nézetek. Az óceán tudatos akaratának jeleit, folyamatai célszerűségét, tevékenységének belső szükségletekből fakadó indítékait kereső kutatások csaknem egyöntetűen egy egész tudósnemzedék sajátos eltévelyedésének minősültek. A régi tanokat halomra döntő publicisztikai szenvedély készítette elő a talajt Holden, Eonidész és Stoliwa csoportjának józan, elemző beállítottságú, szorgos ténygyűjtésre összpontosító kutatásai számára. Gombamód szaporodtak és bővültek az archívumok és mikrofilmtárak, sorra indultak a gazdagon fölszerelt expedíciók, amelyek magukkal cipeltek minden lehetséges készüléket, önműködő regisztrátort, érzékelőt és szondát, amit a Föld csak nyújthatott. Némelyik évben ezernél is több ember kutatta egyszerre a bolygót, de hiába gyűjtötték fáradhatatlanul az anyagot, hiába duzzadt egyre gyorsabban az adattenger, a tudósok szellemének frissessége már elapadt, és megkezdődött a Solaris-kutatás mindenek ellenére még optimista szakaszának pontos dátummal nehezen elhatárolható, hanyatló korszaka.

A legjellemzőbbek erre a korszakra a nagy egyéniségek, dús fantáziájú elméletalkotók vagy merész tagadók, olyanok, mint Giese, Strobl vagy Sevada, az utolsó nagy szolarista, aki titokzatos körülmények között pusztult el a bolygó déli sarka közelében. Végzetes balesete egy újonccal sem fordulhatna elő: alacsonyan szálló gépét több száz ember szeme láttára belevitte egy lengetegbe, amely pedig határozottan elhajolt az útjából. Hirtelen rosszullétet, ájulást vagy kormányhibát emlegettek, de én azt hiszem, valójában ez volt az első öngyilkosság, a kétségbeesés első váratlan nyilvános kitörése.

Az első, de nem az utolsó. A Gravinsky-kötetben az ilyen adatok nem szerepelnek, magam idéztem fel a dátumokat, tényeket és részleteket, míg az apró betűs, megsárgult lapokat forgattam.

Ilyen patetikus öngyilkosság egyébként már nem akadt több, de hasonló nagy egyéniség sem. A planetológia egy bizonyos ágát művelő tudósgárda összetételét voltaképpen még senki sem tanulmányozta. A nagy tehetségek és kiváló jellemek születésének gyakorisága körülbelül állandó, pályaválasztásuk azonban nem egyenletes. Megoszlásuk magyarázata valószínűleg az egyes tudományágak perspektíváiban rejlik. A szolarisztika klasszikusait sokféleképpen értékelik, de nagyságukat, sőt nem egy esetben lángelméjüket senki sem vonja kétségbe. A legjobb matematikusokat és fizikusokat, a biofizika, információelmélet, elektrofiziológia kiválóságait vonzotta magához évtizedeken át a Solaris néma óriása. Azután hirtelen, egyik évről a másikra, vezérek nélkül maradt a kutatósereg. A türelmes gyűjtögetők és kompilátorok névtelen, szürke csapata sok eredeti kísérletet hajtott ugyan még végre, de az egész emberiséget megmozgató, nagyszabású expedíciók és a merész, átfogó hipotézisek kora lejárt.

Megkezdődött a szolarisztika széthullása, és – mintha csak ezt a hanyatlást tükröznék – tömegével születtek a csupán másodrendű részletekben eltérő hipotézisek, amelyek szerint a solarisi óceán degenerált, elfajzott, visszafejlődő lény. Néha feltűnt egy-egy bátrabb, érdekesebb koncepció, de mindegyik valahogy elmarasztalta az óceánt, a fejlődés végtermékének tekintették, amely csak fizikailag élte túl a legmagasabb fokú szervezettség hajdani, sok ezer évvel ezelőtti korszakát, s ma már csupán az agónia értelmetlen, haszontalan tüneteinek halmaza. Évszázadokig húzódó, monumentális haldoklás – így látták a Solarist, a hosszanyokat meg a mimoidokat kóros burjánzásnak magyarázták, a kocsonyás monstrum folyamataiban egyre a zűrzavar és az anarchia jeleit keresték. Ez az irányzat valóságos rögeszmévé fajult, úgyhogy a következő hétnyolc év irodalma – ha a szerzők nem is mutathatták ki érzelmeiket nyílt szitkokban – valóságos rágalomhadjárat – így állt bosszút a szolaristák vezér nélkül maradt, elárvult, szürke serege a lázas kutatások mindig egyformán közömbös, jelenlétükkel mit sem törődő tárgyán.

Ismerek néhány igen eredeti munkát, amelyet alighanem hiba volt kihagyni a szolarisztika klasszikusainak ebből a seregszemléjéből: tíz-tizenkét európai pszichológus művei, akiknek csak annyi közük volt a szolarisztikához, hogy hosszú időn át vizsgálták a közvélemény reakcióit, felméréseket végeztek a laikus átlagemberek körében, s meglepően szoros összefüggést mutattak ki a közvélemény alakulása, valamint a tudományos világban lejátszódó folyamatok között.

A változás szele meglegyintette a Bolygókutató Intézet koordinációs csoportját is, amely a kutatások anyagi fedezetéről dönt. Ez abban nyilvánult meg, hogy apránként, de következetesen lefaragták a szolarisztikai intézetek és állomások költségvetését, meg a bolygóra induló csoportok dotációját.

A kutatás leépítését sürgető hangok mellett olyan javaslatok is felmerültek, hogy hatékonyabb eszközöket kellene alkalmazni. Az efféle ötletek terén alighanem a Kozmológiai Világintézet gazdasági igazgatója vitte el a pálmát, ő ugyanis csökönyösen hajtogatta, hogy az élő óceán korántsem ignorál bennünket, csak éppen úgy van az emberekkel, mint az elefánt a hátán mászkáló hangyákkal: nem veszi őket észre, tehát erélyes impulzusokra, bolygóméretű óriásgépekre van szükség, hogy figyelmét felkeltsük és magunkra irányítsuk. Mulatságos körülmény volt – a rosszmájú sajtó meg is lovagolta –, hogy nem a Solaris-kutatást fedező Bolygókutató Intézet, hanem a Kozmológiai Intézet igazgatója állt elő ilyen költséges ötletekkel nagyvonalúsága nem a saját zsebére ment.

Aztán megkezdődött a hipotézisek körforgása, felfrissítették a régieket, apró-cseprő módosításokat hajtottak végre rajtuk. Pontosabbá vagy éppen többértelművé fogalmazták őket, s a szolarisztika terjedelmes, de világos szerkezetű építménye egyre kuszább, zsákutcákkal teli labirintussá vált. Az általános közöny, pangás és kedvetlenség légkörében úgy rémlett, hogy a telenyomtatott papír óceánja éppolyan meddő és értelmetlen, mint az a másik a Solarison.

Vagy két évvel azelőtt, hogy végeztem, és Gibarian mellé kerültem az Intézetben, a Mett-Irving-alapítvány magas jutalmat tűzött ki annak, aki emberi célokra hasznosítja a solarisi plazma energiáját. Régebben is felmerült már ez a lehetőség, az űrhajók sok rakomány plazmakocsonyát szállítottak a Földre. Hangyaszorgalmú tudósok fáradoztak a plazma konzerválásán, próbálkoztak magas és alacsony hőmérséklettel, a solarisihoz hasonló, mesterséges mikroatmoszférával és mikroklímával, tartósító besugárzásokkal, végül ezerféle vegyi eljárással, de sohasem tudták meggátolni a többé-kevésbé lassú bomlási folyamatot, amelyet persze szintén sokszor leírtak, a legnagyobb pontossággal taglalva minden szakaszát: önemésztés, pállás, elsődleges vagy korai, és másodlagos vagy kései folyósodás. Ugyanilyen sorsra jutottak a plazma különféle termékeiből és képződményeiből vett minták is. Csak a bomlás útja különbözött, a végeredmény mindig egy hamukönnyű, fémesen csillogó, öngerjedéstől felhígult lé volt. Összetételét, elemi szerkezetét, vegyi képleteit minden szolarista könyv nélkül fújja, akkor is, ha álmából ébresztik.

Mivel a monstrum kisebb-nagyobb részeinek életben tartását vagy legalább felfüggesztett vegetációját, holmi hibernálását a bolygószervezeten kívül semmiképp sem sikerült elérni, kialakult az a meggyőződés (Meunier és Proroch iskolája támasztotta alá), hogy tulajdonképpen csak egyetlen rejtélyhez kell megtalálnunk a helyes magyarázat kulcsát, s akkor egy csapásra világos lesz minden…

Ezt a kulcsot, ezt a solarisi bölcsek kövét olyan emberek is hajkurászták, időt és fáradságot nem kímélve, akiknek az égvilágon semmi közük sem volt a tudományhoz. A szolarisztika létezésének negyedik évtizedében járványszerűen elszaporodtak a laikus megszállottak, a rögeszmés próféták – ádáz buzgalmuk még az örökmozgóval és a kör négyszögesítésével hadakozó elődeikén is túltett; a jelenség komolyan aggasztott nem egy pszichológust. De ez a szenvedély csak pár évig lángolt, mikor én a Solarisra készülődtem, régen kikopott már a divatos témák közül, az egész óceán-üggyel együtt.

Visszatettem a Gravinskyt, s mellette, mivel a könyvek ábécé-rendben álltak, Grattenstrom vékonyka füzetére bukkantam, a Solaris-irodalom egyik csudabogarára, amely szinte eltűnt a vastag fóliánsok között. Ez az írás az Emberentúli megértéséért vívott harcban az ember ellen fordult: különös gúnyirat egész fajtánkról, egy autodidakta matematikai szárazságában is méregtől csöpögő műve. A szerző, miután egész sor érdekes cikkel gazdagította a kvantumfizika bizonyos, eléggé mellékes részterületeit, ebben a legeredetibb, bár alig húszoldalas főművében azt igyekezett kimutatni, hogy még a tudomány látszólag legelvontabb, színtisztán elméleti és matematikai eredményei is csupán egy-két lépésre távolodtak el a környező világ történelem előtti, primitíven érzéki, antropomorf felfogásától. Bonckés alá vette a relativitáselmélet formuláit, az erőterek teorémáját, a parastatikát, az egységes kozmikus tér hipotéziseit, s kimutatta bennük azt, ami testünk nyoma, érzékszerveinknek, szervezetünk felépítésének, állati fiziológiánk korlátainak és gyarlóságainak eredője és következménye. Mindebből pedig azt szűrte le, hogy az ember soha semmiféle „kapcsolatot” nem teremthet nem emberszabású, ahumanoid civilizációkkal. Az egész fajtánkból gúnyt űző paszkvillus egy szóval sem említi az értelmes óceánt, de a Solaris megvetően diadalmas némasága szinte minden mondatban jelen van. Legalábbis így éreztem, mikor először olvastam Grattenstrom füzetét. Egyébként aligha számít a szokásos értelemben vett szolarisztikai munkák közé, inkább kuriózum; a klasszikus gyűjteményben csak azért szerepel, mert Gibarian idetette. Én is tőle kaptam kölcsön annak idején.

Tisztelethez hasonló, furcsa érzéssel illesztettem óvatosan vissza a könyvek közé a vékonyka, be sem kötött különlenyomatot. Megérintettem a Solaris-Almanach barnászöld kötését. Bármekkora zűrzavar és tehetetlenség szakadt ránk, mégiscsak tény, hogy az elmúlt tízegynéhány nap élményei alapján bizonyosságot szereztünk egy pár alapvető kérdésben, melyekre éveken át tengernyi tintát vesztegettek a meddő – mert eldönthetetlen – vitákban.

Azt, hogy az óceán élőlény, a paradoxonok elég makacs kedvelői továbbra is kétségbe vonhatják. De az már cáfolhatatlan, hogy igenis van pszichikuma, bármit is értsünk ezen a szón. Az sem vitatható többé, hogy igenis észreveszi jelenlétünket… Már ez az egy megállapítás keresztülhúzza a szolarisztika egyik sok követőre talált iskoláját, amely szerint az óceán „magánvaló világ”, „magánvaló lény”, egykori érzékszerveit másodlagos visszafejlődés során elvesztette, így külső jelenségek vagy tárgyak létezéséről nem tud; bezárkózott a gigászi gondolatáramok körforgásába, amelyeknek székhelye és teremtője a két nap fényében örvénylő tenger.

Bebizonyosodott továbbá, hogy mesterségesen szintetizálni képes az emberi testet (mi ezt nem tudjuk megtenni), sőt tökéletesíti is, számunkra érthetetlen, de nyilván céljaival összefüggő módosítást eszközölve szubatomális struktúráján.

Tehát létezik, él, gondolkodik, cselekszik. Egyszer s mindenkorra megszűnt a lehetőség, hogy értelmetlennek vagy nem létezőnek nyilvánítsuk a „Solaris-kérdést”, talaját vesztette az a nézet, hogy nem Lénnyel állunk szemben, s így kudarcunk nem is kudarc. Az emberek most már, ha akarják, ha nem, kénytelenek tudomásul venni ezt a szomszédságot, amely, bár több fényév messzeségben, a világűr sok billió kilométerén túl, terjeszkedésük útjába áll, s amelyet a Kozmosz minden más részénél nehezebb meghódítani.

Talán az egész történelem fordulópontjához értünk, gondoltam. Felülkerekedhet, most vagy a közeljövőben, a visszavonulás, a meghátrálás szelleme, nem lehetetlen, sőt nem valószínűtlen, hogy még az Állomást is felszámolják. De nem hiszem, hogy ez bármit megoldana. A gondolkodó kolosszus puszta létezése nem hagy többé nyugtot az embereknek. Átszelhetik a Tejútrendszert, kapcsolatot teremthetnek hozzánk hasonló lények civilizációival, a Solaris akkor is örök kihívás marad az ember szemében.

Még egy apró, bőrkötéses könyv keveredett az Almanach-kötetek közé. Elnéztem sok kéz nyomától megsötétedett tábláját, mielőtt kinyitottam. Muntius: Bevezetés a szolarisztikába… Most is előttem van az éjszaka, mikor nem tudtam letenni ezt a régi könyvet, Gibarian mosolya, mikor kezembe adta a saját példányát – ez az, megismerem –, és a földi hajnal az ablakban, mikor a „vége” szóhoz értem. A szolarisztika – írja Muntius – a kozmikus kor hitpótléka, tudományos köntösbe öltözött vallás; a kapcsolat, a cél, amelyre törekszik, éppoly ködös és homályos, mint a szentek közössége vagy a Messiás eljövetele. A kutatás módszertani formulák liturgiája szerint folyó istentisztelet, a kutatók alázatos buzgalma pedig jámbor várakozás a beteljesülésre, az égi üzenetre, hiszen a Solaris és a Föld között nincs és nem is lehet híd. Ezt a nyilvánvaló tényt (meg a többit, például a közös tapasztalatok és közölhető fogalmak teljes hiányát) a szolaristák nem veszik tudomásul, ahogy a hívők is elutasították a hitük alapjait megingató érveket. Egyébként mit várnak, mit remélnek az emberek az „informatív kapcsolat megteremtésétől” gondolkodó tengerekkel? Élménybeszámolót egy időben végtelen létről, amely olyan régi, hogy aligha emlékezhet saját kezdetére? Élő hegyek formájában kirobbanó vágyak, szenvedélyek, remények és kínok leírását, melyekben a matematika létezése, a magány és a lemondás teljességgé válik? De hát ez a tudás átadhatatlan, s ha megpróbálják bármelyik földi nyelvre lefordítani, a túlsó oldalon maradnak. Ám a „hívők” nem is efféle, inkább a költészetre, semmint a tudományra tartozó felfedezéseket remélnek – bár maguk sem tudnak róla, ők a Kinyilatkoztatást várják, amely az emberi lét értelmét van hivatva feltárni előttük! A szolarisztika tehát a régi, elhalt mítoszok utóda, a misztikus sóvárgások terméke, melyeket az emberi szájak már nem mernek nyíltan és hangosan hirdetni, s a szolarisztika fundamentumának mélyén rejlő alapkő – a Megváltás reménye…

A szolaristák persze képtelenek beismerni, hogy valóban így van, inkább gondosan kerülik a Kapcsolat lényegének kifejtését, úgyhogy írásaikban ez a Kapcsolat valami végső dologgá válik. Míg az eredeti, még józan felfogásban kezdet lett volna, megnyitás, új útra lépés egyre a sok közül ők szentséggé avatták, s az évek múltával öröklétük és mennyországuk lett…

Szókimondó és keserű elemzéssel szolgál Muntlus, a bolygókutatás eretneke, csillogóan szedi ízekre a Solaris-mítoszt, vagyis inkább az Ember Küldetésének mítoszát. A szolarisztika fejlődésének akkori, bizakodástól és romantikától duzzadó szakaszában tökéletesen agyonhallgatták ezt az első ünneprontó hangot. Érthető, hiszen Muntlus szavainak elfogadása az egész akkori szolarisztikát keresztülhúzta volna. Az újfajta, józan, szerényebb igényű szolarisztika még sokáig várt megalapítójára. Öt évvel Muntius halála után, amikor műve már könyvritkaság volt, szolarisztikai és filozófiai gyűjteményekben egyaránt föllelhetetlen fehér holló, alakult meg a nevét viselő iskola, a norvég kör, amelyben Muntius higgadt előadásmódját, az örökébe lépő filozófusok egyénisége szerint, Erle Ennensson maró, heves iróniája, és kissé elsekélyesített kiadásban Phaelanga gyakorlati szolárisztikája vagy „utilitarisztikája” váltotta fel. Utóbbi azt sürgette, hogy törődjenek mindenekelőtt a kutatás konkrét hasznával, sutba dobva az olyan csalóka remény szülte, délibábos törekvéseket, mint a civilizációk kapcsolata, két civilizáció szellemi közössége. De Muntius elemzésének kíméletlen világosságához hasonlítva, szellemi tanítványainak munkássága bizony csak utánérzés, ha nem szimpla népszerűsítés, kivéve Ennensson és esetleg Takata műveit. Voltaképpen már ő maga elmondott mindent, amikor a szolarisztika első szakaszát a „próféták” korának nevezte, ezek közé sorolva Giesét, Holdent, Sevadát; a másodikat a „nagy szakadás” korának, mikor az egyetlen Solaris-egyház marakodó felekezetek csoportjára bomlik, s megjósolta a harmadik szakaszt is: a dogmatizálás és skolasztikus megcsontosodás korát, mely akkor kezdődik, amikor már minden kutathatót felderítettek. Ez azonban nem vált be. Gibariannak volt igaza, gondoltam; ő monumentális egyszerűsítésnek tartotta Muntius okfejtését, hiszen likvidáló hevében megfeledkezik a szolarisztika minden vallási színezettől mentes, konkrét, evilági munkájáról, amely a két nap körül keringő anyaggolyón kívül semmi mást nem ígér, pedig mégiscsak ez a munka a döntő benne.

Muntius könyvében kettéhajtott, megsárgult füzetkére bukkantam: különlenyomat a „Parerga Solariana” negyedévi folyóiratból, Gibarian egyik első munkája, régen írta, mikor még nem állt az Intézet élén. Címe: Miért lettem szolarista. Tömören, leltárszerűen felsorolja benne a kapcsolat reális lehetőségét igazoló konkrét jelenségeket. Gibarian ugyanis ahhoz a tudósnemzedékhez tartozott, amely – azt hiszem, utolsóként – az optimista, feltörő korai évekhez mert kapcsolódni, s nem tagadta, hogy él benne egy sajátos, a tudomány szabta határokon túlmenő hit, ez azonban tökéletesen anyagelvű, hiszen abban bízik, hogy erőfeszítéseink, ha elég makacsak és állhatatosak, végül sikerre vezetnek.

Kiindulópontjául az eurázsiai bioelektronikusok, Csou Enmin, Ngyalli és Kavakadze jól ismert, klasszikus kutatásai szolgáltak. Ők mutatták ki a hasonlóság elemeit az agyáramok és a plazmában mért kisülések között, amelyek bizonyos képződmények, nevezetesen a korai polimorfok és az ikerszolaridák születését megelőzik.

Elvetette a túlságosan antropomorf értelmezéseket, a pszichoanalitikai, pszichiátriai, neurofiziologiai iskolák különféle misztifikáló téziseit, amelyek emberi betegségeket próbálnak belemagyarázni a kocsonyaóceánba, például epilepsziát (az aszimmetriádok görcsös kitörése lett volna a rohamok megfelelője), mert Gibarian a Kapcsolat legjózanabb, legóvatosabb hirdetői közé tartozott, és semmit sem gyűlölt jobban, mint mikor egyik-másik felfedezés körül nagy hűhót csaptak – ami ugyan már nagyon ritkán fordult elő. Efféle olcsó érdeklődést kavart egyébként az én diplomamunkám. Az is megvan itt, persze nem nyomtatásban, valamelyik mikrofilmdoboz mélyén lapul. Bergmann és Reynolds újszerű kutatásai alapján – akiknek sikerült az agykéregfolyamatok mozaikjából elkülöníteniük és „kiszűrniük” a legerősebb emóciók, a kétségbeesés, a fájdalom, a gyönyör elemeit – összevetettem ezeket az agyáramgörbéket az óceán villamos kisüléseinek görbéivel, s a görbék oszcillációja és profilja egyes esetekben (a szimmetriádok kelyhének bizonyos részein, az éretlen mimoidok talapzatán stb.) figyelemreméltó analógiákat mutatott. Ez elég volt ahhoz, hogy a bulvársajtó „A Kétségbeesett Kocsonya”, „A bolygó orgazmusa” és más efféle szenzációhajhász címek alatt írogasson rólam. De javamra ütött ki a dolog – legalábbis nemrégen még így gondoltam –, mivel Gibarian, aki persze nem böngészi végig az ezrével megjelenő munkákat, különösen az újoncokét – ezt egyetlen szolarista sem győzné –; felfigyelt rám, és levelet kaptam tőle. Ez a levél zárta le életem egyik fejezetét, és nyitotta meg az újat.

ÁLMOK

Mivel hat napig semmiféle reakciót nem észleltünk, megismételtük a kísérletet. Közben az Állomás, amely eddig mozdulatlanul lebegett a negyvenharmadik szélességi kör és a száztizenhatodik délkör metszéspontján, négyszáz méteres óceánszint fölötti magasságát megtartva dél felé úszott, mert a Szatelloid radarjai és radiogramjai szerint arrafelé jelentősen megélénkült a plazmatevékenység.

Az enkefalogrammal modulált röntgensugárnyaláb két napon keresztül, pár órás időközökben, láthatatlanul át-átdöfte az óceán csaknem tükörsima felszínét.

A második huszonnégy óra vége felé már olyan közel voltunk a sarkhoz, hogy mikor a kék nap korongja még el sem tűnt a látóhatár mögött, túloldalt a felhők bíbor visszfénye már a vörös napkeltét jelezte. Az óceán végtelen fekete síkján és fölötte az üres égen káprázatos, vad küzdelem folyt ilyenkor a fémesen izzó, méregzölden villogó, kemény színek és a tompa bíbor parázslás között. Az egymással szemben álló higanykék és skarlátvörös tűzgömb fényes barázdákkal szántotta végig az óceánt, s ha a zeniten megjelent egy parányi felhő, a hullámok falán fantasztikus szivárványszínekben villóztak a súlyos tajtékkal együtt lecsurgó fények. Néhány perccel a kék naplemente után az északnyugati látóhatáron feltűnt egy szimmetriád – a műszerek már jelezték –, alig bontakozott ki a vérvörös ködből, csak itt-ott csillant meg tükörfényesen, mint az ég és az óceán határán kibomlott, gigászi üvegvirág. Az Állomás azonban nem változtatta meg útirányát, s a kialvó rubinlámpaként vörösen hunyorgó kolosszus mintegy negyedóra múlva eltűnt a horizont mögött. Néhány perccel később karcsú oszlop szökött a levegőbe. Tövét a bolygó görbülete már eltakarta, hangtalanul nőtt-növekedett, több kilométer magasra. Az imént észlelt szimmetriád pusztulásának ez a nyilvánvaló jele derekáig vérvörösen izzott, följebb pedig kéken, mint egy higanyoszlop, majd kétszínű fává terebélyesedett, mind hevesebben sarjadzó ágainak csúcsa összehajolt, s gomba alakú felhővé olvadt. A gomba kalapját elsodorta a szél, még soká csillogott a két nap tüzében, töve pedig a látóhatár egyharmadán szétszórt, lomha, fürtös roncsokká szakadozva, igen lassan az óceánba hullott. Egy óra múlva a színjáték utolsó nyoma is eltűnt.

Megint eltelt két nap, s még egyszer, utoljára megismételtük a kísérletet. Röntgensugaraink már a kocsonyaóceán jókora területét végigszurkálták, délen feltűntek az Arrhenidák. Ebből a magasságból már háromszáz kilométerről is jól látszott a hatcsúcsú, sziklás hegylánc, olyan, mintha jég és hó fedné, pedig szerves üledék borítja, tanúsítva, hogy az alakulat egykor az óceán feneke volt.

Délkeleti irányra álltunk át. Egy ideig a hegyvonulat mentén haladtunk, amelynek csúcsai belevesztek a vörös nap idején mindig sűrűbb felhőzetbe, majd eltűntek. Tíz nap telt már el a kísérlet megkezdése óta.

Az Állomáson ezalatt lényegében semmi sem történt. Miután Sartorius beprogramozta a kísérletet, automata gép ismételgette tovább, még abban sem vagyok biztos, ellenőrizték-e a működését. És mégis sok minden történt az Állomáson, sokkal több, mint óhajtottam volna. De nem az emberek között. Aggódtam, hogy Sartorius sürgetni fogja az annihilátor építésének folytatását, vártam, mit szól Snaut, ha megtudja Sartoriustól, hogy többé-kevésbé becsaptam a neutrínó-anyag bomlásának ujjamból szopott veszélyeivel. Am egyikük sem szólt semmit. Hallgatásuk okát eleinte nem is sejtettem; persze, gondoltam rá, hogy esetleg forralnak valamit, titokban dolgoznak, ezért naponta bekukkantottam a nagylabor alatti ablaktalan helyiségbe, ahol az annihilátort tartják. Sohasem találtam ott senkit, a készülék páncélját és kábeleit borító porréteg arról tanúskodott, hogy hetek óta hozzá se nyúltak.

Snaut eközben éppolyan láthatatlanná vált, mint Sartorius, sőt még nehezebb volt elérni, mert már a rádiósszoba vizofonja sem válaszolt. Az Állomás útját valakinek irányítania kellett, de nem tudom megmondani, melyikük volt az, mert – bármilyen furcsán hangzik – egyszerűen nem érdekelt. Az óceán reakciójának elmaradása is annyira hidegen hagyott, hogy két-három nap múlva már nemcsak hogy nem reméltem, vagy nem féltem tőle, de meg is feledkeztem róla és az egész kísérletről. Naphosszat a könyvtárban vagy a kabinban üldögéltem Hareyval, aki árnyékként kerülgetett. Tudtam, hogy a kettőnk dolga rosszul áll, és hogy ez az apatikus, tunya hallgatás nem tarthat a végtelenségig. Valahogy meg kellene törnöm a némaságot, változtatnom kellene a viszonyunkon, de még a gondolatát is elhessegettem minden változásnak, mert képtelen voltam bármiféle döntésre. Úgy éreztem, nem tudom jobban megmagyarázni, hogy az Állomáson minden, kivált a mi dolgunk Hareyval, rendkívül ingatag, nyaktörő egyensúlyban van, s egy moccanástól összeomolhat. Miért? Nem tudom. A legfurcsább, hogy ő is valami többé-kevésbé hasonlót érzett. Ahogy most visszagondolok, úgy rémlik, ezt a bizonytalanságot, ezt a fegyverszünet-érzést, a közelgő földrengés sejtelmét egy semmi más módon nem érzékelhető, de az Állomás minden szintjét és szobáját betöltő jelenlét okozta. Bár talán még valami árulkodott róla: az álmok. Mivel sem azelőtt, sem azóta nem voltak ilyen álmaim, elhatároztam, hogy leírom őket, ezért tudok legalább néhány szót dadogni róluk, de ezek a foszlányok alig éreztetnek valamit az álomképek döbbenetes gazdagságából. Szóval, ki nem fejezhető helyzetekben voltam, olyan térben, ahol nincs ég és föld, nincs mennyezet, fal és padló, mintha valami idegen, külső anyagba volnék belepréselve, belezsugorítva. Mintha egész testem belenőtt volna egy félig halott, mozdulatlan, alaktalan tömbbe, vagy inkább én magam lennék az, hiszen testem már nincs is; hirtelen sápadt rózsaszín, elmosódott foltok vesznek körül, olyan közegben úsznak, aminek más az optikája, mint a levegőé, úgyhogy csak egészen közelről lehet tisztán látni őket, de akkor rendkívül, természetellenesen tisztán, mert ezekben az álmokban a közeli környezet anyagszerűbb és kézzelfoghatóbb volt az ébren ismert tárgyaknál. Mindig azzal a paradox érzéssel ébredtem, hogy a valóság, az igazi valóság amaz volt, s amit nyitott szemmel látok, csak annak valami kiszáradt árnyéka.

Ilyen volt az első kép, a kezdet, amiből az álom kibontakozott. Körülöttem engedélyre várt valami, beleegyezésemre, egy láthatatlan bólintásra, s én tudtam, illetve valami tudta bennem, hogy nem szabad engednem, mert minél ígéretesebb az érthetetlen, néma csábítás, annál iszonyúbb lesz a vég. De nem, mégsem tudtam, hiszen akkor bizonyára féltem volna, márpedig félelmet nem éreztem soha. Vártam. A körülöttem lengő rózsaszín ködből kivált az első érintés, s én, tehetetlen tuskóként mélyen elmerülve abban a közegben, amely mintegy körülzárt, sem hátrálni, sem mozdulni nem bírtam. Az pedig vak és mégis látó érintésekkel körültapogatta börtönömet, és olyan lett, mint egy kéz, amely engem alkot. Eddig szemem sem volt, most egyszerre láttam, az arcomon bolyongó ujjak alatt kiformálódott a semmiből az ajkam, a homlokom, s amint ez a végtelenül pici érintésekre szakadó tapogatás tovább siklott, arcom és lélegző törzsem támadt ebben a szimmetrikus teremtő folyamatban – mert én, akit teremtettek, magam is alkottam. Megjelent egy sohasem látott arc, idegen és ismerős, szemébe akartam nézni, de nem tudtam, mert az arányok folyton változtak. Nem volt tér és irány, csak születtünk a semmiből, és felfedeztük egymást valami imádságos csöndben. Aztán már én magam voltam ott, de mintegy végtelenné hatványozva, és az a másik lény – egy nő? – mozdulatlanul összeforrt velem. Átjárt bennünket az élet lüktetése, egy és ugyanaz voltunk, de akkor ebbe a lassú jelenetbe, amelyen kívül semmi sem létezett, és mintha nem is létezhetett volna, hirtelen belopakodott valami elmondhatatlanul kegyetlen, képtelen, és láthatatlan aranyköpenyként simult testünkhöz, zsibbasztani kezdett. Csupasz, fehér testünk megfeketedett, és tekergő férgekké folyt szét, úgy jöttek ki belőlünk, mint a levegő. Vég nélkül egymásba fonódó és szétbomló giliszták csillogó, lázas csomója voltam – voltunk – voltam, s ebben a parttalanságban – nem! –, én, a parttalanság, hang nélkül üvöltöttem a kialvásért, a végért, de még csak ekkor ömlöttem szét egyszerre minden irányba, s nőttön-nőtt bennem a fekete és vörös messzeség fókuszaiba vetített, hol sziklává dermedő, hol egy más nap vagy egy másik világ fényében tetőző, minden valóságnál élesebb, százszoros szenvedés.

Ez volt a legegyszerűbb álom, a többit nem lehet elmondani, mert iszonyatuknak nincs megfelelője az éber tudatban. Harey létezéséről nem tudtam bennük, de más nappali emlék vagy tapasztalat sem szerepelt soha.

Voltak másfajta álmok is: úgy éreztem, szorgos, lassú kutatás folyik bennem a dermedt sötétségben, minden érzékelhető eszköz nélkül. Valami áthatolt rajtam, feldarabolt, megsemmisített, míg csak a teljes üresség maradt belőlem; e néma élveboncolás utolsó foka olyan szűkülő rettenet volt, hogy ha nappal eszembe jutott, meggyorsult a szívverésem.

A nappalok pedig fakón, egyformán, álmosan cammogtak, unott rosszkedvben és teljes közönyben. Csak az éjszakáktól féltem, nem tudtam, hogyan meneküljek előlük. Virrasztottam Hareyval, akinek egyáltalán nem volt szüksége alvásra, csókoltam és becézgettem, de tudtam, hogy nem érdekel sem ő, sem saját magam, csak az elalvástól rettegek. Ezt ő is megsejthette, bár sohasem beszéltem neki lidércálmaimról; odaadásában mindig a megaláztatás tudatát éreztem, és ezen nem tudtam változtatni. Snaut és Sartorius, mondom, egész idő alatt nem mutatkozott; Snaut néhány naponként hallatott magáról, olykor cédulát írt, de többnyire telefonált. Megkérdezte, nem tapasztaltam-e valami új jelenséget, valami változást, bármit, amit reakciónak tekinthetnénk az annyiszor megismételt kísérletre. Azt feleltem, semmit, és föltettem ugyanezt a kérdést. Snaut csak a fejét ingatta a képernyőn.

A kísérletek beszüntetését követő tizenötödik napon korábban ébredtem fel, mint szoktam. A lidércnyomás teljesen kimerített, zsibbadtan tértem magamhoz, mintha mély narkózisban feküdtem volna. Odakint éppen felkelt a vörös nap, az óceánon bíbor tűzfolyam húzódott végig; láttam, hogy a nyugodt felszín alig észrevehetően zavarosodni kezd. Feketesége meghomályosodott, mintha ködfátyol lebegne fölötte, de ez a ködfátyol nagyon is anyagszerű volt. Itt-ott buzogni kezdett, majd az egész látható felszín megbolydult. A feketeség eltűnt, az óceánt különös hártya borította, a hullámhegyeken halvány rózsaszínű, a hullámvölgyekben gyöngybarna takaró. Az egyenletesen váltakozó színek plasztikusan domborították ki a mintegy varázsütésre megdermedt hullámok végtelen sorait. Azután a színek összekeveredtek, laza tajték keletkezett az óceánon, s az Állomás alatt és körös-körül óriási habfelhők emelkedtek a levegőbe. Vízszintesen lebegve szálltak a tiszta, rőt ég felé, egyáltalán nem hasonlítottak igazi felhőkre, egészen laposak voltak, csak a peremük duzzadt fel léggömbszerűen. Némelyik az alacsonyan járó nap korongja elé úszott, s a kontraszt következtében szénfekete, vízszintes sávként metszette át az izzó tányért. A többi a nap közelében, aszerint, hogy milyen szögből érték a sugarak, tűzvörösben, meggypirosban, málnaszínben égett, és ez így ment, mintha véres pikkelyek szakadoznának le az óceán hámló felszínéről. Olykor fekete húsa is kibukkant alóluk, majd újabb habréteg alá rejtőzködött. Egyik-másik hablepedő közvetlenül az ablak előtt vitorlázott el, alig egy méterre, sőt az egyik hozzá is ért az üveghez selymesnek tetsző felszínével. Az első rajok már alig látszottak a magasban, tétova madarakként lebegtek, majd áttetsző köddé foszlottak az égen.

Az Állomás mozdulatlan volt, valaki megállította, vagy három órát vesztegelt, s körülötte szakadatlanul folyt a színjáték. Végül, mikor a nap a látóhatár alá süllyedt, s az óceánra félhomály borult, ezrével szálltak az égbe a karcsú, vöröslő sziluettek, végtelen sorokban úsztak egyre följebb, mintha láthatatlan húrokon emelkednének, mereven és súlytalanul, s a tépett szárnyaknak ez az ünnepélyes mennybemenetele mindaddig tartott, míg el nem nyelte őket a teljes sötétség.

Hareyt megrémítette a fenséges és döbbenetes látvány, amelyhez szolarista létemre sem tudtam magyarázatot fűzni – nekem is éppolyan új és érthetetlen volt, mint neki. De hát a Solarison évente legalább kétszer-háromszor észlelnek egyetlen katalógusban sem szereplő, vadonatúj formákat és képződményeket, sőt egy kis szerencsével még gyakrabban is.

Következő éjjel, körülbelül egy órával a kék napfelkelte előtt, újabb ritka tünemény tanúi voltunk: az óceán foszforeszkált. Először fényfoltok jelentek meg a sötétben láthatatlan óceánon, szürkésfehéren derengő, elmosódott foltok, amelyek együtt ringatóztak a hullámokkal, majd összefolytak, szétterjedtek, míg a kísérteties derengés körös-körül el nem érte a horizontot. Fényereje körülbelül tizenöt percig nőtt, aztán a jelenség meglepő véget ért: nyugat felől kihunyt a derengés, a sötétség több száz mérföldes frontja lassan előrenyomult, s amikor elérte és elhagyta az Állomást, az óceán még foszforeszkáló része olyan volt, mintha tűzvész fénye húzódna kelet felé, magasan az égre vetődve. Mikor a látóhatárig szorult, óriási sarki fényhez hasonlított, majd hirtelen eltűnt. Nemsokára felkelt a nap, megint üres, halott síkság terült el alattunk, csak a hullámok redői küldözgettek higanyos villanásokat az Állomás ablakai felé. Az óceán foszforeszkálása már leírt jelenség, az esetek bizonyos százalékában aszimmetriádok kitörése előtt figyelték meg, ezenkívül a fokozott helyi plazmatevékenység eléggé tipikus jele. A következő két hét folyamán azonban semmi nem történt, sem odakint, sem az Állomáson. Csak egyszer hallottam az éjszaka kellős közepén távoli jajszót, mintha sehonnét és mindenhonnét jönne. Rendkívül magas, éles, elnyújtott hang volt, valami felfokozott, emberfeletti nyöszörgés. Lidérces álmomból felriadva hosszan hallgatóztam, nem voltam benne biztos, ébren vagyok-e, vagy ez is csak álom. Előző nap tompa zajok hallatszottak a laboratóriumból, amely részben a mi kabinunk fölött van, mintha súlyos bútorokat vagy gépeket tologatnának. Úgy rémlett, ez a vinnyogás is felülről jön, bár nem értettem, hogyan, hiszen a két szintet hangszigetelő födém választja el. Az idegtépő nyöszörgés csaknem fél óra hosszat tartott, olyan volt, mint egy haldokló jajgatása. Már fel akartam rohanni, verítékben ázva, félőrülten, de végül elhallgatott, és megint csak a bútortologatást hallottam.

Két nap múlva, este, mikor Hareyval a teakonyhában üldögéltünk, váratlanul berobbant Snaut. Öltöny volt rajta, igazi, földi öltöny; ez megváltoztatta. Magasabbnak látszott, és megöregedett. Alig pillantott ránk, az asztalhoz lépett, fölé hajolt, és le sem ülve nekiesett a hideg húsnak. Egyenesen a dobozból ette, kenyeret is falt hozzá, kabátujja beleért a konzervdobozba, és zsírfoltos lett.

– Vigyázz, bepiszkítod a ruhádat! – mondtam.

– Hm? – röffentett teli szájjal. Úgy habzsolt, mint aki napok óta nem látott ételt. Töltött magának egy fél pohár bort, felhajtotta, megtörölte a száját, és nagyot lélegezve körbevizslatott gyulladt szemével. Rám nézett, és felmordult:

– Szakállt eresztettél? Nono…

Harey nagy csörömpöléssel a mosogatóba dobálta az edényt. Snaut a sarkán himbálózott, pofákat vágott, és hangosan csámcsogott, nyelvével tisztogatva a fogát. Az volt az érzésem, szándékosan csinálja.

– Nincs kedved borotválkozni, mi? – támadt rám, és merően nézett. Nem válaszoltam.

– Vigyázz! – csattant fel egy idő múlva. – Jót mondok. Ő is azzal kezdte, hogy nem borotválkozott.

– Eredj aludni – dünnyögtem.

– Micsoda? Olyan nincs! Miért ne beszélgethetnénk? Ide figyelj, Kelvin, hátha csak jót akar nekünk? Hátha boldoggá akar tenni, csak még nem tudja a módját? Kiolvassa az agyunkból a kívánságainkat… De az idegfolyamatoknak csak két százaléka tudatos, tehát ő jobban ismer bennünket, mint mi magunk. Tehát hallgatni kell rá. Bele kell egyezni. Nem igaz? Vagy nem akarod? Miért… – sírósan elcsuklott a hangja –, miért nem borotválkozol?

– Hagyd már abba! – mordultam rá. – Részeg vagy.

– Mi? Részeg? Én? Na és? Hát egy ember, aki a Galaktika egyik végéből a másikba hurcolta a trágyáját, hogy megtudja, amit ér, még le se ihatja magát? Aztán miért? Te hiszel az ember küldetésében, he, Kelvin? Gibarian mesélt ám rólad, mielőtt szakállt eresztett… Pontosan olyan vagy, ahogy mondta… Csak föl ne menj a laborba, még el találnád veszíteni a hitedet… ott vajákol Sartorius, a mi fordított Faustunk, keresi az elixírt a halhatatlanság ellen, tudod? Ő a szent Kapcsolat utolsó lovagja, persze olyan, amilyen tőlünk telik… A legutóbbi ötlete se volt rossz: prolongált agónia. Jó, mi? Agónia perpetua… szalma… szalmakalap… hogy lehet az, hogy te nem iszol, Kelvin?

Duzzadt szemhéja mögött majdnem eltűnő szeme Hareyra tévedt, aki mozdulatlanul állt a falnál.

– Óceán szülötte, Aphrodité, szépséges tünemény, te halhatatlan… – kezdte szavalni, de hangja vihogásba fulladt. – Majdnem… stimmel… mi, Kel… vin…? – csukladozta köhögve.

Még nyugodt voltam, de nyugalmam jeges dühvé kezdett sűrűsödni.

– Hagyd abba! – intettem le. – Hagyd abba, és menj innen!

– Kidobsz? Te is? Szakállt eresztesz, és kidobsz? Nem akarod már, hogy óvjalak, hogy tanácsot adjak, mint jó űrhaverhoz illik? Kelvin, nyissuk ki az alsó csapóajtót, kiabáljunk le neki, hátha meghallja! De hogy hívják? Ide figyelj, mi nevet aggattunk minden csillagra és bolygóra, pedig hátha már volt nevük? Hogy jövünk mi ehhez?! Tudod, mit? Gyerünk le! Kiabáljunk neki… megmondjuk, mit csinált velünk, biztosan megrémül… Épít nekünk ezüst szimmetriádokat, imádkozik értünk az ő matematika-nyelvén, megdobál bennünket véres angyalokkal, belénk költözteti a kínszenvedését, a rettegését, és könyörög nekünk, hogy legyen vége. Mert ez az egész bolygó, meg mindaz, amit csinál, semmi más, csak könyörgés a végért. No, miért nem nevetsz? Hiszen csak tréfálok. Ha több humorérzéke lenne a fajtánknak, talán nem jutunk ide. Tudod, mit akar csinálni? Meg akarja büntetni az óceánt, agyonkínozni, hogy minden hegye üvöltsön… azt mondod, úgysem mer ezzel előállni, jóváhagyást kérni attól az agyérelmeszesedett gyülekezettől, amelyik ideküldött minket, megbűnhődni mások bűneiért? Igazad van, nem meri… de csak a kalapocska miatt. A kalapocskát, azt nem árulja el senkinek, annyira nem bátor a mi Faustunk…

Hallgattam. Snaut egyre jobban tántorgott. Könnyek csurogtak az arcán, és a ruhájára csöpögtek.

– Ki az oka? Ki tette ezt velünk? Gibarian? Giese? Einstein? Platón? Mind gyilkosok voltak, tudod? Gondold el, a rakétában szétpukkanhat az ember, mint egy buborék, vagy megfő, vagy túróvá megy össze, vagy mielőtt megnyikkanhatna, kifröccsen minden vére, aztán már csak a csontikák kocogtatják a bádogot, Newton-pályán keringve Einstein-módosítással, mint a haladás csörgői! És mi önként nekivágtunk ennek a gyönyörű útnak, és itt, ezekben a cellákban, halhatatlan tányérok és mosogatódézsák között, hű szekrények, odaadó vécék csapata körében lessük a beteljesülést… Nézz csak körül, Kelvin! Ha nem volnék részeg, nem pofáznék ilyeneket, de valakinek végül is ki kell mondania. Vagy nem kell…? Itt ülsz, gyerek a vágóhídon, és nő a szakállad… Ki a hibás? Válaszolj te magadnak…

Lassan megfordult és kiment. A küszöbön megkapaszkodott az ajtóban, hogy el ne essen, s léptei még sokáig visszhangzottak a folyosón. Kerültem Harey tekintetét, de szemünk hirtelen összetalálkozott. Oda akartam menni hozzá, átölelni, megsimogatni a haját, de nem bírtam. Nem bírtam.

SIKER

A következő három hét olyan volt, mintha egy és ugyanaz a nap ismétlődne, örökké egyformán: az ablakfedők kinyíltak és újra becsukódtak, éjjel egyik rémálomból a másikba vonszoltam magam; reggel fölkeltünk, és kezdődött a színjáték, de valóban színjáték volt? Nyugalmat színleltem, és Harey is így tett. Ez a hallgatólagos megállapodás, a tudat, hogy kölcsönösen becsapjuk egymást, ez lett a végső menedékünk. Sokat beszéltünk arról, hogyan élünk majd a Földön, letelepszünk valahol a nagyváros környékén, és soha többé nem hagyjuk el a kék eget meg a zöld fákat. Elterveztük, hogyan rendezzük be a házunkat, milyen lesz a kertünk, még össze is kaptunk a részleteken… egy sövényen, egy padon… hittem én ebben egy másodpercig is? Nem. Jól tudtam, hogy lehetetlen. Hogyne tudtam volna. Hiszen még ha el is hagyhatná az Állomást élve, a Földre csak ember érkezhet meg, az ember pedig: a papírjai. A legelső ellenőrzés véget vetne a szökésnek. Meg akarnák állapítani a személyazonosságát, tehát mindenekelőtt elválasztanák tőlem, és ez rögtön elárulná. Az Állomás az egyetlen hely, ahol együtt élhetünk. Tudta ezt Harey? Biztosan. Megmondta neki valaki? A történtek szerint, úgy látszik, igen. Egyik éjjel félálmomban hallottam, hogy Harey csöndesen fölkel. Magamhoz akartam vonni. Már csak szavak nélkül, sötétben tudtunk egy percre szabaddá válni, csak az önkívület pillanataiban engedett fel a szüntelen, gyötrő kétségbeesés. Úgy látszik, nem vette észre, hogy felriadtam. Mire kinyújtottam a kezem, leszállt az ágyról. Mezítlábas lépteket hallottam, még egyre félálomban. Homályos szorongás fogott el.

– Harey? – suttogtam. Kiabálni akartam, de nem mertem. Felültem az ágyon. A folyosóra nyíló ajtó csak be volt hajtva. Keskeny fénycsík szelte át rézsútosan a szobát. Úgy rémlett, fojtott hangokat hallok. Beszél valakivel? Kivel?

Kiugrottam az ágyból, de olyan szörnyű félelem rohant meg, hogy lábam nem engedelmeskedett. Egy darabig hallgatóztam – csönd volt. Lassan visszabotorkáltam az ágyhoz. Fejemben dobolt a vér. Számolni kezdtem. Ezerig jutottam, akkor halkan kinyílt az ajtó, Harey besurrant, és mozdulatlanul megállt, mintha a lélegzetemet figyelné. Igyekeztem egyenletesen szuszogni. – Kris…? –suttogta. Nem feleltem. Gyorsan visszabújt az ágyba. Éreztem, hogy mereven fekszik, és bénán lapultam mellette, nem is tudom, meddig. Kérdéseket próbáltam fogalmazni, de amint múltak a percek, egyre világosabban éreztem, hogy úgysem szólalok meg elsőnek. Később, talán egy óra múlva, elaludtam.

A délelőtt ugyanúgy telt, mint a többi. Csak olyankor lestem gyanakodva Hareyt, amikor nem vehette észre. Ebéd után egymás mellett üldögéltünk a domború ablaknál. Odakint alacsony, rőt felhők úsztak, az Állomás úgy siklott közöttük, mint egy hajó. Harey olvasott valamit, én csak bámultam magam elé – újabban egyre többet révedeztem így, ez volt az egyetlen pihenésem. Észrevettem, hogy ha bizonyos szögben félrehajtom a fejem, mindkettőnket látom az ablaküvegben, áttetszően, de tisztán. Levettem a kezem a karfáról. Harey – mutatta az ablaküveg – egy gyors pillantással meggyőződött róla, hogy az óceánt nézem, aztán a karfára hajolt, és ajkával megérintette ott, ahol az imént a kezem volt. Csak ültem tovább természetellenes, merev pózban, ő pedig lecsüggesztette fejét a könyve fölött.

– Harey – szólaltam meg halkan –, hová mentél az éjjel?

– Az éjjel?

– Igen.

– Én… álmodhattál, Kris. Én sehova se mentem.

– Nem mentél ki a szobából?

– Nem. Biztosan álmodtad.

– Lehet – hagytam rá. – Igen, lehet, hogy álmodtam…

Este, lefekvéskor megint emlegetni kezdtem az utazásunkat, visszatérésünket a Földre.

– Jaj, hagyjuk már ezt! – fakadt ki. – Ne beszélj erről, Kris! Hiszen tudod…

– Mit?

– Semmit. Semmit.

Mikor már lefeküdtünk, azt mondta, szomjas.

– Van ott az asztalon egy pohár gyümölcslé, add ide, légy szíves! Megitta a felét, aztán nekem nyújtotta. Nem kívántam.

– No, az én egészségemre… – mosolygott.

Felhajtottam a szörpöt, kicsit sósnak éreztem, de nem fogtam gyanút.

– Hát miről beszéljünk, ha a Földről nem akarsz? – kérdeztem, amikor eloltotta a villanyt.

– Mondd, ha én nem lennék, megnősülnél?

– Nem.

– Soha?

– Soha.

– Miért?

– Nem tudom. Tíz évig egyedül voltam, és nem nősültem meg. Ne beszéljünk erről, szívem…

Szédültem, mintha legalább egy üveg bort ittam volna.

– De beszéljünk, igenis beszéljünk! És ha én kérnélek rá?

– Hogy megnősüljek? Őrültség, Harey. Nem kell nekem senki, csak te.

Fölém hajolt. Számon éreztem a leheletét, olyan erősen átölelt, hogy ólmos álmosságom egy pillanatra elmúlt.

– Másképp mondd!

– Szeretlek.

Feje a vállamra zuhant, éreztem görcsösen lezárt pilláinak remegését és a könnyek nedvességét.

– Mi bajod, Harey?

– Semmi. Semmi. Semmi… – hajtogatta egyre csöndesebben. Igyekeztem nyitva tartani a szemem, de folyton lecsukódott. Nem is tudom, mikor aludtam el.

Vörös hajnalra ébredtem. Ólomnehéz volt a fejem, tarkóm pedig olyan merev, mintha csigolyáim összenőttek volna. Érdes, dagadt nyelvemet mozdítani sem bírtam. Valami mérgezés lehet – gondoltam, míg erőlködve fölemeltem a fejem. Harey felé nyúltam. Kezem a hideg lepedőhöz ért.

Villámgyorsan felültem.

Az ágy üres volt, a kabinban senki. Az ablaküvegeken vörös korongok tükrözték vissza a napot. Leugrottam az ágyról. Nevetséges látvány lehetett: tántorogtam, mint a részeg. Bútorokba kapaszkodtam, nekiestem a szekrénynek – a fürdőszoba üres volt. A folyosó is. A kislaborban sem találtam senkit.

– Harey!!! – ordítottam a folyosó közepén, kábultan hadonászva. – Harey… – nyögtem még egyszer, de akkor már tudtam.

Nem emlékszem pontosan, mi történt azután. Úgy rémlik, keresztül-kasul vágtattam az Állomáson egy szál ingben, emlékszem, még a hűtőházba is lerohantam, meg a legalsó raktárba, és ököllel vertem az elreteszelt ajtót. Talán többször is voltam ott. Dübörgött a lépcső, elvágódtam, felugrottam, megint rohantam valahová, végül az áttetsző védfalhoz jutottam, amely mögött a kijárat van, a dupla páncélajtó. Teljes erőmből döngettem, és ordítottam, hogy legyen ez csak álom. Valaki már egy ideje mellettem volt, rángatott és húzott valamerre. Aztán a kislaborban voltam, jéghideg víztől lucskos ingben, csapzott hajjal. Orrlyukaimat és nyelvemet szesz égette, majdnem hanyatt hevertem valami hideg fémen, ziháltam. Snaut a pecsétes vászonnadrágjában a gyógyszeres szekrény körül sürgölődött, valamit feldöntött, a műszerek és üvegek fülsiketítőén csörömpöltek.

Egyszer csak ott állt, fölém hajolva, és figyelmesen a szemembe nézett.

– Hol van?

– Nincs.

– De, de Harey…

– Nincs már Harey – tagolta lassan, arcát az enyémhez közelítve, mintha csapást mérne rám, és most a hatást figyelné.

– Visszajön… – suttogtam behunyt szemmel. És most először éreztem, hogy igazán nem félek a kísérteties visszatéréstől. Nem értettem, hogy is félhettem tőle valaha!

– Idd meg!

Poharat nyújtott felém valami meleg folyadékkal. Megnéztem, aztán hirtelen az arcába loccsantottam az egészet. Szemét törölgetve hátrált. Mire kinyitotta, ott álltam fölötte. Egészen kicsinek látszott.

– Te voltál?!

– Miről beszélsz?

– Ne hazudj, tudod te, hogy miről! Te beszéltél vele akkor éjjel? És te mondtad, hogy ma éjjelre altatót adjon? Mit csináltál vele?! Beszélj!!!

A zsebében keresgélt. Előhúzott egy gyűrött borítékot. Kikaptam a kezéből. Le volt ragasztva. Kívül semmi. Feltéptem. Négyrét hajtott papír esett ki belőle. Nagybetűs, kicsit gyerekes írás, girbegurba sorokban. Megismertem.

Drágám, én kértem rá. Ő jó ember. Borzasztó, hogy hazudnom kellett neked, de muszáj volt. Csak egyet tehetsz értem, hallgass rám, és ne tégy kárt magadban. Nagyszerű voltál.

Alatta egy áthúzott szó, kibetűztem: „Harey” – írta, aztán összefirkálta. Még egy betű volt ott, H vagy S, pacává kenődve. Újra elolvastam, aztán megint. És még egyszer. Már józanabb voltam annál, hogy őrjöngeni kezdjek, még feljajdulni sem bírtam, nem jött ki hang a torkomon.

– Hogyan? – suttogtam. – Hogyan?

– Majd később, Kelvin. Szedd össze magad!

– Szedem. Beszélj! Hogyan?

– Annihiláció.

– Hogyhogy? Hiszen a készülék…?! – robbant ki belőlem.

– A Roche-készülék nem volt alkalmas. Sartorius másikat épített, speciális destabilizátort. Kicsit. Néhány méteres hatósugarút.

– Mi lett… vele?

– Eltűnt. Egy villanás és egy fuvallat. Gyenge fuvallat. Más semmi.

– Kis hatósugarú, azt mondtad?

– Igen. Nagyobbhoz nem volt anyag.

A falak hirtelen felém kezdtek dőlni. Behunytam a szemem.

– Uramisten… de hát… hiszen úgyis visszajön…

– Nem jön.

– Hogyhogy…?

– Nem jön, Kelvin. Emlékszel azokra a felszálló habfelhőkre? Azóta nem jönnek vissza.

– Nem jönnek?

– Nem.

– Megölted – mondtam halkan.

– Meg. Te mást tettél volna az én helyemben?

Felugrottam, és járkálni kezdtem, egyre gyorsabban, a faltól a sarokig és vissza. Kilenc lépés. Fordulj. Kilenc lépés. Megálltam előtte.

– Ide hallgass, jelentést írunk. Közvetlen összeköttetést kérünk a Tanáccsal. Meg lehet csinálni. Belemennek. Muszáj. Kivonják a bolygót a Négyek egyezménye alól. Minden eszköz megengedve. Antianyag-generátorokat hozunk. Az antianyagnak semmi sem áll ellen! Semmi! Semmi! – vicsorogtam diadalmasan, könnyektől vakon.

– Meg akarod semmisíteni? – kérdezte. – Miért?

– Menj innen! Hagyj engem!

– Nem megyek.

– Snaut!

Farkasszemet néztünk. Nemet intett.

– Mit akarsz? Mit akarsz tőlem? Az asztalhoz hátrált.

– Jó. Megírjuk a jelentést. Elfordultam, és járkálni kezdtem.

– Ülj le!

– Hagyj békén!

– Két dologról van szó. Az első: a tények. A másik: a mi követeléseink.

– Éppen most kell erről beszélnünk?

– Éppen most.

– Hát nem! Érted? Fütyülök az egészre.

– Az utolsó jelentést Gibarian halála előtt küldtük. Jó két hónapja. Pontosan rekonstruálnunk kell az eseményeket, hogyan jelentek meg a…

– Hagyod abba?! – ragadtam meg a vállát.

– Megverhetsz, akkor is folytatom – jelentette ki. Elengedtem.

– Csinálj, amit akarsz.

– Az a helyzet, hogy Sartorius megpróbál majd egyes tényeket eltitkolni. Ebben majdnem biztos vagyok.

– És te nem?

– Nem. Most már nem. Ez nem csak a mi ügyünk. Itt arról van szó… tudod, miről! Értelmes tevékenységet tanúsított. Sohasem tapasztalt, magasrendű szerves szintézisre képes. Ismeri a testünk felépítését, mikrostrukturajat, anyagcseréjét…

– Rendben van – mondtam. – És aztán? Miért hagyod abba? Elvégzett velünk egy… kísérletsorozatot. Pszichikai élveboncolást. A fejünkből kilopott adatok alapján, cseppet sem törődve azzal, hogy mi mit akarunk.

– Ezek már nem tények, Kelvin, még csak nem is következtetések. Pusztán hipotézisek. Bizonyos értelemben éppen azzal számolt, amit az agyunk egy zárt, rejtett része akar. Lehettek ezek… ajándékok is…

– Ajándékok! Jóságos Isten! Hahotázni kezdtem.

– Hagyd abba! – rivallt rám, és elkapta a kezemet. Szorítani kezdtem az ujjait. Addig szorítottam, míg beleroppantak a csontjai. Meg se rezzent, csak nézett összehúzott szemmel. Elengedtem, és a sarokba kullogtam.

– Igyekszem beszüntetni a hőzöngést – mondtam a falnak fordulva.

– Nem érdekes. Szóval, mit követeljünk?

– Amit akarsz. Én most nem tudok gondolkozni. Mondott valamit, mielőtt…?

– Nem. Semmit. Én a magam részéről úgy látom, hogy most itt a lehetőség.

– Lehetőség? Mire?! Ja… – folytattam csöndesebben, a szemébe nézve, mert akkor értettem meg. – A Kapcsolat? Megint a Kapcsolat? Nem volt elég, amit… te is, meg ez az egész őrültekháza… Kapcsolat? No, nem, nem! Én ebből kiszállok.

– Miért? – kérdezte nyugodtan. – Kelvin, te még most is, sőt most még inkább, mint eddig, ösztönösen embernek tekinted. Gyűlölöd.

– És te nem…? – vetettem oda.

– Nem. Hiszen ő vak, Kelvin…

– Vak? – ismételtem. Nem voltam benne biztos, jól hallottam–e.

– Persze, a mi felfogásunk szerint. Számára nem úgy létezünk, ahogyan egymásnak. Mi arról ismerjük még egymást, mint egyéneket, amit látunk: az arcról, a test külleméről. Neki az csak átlátszó üveg. Hiszen az agyunk belsejébe hatolt.

– No jó. És akkor? Mi következik ebből? Ha fel tudott támasztani, meg tudott teremteni egy embert, aki csak az én emlékeimben létezik, de úgy, hogy a szeme, a mozgása, a hangja… a hangja…

– Folytasd! Folytasd, hallod?!

– Jó… jó… Igen. Szóval… a hangja… ebből az következik, hogy úgy olvas bennünk, mint a nyitott könyvben. Érted, mit akarok mondani?

– Értem. Hogy ha akarná, kapcsolatba léphetne velünk?

– Persze. Hát nem nyilvánvaló?

– Nem. Egyáltalán nem. Hiszen csak a gyártási receptet vette el, ami nem szavakból áll. Fehérjestruktúra, mint minden emlékkép. Mint az ondószál feje vagy a petesejt. Ott az agyban nincsenek szavak, érzések, egy ember emléke csak kép, ami a nukleinsavak nyelvén íródott a nagymolekulás aszinkron kristályokra. Hát vette a legmélyebben belénk maródott, legzártabb, legteljesebb, legvilágosabb emlékképet, érted? De alkalmasint fogalma sem volt, hogy mi az számunkra, mi a jelentése. Mintha fabrikálni tudnánk egy szimmetriádot, és bedobnánk az óceánba, ismerve a szerkezetét, technológiáját, építőanyagát, csak éppen azt nem értenénk, mire való, mi a célja, mit jelent neki…

– Lehetséges – tűnődtem. – Igen, lehetséges. És ha így van, akkor talán nem is… talán nem is akart így megtiporni és összemorzsolni minket. Lehet. És pusztán akaratlanul…

Remegni kezdett a szám.

– Kelvin!

– Tudom, tudom. Igen. Semmi baj. Te jó fiú vagy. Ő is jó. Mindenki jó. De miért? Ezt magyarázd meg! Miért? Miért csináltad ezt? Mit mondtál neki?

– Az igazat.

– Igazat, igazat! De mit?

– Úgyis tudod. Gyere most be hozzám, megírjuk a jelentést. Gyere!

– Várj! Mit akarsz te voltaképpen? Csak nem akarsz itt maradni az Állomáson…?

– De igen. Itt maradok.

AZ ÖREG MIMOID

Ütem a nagy ablaknál, és néztem az óceánt. Nem volt semmi dolgom. A jelentés, amit öt napig írtunk, már hullámkötegként száguldott az űrben, valahol az Orion csillagkép táján. Mikor eléri a sötét porködöt, amely nyolc trillió köbmérföldet tölt be, s minden jelet és fénysugarat elnyel, rátalál a közvetítőlánc első állomására. Onnan, egyik rádióbójáról a másikig szökve, sok milliárd kilométeres ugrásokkal befut egy óriási ívet, míg az utolsó állomás, a precíziós műszerekkel zsúfolt fémtömb, elkapja hosszú pofájú irányantennájával, még egyszer összpontosítja, és újra kidobja az űrbe, a Föld irányába. Aztán telnek a hónapok, a Földről kilőtt hasonló energianyaláb, torzulásbarázdát húzva maga után a Tejútrendszer gravitációs terében, kozmikus felhőnek ütközik, átsiklik rajta, felfelerősödik a lassan hintázó bóják lánca mentén, s változatlan sebességgel száguld tovább a Solaris kettős napja felé.

Az óceán a magasan járó, vörös nap alatt feketébb volt, mint valaha. A szemhatár rozsdaszínű ködbe burkolózott, különösen párás nap volt, mintha az igen ritka és elképzelhetetlenül heves viharok egyike közelegne, amelyek évente csak néhányszor észlelhetők a bolygón. Nem alaptalan a feltevés, hogy egyetlen lakója maga irányítja az időjárást, és maga kelti ezeket a viharokat.

Hónapokig kell még kibámulni ezen az ablakon, nézni a magasból a fehér arany és a fáradt bíbor váltakozását, amely olykor egy-egy kitörő gejzírben, egy-egy szimmetriád ezüstös buborékában tükröződik, nyomon követni a szélben hajladozó, karcsú lengetegek vándorlását, félig elmállott, porladó mimoidokra bukkanni. Egy szép napon minden vizofon képernyője villogni kezd, s életre kel a régóta mozdulatlan elektronikus jelzőberendezés. Több százezer kilométerről érkező impulzus hozza működésbe: a fémkolosszus közeledését jelzi, amely fülsiketítő gravitorbúgással leszáll az óceán fölé. Az Ulysses lesz az, vagy a Prométheusz, vagy valamelyik másik nagy hosszújáratú cirkáló. Mikor az Állomás lapos tetejéről felmászom az akna létráján, megpillantom majd a fedélzeten sorakozó, zömök, fehér páncélos automatákat, amelyek mentesek az eredendő bűntől, és olyan ártatlanok, hogy teljesítenek minden parancsot, akár el is pusztítják önmagukat vagy az útjukban álló akadályt, ha ezt programozták be kristályokban rezgő memóriájukba. Aztán elindul a hajó, zajtalanul, mert gyorsabb a hangnál, basszusoktávokra tört dördüléseknek az óceánig terjedő kúpját hagyva maga mögött, és egy percig minden ember arcát felderíti a gondolat, hogy hazatérnek.

De nekem nincs hová hazatérnem. A Föld? Elképzeltem a zsúfolt, lármás nagyvárosokat, amelyekben elveszek, elsodródom, majdnem úgy, mintha megtettem volna, amit második vagy harmadik éjjel akartam, belevetni magam a vaksötétben lomhán hullámzó óceánba. Elmerülök az emberek tömegében. Hallgatag és figyelmes leszek, tehát megbecsült partner, lesz sok ismerősöm, sőt barátom, meg nők, talán még egyetlen nő is. Egy ideig kényszerítem magam, hogy mosolyogjak, köszönjek, fölkeljek, elvégezzem azt az ezernyi apró teendőt, amiből a földi élet áll, aztán már nem is érzem őket. Találok új érdeklődési területeket, új foglalatosságokat, de nem adom át magam nekik egészen. Semminek és senkinek, soha többé. És éjszaka talán majd arrafelé bámulok, ahol a sötét porfelhő fekete függönyként eltakarja a két nap fényét. Felidézek mindent, azt is, amin most töprengek, és picit fájdalmas, de inkább fölényes, elnéző mosollyal gondolok vissza őrültségemre és reményeimre. Egyáltalán nem tartom rosszabbnak ezt a jövendő magamat annál a Kelvinnél, aki mindenre kész volt a Kapcsolatnak nevezett ügyért. És senkinek sem lesz joga, hogy elítéljen.

Snaut lépett be a kabinba. Körülnézett, aztán rám pillantott. Felálltam, és az asztalhoz mentem.

– Akarsz valamit?

– Nincs semmi dolgod, igaz…? – kérdezte hunyorogva. – Adhatnék valamit, tudod, van egy-két számítás, bár nem éppen a legsürgősebbek…

– Köszönöm – mosolyogtam –, de fölösleges.

– Biztos vagy ebben? – firtatta, az ablakon kinézve.

– Biztos. Mindenfélén gondolkoztam, és…

– Jobban szeretném, ha nem gondolkoznál annyit.

– Ugyan, hiszen nem is tudod, miről van szó. Mondd csak… hiszel te Istenben?

Gyors pillantást vetett rám.

– Menj már! Ki hisz manapság… Nyugtalan volt a tekintete.

– Várj, nem ilyen egyszerű a dolog – magyaráztam szándékosan könnyed hangon. – Én nem a földi vallások hagyományos Istenéről beszélek. Persze, nem vagyok valláskutató, lehet, hogy semmi újat nem sütöttem ki, de nem tudod véletlenül, hittek-e valaha egy… gyarló istenben?

– Gyarlóban? – vonta fel a szemöldökét. – Hogy érted ezt? Bizonyos szempontból minden vallás istene gyarló volt, mert emberi tulajdonságokat aggattak rá, csak felnagyítva. Az Ótestamentum Istene például hajbókolásra és áldozatokra sóvárgó, más istenekre féltékeny zsarnok… A görög istenek is tele voltak emberi gyarlóságokkal, civakodások, családi perpatvarok…

– Nem – szakítottam félbe –, én olyan istenre gondolok, aki nem azért tökéletlen, mert együgyű emberek találták ki, hanem leglényegesebb, immanens tulajdonsága a tökéletlenség. Olyan isten, akinek mindentudása és mindenhatósága korlátolt, tévesen látja előre műveinek jövőjét, az általa elindított események olyan irányba fordulhatnak, amely őt magát is megrémíti. Ez egy… nyomorék isten, aki mindig túlságosan sokat markol, és erre mindig későn jön rá. Aki csak az órákat szerkesztette, nem az időt, amit mérnek. Rendszereket vagy gépezeteket fabrikált meghatározott célokra, de azok túlnőttek a célokon, és elárulták őket. És megteremtette a végtelenséget, de az nem hatalmának mércéje lett, aminek szánta, csak határtalan vereségének mértéke.

– Valamikor régen a manicheizmus… – kezdte habozva Snaut. Gyanakvó tartózkodása, mellyel az utóbbi időben kezelt, most feloldódott.

– De ennek semmi köze a jó és a rossz princípiumához – szakítottam rögtön félbe. – Ez az Isten nem létezik az anyagon kívül, és nem tud tőle szabadulni, csak szeretne…

– Ilyen vallást nem ismerek – mondta rövid hallgatás után. – Ilyenre sohasem volt szükség. Ha jól értelek, és attól tartok, így van, te valami fejlődő istenre gondolsz, aki az időben érik és növekszik, a hatalom egyre magasabb fokaira hág, és rádöbben hatalma tehetetlenségére? Ez a te istened olyan lény, aki számára az istenség kiúttalan helyzet, és mikor ezt megérti, kétségbeesik. No jó, de a kétségbeeső isten nem más, mint az ember, igaz? Szóval, az emberre gondolsz… Öregem, ez nemcsak filozófiának, de még misztikának is gyenge.

– Nem az emberre gondolok – makacskodtam. – Néhány vonása talán megfelel a te alkalmi definíciódnak, de csak azért, mert olyan hézagos. Az ember, a látszat ellenére, nem alkot magának célokat. Beleszületik egy korba, amely kész célok elé állítja, szolgálhatja őket, vagy fellázadhat ellenük, de a szolgálat vagy a lázadás tárgya kívülről adott. Hogy megismerhesse a célok keresésének teljes szabadságát, egyedül kellene lennie, ez pedig nem sikerülhet, mert ha nem emberek között nevelkedik, nem válhat emberré. Ez az én… valakim csak olyan lény lehet, akinek nincs többes száma, érted?

– Ó – mondta –, hogy rögtön rá nem jöttem…

És kimutatott az ablakon.

– Nem – tiltakoztam –, ő sem az. Legfeljebb mint olyan lény, aki fejlődése során elmulasztotta az istenné válás lehetőségét, mert túl hamar magába zárkózott. Ő csak remete, a Kozmosz remetéje, nem istene… Ő ismétli magát, Snaut, de az, akire én gondolok, ezt sohasem tenné. Talán éppen most keletkezik valahol, a Tejútrendszer valamelyik zugában, és ifjonti jókedvében hamarosan elkezd csillagokat oltogatni és újakat kigyújtani, egy idő múlva majd észrevesszük…

– Máris észrevettük – jegyezte meg fanyarul Snaut. – A nóvák és szupernóvák… szerinted az ő oltárának gyertyái?

– Ha te ilyen szó szerint akarod venni, amit mondok…

– No és, hátha éppen a Solaris a te istenbébid bölcsője – folytatta Snaut. Szeme körül, a vékony ráncokban egyre határozottabb mosoly bujkált. – Hátha éppen a te kétségbeeső istened csírája vagy palántája. Gyermeki ösztönei még jócskán felülmúlják értelmét, és mindaz, amit szolarisztikai könyvtáraink tartalmaznak, egy csecsemő rúgkapálásainak hosszú lajstroma…

– Mi meg egy darabig a játékszerei voltunk – tettem hozzá. – Hát igen, lehet. És tudod, milyen nagy eredményt értél el? Vadonatúj hipotézist alkottál a Solarisról, ez pedig nagy szó! Ráadásul olyat, mely rögtön megmagyarázza, miért nem sikerül kapcsolatot teremteni, miért nem érkezik válasz, miért bánt el velünk ilyen, enyhén szólva, sajátos módon: egy kisgyerek pszichikuma…

– Lemondok a szerzői jogról – dörmögte, az ablaknál állva. Sokáig bámultuk a fekete hullámokat. A keleti horizonton sápadt, hosszúkás foltocska bontakozott ki a ködből.

– Honnan szedted ezt a gyarló isten dolgot? – kérdezte hirtelen. Nem vette le szemét a csillogó végtelenről.

– Nem tudom. De nagyon, nagyon igaznak találtam, érted? Ez az egyetlen isten, akiben hajlandó volnék hinni. Akinek a szenvedése nem megváltás, nem üdvözít senkit, nem szolgál semmire, csak van.

– Egy mimoid… – jegyezte meg halkan, más hangon Snaut.

– Mit mondasz? Ja, igen. Már az előbb észrevettem. Nagyon öreg.

Mindketten a vörös ködben úszó horizontot néztük.

– Lemegyek – szóltam hirtelen. – Úgyse voltam még az Állomáson kívül, most itt az alkalom. Egy félóra múlva visszajövök…

– Micsoda? – meresztett nagy szemeket Snaut. – Le akarsz menni? Hová?

– Oda – mutattam a ködből előrémlő, testes foltra. Miért ne? A kis helikopterrel. Mégiscsak nevetséges volna, ha majd egyszer, a Földön, be kellene vallanom, hogy szolarista létemre sohasem tettem a lábam a Solarisra…

A szekrényhez sétáltam, és válogatni kezdtem a kezeslábasok között. Snaut némán figyelt, aztán kibökte:

– Nem tetszik ez nekem.

– Mi? – fordultam meg, az overallal a kezemben. Rég nem érzett izgalom fogott el. – Mi nem tetszik? Ki vele! Attól félsz, hogy… hülyeség! Szavamat adom, hogy nem. Eszem ágában sincs. Komolyan.

– Elkísérlek.

– Köszönöm, de inkább magam megyek. Tudod, nekem ez újdonság lesz, egészen új élmény – hadartam, mialatt bebújtam a kezeslábasba. Snaut mondott még valamit, de nem nagyon figyeltem oda, mert a szükséges holmikat keresgéltem.

Velem jött a repülőtérre. Segített kihúzni a gépet az állásból, és a rajtkorong közepére tolni. Mikor fölvettem a szkafandert, kitört:

– Jelent még neked valamit a becsületszó?

– Uramisten! Snaut, te még most is…? Jelent. És már szavamat adtam. Hol vannak a tartalékpalackok?

Nem szólt többet. Mikor magamra zártam az átlátszó kupolát, intettem neki. Bekapcsolta a liftet, amely lassan felvitt az Állomás tetejére. A motor berregni kezdett, a hármas légcsavar megpördült, s a gép valószínűtlenül könnyedén fölemelkedett, odalent hagyva az Állomás egyre kisebb, ezüst korongját.

Először voltam egyedül az óceán fölött; egészen más látványt nyújtott így, mint az ablakból. Talán azért is, mert alacsonyan repültem, alig negyven-ötven méterrel a hullámok fölött. Eddig csak tudtam, most először éreztem is, hogy a zsírosan fénylő dombok és mélyedések váltakozó sora nem úgy mozog, mint a tenger hullámai vagy a felhők, hanem mint egy állat. Olyan volt ez a mozgás, mint egy csupasz test izmainak nagyon lassú, folyamatos összehúzódása és elernyedése. A lomhán átforduló hullámok tetején vörös hab csillogott. Mikor visszakanyarodtam, hogy pontosan beálljak a rendkívül lassan sodródó mimoid-sziget irányába, éppen szembesütött a nap, véres villámokat szórt a domború üvegre, maga az óceán pedig tintakék lett sötét tűzpettyekkel.

Kört írtam le, de nem elég gyakorlottan, úgyhogy a légáramlás messzire sodort, s a mimoid mögém került: szabálytalan körvonalú, jókora, világos folt az óceánon. Elveszítette a ködtől kapott rózsás színét, sárgás lett, mint a száraz csont. Egy pillanatra eltűnt a szemem elől, helyette megpillantottam a távolban az Állomást. Hatalmas, régimódi zeppelinként lebegett, látszólag egész alacsonyan. Erősen figyelve megismételtem a manővert, a groteszk formájú meredek alakzat villámgyorsan nőtt. Úgy rémlett, nekimegyek legmagasabb, gumós nyúlványának, olyan hirtelen rántottam fel a gépet, hogy a hirtelen lassulástól megingott. Kár volt izgulni, a furcsa tornyok gömbölyű csúcsai mélyen alattam siklottak el. Beálltam az úszó sziget fölé, s lassan, méterről méterre csökkentettem a magasságot, míg a porladozó csúcsok a kabin fölé nem emelkedtek. A mimoid nem volt nagy: hossza talán háromnegyed mérföld, szélessége alig pár száz méter. Helyenként elkeskenyedett, ott nemsokára megreped. Nyilván egy sokkal nagyobb képződmény töredéke; solarisi mértékkel mérve csak repeszdarab, isten tudja, hány hetes vagy hónapos, apró maradvány.

Az erezett magaslatok között, egészen az óceánnál, fölfedeztem valami partfélét, húsz-harminc négyzetméteres, eléggé lejtős, de majdnem sima felületet, s oda tartottam a géppel. A leszállás nehezebbnek bizonyult, mint vártam, a légcsavar kis híján nekiütközött egy szemem láttára felmagasodó falnak, de azért sikerült. Rögtön leállítottam a motort, és hátralöktem az üvegtetőt. A szárnyon állva ellenőriztem, nem csúszhat-e be a gép az óceánba – alig húsz lépésnyire már hullámok nyaldosták a zegzugos partvonalat –, de a helikopter biztosan állt szétvetett talpain. Leugrottam a… „földre”. Amit az előbb – mikor a légcsavar majdnem beleütközött – falnak néztem, élére állított, óriási, hártyavékony csontlemez volt nagy lyukakkal és galériaszerű récékkel. A négy-öt emelet magas síkot több méter széles, rézsútos repedés osztotta ketté, át lehetett rajta látni, éppúgy, mint a szabálytalanul elszórt, nagy lyukakon. Felmásztam a fal legközelebbi, ferde hasadékához, megállapítottam, hogy a szkafander cipője jól tapad, s az öltözék egyáltalán nem nehezíti meg a mozgást; vagy négy emelet magasból az óceán fölött, a csontvázszerű táj felé fordulva, végre jól áttekinthettem az egész szigetet.

Bámulatosan hasonlított egy félig romba dőlt, ősi városhoz, valami sok száz éves, egzotikus marokkói településhez, amely földrengés vagy egyéb katasztrófa áldozata lett. Világosan láttam az utcák részben betemetett, omladékkal eltorlaszolt, görbe szurdokait: kanyargósan, meredeken futottak le a parthoz, amelyre ki-kicsapott a sűrű tajték. Följebb épen maradt bástyák, ovális várfalak magasodtak, a domború és homorú falak fekete nyílásai romos ablakoknak vagy lőréseknek rémlettek. Az egész szigetváros nehézkesen fél oldalra dőlt, mint egy süllyedő hajó, és vakon, értelmetlenül úszott az óceánon, nagyon lassan forogva, amiről a nap látszólagos mozgása tanúskodott. Az árnyékok lustán kúsztak a romok útvesztőjében, néha előbukkant egy napsugár, és odasütött, ahol én álltam. Még feljebb kapaszkodtam, bár ez már elég kockázatos volt: a fejem fölé kihajló, málladozó nyúlványokról vastag sugárban peregni kezdett a kavicsos törmelék, lezúdult, és gomolygó porfelhőbe burkolta a tekervényes sikátorokat és szurdokokat. Persze, a mimoid nem szikla, s a mészkőhöz való hasonlatossága nyomban eltűnik, ha egy darabot kézbe veszünk: sokkal könnyebb a habkőnél, üreges szerkezetű, ezért roppant levegős.

Már olyan magasan voltam, hogy éreztem a sziget mozgását: nemcsak úszott, amerre az óceán fekete izmainak lökései taszították, ki tudja, honnan és hová, hanem jobbra-balra himbálózott is; nagyon lassú ringását cuppogó nesz kísérte, amint a szürke és sárga tajték lecsurgott a sziget kibukkanó pereméről. Ingamozgása régen kezdődött, alighanem a születésekor, és azért maradt meg, mert a mimoid tömege óriási. Mikor kibámészkodtam magam széljárta kilátómból, óvatosan lemásztam, és – furcsa dolog – csak ekkor jöttem rá, hogy a mimoid egyáltalán nem érdekel, nem vele akartam találkozni, hanem az óceánnal.

Leültem az érdes, repedezett parton, tíz lépésnyire a helikoptertől. A fekete hullám lomhán felmászott a partra, szétterült, s ugyanakkor színtelenné fakult. Amikor visszahúzódott, remegő nyálkaszálak csurogtak le a sziget pereméről. Még lejjebb csúsztam, és belenyúltam a következő hullámba. Híven megismételte azt a jelenséget, amit az emberek majdnem száz éve tapasztaltak először: megtorpant, visszahúzódott, körülfolyta a kezemet, de sehol sem ért hozzá, úgyhogy kesztyűm és a hullám között vékony levegőréteg maradt. Konzisztenciája is rögtön megváltozott a kezem körül, folyékonyból szinte húsossá vált. Lassan fölemeltem a kezemet, a hullám, illetve annak vékony nyúlványa követte, s egyre áttetszőbb, piszkoszöld karmantyúval fogta körül. Felálltam, mert ülve már nem tudtam magasabbra nyújtózkodni. A kocsonyás szár megfeszült, mint a húr, de nem szakadt el. Maga a hullám laposan szétterült a parton a lábam körül, de nem érintette, mint valami furcsa lény, amely türelmesen várja a kísérlet végét. Mintha egy nyúlós virág nőtt volna ki az óceánból, és kelyhe körülvenné az ujjaimat, pontos, de sehol hozzá nem érő viaszlenyomatként. Hátraléptem. A rugalmas kocsány megremegett, és bizonytalanul himbálózva, szinte kelletlenül ereszkedett vissza. A hullám felduzzadt, magába fogadta, s eltűnt a part széle mögött. Addig ismételgettem ezt a játékot, míg az egyik hullám – pontosan úgy, mint száz évvel ezelőtt – közönyösen elhúzódott, mintha betelt volna az új tapasztalattal. Tudtam, hogy órákig kellene várnom, míg újra „kíváncsi lesz rám”. Leültem, akár az imént, de az elméletből jól ismert jelenség, amelyet most magam idéztem elő, egészen kicserélt. A valóságos élményt az elmélet nem tudta közvetíteni.

Ennek az élőlénynek sarjadzásában, növekedésében, terjeszkedésében, minden mozdulatában, külön-külön és együttvéve, úgy érzi az ember, valami óvatos, de nem ijedős naivitás nyilvánul meg: szenvedélyesen és gyorsan meg akar ismerni mindent, körül akarja fogni a váratlanul elébe került új formát, de félútról meg kell hátrálnia, nem léphet túl rejtélyes törvények szabta határain. Milyen fantasztikus kontraszt ez a fürge kíváncsiság az egész horizontot betöltő óriásban! Még sohasem éreztem ennyire roppant jelenlétét, erős és rendíthetetlen némaságát, egyenletes hullámlélegzését. Megrendülten néztem, soha nem ismert révületbe merülve, s ebben a mind intenzívebb megsemmisülésben eggyé váltam a folyékony, vak óriással, mintha a legcsekélyebb erőfeszítés nélkül, szavak nélkül, egyetlen gondolat nélkül mindent megbocsátanák neki.

Az elmúlt héten olyan józanul viselkedtem, hogy Snaut bizalmatlan pillantásai végül is megszűntek. Kifelé nyugodt voltam, de – bár ezt magam sem láttam tisztán – titokban vártam valamit. Mit? Hogy visszajön? Várhattam ezt? Mindegyikünk tudja, hogy hús-vér ember, anyagi lény, alá van vetve a fiziológia meg a fizika törvényeinek, és minden érzésünk együttes ereje sem harcolhat ezekkel a törvényekkel, csak gyűlölheti őket. A szerelmesek és a költők örök hite a halált is legyőző szerelem hatalmában, az évszázadokon át nyomunkban járó „finis vitae sed non amoris” – hazugság. Ám ez a hazugság csak hiábavaló, de nem nevetséges. Vagy legyünk az idő múlását mérő óra, amelyet hol szétszednek, hol újra összeraknak, s amelynek gépezetében, mikor az órás megindítja a fogaskerekeket, első kettyenésükkel járni kezd a szenvedés és a szerelem, tudva, hogy a kín óraművei vagyunk, és ez a kín annál gyötrőbb, minél komikusabbá teszi a sok ismétlődés? Ismételni az emberi létet, jól van, de úgy, mint a részeg az elcsépelt nótát, mindig újabb garast dobva a zeneszekrénybe? Egy pillanatig sem hittem, hogy a folyékony kolosszus, amely már emberek százait nyelte el, amellyel egész fajtám évtizedek óta hiába próbálja a legcsekélyebb kapcsolatot is létrehozni, amely tudtán kívül ringat itt, mint egy porszemet, megindulna két ember tragédiáján. De tetteinek mégiscsak volt valami célja. Igaz, ebben sem vagyok egészen biztos. Ám, ha elmegyek innét, végképp lemondok arról a talán csekély, talán csak a képzeletben létező lehetőségről, amit a jövő rejteget. Szóval, éveket töltsek azok között a bútorok és holmik között, amelyeket együtt érintettünk, abban a levegőben, amely még az ő lélegzetét őrzi? Miért? Azt remélem talán, hogy visszajön? Nem. De él bennem a várakozás, csupán ez maradt utána. Milyen beteljesülést, megcsúfoltatást, milyen gyötrelmeket várok még? Nem tudok semmit, de rendíthetetlenül hiszem, hogy a kegyetlen csodák ideje nem múlt el.

(Murányi Beatrix fordítása)

VISSZATÉRÉS

EGY

Semmit nem vittem magammal, még kabátot sem. Azt mondták, nem lesz rá szükség. Meghagyták a fekete pulóveremet: az még elmegy. Az ingemet meg kiharcoltam. Mondtam, majd csak lassacskán szokom le róla. A feljáróhoz érve, a hajó hasa alatt, ahol megálltunk a lökdösődő utasok között, Abs cinkos mosollyal nyújtotta a kezét:

– Csak óvatosan ám…

Észben tartottam ezt is. Ügyeltem, hogy az ujjait össze ne morzsoljam. Teljesen nyugodt voltam. Mondani akart még valamit. Ettől megkíméltem – sarkon fordultam, mintha nem venném észre, hogy szónoklatra készül, és fölmentem a lépcsőn. Bent a stewardess előrevezetett a fotelsorok között. Nem akartam külön fülkét. Eltűnődtem, szóltak-e neki rólam. A fotel nesztelenül szétnyílt. A lány megigazgatta a támlát, rám mosolygott, és elment. Leültem. Süppedősen puha párnák, mint mindenütt. Olyan magas támlák, hogy a többi utast alig látni. A tarkabarka női ruhákon már nem akadok fenn, de a férfiak láttán, balga módon, még mindig arra gyanakszom, hogy jelmezbálba mennek, és titkon él bennem a remény, hogy majd csak meglátok valahol egy pár normálisan öltözött embert – szánalmas, ósdi reflex. Gyorsan leültek az utasok, poggyászt senki sem hozott. Még táskát vagy holmi vásárfiát sem. A nők sem. Úgy rémlett, ők vannak többen. Előttem két mulatt lány ült borzas tollú papagájbundában, biztosan a madárviselet a divat. Távolabb egy házaspár, gyerekkel. A peronok és alagutak vakító szelenoforjai után, az utcák rikítóan fénylő növényzete után kellemesen hatott az alig derengő, homorú mennyezet. Kezemet a térdemre fektettem, mert zavart a tétlensége. Már mindenki leült. Nyolc sor szürke fotel, fenyőillatú fuvallat, elcsituló beszélgetések csendje. Vártam, hogy bejelentik az indulást, jelzőfények gyulladnak ki, felszólítanak, hogy csatoljuk be az öveket, de semmi sem történt. A mennyezeten homályos árnyak futottak hátrafelé, mintha papírból kivágott madarak sziluettjei suhannának fölöttünk. Mi a fenét akarhatnak ezekkel a madarakkal? – töprengtem, persze hiába. – Talán jelentenek valamit? Már belefásultam, hogy állandóan figyelnem kell, nehogy valamit rosszul csináljak. És így megy ez négy napja. Első perctől fogva. Folyton az események mögött kullogok, állandóan erőlködöm, hogy megértsem, amit mondanak, vagy ami történik. Ez az örökös feszültség már igencsak hasonlít a kétségbeeséshez. Biztos, hogy a többiek ugyanezt érzik, de sohasem beszéltünk róla, még magunk között sem. Inkább mókáztunk, hogy micsoda vasgyúrók vagyunk, mennyi fölös energia buzog bennünk. Persze, ami azt illeti, csakugyan vigyáznunk kellett – eleinte valahányszor fel akartam állni, a mennyezetig szökkentem, és bármit vettem a kezembe, olyan könnyűnek éreztem, mintha üres papírzacskó volna. De a testemen uralkodni gyorsan megtanultam. Már senkinek sem morzsolom össze az ujjait, amikor kezet fogunk. Ez egyszerű. És sajnos, a legkevésbé fontos.

Bal oldali szomszédom – zömök, barnára sült, túlságosan csillogó szemű férfi (talán kontaktlencsét visel) – egyszerre csak eltűnt: foteljának oldalfalai megnőttek és összezárultak, tojásdad gubót alkotva. Más utasok is ilyen fülkékbe, virágkehely-koporsókba bújtak. Vajon mit csinálnak odabent? De hát folyton hajmeresztő furcsaságokba ütközöm, és igyekszem minél kevesebbet bámészkodni, legalábbis amíg engem nem érint a dolog. Érdekes, hogy amikor viszont minket bámultak, megtudva, kik vagyunk, az nemigen zavart. Az elképedt pillantásokkal nem törődtem, pedig rögtön rájöttem, hogy csodálatnak nyoma sincs bennük. Inkább azokat utáltam, akik gondoskodtak rólunk – az Adapt munkatársait. Elsősorban persze Abs doktort, mert úgy bánt velem, mint orvos az abnormális betegével: megjátszva, hogy teljesen normálisnak tartja. Őszintén szólva, egész ügyesen színészkedett, de ha végképp kiesett a szerepéből, akkor áttért a tréfálkozásra. Torkig vagyok a közvetlen, joviális modorával. Ha megkérdezik azokat a bámész járókelőket (legalábbis én így gondoltam), mind azt mondta volna, hogy én vagy Olaf ugyanolyan emberek vagyunk, mint ők – nem annyira minket láttak különösnek, inkább a múltunkat: az a rendkívüli. Abs doktor ellenben, mint az Adapt minden munkatársa, jól tudta, hogy mi valóban mások vagyunk. És ez a másság nem kiemel, hanem csak gátol bennünket, gátol a mindennapi életben, a legegyszerűbb csevegésben – mit csevegés! –, még egy ajtó kinyitásában is, mert kilincsek már nem léteznek, mit tudom én, ötven vagy hatvan éve.

Váratlanul indultunk. A gravitáció hajszálnyit sem változott, a szigetelt utastérbe semmilyen hang nem hatolt be, a mennyezeten ugyanúgy suhantak az árnyak – talán a sokéves gyakorlat, a régi ösztön súgta meg egyszerre csak, hogy az űrben vagyunk, mert bizonyosság volt, nem feltételezés.

De máson járt az eszem, míg hátradőlve, kinyújtott lábbal, mozdulatlanul pihentem. Túl könnyen megengedték, hogy a saját fejem után menjek. Még Oswamm se tiltakozott túlságosan a döntésem ellen. Elsoroltak Absszal egypár bágyadt ellenérvet – én magam jobbakat tudnék kitalálni. Csak ahhoz ragaszkodtak, hogy ki-ki külön repüljön. Még azt sem vették zokon, hogy Olafot fellázítottam, pedig ha én nem erősködöm, ő még maradt volna. Szöget ütött a fejembe, hogy ilyen simán megy minden. Én bonyodalmakra számítottam, attól féltem, az utolsó pillanatban közbejön valami, és meghiúsul a tervem, de semmi sem történt, és lám, repülök. Még tizenöt perc, és véget ér ez az utolsó utazásom.

Amit kieszeltem, meg ahogyan előálltam, hogy korai távozásomat kiharcoljam, az szemlátomást nem lepte meg őket. Katalógusukban nyilván szerepel az ilyen reakció, a magamfajta nehéz fiúk szokásos viselkedési mintája, még sorszáma is van a pszichotechnikai táblázataikon. Megengedték, hogy elrepüljek – de miért? Mert tapasztalatból tudják, hogy úgysem boldogulok? De mibe bukhatnék bele, mikor egész „önálló” kalandom abból áll, hogy átrepülök az egyik pályaudvarról a másikra, ahol vár valaki a földi Adapttól, és az én dolgom mindössze annyi, hogy megtaláljam ezt az embert a megbeszélt helyen?

Valami történt. Emelt hangok ütötték meg a fülemet. Kihajoltam a fotelból. Néhány sorral előttem egy nő ellökte a stewardesst, aki most lassan, gépiesen hátrált a fotelok között, látszólag a lökéstől – pedig az nem volt ilyen erős –, a nő meg tovább kiabált: „Nem engedem! Nem tűröm, hogy ez hozzám érjen!” A kiabáló nő arcát nem láttam. A mellette ülő férfi megfogta a karját, csitítgatta. Mi volt ez a jelenet? A többi utas ügyet sem vetett rá. Megint belém sajdult, mint már oly sokszor, hogy milyen hihetetlenül idegen vagyok itt. Felnéztem a stewardessre, aki megállt mellettem, és ugyanúgy mosolygott, mint addig. Nem idegességét leplezte a kötelező udvariasság látszatmosolyával. Nem színlelte a nyugalmat, igazán nyugodt volt.

– Iszik valamit, uram? Prumot, extránt, morrt, cidrét?

Dallamos hang. Nemet intettem. Mondani akartam neki valami kedveset, de csak a szokványos kérdésre futotta:

– Mikor szállunk le?

– Hat perc múlva. Enne valamit? Nem kell sietnie. Maradhat a leszállás után is.

– Köszönöm, nem kérek.

Elment. Közvetlenül előttem, mintha cigaretta parazsával rajzolnák a levegőbe a másik fotel támlája elé, kigyulladt a STRATO felirat. Előredőltem, hogy megnézzem, hogyan csinálják ezt, és összerezzentem: fotelom támlája utánam hajolt, és rugalmasan a hátamhoz simult. Tudtam már, hogy a bútorok követik az ember minden mozdulatát, de folyton megfeledkeztem róla. Kellemetlen érzés – mintha minden moccanásomat lesne valaki. Vissza akartam dőlni, de úgy látszik, túl erélyesen. A fotel félreértett, és ággyá terült szét. Felugrottam. De buta vagyok! Igazán uralkodhatnék magamon. Végre leültem. A STRATO parázsbetűi megremegtek, és átalakultak: TERMINÁL. Semmi rázkódás, jelzés, sivítás. Egyáltalán semmi. Aztán távoli fanfár, mintha postakocsis trombitálna, az ülések közötti folyosók végénél kinyílt négy ovális ajtó, és tenger zúgásához hasonló, tompa zsongás áradt be az utastérbe, teljesen elnyelve a helyükről felkászálódó utasok hangját. Ülve maradtam, míg kiszálltak, sötét sziluettjük sorra eltűnt a kinti zöld, lila, bíborvörös fényben – valóságos álarcosbál. Már kiszállt mindenki. Felálltam. Gépiesen lehúzkodtam a pulóveremet. Félszegen éreztem magam így, üres kézzel. Hűvösebb levegő áradt be a nyitott ajtón. Hátranéztem. A stewardess a válaszfalnál állt, de nem támaszkodott a falnak. Arcán ugyanaz a kedves mosoly, előtte csak az üres fotelok, amelyek most lassan összetekeredtek, becsukódtak, mint húsos szirmú virágok, egyik gyorsabban, másik kicsit lassabban – ez volt az egyetlen mozgás az ovális ajtókon beáramló, mindent betöltő, tompa morajban, amely a nyílt tengert juttatta eszembe. „Nem tűröm, hogy ez hozzám érjen!” Hirtelen valami rosszat fedeztem fel a mosolyában.

– Viszontlátásra – köszöntem el tőle.

– Szolgálatára.

Nem gondoltam végig, mit jelent, hogy egy fiatal, csinos nő ilyen furcsán búcsúzik, mert akkorra már kihajoltam az ajtón. Lépcsőfokot keresett a lábam, de lépcső nem volt. Méteres rés tátongott a hajó fémtörzse és a peron széle között. Váratlanul ért ez a csapda, egyensúlyomat veszítve sután előreugrottam, de már a levegőben megfogott egy lentről áramló, láthatatlan erő, átrepített a rés fölött, és puhán talpra állított a peron rugalmas, fehér burkolatán. Ostoba képet vághattam közben – vidám pillantások fogadtak, legalábbis én úgy éreztem, hát gyorsan megfordultam, és elindultam a peronon. A mély medencében pihenő hajótest és a peron között egyre szélesedett a rés, az utasokat nem védte korlát a lezuhanástól. Akaratlanul is a mélységhez óvakodtam, és megint éreztem a láthatatlan, rugalmas erőt: nem enged lelépni a fehér partról. Meg akartam keresni, honnan jöhet a különös erő, de akkor hirtelen ráébredtem: a Földön vagyok.

Utasok özönlöttek végig a peronon, elsodortak, meglöktek, mentem a tömeggel együtt. Beletelt néhány percbe, míg felmérhettem, milyen óriási ez a csarnok. Vagy nem is csarnok? Falak sehol: fent a magasban csillogva szétrobbanó, hihetetlen, fehér szárnyak, köztük az oszlopok nem anyagból vannak, hanem valami szédítő, örvénylő mozgásból. Talán víznél sűrűbb folyadék óriási szökőkútjai, belülről megvilágítva színes reflektorokkal? Nem. Akkor talán függőleges üvegalagutak, amelyekben járművek elmosódó sorai suhannak? Már semmit sem tudtam. Folyton lökdösött, taszigált a csörtető emberáradat, próbáltam kikeveredni valami néptelen helyre, de olyan itt nem volt. Fejjel magasabb lévén a többieknél, láttam, hogyan távolodik kiürült rakétánk – de nem, mi úsztunk előre, az egész peronnal együtt. Reflektorok lezúduló fényében szikrázott, villódzott a nyüzsgő tömeg. Most a sík járda, amelyen összezsúfolódtunk, emelkedni kezdett, és már messze alattunk láttam a kettős fehér sávokat, tele utasokkal, meg a feketén ásító réseket a mozdulatlan hajótestek mellett – mert tucatjával álltak ott olyan űrhajók, mint a miénk –, a mozgó peron elkanyarodott, felgyorsult, besiklott a felső szintek alá. A sebességtől remegő, tojásdad árnyak süvítettek el fölöttünk, szelük felborzolta hajunkat, jelzőfényük tűzcsóvája végigsöpört rajtunk – mintha viadukt volna az a felső szint, de mégse lehet viadukt, mert pillérje nincsen. Aztán a mi járdánk osztódni kezdett, elágazott láthatatlan varratai mentén; az én sávom termeken haladt át, amelyekben utasok álltak, üldögéltek fel-felvillanó fények gyűrűjében, mintha színes tűzijátékkal szórakoznának.

Azt se tudtam, merre nézzek. Az előttem álló férfi pelyhes bundája fémesen, opálosan csillogott a fényben. Karon fogta skarlátvörösbe öltözött hölgyét. A hölgy ruháján hatalmas pávaszemek hunyorogtak. Nem csak a fény játszott rajtuk, valóban hol kinyíltak, hol becsukódtak azok a szemek. Tovább gyorsult a járdánk, amelyen mögöttük álltam tucatnyi más utassal együtt. Tejüveg falak közé siklottunk, itt-ott színes, kivilágított üzletsorok nyíltak, átlátszó tetejüket sok száz láb taposta a fölöttük lévő emeleten. A mindent betöltő zsibongás hol szétfolyt, hol összeszűkült, amikor az emberi hangok és a nekem érthetetlen, nekik világos hangjelzések ezrei kívül rekedtek nem tudni, hová vezető utazásunk újabb alagútján. Távolabb nem tudom, milyen járművek fénycsíkjai cikáztak, talán repülőgépek, mert néha ferdén fölfelé száguldottak, vagy csavarmenetben zúdultak lefelé, úgyhogy ösztönösen a zuhanás szörnyű robajára vártam; nem láttam ugyanis semmiféle vezetéket, sínt, amin függővasutak járhatnának. Amikor a száguldozás féktelen vihara legalább egy pillanatra szünetelt, fenségesen lassú, óriási tányérok tűntek fel mögötte: az utasokkal megrakott, lebegő kompok más-más irányba úsztak, kikerülték egymást, emelkedtek, és a csalóka távlat néha úgy mutatta, mintha egymásba hatolnának. Tekintetem sehol sem talált nyugvópontra, mert az egész környezet csupa mozgásból, változásból épült, sőt még az is, amit először szárnyas mennyezetnek hittem, csak függő emeletek sora volt, amely most újabb, magasabb szinteknek adta át a helyét. Egyszerre csak erős, bíbor fény öntötte el a tér minden zugát, az alattunk tátongó mélységeket, az emberek arcát. Áthatolt az üvegtetőkön, a rejtélyes oszlopokon, visszaverődött az ezüstös síkokról – mintha atomtűz gyúlt volna ki messze, valahol a sok mérföldes épület szívében. A szüntelenül villogó neonok zöldje piszkosszürkére fakult, a parabolaívek tejfehérje rózsaszínű lett. Katasztrófát jósolt ez a vörhenyes levegő, legalábbis én így éreztem, de senki ügyet sem vetett rá, és még azt sem tudnám megmondani, mikor szűnt meg a rőt fény.

Járdánk mentén örvénylő, zöld körök tűntek fel, mintha neonkarikák lebegnének a levegőben. Ekkor sokan átszálltak a mellénk simuló átjárókon más mozgójárdákra vagy mozgólépcsőkre; láttam, hogy az anyagtalan, zöld karikákon könnyedén át lehet sétálni.

Tovább utaztam a fehér mozgójárdán, jó darabig tanácstalanul álldogáltam rajta, de aztán eszembe jutott, hogy hátha már elhagytuk a pályaudvart, és ez a hajlított üvegből formált, már-már felrepülő, hihetetlen táj maga a város. Az a másik, ahonnan én elindultam, már nem létezik, csak az emlékeimben.

– Bocsánat – érintettem meg a bundás férfi vállát –, hol vagyunk…?

Mind a ketten felpillantottak rám. Arcukra kiült a meghökkenés. Halványan reméltem, hogy csak a magas termetem miatt.

– A polidukton – mondta a férfi. – Mi az átja?

Nem értettem.

– Szóval… még a pályaudvaron vagyunk?

– Hát persze… – válaszolta némi szünet után.

– És… hol a Belső Kör?

– Azt már elhagyta. Dupláznia kell.

– Jobb lesz a meridi raszt – javasolta a nő. Úgy rémlett, ruhájának minden szeme gyanakodva bámul.

– Raszt…? – szajkóztam tanácstalanul.

– Ott, látja? – mutatta.

A felénk úszó zöld karikán túl fekete-ezüst csíkos dombocska látszott, mint valami furára mázolt, oldalán fekvő űrhajó. Megköszöntem, és leléptem a mozgójárdáról, nyilván rossz helyen, mert a lábam kiszaladt alólam. Sikerült talpon maradnom, de közben megpördültem, és most nem tudtam, merre menjek. Törtem a fejem, mit csináljak. Az átszállósáv már jócskán elhagyta azt a fekete-ezüst dombocskát, nem is tudtam megtalálni. Legtöbb útitársam átlépett egy emelkedő járdára, hát követtem őket. Óriási lángbetűk tűntek fel a levegőben: DUKT CENTR – kétoldalt a többi betűt nem tudtam kivenni, túlságosan nagyok voltak. Nesztelenül felsiklottunk egy jó kilométeres peronra, ahonnan éppen most indult egy orsóforma űrhajó, s emelkedőben megmutatta fénypettyes hasát. Vagy talán az a bálnaszerű valami a peron, és én most egy „raszton” vagyok? Megkérdezni nem volt kitől, mert senki sem maradt ott. Eltévedtem, az egyszer már biztos. „Peronom” egy részén lapos tetejű, elöl nyitott építmények voltak. Közelebb lépve gyengén megvilágított, alacsony rekeszeket láttam, bennük fekete gépek sorai. Autóknak néztem őket. De amikor a két legközelebbi elősiklott, és mielőtt még hátraugorhattam volna, villámgyorsan elsuhant és tovatűnt a távoli parabolaívek között, láttam, hogy nincs se kerekük, se ablakuk vagy ajtajuk – csak áramvonalas, óriási fekete cseppek. Autók, vagy sem, gondoltam, ez mindenesetre nyilván parkolóhely. Talán éppen a rasztoké? Legjobb lesz, ha megvárom, míg jön valaki, és vele tartok, vagy legalább megtudok tőle valamit. Peronom enyhén emelkedett, mint valami képtelen repülőgép szárnya, de jönni nem jött senki, csak a fekete gépek suhantak ki egyenként vagy csoportosan fémodújukból, és elszáguldottak, mindig ugyanabba az irányba. Kimentem a peron szélére, míg meg nem éreztem újból azt a láthatatlan, rugalmas biztonsági erőt. Csakugyan a levegőben lebegett a peron, semmi alá nem támasztotta. Felnézve láttam, hogy sok hasonló peron lebeg a semmiben mozdulatlanul, kikapcsolt, nagy reflektorokkal; másutt égtek a fények, hajók érkeztek. De nem űrhajók, még csak nem is olyan rakéták, mint amilyennel a Lunáról jöttem.

Sokáig álldogáltam, aztán észrevettem, hogy a következő csarnokfélék fala előtt – vagy csak az itteniek tükörképei? – izzó betűk vonulnak lassan a levegőben: SOAMO SOAMO SOAMO, szünet, kék villanás, aztán NEONAX NEONAX NEONAX, talán állomások neve, talán árureklám. Fogalmam sem volt róla.

Legfőbb ideje, hogy megtaláljam azt a pasast – gondoltam, hát sarkon fordultam, megkerestem a visszafelé ereszkedő járdát, és lementem vele. Kiderült, hogy ez nem az a szint, sőt nem is az a csarnok, ahonnan feljöttem: óriási oszlop itt egy szál se. Persze, lehet, hogy elköltöztek valahová – itt bármi lehetséges.

Szökőkútból viszont volt egész erdőre való. Távolabb megláttam egy fehérrózsaszín termet, tele nőkkel. Mentemben önkéntelenül belenyúltam az egyik világító szökőkút vízsugarába, talán azért, mert jólesett olyasmire találni, ami legalább egy kicsit ismerős. De nem éreztem semmit, a szökőkútban nem víz spriccelt. Hamarosan úgy rémlett, virágillatot érzek. Megszagoltam a kezem. Úgy illatozott, mint ezer pipereszappan. Ösztönösen megtörölgettem a nadrágomban. Már ott álltam a terem előtt, bent az a sok nő, csupa nő. Nem toalettek előterének látszott, de hát ki tudja. Megkérdezni nem akartam, inkább visszafordultam. Egy fiatalember – ruhája, mint a ráfolyt és megdermedt higany, vállban tömött (vagy inkább habos), derékban szűk –, a szökőkút medencéjéhez támaszkodó szőke lánnyal beszélgetett. A lány egészen egyszerű, világos ruhát viselt, ettől máris bizakodni kezdtem. Halványrózsaszín virágcsokrot tartott a kezében, arcát a virágokba temette, szeme a fiúra mosolygott. Az utolsó pillanatban, mikor már ott álltam előttük, és éppen meg akartam szólalni, észrevettem, hogy a lány eszi a virágot – és torkomon akadt a szó. Vidáman rágcsálta a finom szirmokat. Felpillantott rám. Elkerekedett a szeme. De ehhez már hozzászoktam. Megkérdeztem, hol van a Belső Kör.

A fiú mintha elképedt, sőt haragudott volna, hogy édes kettősüket valaki megzavarja. Úgy látszik, bakot lőttem. Előbb felnézett rám, aztán végigmért, mintha azt remélné, gólyalábon járok, attól vagyok ilyen magas. Szólni nem szólt semmit.

– Ott, ni! – kiáltotta a lány. – A véká raszt, azzal kell mennie, még eléri, csak siessen!

Elügettem arrafelé, amerre mutatta, bár hogy hová, azt nem tudtam – hiszen még mindig fogalmam sem volt, milyen az a nyavalyás raszt –, tíz lépés után megláttam egy magasból leereszkedő ezüst tölcsért, ami nem más volt, mint a korábban úgy megcsodált, óriás oszlopok egyikének talpa – szóval repülő oszlopok? Az emberek mindenfelől odasiettek, egyszer csak összeütköztem valakivel. Én meg se tántorodtam, csak álltam földbe gyökerezett lábbal, mert a másik, egy narancssárga bundás, zömök férfi, elvágódott, és hihetetlen dolog történt vele: bundája a szemem láttára elhervadt, összetöppedt, mint a kilyukasztott léggömb! Döbbenten álltam fölötte, még bocsánatkérést sem tudtam kinyögni. Feltápászkodott, lapos pillantást vetett rám, de nem szólt semmit. Hátat fordított, és peckesen továbbment, valamit matatva a mellén – s a bundája megint dúsan, fényesen ragyogott, régi pompájában…

Felszállóhelyemen már egy lélek sem volt. E kalandom után úgy döntöttem, nem keresek én már semmiféle rasztot, Belső Kört, duktot, átot, inkább megpróbálok valahogy kivergődni a pályaudvarról. Eddigi tapasztalataim elvették a kedvemet a kérdezősködéstől, hát elindultam találomra felfelé a mozgójárdán egy ferde kék nyíl irányába. Testem könnyedén átszelte a levegőben izzó két feliratot: VÁROSI GYŰRŰK. Elég zsúfolt mozgólépcsőnél lyukadtam ki. A következő emelet alapszíne tompán erezett barna volt, arany felkiáltójelekkel. A boltozatok és a homorú falak egybefolytak. Mennyezet nélküli folyosók, fent valamiféle világító pelyhek. Úgy rémlett, lakott területhez közeledem, gigászi szállodahallok rendszeréhez hasonlított a környezet – kis ablakok, a falak mentén nikkelcsövek, fülkékben ülő tisztviselők; talán pénzváltóhelyek, vagy postahivatalok? Továbbmentem. Már szinte biztosra vettem, hogy errefelé nem találok kijáratot (ahhoz túl sokáig jöttem felfelé a mozgólépcsőn), valahol a pályaudvar légterében lehetek, de mégsem változtattam az irányon. Hirtelen egy üres csarnokba kerültem – málnaszínű burkolat szikrázó csillagokkal, ajtósorok. A legközelebbi ajtó félig nyitva. Bekukkantottam. Szemben egy magas, vállas férfi éppen ugyanezt tette. Én magam a tükörfalban. Kinyitottam az ajtót. Porcelán, ezüstös csövek, nikkel. Toalettek.

Kis híján fölnevettem, de végső soron inkább ostobán éreztem magam. Gyorsan visszafordultam, másik folyosó, lefelé haladó tejfehér sávok. A mozgólépcső korlátja puha, meleg, nem számoltam az emeleteket, egyre több ember, meg-megállnak a falból kinövő, zománcozott dobozoknál, ujjukkal megérintik, valami a kezükbe pottyan, zsebre teszik, továbbmennek. Nem is tudom, miért utánoztam az előttem haladó, laza ibolyaszín ruhás férfit; billentyű ujjhegynyi mélyedéssel, megnyomom, áttetsző, tarka, melegnek tűnő csövecske hullik a markomba. Megrázom, nézem, tabletták? Nem. Dugó? Nincs rajta se dugó, se más, ami lezárná. Mire való? Mit csináltak vele a többiek? Zsebre vágták. Az automata felirata: LARGAN. Csak álltam ott, aztán meglöktek. És hirtelen úgy éreztem, majom vagyok, amelynek töltőtollat vagy öngyújtót adtak a kezébe; egy pillanatra vak düh fogott el. Fogamat összeszorítva, hunyorogva, kissé meggörnyedve besoroltam a járókelők áradatába. A folyosó kiszélesedett, teremmé vált. Lángbetűk: REAL AMMO REAL AMMO.

A siető tömeg feje fölött, messziről, megláttam egy ablakot. Az elsőt, amióta ideértem. Óriási panorámaablak volt.

Mintha elém tárulna minden éjszakai égbolt, egymásra vetítve. A láthatár izzó ködéig terek színes galaktikái, spirális fények csokrai, reszkető fények a felhőkarcolók fölött, utcák: fénylő rózsafüzérek kúsznak, akár a bogarak, fölöttük, a falakon neonkavargás, tollcsokréták és villámok, tűzkarikák, villogó repülőgépek és palackok, toronycsúcsok jelzőfényének vörös virágai, reklámok gépiesen erőszakos, felizzó napjai és vérpatakjai. Csak álltam ott és bámultam, bár hallottam magam mögött a sok száz láb egyenletes dobogását. Egyszer csak eltűnt a város, és megjelent egy hatalmas, háromméteres arc.

– Összeállítást láttak a hetvenes évek híradóiból Régi fővárosok című sorozatunkban. A transztel most a kozmolita stúdióba kapcsol…

Szinte menekültem. Nem ablak volt. Valami televízió. Gyorsabban lépkedtem. Kicsit megizzadtam.

Lefelé. Gyorsabban. Fények arany négyzetei. Bent egész tömeg, habzó poharak, majdnem fekete ital, nem sör, mert méregzölden csillog, és fiatalok, fiúk-lányok, összeölelkezve, hatan, nyolcan, elállják az egész folyosót, szembejönnek, el kell engedniük egymás kezét, hogy átjussak. Elránt valami. Nem is tudom, mikor léptem a mozgójárdára. Csodálkozó szempár suhan el mellettem, egészen közelről – szép, sötét hajú lány, foszforos fémként csillogó valamiben. A kelme rásimul: mintha meztelen volna. Fehér, sárga arcok, néhány magas fekete férfi, de nálam senki sem magasabb. Félreállnak előlem. Fent, domború üvegek mögött, elmosódott árnyak suhannak, láthatatlan zenekarok muzsikálnak, itt meg ez a furcsa promenád, sötét sikátorokban – fej nélküli nők, a vállukon világító pehelyhab, csak hajlékony nyakuk fehérlik ki belőle, mint virág különös szára, hajukon fény porzik – világító púder? A szűk sikátor groteszk, mozgó, hullámzó szobrok közé vezet; a kétoldalt emelkedő, széles utcaféle zeng a nevetéstől, jól mulatnak, mi lehet ilyen mulatságos – a szobrok?

Óriási figurák a reflektorok fénykévéjében; rubinvörös és aranyló, méznél sűrűbb fény ömlik róluk, színe szokatlanul élénk. Kábán, hunyorogva gyalogoltam tovább, meg-meglöktek. Meredek, zöld sétaút, groteszk pavilonok, a pagodákhoz kis hidak vezetnek, sok kis vendéglő, sült húsok erős, tolakodó szaga, gázlángocskák sorai az ablakok mögött, üvegcsörömpölés, ismétlődő, fémes, érthetetlen hangok. A tömeg, amely idesodort, összeütközött a szembejövőkkel, aztán megritkult, mindenki beszállt egy teljesen nyitott, nagy kocsiba, nem is nyitott, hanem átlátszó, mintha üvegből öntötték volna, még az üléseket is, de azért puhák. Valahogy én is besodródtam – és elindultunk. Robogott a kocsi, az emberek igyekeztek túlkiabálni a hangszórót, amely egyre hajtogatta: „Meridionál szint, Meridionál szint, át Spiro, Blekk, Frosom felé”, az egész kocsi szinte felolvadt, úgy átjárták a fénykévék, falain áttörtek a lángoló színek, parabolaívek, fehér peronok, „Forteran, Forteran, át a Galeára, át a külső rasztokra, Makra” – mormolta a hangszóró, a kocsi megállt, aztán továbbszáguldott, és izgalmas dolgot fedeztem föl: nem érzem a fékezést, se a gyorsulást, mintha a tehetetlenség megszűnt volna. Hogy lehet az? Ellenőriztem, kissé behajtott térddel, három további állomáson. A kanyarokban sem éreztem semmit. Az utasok kiszálltak, beszálltak, az elülső peronon egy nő állt a kutyájával, még sohasem láttam ilyen kutyát, óriási, gömbfejű, nagyon csúnya állat. Nyugodt, dióbarna szemében visszatükröződtek a hátrafelé suhanó fényfüzérek, kicsinyítve. RAMBRENT RAMBRENT. Fehér és kékes fénycsövek sűrű villogása, kristályos fényű lépcsők, fekete oromzatok, a villogás lassan elcsitult, a kocsi megállt. Kiszálltam, és földbe gyökerezett a lábam. A megálló amfiteátrum formájú, mélyített korongja fölött a már jól ismert, sokszintes szerkezet magaslott: még mindig a pályaudvaron vagyok, ugyanabban a gigászi csarnokban, a lendületes, fehér síkok között, csak egy másik helyen. A tökéletes mértani formájú amfiteátrum széle felé indultam – a kocsi már továbbsuhant –, és újabb meglepetés ért: nem lent vagyok, ahogyan hittem, hanem éppen, hogy fent. Jó negyven méterrel alattam siklanak a mozgójárdák, vitorláznak a peronok ezüsttányérjai. Közöttük hosszú testek úsznak nesztelenül, emberek bújnak ki belőlük csapóajtók sorain át, mintha ezek a szörnyek, ezek a krómozott halak rendszeres távolságokban fekete és tarka ikracsomókat raknának le. Fent pedig, valahol messze, a távolságtól homályosan, arany szöveg siklik lassan, mintha láthatatlan kötél húzná:

GLENA ROON MA MIMORF REÁLFELVÉTELRŐL TISZTELEG KERX POLITER RAPPER EMLÉKÉNEK AZ ORATÓRIUMBAN. A TERMINÁL HÍRLAP JELENTI: MA AMMONLEEBEN PETIFARGUE SIKERREL SZISZTOLIZÁLTA AZ ELSŐ ENZOMOT. A JELES GRAVISTA HANGJÁT HUSZONHÉT ÓRAKOR KÖZVETÍTJÜK. ARRAKER FÖLÉNYE. ARRAKER MEGISMÉTELTE SIKERÉT MINT AZ IDÉNY ELSŐ OBLIVÁTJA A TRANSVAAL STADIONBAN.

Továbbmentem. Szóval, még az időszámítás is megváltozott. A hatalmas betűk úgy siklottak a fejek tengere fölött, mintha lángoló kötéltáncosok futkosnának, fényükben fel-felszikrázott a ruhák fémes kelméje. Gépiesen lépkedtem, és valami tovább mondogatta bennem: hát még az időt sem hagyták békén. Ez szíven ütött. Nem is láttam, merre járok. Csak egyet akartam: kijutni innen, kikeveredni ebből a pokoli pályaudvarból, szabad ég alá kerülni, ki a szabadba, hogy lássam a csillagokat, érezzem a szelet.

Megnyúlt fények sugárútja vonzott magához; a kőboltozatra itt alabástromba zárt, éles lángocska rajzolta a TELETRANS TELEPORT TELETHON feliratot, a csúcsíves ajtón át (de valahogy lehetetlen, kiforgatott ív volt, mint egy rakétaorr negatívja) dermedt aranyparázs falú terembe jutottam. A falmélyedésekben sok száz fülke. Az emberek beszaladtak, kirohantak, letépett szalagokat dobáltak a földre, de nem távírószalagot, hanem valami más papírt, belepréselt pontocskákkal, a többiek pedig nyugodtan letaposták a foszlányokat. Ki akartam menni innen, egy sötét fülkébe tévedtem, és mire kihátráltam volna, zümmögés, villanás, talán vaku, s a fémkeretes résből, akár egy postaládából, kettéhajtott, fényes papírlap csusszant ki. Fölvettem, szétnyitottam. Emberi fej bukkant elő, nyitva felejtett, kissé legörbülő szájjal, s hunyorítva nézett rám: én vagyok az! Összehajtottam a papírt, és a plasztikus látomás eltűnt. Lassan felhajtottam az ív szélét, semmi, szétnyitottam, megint előbukkant, mintha kiugrana valahonnét az a bamba képű, lebegő, levágott fej. Nézegettem egy darabig az arcomat – mi ez, háromdimenziós fénykép? Zsebre tettem a papírt, és kimentem. Arany pokol záporozott az emberek fejére, tüzes magmából volt a mennyezet, nem valódiból, bár igazi lángokat okádott, de föl se pillantott senki, csak rohangáltak az ügyeik után egyik fülkéből a másikba. Zöld betűk ugráltak a háttérben, számoszlopok siklottak lefelé keskeny képernyőkön, más fülkéken ajtó helyett redőny, amely villámgyorsan felgördül, ha odalép valaki. És végre megtaláltam a kijáratot.

Görbe folyosó, lejtős padlóval, mint a színházakban, stilizált kagylók a falon, fent INFOR INFOR INFOR felirat fut körbe vég nélkül.

A Lunán láttam először infort, és művirágnak néztem.

Odaléptem a halványzöld kehelyhez. Még meg sem szólaltam, máris várakozóan hajolt felém.

– Merre juthatok ki? – kérdeztem kissé zavarodottan.

– Hová? – szólt azonnal egy meleg alt.

– A városba.

– Melyik kerületbe?

– Mindegy.

– Melyik szintre?

– Mindegy, ki akarok jutni a pályaudvarról!

– Meridionál, rasztok: százhatos, száztizenhetes, nulla nyolcas, nulla kettes. Tridukt, AF, AG, AC szint, mitoszszinti körjárat tizenkettes és tizenhatos, nadirszint minden déli irányban. Központi szinten suhanok, piros helyi, fehér helyközi A, B és V. Röpök szintje, közvetlen járatok, minden molép hármastól felfelé… – sorolta dallamosan a női hang.

Kedvem lett volna kitépni a falból a mikrofont, amely oly előzékenyen hajlik az arcom elé. Faképnél hagytam. Hülye! Hülye! – zakatolt bennem minden lépésnél. EX EX EX EX – hajtogatta a magasban sikló, citromsárga köddel keretezett felirat. Talán exit? Kijárat?

Óriási felirat. EXOTAL. Hirtelen megcsapott a szél – erős, meleg szél, csak úgy lobogott tőle a nadrágszáram. Végre kijutottam a szabadba. De az éjszaka feketeségét messzire űzte a tengernyi fény. Hatalmas étterem – a más-más színben derengő asztallapok kicsit kísértetiesen, alulról világítják meg az árnyékfoltos arcokat. Alacsony fotelok, zölden habzó fekete ital a poharakban, a lampionok apró szikrákat szórnak, nem is szikrák, inkább szentjánosbogarak vagy izzó lepkerajok. A fények káosza kioltotta a csillagokat. Ha felnéztem, csak a fekete űrt láttam. Mégis, akármilyen furcsa, ez a vak jelenléte most megvigasztalt. Álltam, nézelődtem. Valaki elment mellettem, s hozzám ért egy pillanatra. Átható, mégis könnyű parfümillat csapott meg, a fiatalok bementek, a lány a fiúhoz fordult, vállát és mellét pehelyfelhő takarta, átölelték egymást, táncoltak. Legalább még táncolnak – gondoltam. – Ez is valami. Néhány lépés után a sápadt higanyfényű táncparkett fölemelkedett a táncoló párokkal, csak bíborvörös árnyékuk úszkált lent a lassan forgó korong alatt; a korongot nem tartotta semmi, tengelye sem volt, csak forgott a levegőben a zene ütemére. Besétáltam az asztalok közé. A puha műanyagpadló egyszer csak véget ért. Érdes kőlapot éreztem a talpam alatt, átléptem egy fényfüggönyön, és sziklabarlangba kerültem. Cseppkövekből épült gótikus templomhajók, tíz vagy ötven, gyöngyfényű ásványok erezik a barlangok falát, bent emberek ülnek, lábukat a mélység fölé lógatva, térdük között gyertyaláng lobog, odalent föld alatti tó néma, fekete vizében tükröződik a sziklafal. Más vendégek lent a tavon a primitív tutajokon heverésznek, mind egy irányba nézve. Leereszkedtem a tóhoz, most már én is láttam a homokos túlsó parton a táncosnőt. Meztelennek tűnt, de testének fehérsége nem volt természetes. Apró, imbolygó léptekkel leszaladt a vízhez, s amikor meglátta a tükörképét, hirtelen széttárta karját, s lehajtotta fejét – ezzel végződött a tánca, de senki sem tapsolt. A táncosnő néhány másodpercig mozdulatlan maradt, aztán lassan elindult, körbesétált a szabálytalan partvonal mentén. Harminclépésnyire lehetett tőlem, amikor történt vele valami. Az imént még láttam mosolygó, kimerült arcát, aztán hirtelen, mintha valami eltakarná, egész alakja megremegett, és eltűnt.

– Plávét parancsol? – szólalt meg mögöttem egy udvarias hang. Hátranéztem, senki, csak egy áramvonalas asztalka ügetett oda nevetséges, görbe lábacskáin; ahogy mozgott, oldaltálcáin remegtek a pohársorok, tele habzó itallal. Egyik karja udvariasan felém nyújtotta az italt, a másik már a tányérért nyúlt, amely homorú kis paletta, kerek nyílással az ujjnak – a középső üveglap mögött megvillant az automata tranzisztoros szíve.

Kikerültem a hódolattal nyúlkáló rovarlábakat, csemegéire nem tartottam igényt. Összeszorított szájjal rohantam ki a műbarlangból, mintha valami érthetetlen sérelem ért volna. Átvágtam a széles teraszon, az asztalkák kígyózó sorai között, a lampionok alatt. Hullott rám a széteső, kihunyó fekete, arany szentjánosbogarak súlytalan pora. A terasz szélénél, amelyet régi, talán zuzmótól sárgás kövekkel raktak ki, végre igazi szél fújt, tiszta, hűvös. Szabad asztal állt mellettem. Félszegen leültem, háttal a vendégeknek, és kibámultam az éjszakába. Alattam teljes sötétség, formátlan és meglepő, csak a peremén, messze, nagyon messze pislákoltak imbolygó fénypontok, furán bizonytalanul, mintha nem villany lenne. Még távolabb fények hideg, vékony tőrei döftek az éjszakába, nem tudtam, házak vagy oszlopok, azt hittem volna, reflektorok fénykévéi, csakhogy finom hálózat kötötte össze őket – mintha a földön álló, felhőkig érő üveghengert látnék, benne váltakozó homorú és domború lencsékkel. Hihetetlenül magas oszlopok lehettek, fénypára lebegett körülöttük, hol narancssárga, hol majdnem fehér, lüktető derengés. Ennyi volt az egész, így festett a város. Keresgéltem az utcákat, találgattam, hol lehetnek, de alattam csak a holtnak látszó sötétség terpeszkedett mindenfelé, még egy árva szikra sem villant fel sehol.

– Hav…? – mondta valaki, biztosan nem is először, de eddig nem vettem magamra. Mire odafordultam volna, a fotel megtette helyettem. Húsz év körüli lány állt ott, valami rátapadó kékségben, a vállát és mellét fedő sötétkék pehelyhab lefelé egyre átlátszóbb. Keskeny, szép hasa mint egy lélegző fémszobor. Füle ki sem látszik a nagy, fényes ékszer mögül, bizonytalanul mosolygó kis szája kifestve, s orrlyukait is kirúzsozta belül – már láttam, hogy a legtöbb nő így festi magát. Két kézzel a szemközti fotel támlájára támaszkodott.

– Mi bajod, hav? – mondta. Leült.

Úgy láttam, kicsit becsípett.

– Unalmas itt – közölte némi szünet után. – Nem igaz? Elzúgunk, hav?

– Én nem vagyok hav… – kezdtem. Az asztalra könyökölt, félig telt pohara fölött lengette a kezét, ujjaira tekert aranyláncocskája beleért az italába. Egyre közelebb hajolt. Éreztem a leheletét. Ha részeg, nem alkoholtól.

– Ne már! – mondta. – Hav vagy. Muszáj. Mindenki hav. No, akarod? Zúgunk?

Ha legalább tudnám, mit jelent ez.

– Jó – hagytam rá.

Felállt. Én is feltápászkodtam a rémesen alacsony fotelból.

– Hogy csinálod ezt? – kérdezte.

– Mit?

A lábamra nézett.

– Azt hittem, lábujjhegyen állsz…

Szótlanul elmosolyodtam. Odajött, karon fogott, és megint elámult.

– Mit viselsz ott?

– Hol, itt? Semmit.

– Dalolsz – mondta, és könnyedén maga után húzott. Átvágtunk az asztalok között, én meg tanakodtam, mit jelent a „dalolsz” – talán „hazudsz”?

Sötétzöld falhoz vezetett, egy violinkulcshoz hasonló fényjel felé. Mikor odaértünk, a fal szétnyílt. Forró légáramlat csapott meg.

Keskeny, ezüstös mozgólépcső vitt lefelé. Egymás mellett álltunk. A lány a vállamig sem ért. Cicafeje volt, kékesen csillogó fekete haja, profilja talán túlságosan éles, de szép. Csak azok a skarlátvörös orrlyukak… Keskeny keze jól megmarkolt, zöld körmei belemélyedtek vastag pulóverembe. Akaratlanul elmosolyodtam egy picit, amikor eszembe jutott, hol járt mostanáig ez a pulóver, és milyen kevés köze volt női ujjakhoz. A lüktető fényű – hol rózsás, hol kárminvörös –, kerek boltozat alól kiléptünk az utcára. Illetve, csak hittem, hogy utca, de fölöttünk a sötétség percenként kivilágosodott, mintha éppen hajnalodna. Távolabb hosszúkás, alacsony árnyak suhantak, autószerűek, de már tudtam, hogy nincsenek autók. Nyilván valami más. Ha egyedül vagyok, azt a széles utat választottam volna, mert távolabb a CENTRUM felirat világított, de biztosan úgysem a város centrumát jelenti. Inkább hagytam, hogy a lány vezessen. Akárhogyan is végződik ez a kaland, végre van valakim, aki útba igazíthat. Eszembe jutott a szerencsétlen fickó, aki most, három órával az érkezésem után nyilván engem keres a pályaudvar-város minden inforával – és ezúttal már nem is haragudtam rá.

Elmentünk néhány üres vendéglő vagy üzlet előtt, a kirakatokban a bábuk újra meg újra eljátszották ugyanazt a jelenetet. Szívesen megálltam volna, hogy megnézzem, de a lány szaporán lépkedett kopogós kis szandáljában, aztán meglátott egy ki-kipiruló, viccesen száját nyalogató neonarcot, és felkiáltott:

– Nézd, bonzi! Nem akarsz egy bonzit?

– Te akarsz? – kérdeztem.

– Hát, én szúrnám!

Bementünk a csillogó kis terembe. Mennyezet helyett lángocskák hosszú sorai, mintha gázlángok lennének. Meleg áradt felülről, talán csakugyan gázlángok. A falakban kis fülkék, asztalkával. Mikor odaléptünk az egyikhez, kétoldalt ülések bújtak ki a falból; előbb csak fejletlen rügyecskék, aztán szétlapultak, homorúvá merevedtek. Leültünk egymással szemben, a lány két ujjal megkoccintotta az asztal fémlapját. A falból nikkelmancs ugrott elő, egy-egy tányérkát tett elénk, és két villámgyors mozdulattal fehéres masszát adagolt rájuk, amely felhabzott, megbarnult és megszilárdult, közben maga a tányér is sötétebb lett. A lány ekkor összetekerte, mint a palacsintát – szóval, nem is tányér –, és beleharapott.

– Nahát – mondta teli szájjal –, nem is tudtam, milyen éhes vagyok!

Követtem a példáját. Ízben a bonzi semmire sem hasonlított, amit valaha ettem. Ropogott a fogam alatt, mint a frissen sült zsemle, de rögtön omlósán szétolvadt a nyelvemen; barna töltelékét jó csípősre fűszerezték. Szeretni fogom a bonzit, gondoltam magamban.

– Még egyet? – kérdeztem, mikor a lány megette. Mosolyogva rázta a fejét. Kimenet egy pillanatra megállt, két kezét a csempézett falmélyedésbe dugta – felzümmögött valami. Utánoztam. Csiklandó szélvész áramlott az ujjaimra; mikor kihúztam a kezem, száraz és tiszta volt. Aztán felfelé vitt bennünket egy széles mozgólépcső. Nem tudtam, még mindig a pályaudvaron vagyunk-e, de inkább nem kérdezősködtem. Kis fülkébe léptünk – bent félhomály volt, úgy rémlett, felettünk vonatok robognak, mert remegett a padló. Egy pillanatra sötét lett, mélyen alattunk nehéz sóhaj, mintha valami fémszörnyeteg fújná ki tüdejéből a levegőt, világos lett, a lány meglökte az ajtót. Ez talán már igazán az utca. Sehol senki. Alacsony, nyírott bokrok szegélyezték a járdát; kicsit messzebb a lapos, fekete gépek sűrű sora, a sötétségből előbukkant egy ember, az egyik gép mögé hajolt – nem láttam, hogy kinyitná, egyszerűen eltűnt, a gép pedig olyan lendülettel vágódott ki a helyéről, hogy utasának össze kellett volna lapulnia. Házakat nem láttam, csak a matt fémcsíkokkal burkolt, tükörsima úttestet. A kereszteződéseknél a burkolat fölött narancssárga és vörös fénykévék mozogtak, kicsit olyanok, mint a katonai fényszórók sugara.

– Hova zúgjunk? – kérdezte a lány. Most is belém karolt. Lassabban lépkedett. Vörös fénykéve suhant át az arcán.

– Ahová akarod.

– Akkor menjünk hozzám. Nem érdemes suhanózni. Közel van.

Elindultunk. Házak sehol, és a bokrok sötétje mögül süvítő szél mintha mezőkről jönne. Itt, a pályaudvarnál, a város kellős közepén? Furcsa. Enyhe virágillatot hozott, mohón szívtam be. Madármeggy? Nem, valami más.

Aztán mozgójárdára léptünk; álltunk rajta, különös pár, fények pásztáztak, néha jármű suhant el, fekete fémtömb, se ablaka, se kereke, se lámpája, csak száguld vakon, hihetetlen sebességgel. Azok a mozgó fénykévék a föld fölött lebegő, keskeny, vízszintes résekből csaptak ki. Nem tudtam rájönni, van-e közük a forgalomhoz, a járművek irányításához.

A láthatatlan égen, fent a magasban néha gyászos süvítés csapott át. A lány egyszer csak lelépett a mozgójárdáról, de rögtön átszállt egy meredeken fölfelé tartó másikra. Hirtelen valahova magasra kerültem. Fél percig tarthatott a légi utazás, és illatos virágokkal benőtt kis balkonfélén végződött, mintha egy sötét ház teraszára vagy erkélyére hozott volna fel a falhoz állított emelőszalag. A lány bement a loggiába, és most, hogy szemem hozzászokott a sötétséghez, már kivehettem a környékbeli házak nagy, fekete, ablaktalan tömegeit. Kihaltnak tűntek, mert nemcsak sötétek, hanem némák voltak – semmi hang sem hallatszott az utcán átsuhanó gépek surrogásán kívül. Furcsállottam ezt a nyilván szándékos elsötétítést, a fényreklámok teljes hiányát a pályaudvar neonorgiája után, de tanakodásra nem sok időm maradt. – Gyere már, hol vagy? – suttogta a lány. Csak arca halvány foltját láttam. Megérintette az ajtót, kifelé nyílt, és lágyan elindult velünk a padló – itt egy lépést se lehet tenni, gondoltam, csoda, hogy még van lábuk; gyatra kis irónia volt, csak nem bírtam már, hogy órák óta egymást követik a meglepetések, és valószerűtlennek érzek mindent, ami történik velem.

Nagy előtér vagy folyosó következett, széles, majdnem sötét – csak a sarkokat jelezte halványan derengő festékcsík. A legsötétebb helyen a lány megint az ajtó fémlapjára tette a kezét, aztán bement. Hunyorogva nézelődtem; a fényárban úszó hall majdnem üres volt, a lány a következő ajtóhoz lépett – mikor véletlenül megérintettem a falat, hirtelen szétnyílt, mögötte fémpalackok sorakoztak. Hátrahőköltem meglepetésemben.

– Ne ijesztgesd a szekrényeimet – szólt vissza a lány a másik szobából.

Utánamentem.

A bútorok üvegöntvénynek látszottak, kis fotelok, alacsony kanapé, apró székek – az áttetsző anyagban szentjánosbogarak rajai keringtek lassan, hol szétszóródtak, hol patakokba sűrűsödtek, mintha rózsásan villogó, halványzöld vér keringene a bútorokban.

– Miért nem ülsz le?

A lány a szoba másik végében állt. A fotel szétnyílt, hogy befogadjon. Ezt utáltam. Az üveg persze nem üveg – olyan érzés, mintha légpárnákon ülnék, és ha lenézek, a hajlott, vastag bútorlapon át homályosan látszik a padló.

Bejövet először azt hittem, szemben üvegfal van, mögötte másik szobában emberek nyüzsögnek, talán vendégsereg, csak az emberek valahogy túlságosan nagyok – hirtelen rájöttem, hogy televíziós képernyő az egész fal. A hangot levették; most ültömből hatalmas női arcot láttam, mintha egy sötét bőrű óriásnő lesne be az ablakon át a szobába. A szája mozgott, beszélt, fülét takaró, pajzs nagyságú ékszerei csillogtak-villogtak.

Kényelmesebben elhelyezkedtem a fotelban. A lány végigsimított a csípőjén – karcsú teste azúrkék fémszobor –, és figyelmesen méregetett. Nem tűnt már részegnek. Talán akkor is csak képzeltem.

– Hogy hívnak? – kérdezte.

– Bregg. Hal Bregg. És téged?

– Nais. Hány éves vagy?

Érdekesen kezdi, gondoltam. De nyilván ez most a szokás.

– Negyven. Miért?

– Csak úgy. Azt hittem, száz.

Elvigyorodtam.

– Lehetek száz is, ha óhajtod.

Csak az a vicc, hogy pontosan így van, gondoltam.

– Mit adhatok? – kérdezte.

– Italt? Köszönöm, nem kérek.

– Ahogy akarod.

A falhoz lépett, kis bárszekrény nyílt ki, de nem láttam, mi van benne. Tálcát hozott poharakkal és két palackkal. Kissé megnyomva a palackot, tejnek látszó italt töltött a poharamba.

– Köszönöm, de én nem kérek… – tiltakoztam.

– Hiszen semmit sem adok – csodálkozott Nais.

Látván, hogy megint bakot lőttem, bár nem tudtam, miért, csak dünnyögtem valamit, és a pohárért nyúltam. Magának a másik palackból töltött. Színtelen, olajos itala felül enyhén pezsgett, közben sötétebb lett, talán a levegő hatására. Nais leült, és poharát ajkához emelve, lazán megkérdezte:

– Ki vagy te?

– Hav – feleltem. Kézbe vettem poharamat, mintha nézegetni akarnám, a tejnek semmi szaga nem volt. Nem kóstoltam meg.

– Nem, komolyan – mondta. – Azt hitted, vakozok? Ne már! Csak havuli volt. A hatosommal voltam, vágod, de plére ment. Tök pára, meg minden… Éppen el akartam húzni, mikor odaültél.

Valamennyit azért felfogtam belőle: biztos véletlenül az ő asztalához ültem, amíg ő nem volt ott, talán táncolt? Diplomatikusan hallgattam.

– Tudod, messziről olyan voltál, olyan… – nem találta a szót.

– Szolid? – segítettem. Megrebbent a szeme. Fémhártya van a szemhéján is? Nem, biztosan csak festék. Fölemelte a fejét.

– Az mit jelent?

– Hát… hogy is mondjam… bizalomgerjesztő…

– Fura szöveged van. Honnan jöttél?

– Messziről.

– Mars?

– Messzebb.

– Repülsz?

– Repültem.

– És most?

– Semmi. Visszajöttem.

– De fogsz még repülni?

– Nem tudom. Nem hinném.

Akadozott a beszélgetés – úgy rémlett, kicsit bánja már, hogy egyből idehívott, hát gondoltam, megkönnyíteni a dolgát.

– No, akkor én megyek – mondtam, kezemben az érintetlen itallal.

– Miért? – csodálkozott.

– Azt gondoltam, hogy… nem bánnád.

– Ne már – mondta –, hát azt hiszed… nem, dehogy! Miért nem iszol?

– Iszom.

Mégiscsak tej. Késő este, ilyen körülmények között! Annyira csodálkoztam, hogy ő is észrevette.

– Mi baj, nem ízlik?

– Ez a… tej… – makogtam. Szörnyen bárgyú képet vághattam.

– Micsoda? Miféle tej? Ez berit…

Felsóhajtottam.

– Figyelj, Nais… én most elmegyek. Igazán. Jobb lesz.

– Akkor minek ittál? – kérdezte.

Némán meredtem rá. Nem is a nyelv változott meg olyan nagyon – csak én nem értek semmit. Egyáltalán semmit. Ők változtak meg.

– Ahogy akarod – mondta végül. – Én nem tartóztatlak. De hát ez így…

Zavarba jött. Kiitta limonádéját – így neveztem magamban a habzó italt –, én meg újra megkukultam. Hú, de nehéz ügy!

– Mesélj magadról – javasoltam végül. – Van kedved?

– Jó. De aztán te is elmondod…?

– El.

– Rufira járok, másodév. Az utóbbi időben kicsit lazáztam, dobtam a difót, és… hát, így. A hatosom ciki. Úgy igazából, hát… nincs is senkim. Fura…

– Mi?

– Hogy nincs…

Újabb homály. Kiről beszél? Kije nincs? Szülei? Szeretője? Ismerősei? Mégiscsak igaza volt Absnak, hogy nyolc hónapi Adapt nélkül nem boldogulok. De most még kevésbé akartam visszakullogni az óvodájukba, mint eddig.

– És most mi legyen? – kérdeztem, és ha már kezemben a pohár, megint kortyoltam egyet a tejből. Nais elkerekedett szemmel bámult. Ajka megrezzent, mintha gúnyos kis mosolyt fojtana el. Kiitta poharát, aztán a vállát fedő pehelyhabhoz nyúlt, és széttépte – nem kigombolta, nem levetette, hanem széttépte, és foszlányait eldobta, mint a szemetet.

– Végül is, alig ismerjük egymást – mondta. Valahogy fesztelenebb lett. Mosolygott. Néha nagyon szép volt, főleg, amikor összehúzta a szemét, és alsó ajkát lebiggyesztve, kivillantotta fogait. Volt az arcában valami egyiptomias. Egyiptomi macska. Haja éjfekete, s amikor letépte a válláról meg a dekoltázsáról azt a pehelyhabot, láttam, hogy egyáltalán nem is olyan sovány, mint gondoltam. De miért tépte…? Jelent ez valamit?

– Azt ígérted, te is mesélsz magadról – pillantott rám a pohara fölött.

– Igen – feleltem, és lámpaláz fogott el, mintha ki tudja, mi függne a szavaimtól. – Én pilóta vagyok… voltam. Legutóbb… de ne ijedj meg!

– Nem. Csak folytasd!

Csillogó szeme figyelmesen függött rajtam.

– Legutóbb százhuszonhét évvel ezelőtt jártam itt. Akkor harmincéves voltam. Az expedíció… szóval, űrhajós pilóta voltam, és a Fomalhautra repültünk. Az huszonhárom fényévnyire van. Földi idő szerint, oda-vissza, százhuszonhét évig tartott az út, fedélzeti idő szerint tíz évig. Négy napja érkeztünk vissza… A Prométheusz, a hajóm, a Lunán maradt. Én ma jöttem onnan. Ennyi az egész.

Csak nézett. Nem szólt semmit. Ajka megrezzent, szétnyílt, összezárult. Mi csillog a szemében? Elképedés? Csodálat? Riadalom?

– Miért nem szólsz semmit? – kérdeztem. Megköszörültem a torkom.

– Akkor… akkor te igazából hány éves vagy?

Kényszeredetten vigyorogtam.

– Mit jelent az, hogy igazából? A biológiai korom negyven év, a földi órák szerint százötvenhét éves vagyok…

Hosszú csend, és hirtelen:

– Voltak ott nők?

– Várj egy kicsit – mondtam. – Van valami innivalód?

– Hogy érted?

– Valami mérgező, tudod. Erős. Alkohol… azt már nem isznak?

– Nagyon ritkán… – susogta, mint aki közben másra gondol. Kezeit lassan leengedte, megérintve kék fémruháját.

– Igyál… talán angehent, jó lesz? Persze, te nem tudod, mi az..

– Nem. Nem tudom – feleltem hirtelen támadt daccal.

Nais a bárhoz lépett, és hasas kis üveggel tért vissza. Töltött nekem. Volt az italban alkohol – nem sok –, s volt valami más is, furcsa, kesernyés ízű.

– Ne haragudj – mondtam, felhajtottam az italt, és újra töltöttem magamnak.

– Nem haragszom. Nem válaszoltál, talán nem akarsz?

– Miért ne? Megmondhatom. Összesen huszonhárman voltunk, két űrhajón. A másik az Ulysses. Mindegyiken öt pilóta, a többi tudós. Nő nem volt köztünk.

– Miért?

– A gyerekek miatt – magyaráztam. – Ilyen űrhajókon nem lehet gyereket nevelni, de még ha lehetne is, senki sem akarna. Harmincévesnél fiatalabb személy nem repülhet. El kell végezni két szakot, aztán négy év gyakorlat, az tizenkét év. Szóval… a harmincéves nőknek rendszerint már gyerekük van. Meg aztán… akadtak más szempontok is.

– És te? – kérdezte.

– Én egyedül voltam. Nőtleneket választottak. Persze, önkénteseket.

– Szóval, te menni akartál…

– Igen. Természetesen.

– És nem…

Elharapta. Tudtam, mit akart mondani. Hallgattam.

– Furcsa lehet… így visszatérni… – tűnődött halkan, szinte suttogva. Összerezzent. Hirtelen rám nézett, elpirult.

– Figyelj, amit az előbb mondtam, az csak vicc volt, nehogy azt hidd…

– A száz év?

– Csak úgy hülyéskedtem, érted, nem azért, mintha…

– Hagyd abba – dünnyögtem. – Még egypárszor bocsánatot kérsz, és tényleg százévesnek érzem magam.

Elhallgatott. Erővel elfordítottam róla a tekintetemet. Szemben, az üvegen túli, nem létező szobában óriási férfifej énekelt némán. Láttam az erőfeszítéstől remegő, vörös torkát, a hallhatatlan ritmusra mozgó, fénylő arcát.

– Most mihez kezdesz? – kérdezte halkan Nais.

– Nem tudom. Még nem tudom.

– Nincs semmi terved?

– Nincs. Van egy kis… amolyan prémiumom, érted. Az egész időért. Induláskor bankba tették a nevemre… azt se tudom, mennyi. Semmit se tudok. Mondd, mi az a Ruf?

– A Rufi? – javított ki. – Hát… főiskola, difózni tanulunk, persze, nem nagy szám, de ha sikerülne bejutni a reálhoz…

– Na várj… tulajdonképpen mit csinálsz?

– Hát difózok, nem tudod, mi az?

– Nem.

– Hogy is mondjam… hát egyszerűen ruhákat csinálunk, egyáltalán mindenféle divatholmit…

– Szabás-varrás?

– Az mi?

– Varrsz valamit?

– Nem értem.

– Magasságos fekete és kék ég! Ruhákat tervezel?

– Hát… bizonyos értelemben igen. Nem tervezem, hanem csinálom…

Feladtam.

– És mi az a reál?

Most aztán végképp ledöbbent. Először nézett rám úgy, mint valami földön kívüli lényre.

– A reál, az… a reál… – dadogta tehetetlenül. – Olyan… olyan történetek, amit néznek…

– Ez? – mutattam az üvegfalra.

– Á, dehogy, az vízió…

– Akkor micsoda? Mozi? Színház?

– Nem. Színház, azt tudom, mi… az régebben volt. Tudom: ott igazi színészek játszottak. A reál nem igazi, de ugyanolyan, nem is lehet megkülönböztetni. Talán csak ha belemenne az ember, közéjük…

– Belemenne?

Az óriási fej a szemét forgatta, jobbra-balra dőlve méregetett, fintorokat vágott, mintha remekül mulatna kis jelenetünkön.

– Figyelj, Nais – mordultam fel –, én most vagy elmegyek, mert nagyon késő van, vagy pedig…

– Jobb szeretném az utóbbit.

– Hiszen nem is tudod, mit akarok mondani.

– Akkor mondjad.

– Jó. Mindenfélét szeretnék kérdezni tőled. A legfontosabb dolgokról már tudok egyet-mást; négy napig okítottak az Adaptban, a Lunán. De az csak a nagyja. Mit szoktatok csinálni, amikor nem dolgoztok?

– Rengeteg mindent lehet csinálni – mondta Nais. – Lehet például utazgatni, igazán vagy muttal. Lehet szórakozni, reálba járni, táncolni, tereózni, sportolni, úszni, repülni… mindent, amit csak akarsz.

– Mi az a mut?

– Kicsit olyan, mint a reál, de mindent meg is tudsz fogni. Járhatsz például a hegyekben, vagy akárhol… majd meglátod, ezt nem lehet elmesélni. De ha jól sejtem, nem erre vagy kíváncsi…

– Jól sejted. Mi a helyzet… a nők és férfiak között?

Megrebbent a szeme.

– Hát, gondolom, ugyanaz, mint mindig. Mi változhatott volna?

– Minden. Amikor én elrepültem, már ne haragudj, egy magadfajta lány nem hívott volna meg éjnek idején a lakására.

– Nem? De miért?

– Hát, mert az bizonyos dolgot jelentett.

Nais hallgatott egy kicsit.

– És honnan tudod, hogy nem jelent?

Mulatott rajta, milyen arcot vágtam. Ránéztem, akkor elkomolyodott.

– De Nais… hát hogy van ez… – dadogtam. – Jön egy vadidegen pasi, és…

Hallgatott.

– Miért nem válaszolsz?

– Mert te nem érted az egészet. Nem tudom, hogyan mondjam el. Nézd, ebben igazán nincs semmi…

– Aha. Nincs benne semmi – morogtam. Nem bírtam ülve maradni. Felálltam. Majdnem felrepített a lendület, mert nem figyeltem oda. Nais összerezzent.

– Bocsánat – dünnyögtem, aztán csak járkáltam fel-alá. Az üveg mögött park zöldellt reggeli napsütésben. A sétaúton, rózsaszín levelű fák között, három fiú ballagott páncélként ragyogó ingben.

– Házasság létezik?

– Hát persze.

– Semmit sem értek! Magyarázd el! Mondd el! Meglátsz egy férfit, aki tetszik, és csak úgy ismeretlenül, rögtön…

– Mit kell ezen elmondani? – kérdezte bosszúsan. – Miért, akkor, a te idődben a lány be sem engedhetett a szobájába egy férfit?

– Dehogynem, persze, akár… olyan szándékkal is, de nem öt perccel az után, hogy meglátta…

– Hanem hány perccel?

Ránéztem. Komolyan kérdezte. No persze, honnan tudhatná. Vállat vontam.

– Nem az időről van szó, hanem… hanem hogy először valamit észrevesz benne, megismeri, megkedveli, együtt járnak…

– Várj csak – szakított félbe. – Úgy látom, te félreérted az egészet. Hiszen beritet kaptál!

– Micsodát? Ja, azt a tejet? Na és?

– Mi az, hogy na és? Hát… hát a te idődben… nem volt berit?

Felkacagott, s az oldalát fogta nevettében. Hirtelen abbahagyta, rám nézett, és fülig pirult.

– Szóval, te azt hitted… azt hitted, hogy én… na, ne már!!!

Leültem. Remegtek az ujjaim, ösztönösen cigarettát vettem elő a zsebemből, rágyújtottam. Nais tágra nyitott szemmel bámult.

– Ez mi?

– Cigaretta. Miért… ti nem dohányoztok?

– Még sose láttam… szóval ilyen a cigaretta? Hogy bírod így beszívni a füstöt? Na mindegy, inkább arról beszéljünk, ami fontosabb. A berit, az nem tej. Én nem tudom, miből van, de idegennek mindig beritet ad az ember.

– Idegen férfinak?

– Igen.

– És az mire jó?

– Arra, hogy akkor rendesen viselkedik. Nem tud másképp. Nézd… talán egy biológus majd elmagyarázza neked.

– Ördög vigye a biológust. Szóval az a férfi, akinek beritet adtál, semmire se képes?

– Hát persze.

– És ha nem akarja meginni?

– Olyan nincs. Az lehetetlen. Megáll az ész.

– Hiszen nem kényszerítheted – próbálkoztam türelmesen.

– Mondjuk, egy őrült talán nem inná meg… – latolgatta Nais. – De én ilyen esetről még nem hallottam, soha.

– Mert így szokás?

– Most mit mondjak? Azért nem jársz meztelenül, mert felöltözve szokás járni, nem igaz?

– Értelek. Hát, ha jól meggondoljuk… igaz. De a strandon le lehet vetkőzni.

– Meztelenre? – csillant fel a szeme.

– Nem. Fürdőruhára. Ámbár voltak olyanok, az én időmben, nudistáknak hívták őket…

– Tudom. Nem, az más. Már azt hittem, ti mind…

– Nem. Szóval ez, hogy beritet isznak… olyan, mint felöltözve járni? Olyan magától értetődő?

– Igen. Ha… kettesben van az ember.

– No és azután?

– Mit azután?

– És másodszorra?

Égnek állt a hajam ettől az idióta párbeszédtől, de valahogy csak meg kellett tudnom.

– Szóval később? Hát, az attól függ. Van, akinek mindig beritet adnak…

– Miért nem mindjárt nadragulyát? – tört ki belőlem.

– Az micsoda?

– Semmi, semmi. Na és ha a lány megy fel a fiúhoz, akkor mi van?

– Akkor otthon issza meg a pasi.

Már szinte szánakozva nézett rám. De nem adtam fel.

– És ha nincs neki?

– Beritje? Hogyne lenne?

– Mondjuk, elfogyott. Vagy… azt hazudja, hogy nincs.

Felkacagott.

– De hát… te azt hitted, itt tartom az összes palackot, a lakásban?

– Nem? Hát hol?

– Én nem is tudom, honnan jönnek. Volt a te idődben vízvezeték?

– Volt – dörmögtem komoran. Naná, a patakból szürcsöltük a vizet! Egyenesen a fáról ugrottam be az űrhajóba. Kicsit füstölögtem magamban, aztán lehiggadtam, végtére mit tehet az egészről Nais.

– Na látod! És tudtad, honnan folyik oda a víz, mielőtt…

– Értem, ne is folytasd. Jól van. Szóval, ez amolyan biztonsági szer? Nagyon furcsa.

– Szerintem egyáltalán nem furcsa – közölte. – Mi az a fehér izé rajtad, a pulóver alatt?

– Ing.

– Az mi?

– Nem láttál még inget?! Hát, hát… ruhadarab. Nejlonból van. Feltűrtem a pulóver ujját, megmutattam.

– Érdekes – mondta.

– Szokás dolga… – motyogtam tanácstalanul. Persze, mondták az Adaptnál, hogy ne öltözzek úgy, mint száz évvel ezelőtt; nem hallgattam rájuk. De igaza van a lánynak – nekem a berit a furcsa, neki az ing. Végül is, inget hordani nem volt kötelező, mégis mindenki hordta. Nyilván ugyanígy van a berittel.

– Meddig hat a berit? – kérdeztem.

Kicsit elpirult.

– De sietős vagy. Még semmi se olyan biztos.

– Nem gondoltam semmi rosszra – védekeztem. – Csak tudni szeretném… Miért nézel így? Mi bajod? Nais!

Lassan felállt, a fotelja mögé húzódott.

– Mit is mondtál, mikor mentél el? Százhúsz éve?

– Százhuszonhét. Miért?

– De ugye, előtte téged… betrizáltak?

– Mit csináltak?!

– Nem betrizáltak?!

– Hiszen azt se tudom, mi az. Nais… de hát mi ütött beléd?

– Nem… szóval, nem – suttogta. – Különben tudnál róla…

Oda akartam menni hozzá. Fölemelte a kezét.

– Ne gyere közelebb! Ne! Ne! Könyörgök! Egészen a falig hátrált.

– Hiszen te mondtad, hogy a berit… jó, jó, leülök. No, ülök már, nem látod? Nyugodj meg! Mi van azzal a betri… micsodával? Egyáltalán mi az?

– Nem tudom pontosan. De mindenkit betrizálnak. A születése után.

– És az mit jelent?

– Azt hiszem, a vérébe juttatnak valamit.

– Mindenkinek?

– Igen. Éppen ez az, hogy anélkül… a berit sem hat. Ne mozdulj!

– Jaj, ne légy már nevetséges!

Elnyomtam a cigarettámat.

– Nem vagyok én vadállat… Ne is haragudj, de… meg vagytok ti húzatva, én úgy látom! Ez a berit… hát! ez tisztára olyan, mintha minden embert bilincsbe vernétek, mert hátha valaki tolvaj. Gondold meg… egy kis bizalom azért nem ártana.

– Na, ne mondd! – vágott vissza kicsit megnyugodva, de azért nem ült le. – Akkor miért háborodtál fel annyira, hogy idegeneket hívok meg a lakásomra?!

– Az más.

– Nem tudom, miért volna más. Biztos, hogy nem betrizáltak?

– Biztos.

– De talán most? Amikor visszajöttél?

– Nem tudom. Adtak mindenféle injekciót. Mit számít az?

– Számít. Szóval, adtak? Akkor nincs semmi baj.

Leült.

– Volna egy kérésem – mondtam olyan nyugodtan, amennyire csak bírtam. – Szeretném, ha elmagyaráznád…

– Mit?

– Hogy mitől rémültél meg ennyire. Attól féltél, megerőszakollak? Nem gondolhattad komolyan!

– Nem. Józanul nézve, nem is, de… tudod, egyszerűen beparáztam. Pánikoltam. Még sohasem láttam senkit, aki ne lett volna…

– De hát az nem látszhat!

– Látszik. De még mennyire, hogy látszik!

– Miből?

Nem válaszolt.

– Nais…

– Én…

– Mi van?

– Nem merem…

– Megmondani?

– Igen.

– De miért?

– Ha elmondanám, mindjárt értenéd. Mert nézd, az a helyzet, hogy a betrizálás nem a berit miatt van. A berit, az csak… mellékes. Másról van szó…

Nais falfehér volt. Remegett az ajka. Micsoda világ, gondoltam, micsoda világ!

– Nem bírom – hüppögte. – Borzasztóan félek.

– Tőlem?!

– Tőled.

– Esküszöm, hogy…

– Ne, hagyjad… hiszek én neked, csak… á, nem! Úgyse érted.

– Nem mondod el nekem?

Megindíthatta a hangom, mert erőt vett magán. Szigorú lett az arca. Láttam a szemén, mekkora erőfeszítésébe kerül, hogy kimondja:

– Azért van… hogy ne tudjunk… ölni.

– Miket beszélsz?! Embert ölni?

– Nemcsak embert…

– Állatot se?

– Azt se.

Kezét tördelve meredt rám, mintha vallomása eloldozna láthatatlan láncaimról, mintha kést nyújtana felém, amellyel ledöfhetem.

– Nais – suttogtam. – Nais, ne félj! Igazán nincs mitől félned.

Mosolyogni próbált.

– Figyelj… – kezdte.

– No?

– Amikor kimondtam…

– Igen?

– Nem éreztél semmit?

– Mit éreztem volna?

– Gondolj arra, hogy… azt teszed, amit mondtam…

– Hogy megölök valakit? Azt képzeljem el?

Megremegett.

– Azt…

– No és?

– És semmit sem érzel?

– Semmit. De hiszen ez csak gondolat, én egyáltalán nem akarok…

– De képes lennél rá? Ugye? Ha akarnád? Nem – suttogta hangtalanul, szinte csak magában –, akkor téged nem betrizáltak…

Csak most fogtam fel, mit jelent ez az egész, és megértettem, mi volt ilyen sokkoló hatású.

– Ez nagy eredmény – mormoltam. Kis idő múlva hozzátettem: – De azért talán jobb volna, ha az emberek maguktól szoknának le róla… mesterséges beavatkozás nélkül…

– Nem tudom. Lehet – mondta. Nagyot sóhajtott. – Most már érted, miért rémültem meg?

– Őszintén szólva, nem egészen. Mondjuk, részben. De hát csak nem gondoltad, hogy én téged…

– De furcsa vagy! Tisztára, mintha nem is volnál… – elharapta a szót.

– Ember?

– Megrebbent a szempillája.

– Nem akartalak megbántani, csak nézd, ha tudjuk, hogy még gondolni se képes rá soha senki… aztán egyszer csak felbukkan egy olyan… felbukkansz te, akkor maga az, hogy egyáltalán lehetséges… hogy létezik…

– De Nais, hiszen az lehetetlen, hogy mindenkit… hogy is mondod…? Betrizálnak!

– Miért volna lehetetlen? Mondom, hogy mindenkit!

– Lehetetlen – makacskodtam. – Hiszen vannak veszélyes foglalkozások. Ahol muszáj…

– Nincsenek veszélyes foglalkozások.

– Ugyan már, Nais! És a pilóták? A mentőszolgálatok? A tűzoltók, a vízi mentők?

– Nincsenek ilyenek – mondta.

Azt hittem, rosszul hallok.

– Mi?!

– Nincsenek – ismételte. – Azt robotok csinálják.

Elhallgattunk. Azon tűnődtem, hogy nem lesz könnyű megemésztenem ezt az új világot. És hirtelen eszembe villant egy furcsa gondolat, azért furcsa, mert nem vártam volna magamtól, ha csak elméleti lehetőség formájában merül fel a téma: úgy éreztem, ez az eljárás, amely elpusztítja a bennük rejlő gyilkost… nyomorékká teszi őket.

– Nais – mondtam –, nagyon késő van. Legjobb lesz, ha megyek.

– Hová?

– Nem tudom. Igaz is! A pályaudvaron várt rám egy ürge az Adapttól. Egészen megfeledkeztem róla! Képtelen voltam megtalálni, tudod. Na mindegy, majd keresek egy szállodát. Vannak, ugye?

– Vannak. Te hová való vagy?

– Ide. Itt születtem.

Megint rám tört az érzés, hogy minden valószerűtlen, talán puszta képzelődés az a régi város, amely csak bennem létezik, meg ez a kísértetváros, ahol óriásfejek néznek be a szobákba – egy pillanatig úgy rémlett, a fedélzeten vagyok, és ez is csak álom, a szokottnál élesebb rémálom a visszatérésről.

– Bregg – hallottam valahonnan messziről Nais hangját. Összerezzentem. Egészen megfeledkeztem róla.

– Igen… itt vagyok.

– Maradj.

– Tessék? Hallgatott.

– Azt akarod, hogy maradjak itt?

Nem válaszolt. Odamentem, fölé hajolva megfogtam hűvös vállát. Magamhoz vontam, akarattalanul fölkelt a fotelból. Feje hátrahajlott, fogai megcsillantak, nem az ölelésére vágyódtam, csak hogy azt mondjam neki: „hiszen félsz tőlem” – és ő azt felelje: „nem félek”. Semmi többet. Lehunyt pillái alól hirtelen kivillant a szeme fehérje, arca fölé hajoltam, s közelről belenéztem üveges szemébe, mintha félelmét akarnám megismerni, megosztani vele. Ki akarta tépni magát a karomból, lihegve kapálózott, de nem is éreztem, csak amikor már sikoltozott: „Ne! Ne!” – akkor engedtem el. Majdnem elesett. A falhoz hátrált, a mennyezetig érő, nagy, pufók arc elé, amely folyton beszélt ott az üveg mögött, lendületesen mozgatva óriási száját, húsos nyelvét.

– Nais… – suttogtam. Lehanyatlott a karom.

– Ne gyere közelebb!

– Hiszen te magad mondtad…

Kábán meredt rám.

Átmentem a szobán. Úgy követett a tekintetével, mintha ketrec rácsa mögül nézne.

– Megyek – mormoltam. Nem válaszolt. Szerettem volna hozzátenni még valamit, csak néhány szót, hogy bocsánatot kérjek, köszönetet mondjak, ne így menjek el, de képtelen voltam rá. Ha csak úgy félne tőlem, mint nő a férfitól, aki idegen, ismeretlen, akár ijesztő, annyi baj legyen – csakhogy ez egészen más. Ránéztem, és éreztem, hogy elönt a düh. Elkapom azt a csupasz, fehér vállát, megrázom…

Sarkon fordultam, és elrohantam. A külső ajtó egy lökésre kinyílt, a nagy folyosó majdnem sötét volt. Nem találtam meg az erkélyre vezető kijáratot, de halvány, kékes fényű hengerekre bukkantam – liftek. Amelyikhez odaléptem, már jött is föl; talán csak rá kell lépni a küszöbére. A lift hosszan vitt lefelé. Hol sötét rétegeket láttam, hol a födémek belül vöröses, fehér csíkjait, akár a zsírréteggel borított izmok; egyre suhantak fölfelé, nem győztem számolni őket. A lift csak süllyedt, ereszkedett, le az akna feneketlen mélységébe, mintha ez a biztonságos álomba merült, óriási épület szabadulni akarna tőlem; végül kinyílt az átlátszó henger, és én elindultam vaktában előre.

Zsebre tett kézzel, hosszú, kemény léptekkel róttam a sötét utcát. Mohón szívtam be a hűvös levegőt, éreztem orrcimpám remegését, szívem lassú, egyenletes lüktetését. Az úttest mély réseinek fényét el-eltakarták az átsuhanó, nesztelen gépek, járókelőt sehol sem láttam. Sötét sziluettek között erős fény ragyogott, gondoltam, talán szálloda. De csak kivilágított mozgójárda volt. Ráléptem. Valamiféle szerkezet fehér ívei úsztak el fölöttem, messze, sötét épületek homlokzatán fényújság apró betűi vonultak. A mozgójárda hirtelen befutott velem egy világos helyiségbe, és véget ért.

Széles lépcső folydogált lefelé, ezüstösen, mint néma vízesés. Csodálkoztam, hogy sehol senki; mióta Naistól eljöttem, egyetlen járókelővel sem találkoztam. A mozgólépcső nagyon hosszú volt. Lent széles utca ragyogott, két oldalán a házakból üzletsorok nyíltak, egy kék levelű fa alatt – talán nem is igazi fa – két ember állt, odasétáltam, aztán gyorsan továbbmentem. Csókolóztak. A halk zeneszó felé tartottam, az éjszakai vendéglő vagy bár egyenesen az utcára nyílt. Néhány vendég ült odabent. Be akartam menni, hogy szálloda felől érdeklődjek. Hirtelen egész testemmel beleütköztem valami láthatatlan akadályba. Üvegfal volt, de tökéletesen átlátszó. A bejárat mellette nyílt. Bent valaki fölnevetett, rám mutogatott. Bementem. A fekete trikós férfi – trikója még hasonlított is kicsit a pulóveremre, csak a nyakán volt habos gallér – a poharát dédelgette asztalánál, és engem bámult. Megálltam előtte. Nyitva felejtett szájára ráfagyott a mosoly. Csak álltam. Síri csend lett. Csak a zene szólt, talán a fal mögül. Egy nő furcsán, halkan felsikoltott. Végignéztem a kővé dermedt arcokon, és kifordultam. Csak az utcán jutott eszembe, hogy a szálloda felől akartam kérdezősködni.

Bementem egy üzletsorba. Tele volt kirakatokkal. Utazási irodák, sportszerboltok, kirakati bábuk mindenféle pózban. Igazság szerint nem is kirakatok voltak, mert minden az utcán állt és hevert, a középen végigfutó, emelt járda két oldalán. A távolabb mozgó figurákat néha embernek néztem. Reklámbabák voltak, mindig ugyanazt a mozdulatsort ismételték. Hosszan elnéztem egy nálam alig kisebb, mókásan felfújt arcú, fuvolázó bábut. Olyan jól csinálta, hogy kedvem lett volna megszólítani. Messzebb, a játéktermekben hatalmas, szivárványszínű kerekek forogtak, a mennyezetről csüngő ezüstcsövecskék összeütődve csilingeltek, mint a száncsengő; prizmatükrök villództak, de vendég nem volt sehol. Az üzletsor végén, a sötétben ITT HAHAHA felirat villant fel. Eltűnt. Arrafelé ballagtam. Megint felizzott az ITT HAHAHA, és nyomtalanul eltűnt. A következő villanásnál megláttam a bejáratot. Hangokat is hallottam. Beléptem a meleg fuvallat függönyén át.

Odabent két, kerék nélküli autó állt, néhány lámpa világított, alattuk pedig három férfi élénken hadonászott, mintha veszekedne. Hozzájuk léptem.

– Halló, uraim!

Rám se néztek. Tovább hadartak, a felét se értettem: szusz mán, szusz mán – sipogta a legkisebbik, pocakos. Magas sapka volt rajta.

– Uraim, én szállodát keresek. Merre van itt…

Rám se hederítettek, mintha ott sem volnék. Feldühödtem. Szó nélkül közéjük léptem. A legközelebbi – láttam, ahogy szeme fehérje bambán csillan, ajka remeg – selypegősen vágott vissza:

– Méj pont én szusz? Szusz te magad!

Éppen mintha nekem mondaná.

– Süketek vagytok? – förmedtem rájuk, és egyszer csak onnan, ahol álltam, mintha belőlem, az én mellemből jönne, vad sipítás tört fel:

– Na megállj! Majd adok én neked!

Hátraugrottam, ekkor előtűnt a hang tulajdonosa, a sapkás, kövér fickó – meg akartam ragadni a karját, de ujjaim átsiklottak rajta, és a levegőbe markoltak. Döbbenten álltam, ők meg tovább fecsegtek; egyszer csak úgy éreztem, az autók fölötti sötétségből, fentről, valaki rám néz. Közelebb mentem a fénykörhöz, és arcok halvány foltjai tűntek elő – valami erkélyféle volt odafent. Vakított a lámpa, nem sokat láttam, de ahhoz eleget, hogy rájöjjek, mekkora bolondot csináltam magamból. Menekültem onnan, mintha kergetnének. A következő, meredek utca mozgólépcsőben végződött. Gondoltam, elvisz egy inforhoz, hát ráléptem sápadt arany lépcsőfokaira. Kerek kis térre jutottam. Közepén üvegesen átlátszó, magas oszlop állt, és valami táncolt benne, bíbor, barna és ibolyaszínű, semmihez sem hasonlító figurák, életre kelt, absztrakt szobrok, de nagyon mulatságosak. Hol az egyik, hol a másik szín erősödött fel, sűrűsödött, változott át roppant komikusan; bár se arcuk, se fejük, kezük, lábuk, a kusza formák kavargása mégis nagyon emberi tulajdonságok összegzése, sőt karikatúrája volt. Egy idő múlva rájöttem, hogy az ibolyaszín holmi bohócféle, öntelt, dicsekvő és ugyanakkor gyáva – amikor milliónyi táncoló buborékká esett szét, a kék látott dologhoz. A kék angyali volt, szerény, áhítatos, de valahogy kicsit szenteskedő, mintha önmagához imádkozna. Nem tudom, meddig bámészkodtam. Még sohasem láttam ehhez hasonlót. Rajtam kívül nem volt ott senki, csak egyre több fekete autó suhant el mögöttem. Azt se tudtam, utassal-e vagy üresen, mert ablakuk nincs. A kerek térről hat utca vezetett tovább, le vagy fel, színes fényeik finom mozaikja mérföldekig is elnyúlhatott. Infor sehol. Már alaposan elfáradtam, nemcsak fizikailag – úgy éreztem, több benyomást nem tudok elraktározni. Menet közben ki-kihagyott a figyelmem, épp hogy el nem szunyókáltam; nem is emlékszem, hogyan és mikor jutottam ki egy széles sugárútra; a kereszteződésnél lassítottam, felnéztem, és megláttam a város visszfényét a felhőkön. Csodálkoztam, mert azt hittem, a föld alatt vagyok. Továbbmentem, most villódzó fények tengerében, üveg nélküli kirakatok között, pörgettyűként forgó, gesztikuláló, buzgón tornázó bábuk között; csillogó tárgyakat adogattak egymásnak, fújdogáltak valamit – oda se néztem. Távolabb néhány ember ballagott, de nem tudtam, igaziak-e, vagy bábuk. A házak között rés nyílt, megláttam egy világító zöld nyilat és a hatalmas feliratot: TERMINÁL PARK.

A mozgólépcső a házak közötti átjáróból indult, s hirtelen befutott egy ezüstös alagútba. Az ezüstfalakban arany lüktetett, mintha a higanyos álarc mögött igazán nemesfém folydogálna. Forró légáramlat csapott meg, minden fény kialudt – üvegpavilonban álltam. Kagyló alakú volt, recés mennyezetét alig észrevehető, finom zöld erecskék hálózták be, mintha egyetlen felnagyított, remegő falevél derengene ott a magasban – minden irányba ajtók nyíltak, mögöttük sötétség és a padlón átfutó, apró betűk: Terminál park… Terminál park.

Kiléptem. Csakugyan park volt. A fákat nem láttam a sötétben, de zúgásukat hallottam; a szelet sem éreztem, biztosan csak a lombkoronák magasságában fúj, de körülfogott a fenséges lombsusogás láthatatlan burka. Először éreztem magam igazán egyedül, de nem úgy, mint a tömegben, mert itt nagyon jó volt. Pedig sokan lehettek a parkban, suttogást hallottam, néha földerengett egy arc homályos foltja, egyszer kis híján neki is mentem valakinek. A sűrű lombokon át csak itt-ott láthattam a csillagokat. Eszembe jutott, hogy a mozgólépcső fölfelé hozott ide a parkba, pedig már a táncoló színek oszlopánál és az üzletsoroknál is az ég volt fölöttem – bár akkor felhők borították –, hogy lehet akkor, hogy most is, egy szinttel följebb, az eget látom, ezúttal csillagosan? Nem értettem a dolgot.

A fák fala szétnyílt, és – még mielőtt a tavat megláttam – víz illata csapott meg, iszap, korhadás, nedves falevelek szaga. Földbe gyökerezett a lábam.

Bokrok fekete gyűrűje övezte a tavat. Hallottam a nád, a sás susogását – és messze, túl a tavon, hatalmas, üvegesen csillogó sziklatömb tornyosult, áttetsző hegy az éjszaka síksága fölött, kísérteties, sápadt kék fényben derengtek a meredek sziklafalak, bástyák sora, lőrésekké dermedt kristály, szakadékok – és e képtelen, hihetetlen, fénylő kolosszus halványabb, megnyúlt tükörképe előttem ringatózott a tó fekete vizén. Megkövülve, elragadtatva bámultam, zene halk foszlányait sodorta felém a szellő. Fürkésző pillantásom fölfedezte az óriási hegy emeleteit, teraszait, s egyszer csak rádöbbentem, hogy megint a pályaudvart látom, a gigászi Terminált, amelyben tegnap bolyongtam, sőt talán éppen annak a sötét foltnak a mélyéről nézem, amelyen úgy csodálkoztam ott az asztalnál, ahol Naisszal találkoztam.

Építészet ez még, vagy már hegyek építése? Nyilván rájöttek, hogy bizonyos határokon túl le kell mondani a szimmetriáról, a szabályos formákról, és attól tanulni, ami a legnagyobb – lám, a bolygó fogékony tanítványai!

Körüljártam a tavat. A kolosszus szinte vezetett mozdulatlan, fényes lendületével. Igen, ez aztán merészség, ilyen formát kialakítani, beleadni a szakadékok kegyetlenségét, a meredélyek és sziklatűk könyörtelen érdességét, de gépies másolás nélkül, semmit el nem veszítve, meg nem hamisítva. Visszatértem a fák közé. A Terminál égbe szökő, sápadt kéksége még áttűnt az ágak között, aztán kihunyt, a sötét lombsátorba veszett. Kézzel hajlítottam szét a rugalmas ágakat, tövisek akadtak a pulóverembe, karmolták a nadrágomat, arcomra harmat esője hullott. Megrágcsáltam egypár fiatal, kesernyés falevelet. Visszatérésem óta először éreztem így magam: nem akarok, nem keresek, nem kívánok már semmit, csak megyek, megyek a sötét, susogó erdőben, amerre a szemem lát. Így képzeltem tíz hosszú évig?

Kijutottam a bozótból. Kanyargós kis sétaút. Kavicsburkolata sustorgott a talpam alatt, gyengén világított, jobban ízlett a sötétség, de azért továbbmentem, egyenesen előre, oda, ahol emberi árny tűnt fel egy kerek kőemelvényen. Nem tudtam, honnan jön a rávetődő fény, néptelen hely volt, köröskörül padok, kis karosszékek, felfordított asztalkák; a süppedős, mély homok, ahogy lábam belemerült, meglepően meleg volt a hűvös éjszakában.

Az emelvény boltozata alatt, a repedezett, korhadt oszlopok között egy nő állt, mintha csak rám várna. Már az arcát is láttam, szikrázó, gyémántos ékszer takarta a fülét, fehér ruhája ezüstösen derengett a sötétségben. De hát ez lehetetlen. Álmodom? Húszlépésnyire lehettem, amikor énekelni kezdett. A sötétbe vesző fák között gyönge, szinte gyerekes volt a hangja, a szöveget nem értettem, talán nem is volt – szája elnyílt, mintha inna, arcán semmilyen erőfeszítés, csak révület, mintha látna valami láthatatlant, s éppen arról énekelne. Féltem, hogy meglát, lassítottam. Már a kőlapra eső fénybe értem. Hangja erőre kapott, a sötétséget szólította esengve, mozdulatlanul. Karjai élettelenül csüngtek, mintha megfeledkezett volna róluk, mintha semmije sem lenne már, csak szárnyaló hangja, amelybe belevész; mint aki mindenéről lemondott, mindenét odaadta, és most búcsúzik, tudván, hogy az utolsó, elhaló hanggal nemcsak a dala ér véget. Soha el sem tudtam képzelni ilyesmit. Elnémult, de még fülemben csengett a hangja. Hirtelen könnyű léptek koppantak mögöttem, egy lány futott az énekesnő felé, nyomában egy férfi. A lány kurta, torokhangú nevetéssel felszaladt a lépcsőn, és átrohant az énekesnőn – már továbbfutott, üldözője követte, sötét árnya szinte súrolt; eltűntek, újra hallottam a lány csábos kacagását, és csak álltam kővé dermedve, nem tudtam, sírjak vagy nevessek. A nem létező énekesnő halkan dúdolt. Nem akartam meghallgatni. Visszacsörtettem a sötétségbe, bánatos képpel, mint a gyerek, akinek bebizonyították, hogy a mese csak hazugság. Olyan volt ez, mint a szentségtörés. Amerre mentem, követett az énekesnő hangja. Elkanyarodtam, a sétaút folytatódott, kétoldalt sövény derengett, nedves lombfüzérek tapadtak egy fémkapura. Benyitottam. Itt kissé világosabb volt. A sövények között széles kifutó, a fűben sziklák meredeztek, az egyik megmozdult, megnőtt, halványan izzó szempárba meredtem. Meghűlt bennem a vér. Egy oroszlán volt. Nehézkesen feltápászkodott, előbb a mellső lábaira; most végigmérhettem, ott állt ötlépésnyire tőlem, sörénye gyér és bozontos volt, nyújtózott egyet-kettőt, aztán lassan, hullámzó léptekkel, nesztelenül felém indult. Már összeszedtem magam. – Jól van, no, csak ne ijesztgess – mondtam neki. Hiszen nem lehet igazi, csak fantom, mint az énekesnő, mint a veszekedők lent a fekete autóknál. Egészen közel van már, nagyot ásít, szája fekete barlangjában roppant fogak villannak, állkapcsa összecsattan, érzem büdös leheletét, de hiszen ez…

Felmordult. Nyála rám fröccsent, de mire megrémültem volna, oldalba bökött busa fejével, morogva hozzám dörgölőzött, őrület, most a kezemet nyalogatja…

Odatartotta laza, súlyos bőrű torkát. Félájultan vakargattam, fésülgettem a bundáját. Egyre hangosabban morgott, majd mögötte újabb szempár villant fel, még egy oroszlán – a nőstény, amely a helyébe akar furakodni. A hím mélyen felhördült, csak morgott, nem üvöltött. A nőstény tovább bökdöste, a hím odacsapott a mancsával, a nőstény dühösen prüszkölt.

Ennek rossz vége lesz – gondoltam. Fegyverem nincs, ezek meg igazi, élő oroszlánok, igazibbak már nem is lehetnének. Elárasztott testük erős szaga. A nőstény folyvást acsargott, a hím egyszer csak kitépte kezemből durva bundáját, párja felé fordult óriási fejével, és felüvöltött; a nőstény a földhöz lapult.

No, én megyek – súgtam nekik hangtalanul. Lassan hátráltam a kapu felé, kellemetlen perc volt, de az oroszlánt, úgy látszik, már nem érdekeltem. Nehézkesen lehuppant, megint olyan lett, mint egy hosszúkás szikla, a nőstény megállt fölötte, és az orrával böködte.

Amikor becsuktam magam mögött az ajtót, minden erőmet össze kellett szednem, hogy el ne fussak. Remegett a térdem, s kiszáradt torkomat köszörülve vadul felkacagtam, mikor eszembe jutott, hogy azt mondtam neki: „Jól van, no, csak ne ijesztgess” – mert azt hittem, csak látomás…

A fák koronája már élesebben elvált az égtől. Hajnalodott. Ennek megörültem, mert nem tudtam, hogyan jutok ki a parkból, hiszen sehol egy lélek. Elhagytam a kőemelvényt, ahol az imént az énekesnő állt, és a következő sétányon egy füvet nyíró robotra bukkantam. Szállodáról nem tudott, de elmagyarázta, hogyan jutok a legközelebbi mozgólépcsőhöz. Leutaztam néhány emeletnyit, és az alsó szint utcájára kilépve csodálkoztam, hogy megint a szabad ég alatt vagyok. De olyan nagyon már semmin se tudtam csodálkozni. Elegem volt. Ballagtam egy darabig, emlékszem, aztán leültem egy szökőkútnál, persze, talán nem is szökőkút volt, felálltam, továbbmentem az erősödő reggeli fényben, mígnem szinte félálomból felriadva észrevettem, hogy éppen szemben óriási fénybetűk hirdetik: ALCARON HOTEL.

A fehér portásfülkében, amely úgy festett, mint egy óriás felfordított fürdőkádja, szép formájú, áttetsző robot üldögélt. Hosszú, finom karjaival szó nélkül elém rakott egy könyvet, beírtam a nevem, és az apró, háromszögletű jelvénnyel fellifteztem. Valaki – fogalmam sincs, ki – segített kinyitni az ajtót, pontosabban kinyitotta helyettem. Jégfalak, mögöttük lángocskák keringtek; az ablak előtt, mikor odamentem, a semmiből előbújt egy fotel, alám siklott, fentről sima lap érkezett, íróasztal lett belőle, de én ágyat akartam. Azt nem találtam, nem is kutattam utána. Lefeküdtem a habszőnyegre, és nyomban el is aludtam az ablaktalan szoba mesterséges világításában, mert amit én ablaknak néztem, természetesen televízió volt, így utoljára még azt láttam, hogy onnan, az üveglap mögül, egy óriási arc fintorog rám, elmélkedik rólam, kacag, fecseg, locsog… De megszabadított tőle a mélységes mély álom, amelyben még az idő is megállt.

KETTŐ

Mellemhez értem, még lehunyt szemmel, pulóver volt rajtam; ha felöltözve alszom, akkor őrségben vagyok. Olaf! – akartam kiáltani, és hirtelen felültem. Ez szálloda, nem a Prométheusz. Eszembe jutott minden: a pályaudvar labirintusa, a lány, a feltárult titkok, a rémülete, a Terminál kék sziklaorma a fekete tó fölött, az énekesnő, az oroszlánok…

Fürdőszobát keresve, véletlenül ráleltem az ágyra: gyöngyfényű, duzzadt négyszöge a falból ereszkedett le, gombnyomásra. A fürdőszobában nem volt kád, se csapok, semmi, csak csillogó lemezek a mennyezeten, a padlón pedig szivacsos műanyaggal bélelt, kis mélyedés. Biztosan oda kell beállni, de nem zuhanynak látszott. Úgy éreztem magam, akár egy neandervölgyi ősember. Gyorsan levetkőztem, ott álltam a holmimmal a kezemben, mert fogas nem volt, láttam viszont egy kis faliszekrényt, abba behajítottam a motyómat. Oldalt három gomb: kék, piros, fehér. Megnyomtam a fehéret. Kialudt a fény. A pirosat. Felzúgott valami, de nem víz, hanem erős, ózonnal és még valamivel dúsított légáramlat; körülölelt, sűrű, csillogó cseppek telepedtek a bőrömre, pezsegtek és elpárologtak. Nedvességet nem is éreztem, csak mintha puha villanytűk tömege gyúrná az izmaimat. Kipróbáltam a kék gombot is, a légáramlat megváltozott – most valahogy teljesen átjárt, nagyon furcsa érzés volt. Rákaphat az ember, ha megszokja, gondoltam. A Lunán, az Adaptban nem volt ilyesmi, csak egyszerű fürdőszobák. Nem tudom, miért. Felpezsdült a vérem, remekül éreztem magam, csak azt nem tudtam, mivel és hogyan mossak fogat. Végül is letettem róla. A falban volt még egy ajtócska „Fürdőköpenyek” felirattal. Benéztem. Fürdőköpeny egy szál se, három fémpalack állt ott, olyan szifonféle. De úgyis teljesen száraz voltam, nem kellett törölköznöm.

Kinyitottam a szekrénykét, ahová a holmimat raktam, és döbbenten bámultam: üres. Még jó, hogy az alsónadrágot a szekrény tetejére dobtam. Abban mentem vissza a szobába telefont keresni, hogy megtudjam, mi lett a ruhámmal. Nem könnyű itt az élet. A telefonra végül is rábukkantam az ablaknál – magamban még mindig így neveztem a televízió képernyőjét –, a falból szökkent elő, amikor dühömben elkáromkodtam magam. Nyilván a hangra reagál. Hülye szokás, hogy mindent a falba rejtenek. A porta jelentkezett. Megkérdeztem, mi van a ruhámmal.

– Ön a tisztítandóba helyezte – szólt a meleg bariton. – Öt perc múlva kész.

No, akkor jó, gondoltam. Leültem az íróasztalhoz, az asztallap buzgón a könyököm alá nyomakodott, mihelyt fölé hajoltam. Hogyan csinálják ezt? Végtére is, mindegy. A legtöbb ember csak használja a civilizációja vívmányait, érteni nem érti.

Ültem az asztalnál félig pucéron, és tanakodtam, mik a lehetőségeim. Elmehetnék az Adapthoz. Ha csak annyi lenne, hogy elmagyarázzák az új technikát meg a szokásokat, nem is bánnám. De már a Lunán észrevettem, hogy közben a megfelelő hozzáállást próbálják belénk sulykolni, kész megítéléseket, értékrendet, és ha nem fogadjuk el, azt azzal magyarázzák, mint általában mindent: maradiság, tudat alatti ellenállás, megrögzött, régi szokások, meg effélék. Márpedig én egyáltalán nem óhajtok lemondani az ellenállásról és a régi szokásaimról, míg meg nem győződöm róla, hogy ők jobbakat kínálnak, és az elmúlt éjszaka tanulságai bizonyítják, mennyire igazam van. Nem kell nekem iskola, rehabilitáció, főleg nem ilyen egy-kettőre, szép illedelmesen. Kíváncsi lennék, miért nem próbálták ki rajtam azt a betrizálást. No, majd kiderítem.

Megkereshetnék valakit a társaim közül, Olafot például. Persze, azzal már súlyosan megszegném az Adapt ajánlásait. Mert parancsolni ők nem parancsolnak semmit, folyton azt hajtogatják, hogy működésük csakis az én érdekemet szolgálja, egyébként ők azt se bánják, ha a fejem tetejére állok; akár le is ugorhatok a Holdról a Földre – élcelődött Abs doktor –, ha olyan sürgős. Az Adaptra fütyülök, de hátha Olaf nem örülne. Mindenesetre írok neki, a címe megvan.

Munka. Próbáljak munkát keresni? De milyet? Álljak be pilótának? És aztán, röpködjek a Mars-Föld-Mars járaton? Ahhoz értek, de…

Hírtelen eszembe villant, hogy van ám egy kis pénzem. Illetve, nem pénz, másképp hívják, de mindegy, ha bármit megvehetek érte. Városi vonalat kértem. Távoli ének zümmögött a hallgatóban. Számbillentyűk nincsenek a telefonon, se tárcsa, talán elég lesz, ha a bank nevét bemondom? Felírtam egy cédulára, de az a zsebemben maradt. Bekukkantottam a fürdőszobába; már ott feküdt a szekrényben frissen tisztított holmim, zsebeimben megtaláltam minden kacatot, a cédulát is.

A bank nem is bank. Omniloxnak hívják. Bemondtam ezt a nevet, és azon nyomban, mintha éppen az én hívásomat várná, jelentkezett egy mély hang:

– Itt az Omnilox, tessék.

– Bregg vagyok – mondtam. – Hal Bregg. Úgy tudom, folyószámlám van önöknél… Érdeklődnék, mekkora az összeg.

Kattanás, másik, magasabb hang:

– Hal Bregg?

– Én vagyok.

– Ki nyitotta a folyószámlát?

– A Kozha… Kozmikus Hajózás, a Bolygókutatási Intézet és az ENSZ Űrbizottsága megbízásából, de százhuszonhét évvel ezelőtt…

– Van önnek valamilyen igazolása?

– Nincsen, csak egy kártyám a lunai Adapttól, Oswamm igazgatótól…

– Rendben. A folyószámláján huszonhatezer-négyszázhét it van.

– It?

– Igen. Óhajt még valamit, uram?

– Szeretnék felvenni egy kis pén… úgy értem, néhány itet.

– Milyen formában? Óhajt talán kaltert?

– Az mi? Csekkfüzet?

– Nem. Ön rögtön azzal fizet.

– Igazán? Az jó lesz.

– Milyen összegre nyissuk meg a kaltert?

– Mit tudom én… Mondjuk, ötezerre…

– Ötezer. Rendben. Átküldhetem a szállodába?

– Igen. Egy pillanat… nem jut eszembe, hogy is hívják ezt a szállodát.

– Azt, ahonnan telefonál?

– Azt.

– Alcaron. Rögtön elküldjük. Csak még egy kérdés: az ön jobb keze nem változott?

– Nem… miért?

– Akkor változtatnunk kellene a kaltert. Máris küldöm, uram.

– Köszönöm – mondtam, és letettem a kagylót. Huszonhatezer, mennyi lehet az? Fogalmam sem volt. Valami dúdolni kezdett. Rádió? A telefon volt. Fölvettem a kagylót.

– Bregg?

– Igen – mondtam. Nagyot dobbant a szívem. Megismertem a hangját. – Honnan tudtad, hogy itt vagyok? – kérdeztem, mert ő nem szólalt meg.

– Az infortól. Bregg… Hal… figyelj, csak meg akartam magyarázni…

– Nincs mit magyarázni, Nais.

– Haragszol. De értsd meg…

– Nem haragszom.

– Hal, igazán! Gyere el ma hozzám! Eljössz?

– Nem. Nais, megmondanál valamit? Huszonhatezer it, az mennyi?

– Hogyhogy mennyi? Hal, ne csináld már… el kell jönnöd.

– Úgy értem… meddig lehet abból megélni?

– Ameddig akarsz. Megélni semmibe se kerül. De ne beszélj másról! Hal, ha eljönnél…

– Várj egy kicsit! Te hány itet költesz el havonta?

– Az attól függ. Van, hogy húszat, máskor ötöt, vagy semennyit.

– Aha. Köszönöm.

– Hal! Figyelj már!

– Figyelek.

– Ne fejezzük így be…

– Semmit se fejezünk be – mondtam –, mert el se kezdődött semmi. Köszönök mindent, Nais.

Letettem a kagylót. Szóval, megélni semmibe se kerül? Pillanatnyilag ez érdekelt a legjobban. Akkor az áruk, szolgáltatások ingyen vannak, legalábbis részben? Újabb telefon.

– Bregg vagyok.

– Itt a porta. Bregg úr, az Omnilox megküldte a kalterét. Felküldöm.

– Köszönöm… halló!

– Tessék?

– A szobáért fizetni kell?

– Nem, uram.

– Semennyit?

– Semennyit, uram.

– És… étterem van a hotelban?

– Van, uram, négy. Felküldessem a reggelijét?

– Igen. És… az ételért kell fizetni?

– Nem, uram. A kalterét már felküldtem. A reggelije rögtön ott lesz.

A robot bontotta a vonalat, mielőtt megkérdezhettem volna, hol az a kalter. Halvány fogalmam sem volt, milyen. Felálltam, mire az íróasztal tüstént összezsugorodott, és eltűnt. Az ajtónál viszont polcocska bújt ki a falból, rajta átlátszó műanyag burkolatban lapos tárgy, olyan, mint egy kis cigarettatárca. Egyik oldalán ablakocskák, számjegyekkel: 1100 1000. Alattuk két gomb, rajtuk egyes és nulla. Meglepődve néztem, aztán hirtelen rájöttem, hogy az ötezret tüntették fel kettes számrendszerben. Megnyomtam az egyest, mire kezembe pottyant egy apró műanyag háromszög, belesajtolt egyes számmal. Tehát afféle kis pénzverdém van, az ablakocskák mutatják, mennyit nyomtathat még – a felső szám most egy egységgel csökkent.

Már felöltöztem, és indulni készültem, amikor eszembe jutott az Adapt. Felhívtam őket, és elmagyaráztam, hogy nem sikerült megtalálnom az emberüket a Terminálon.

– Már aggódtunk magáért – mondta egy női hang –, de reggel megtudtuk, hogy az Alcaronban szállt meg…

Tudják, hol vagyok. Akkor miért nem találtak meg a pályaudvaron? Nyilván szándékosan: csak bolyongjak, hadd jöjjek rá, mennyire korai volt „lázadásom” a Lunán.

– Kitűnő a hírszolgálatuk – feleltem udvariasan. – Egyelőre megnézem a várost. Később majd jelentkezem.

Kiléptem a szobámból. Az ezüstös folyosók mindenestül mozogtak, a falakkal együtt – ez újdonság volt. Lementem a mozgólépcsőn, az emeleteken bárokat láttam, az egyik zöld volt, mintha vízbe merülne. Minden szintnek megvolt az uralkodó színe, ezüst, arany, kicsit már bántotta a szememet. Egyetlen nap után! Érdekes, mennyire tetszik nekik. Fura ízlésük van. De eszembe jutott a Terminál éjszakai látványa.

Be kell egy kicsit rendezkednem, határoztam el, kilépve az utcára. Felhős volt az ég, de néha azért átsütött a nap a magas, fehér felhők között. Most láttam először a város panorámáját, innen a körútról, amelynek közepén kettős fasor vonult végig: hatalmas pálmafák rózsaszínű levelekkel, mintha a nyelvüket nyújtogatnák. Az épületek különálló szigeteket alkottak, csak itt-ott meredtek az égnek hihetetlenül magas felhőkarcolók tűi, mintha a folyékony építőanyag így dermedt volna meg. Több kilométer magasak lehettek. Tudtam – mondták nekem még a Lunán –, hogy ilyenek már nem épülnek, a felhőkarcolók divatja éppen a megépítésük után múlt ki természetes halállal. Műemlékek immár, egy építészeti korszak emlékei, amúgy nem valami szépek, csak a méretük megdöbbentő, és mivel olyan karcsúak, nem is ormótlanok. Barna-arany, fehér-fekete keresztcsíkos vagy ezüstszínű oszlopok, mintha a felhők megtámasztása vagy elfogása lenne a céljuk, oldalt kinyúló, csővázas leszállóhelyeik meg akár a könyvespolcok.

Sokkal, de sokkal szebbek az új házak. Ablaktalan falaikat véges-végig kidíszíthették. Olyan az egész város, mint egy gigászi képzőművészeti kiállítás, a színek és formák mestereinek remeklése. Nem mondanám, hogy minden tetszett, ami ezeket a húsz-harminc emeletes tömböket díszítette, de százötven éves létemre túlságosan maradi se voltam. Legjobban tetszettek a kertekkel – vagy talán pálmaházakkal – átszelt épületek: felső részük mintha légpárnán nyugodna (mert a magaslati kertek fala üvegből van), ettől valahogy könnyed az egész, és a kócos, zöld növényzet szabálytalan csíkjai kellemesen tagolják a falat.

A körúton, a húsos levelű pálmák mentén – ezeket nagyon utáltam – a fekete autók két folyama hömpölygött. Már tudtam, hogy suhanó a nevük. A házak fölött másféle gépek röpködtek, nem helikopterek, nem is repülőgépek – úgy festettek, mint két végükön kihegyezett ceruzák.

A járdákon sétált néhány járókelő, de nem annyi, mint a száz évvel ezelőtti városban. A forgalmat erősen szétterelték, főleg a gyalogosokét, talán azzal, hogy ilyen sok szintre oszlik, hiszen a szemem elé táruló város alatt további, föld alatti szintek terülnek el, utcákkal, terekkel, üzletekkel – a sarki infor éppen közölte velem, hogy vásárolni a Serean szinten lehet a legjobban. Remek infor volt, vagy talán én beszéltem már világosabban, mindenesetre a kezembe nyomott egy műanyag könyvecskét, négy kihajtható oldalán a városi közlekedés térképével. Ha el akarok jutni valahová, csak megérintem az utca, szint vagy tér ezüstbetűs nevét, és a térképen kigyullad a megfelelő útvonal, a szükséges átszállásokkal együtt. De utazhatok suhanóval is. Vagy raszttal. Vagy mehetek gyalog – ezért a négy térkép. De már rájöttem, hogy a gyaloglás – akár mozgójárdákkal és mozgólépcsőkkel együtt is – hosszú órákat vehet igénybe.

A Serean talán a harmadik szint volt. És a város látványa újból megdöbbentett: amint kiléptem az alagútból, föld alatti világ helyett a szabad ég alá, verőfényes utcára kerültem. A tér közepén olasz fenyők zöldelltek, távolabb csíkos felhőkarcolók meredtek az égnek, a tér túloldalán, a tavacska mögött, amelyben gyerekek fröcskölték egymást tarka vízi biciklikről, pálmaház sávjával átszelt, fehér toronyház állt különös formájú, csillogó üvegkupolával. Sajnáltam, hogy nincs kitől megtudakolnom a rejtély nyitját, de hirtelen eszembe jutott – pontosabban a gyomrom figyelmeztetett rá –, hogy ma még nem ettem, teljesen kiment ugyanis a fejemből, hogy a reggelit a szobámba hozzák, és eljöttem, anélkül hogy megvártam volna. De az is lehet, hogy a portásrobot eltévesztett valamit.

Sebaj, itt egy infor; most már semmit sem csinálok előzetes érdeklődés nélkül. Egyébként az infor suhanót is tud rendelni, de attól egyelőre óvakodtam, mert nem tudtam, hogyan kell beszállni, és mit kell azután tenni. No de ezzel még ráérek.

A vendéglőben csak rá kellett pillantanom az étlapra, hogy megállapítsam: egy kukkot sem értek belőle. Határozottan közöltem hát, hogy reggelizni kívánok. Semmi különöset, csak egy normális reggelit.

– Ozot, kresz vagy herma?

Ha a pincér ember volna, megmondanám neki, hogy azt hozza, amit ő szeret, de hát persze robot. Neki mindegy.

– Kávé nincs…? – kezdtem aggódni.

– Van. Kresz, ozot vagy herma?

– Kávé és… hát, ami a legjobban megy a kávéhoz, az izé…

– Ozot – mondta, és elment.

Sikerült.

Készen lehetett minden, mert azonnal vissza is jött, olyan dúsan megrakott tálcával, hogy már valami rossz tréfára kezdtem gyanakodni. De az étel látványától mindjárt eszembe jutott, hogy a tegnap esti bonzin meg a nevezetes beriten kívül érkezésem óta még egy falatot sem ettem.

Az egyetlen dolog, ami valamihez is hasonlít, a kávé: éppen olyan, mint a jó sűrűre főzött szurok. A tejszín apró, kék cseppekből áll, tehénhez biztosan semmi köze. Szívesen meglestem volna valakit, aki tudja, hogyan kell mindezt megenni, de a reggelizés ideje nyilván elmúlt, egymagam ültem a vendéglőben. A sarló alakú tányérkán füstölgő pépből mintha gyufafejek állnának ki, közepébe talán sült almát raktak; természetesen nem volt az se alma, se gyufa, amit meg zabpehelynek néztem, kanalam érintésére növekedni kezdett. De azért derekasan bekebeleztem mindent, nyilván farkaséhes voltam, így csak később kezdtem péksüteményről nosztalgiázni (annak semmi nyoma). Közben feltűnt a robot, és kissé távolabb várakozott.

– Mennyit fizetek? – kérdeztem.

– Köszönöm, semmit – mondta. Inkább gépezethez, mint bábuhoz hasonlított. Egyetlen kerek kristályszeme volt. Belsejében mozgott valami, de nem tudtam rászánni magam, hogy a hasába nézzek. Még borravalót sem volt kinek adnom. Nem tudtam, megérti-e, ha újságot kérek. Talán már nincs is újság. Elindultam hát bevásárolni. De elsőnek egy utazási irodára bukkantam – ez kell nekem! Rögtön bementem.

A smaragdzöld oszlopos, tágas ezüst terem (kezdtem már torkig lenni ezekkel a színekkel) majdnem üres volt. Matt üvegfalak, óriási színes fényképek: a Colorado kanyonja, az Archimedes-kráter, a Deimos szakadékai, Palm Beach, Florida – mind térhatású, még a tenger is hullámzott, mintha nem is fényképeket látnék, hanem valódi tájra nyíló ablakokat. Odamentem a FÖLD feliratú ablakhoz.

Természetesen robot ült mögötte. Ezúttal aranyszínű. Vagy aranyporral beszórt.

– Mivel szolgálhatunk? – kérdezte. Mély hangja volt. Behunyt szemmel megesküdtem volna, hogy sötét hajú, zömök férfi beszél hozzám.

– Valami primitívet szeretnék – mondtam. – Most jöttem meg egy hosszú, nagyon hosszú utazásról. Nem akarok túl nagy kényelmet. Csak nyugalom legyen, víz, fák, esetleg hegyek. Egyszerű és régimódi hely legyen. Olyan, mint száz évvel ezelőtt. Akad ilyesmi?

– Ha kívánja, egész biztosan. A Sziklás-hegység, Fort Plum. Mallorca. Az Antillák.

– Közelebb – mondtam. – Úgy… ezer kilométeren belül. Mi volna?

– Klavestra.

– Az hol van?

Rájöttem már, hogy a robotokkal remekül tudok beszélgetni, mert egyáltalán semmin sem csodálkoznak. Arra képtelenek. Nagyon okos dolog.

– Régi hegyvidéki település a Csendes-óceán közelében. Csaknem négyszáz éve felhagyott bányák. Érdekes kirándulások a föld alatti vágatokban. Jó összeköttetés röppel vagy suhanóval. Üdülők orvosi ellátással, bérelhető kertes villák úszómedencével, légkondicionálással, irodánk helyi kirendeltsége különféle szórakozásokat szervez, kirándulások, játékok, társas összejövetelek. A helyszínen reál, mut és sztereon.

– Igen, ez jónak látszik – mondtam. – Egy kertes villa. És legyen hol úszni. Tehát úszómedencével, rendben?

– Természetesen, uram. Úszómedence ugródeszkákkal, vannak ott mesterséges tavak is, víz alatti barlangokkal, kitűnően felszerelt könnyűbúvár központ, víz alatti műsorok…

– A műsorokat mellőzhetjük. És mennyibe kerül?

– Százhúsz it egy hónapra. De ha közösen veszik ki a villát, másik bérlővel, akkor csak negyven.

– Közösen?

–A villák nagyon tágasak, uram. Legalább tizenkét szoba, de akár tizennyolc is. Automatikus kiszolgálás, étkezés helyben, helyi vagy egzotikus konyha, tetszés szerint…

– Értem. Hát, talán csakugyan… jó lesz. A nevem Bregg. Kibérelem a villát. Hogy is hívják a helyet? Klavestra? Most fizetek?

– Ahogy kívánja. Odaadtam neki a kaltert.

Kiderült, hogy csak én kezelhetem – ezt nem tudtam, de a robot természetesen most sem lepődött meg. Kezdtem mindinkább megkedvelni a robotokat. Megmutatta, hogyan csináljam, hogy csak egyetlen zseton hulljon ki a belenyomott számmal. Ugyanennyivel csökken az egyenleget mutató szám a felső ablakokban.

– Mikor utazhatok oda?

– Amikor óhajt. Bármikor.

– Jól van. De… kik lesznek még abban a villában?

– Marger úr és a felesége.

– Mondhatna róluk valamit?

– Csak annyit, hogy fiatal házaspár.

– Hm. És nem fogom zavarni őket?

– Nem, hiszen ők a földszintet vették ki. Az emelet kizárólag az öné lesz.

– Jó. És hogyan jutok oda?

– Röppel a legjobb.

– Akkor mi a teendőm?

– Elküldöm önért a röpöt, ha közli, melyik napon és hány órára küldjem.

– Telefonálok majd a szállodámból, jó lesz?

– Természetesen. A bérleti díj a beköltözéstől számít.

Mihelyt kiléptem, máris terveket kovácsoltam. Vásárolok könyveket és egy-két sportszert. Legfontosabbak azonban a könyvek. Néhány szakfolyóiratra is elő kell fizetnem. Szociológia, fizika. Rengeteget haladhattak több mint száz év alatt. Ja, igaz, ruhákat is kell vennem.

Csakhogy megint másképp alakult. A sarkon túl, alig hittem a szememnek, megláttam egy autót. Igazi autót. Talán nem egészen olyat, amilyenekre emlékeztem – szögletesebb volt a karosszériája. De mégiscsak igazi autó, kerekekkel, ajtókkal, volánnal – és mögötte még egypár hasonló. Kirakatban álltak, rajta nagybetűs felirat: RÉGISÉGEK. Bementem. A tulajdonos – vagy eladó – ember volt. Kár, gondoltam.

– Lehet itt autót vásárolni?

– Természetesen. Milyet óhajt?

– Sokba kerülnek?

– Négyszáz és nyolcszáz it között vannak az áraink.

Jó drágák, gondoltam. De hát a régiségek sohasem olcsók.

– És használhatom is az autót? – kérdeztem.

– Hogyne. Igaz, nem mindenütt, vannak helyi tilalmak, de általában igen.

– És az üzemanyag? – firtattam óvatosan, mert fogalmam sem volt, mi lehet a motorházban.

– Azzal semmi gond. Egyetlen töltés elég a kocsi egész élettartamára. Beleértve természetesen a parasztátokat.

– Rendben van – mondtam. – Erős, teherbíró kocsit szeretnék. Nem kell nagynak lennie, csak gyors legyen.

Beljebb tessékelt a hatalmas terembe, az autók közé. Mind úgy csillogott, mintha vadonatúj volna.

– Persze a suhanókkal nem versenyezhet – magyarázta az eladó –, de hát az autó ma már nem közlekedési eszköz…

Hanem, mi? – tűnődtem, de inkább lenyeltem a kérdést.

– Jól van… – mondtam. – Ez itt mennyibe kerül? Halványkék limuzin volt, süllyesztett, ezüstös reflektorokkal.

– Négyszáznyolcvan it.

– De Klavestrába kellene szállítani – mondtam. – Ott béreltem villát. A pontos címet megadhatják itt a szomszéd utazási irodában.

– Semmi akadálya, uram. Majd elküldöm röppel. A szállítás semmibe sem kerül.

– Tényleg? Én is röppel utazom oda…

– Akkor csak közölje az időpontot, odaszállítjuk a röpjéhez, így a legegyszerűbb. Persze, ha másképp kívánja…

– Nem, dehogy is. Úgy éppen jó lesz.

Kifizettem a kocsit – már egész ügyesen bántam a kalterral –, és élvezettel szívva be a lakk és az autóabroncsok szagát, kisétáltam a régiségboltból.

A ruhavásárlás ellenben pocsékul ment. Szinte egyetlen ismerős ruhadarabot sem találtam. Rájöttem viszont, mi a titkuk a rejtélyes palackoknak a „Fürdőköpenyek” feliratú szállodai szekrénykében. Nemcsak a fürdőköpeny, hanem minden ruhadarab, a harisnya, pulóver, fehérnemű is úgy készül most, hogy palackból fröcskölik ki az anyagát. Értettem én, hogy a nőknek tetszik a dolog, hiszen így minden alkalomra új öltözéket remekelhetnek maguknak néhány vagy akár tucatnyi palackkal: a permet azonmód különféle sima vagy bolyhos kelmékké dermed, lehet belőle selyem, bársony, szőrme vagy rugalmas fém is. Persze, nem minden nő alkotja maga a ruhakölteményeit, erre valók a divatformázó művészek és a difószalonok (tehát ezzel foglalkozik Nais!), de az így készülő, testhez simuló holmikhoz nem sok kedvet éreztem. Fölösleges fáradságnak találtam, hogy minden felöltözésnél palackokkal bíbelődjek.

Akadt néhány kész ruhadarab, de azok meg nem fértek rám, még a legnagyobb is jó négy számmal kisebb az én méretemnél. Végül rászántam magam a palackos holmira, mert láttam, hogy az ingem már nagyon a végét járja. Elhozhatnám persze a motyómat a Prométheuszról, de hát ott nem volt öltönyöm, se fehér ingem, nem ilyesmit viseltünk a Fomalhaut csillagrendszerben. Vásároltam néhány kertésznadrágot, csak azoknak van elég bő, lehajtható száruk. Mindezért összesen egy itet fizettem, ennyibe kerültek a nadrágok. A palackokat ingyen adták. A szállodába küldettem a holmit, és engedve a rábeszélésnek, merő kíváncsiságból elmentem egy difószalonba. Festőművész képű fickó fogadott, előbb alaposan végigmért, majd megállapodtunk, hogy inkább laza holmikat kell viselnem; láthatólag nem volt elragadtatva tőlem. Én se tőle. Néhány pulóvert végül is ott helyben elkészített. Fölemelt karral kellett állnom, míg ő egyszerre négy palackkal sürgölődött körülöttem. A habfehér permet rögtön megdermedt a levegőben. Különböző színű pulóverek lettek belőle, az egyik fekete, elöl piros csíkkal. Úgy láttam, legnehezebb a gallér és az ujjak eldolgozása. Nyilván jókora gyakorlat kell hozzá.

Ezzel az élménnyel gazdagabban – fizetni egyébként nem kellett – kiléptem a déli napsütésbe. Most kevesebb suhanót láttam, de több szivarforma gép röpködött a háztetők fölött. Nagy tömeg hömpölygött a mozgólépcsőkön az alsóbb szintek felé, mindenki sietett, csak én sétálgattam ráérősen. Napoztam egy órácskát egy pikkelyes törzsű rododendron alatt, aztán visszaballagtam a szállodámba. Lent a hallban kaptam borotvakészüléket; amikor a fürdőszobában borotválkozáshoz láttam, észrevettem, hogy kissé le kell hajolnom a tükörhöz, pedig emlékeztem: reggel még éppen jó helyen volt. Nem nagy különbség, de az imént, vetkőzéskor is furcsa dolgot tapasztaltam: rövidebb lett az ingem. Mintha összement volna. Most jobban szemügyre vettem. Nem változott sem a gallérja, sem az ujja. Kiterítettem az asztalon. Ugyanolyan, mint volt, és mégis, amikor most fölvettem, alig ért a derekamnál lejjebb. Én változtam, nem ő. Megnőttem.

Képtelen ötlet, de azért aggasztott a dolog. Felhívtam a szállodai infort, és egy űrhajósokkal foglalkozó orvos címét kértem. Az Adapthoz csak akkor megyek, ha nagyon muszáj. Rövid szünet után – mintha a válaszoló automata tétovázna – megkaptam a címet. Ugyanebben az utcában lakik az orvos, néhány háztömbnyire. Odamentem. Félhomályos, nagy szobába vezetett egy robot. Rajtam kívül nem volt ott senki.

Csakhamar belépett az orvos. Úgy festett, mintha egy családi fényképről lépett volna le apám dolgozószobájában. Alacsony, mokány öregúr, ősz haj, rövid fehér szakáll, aranykeretes szemüveg – amióta visszatértem, most láttam először szemüveges arcot. Doktor Juffonnak hívták.

– Hal Bregg? – mondta. – Ön az?

– Én vagyok.

Szótlanul méregetett, elég sokáig.

– Mi a panasza?

– Tulajdonképpen semmi, doktor úr, csak…

Beszámoltam neki furcsa megfigyelésemről.

– Vetkőzzön le!

– Egészen? – kérdeztem, derékig levetkőzve.

– Egészen.

Szemügyre vett meztelenül.

– Már nincsenek ilyen férfiak – dünnyögte magában. Meghallgatta szívverésemet a hideg sztetoszkóppal. Ezer év múlva is ugyanígy lesz, gondoltam, és ennek kicsit megörültem. Megmért, aztán le kellett feküdnöm. Alaposan megnézte a sebhelyet a jobb kulcscsontom alatt, de nem szólt rá semmit. Majdnem egy óra hosszat vizsgálgatott.

Reflexek, tüdőtérfogat, elektrokardiogram, minden. Amikor felöltöztem, leült kis fekete íróasztalához. Csikorgott a fiók, amint kihúzta, hogy valamit megkeressen benne. Az újmódi bútorok után, amelyek az ember alá tolakodnak, nagyon tetszett nekem ez a régi íróasztal.

– Hány éves?

Elmagyaráztam, mi a helyzet.

– A szervezete egy harmincöt körüli férfi állapotát mutatja – mondta. – Hibernálva volt?

– Igen.

– Sokáig?

– Egy évig.

– Miért?

– Megnövelt sebességgel tértünk vissza. Vízbe kellett feküdnünk. Rázkódásvédelem, hiszen tudja. No, és mivel bajos volna ébren feküdni ott egy évig…

– Hát persze. Azt hittem, tovább tartott. Azt az évet nyugodtan leszámíthatja. Nem negyvenéves, hanem harminckilenc.

– És az, hogy… növök?

– Amiatt egy percig se aggódjon, Bregg. Mennyijük volt?

– Gyorsulásunk? Két g.

– No, ugye. Azt hitte, nőni kezdett? Szó sincs róla. Csak a porckorongok. Tudja, mi az?

– Hogyne, a gerincben, a csigolyák között…

– Úgy van. Most tágulnak, mert kikerültek a prés alól. Milyen magas?

– Induláskor százkilencvenhét voltam.

– És aztán?

– Nem tudom. Nem mértem magam; tudja, más gondjaink voltak.

– Most két méter kettő.

– Csak ez hiányzott – dörmögtem. – És ez még soká tart?

– Nem. Valószínűleg ennyi volt az egész… Hogy érzi magát?

– Jól.

– Minden tárgyat túlságosan könnyűnek érez, ugye?

– Most már nem annyira. Az Adaptban, a Lunán adtak izomlazító tablettákat.

– Degravitálást is kaptak?

– Igen. Három napig. Mondták, hogy ennyi év után kevés, de másfelől nem akartak bennünket mindazok után még tovább bezárva tartani…

– No és milyen a közérzete?

– Hát… – haboztam –, néha úgy érzem magam, mint egy neandervölgyi, akit becipeltek a városba…

– És mik a tervei?

Elmondtam, hogy villát béreltem.

– Talán az se rossz – hümmögött –, ámbár…

– Jobb lenne az Adapt…?

– Azt nem mondom. Bregg… tudja–e, hogy én emlékszem magára?

– Hogy lehet az? Hiszen ön akkor még…

– Nem, hát persze. De hallottam magáról az édesapámtól. Tizenkét éves koromban.

– Ó, eszerint sok évvel az indulásunk után? – mondtam. – És még emlékeztek ránk? Furcsa.

– Dehogy. Inkább az a furcsa, hogy mennyire elfelejtették magukat. De hát maga tudta, ugye, milyen lesz ez a visszatérés, bár elképzelni persze lehetetlen…

– Tudtam.

– Ki küldte hozzám?

– Senki. Azazhogy… a szállodai infor. Miért?

– Mulatságos – mondta. – Én tulajdonképpen nem vagyok orvos, tudja?

– Hogy érti ezt?

– Negyven éve nem praktizálok. Az űrorvostan történetével foglakozom, mert az már történelem, Bregg. Az űrorvosoknak sehol nincs munkájuk, kivéve az Adaptot.

– Bocsánat, én nem tudtam…

– Ugyan! Inkább hálás lehetek magának. Maga rá az élő bizonyíték, hogy téved Millman iskolája, nem igaz, hogy a fokozott nyomás megárt a szervezetnek. Még a bal kamrája sem nagyobbodott meg, tüdőtágulásnak semmi nyoma, remek a szívműködése. De hát ezt úgyis tudja, nem igaz?

– Tudom.

– Mint orvos, ennél többet nem is mondhatok magának, de máskülönben…

Tétovázott.

– Máskülönben?

– Mennyire érti a mi… mai életünket?

– Elég homályosan.

– Magának ősz a haja, Bregg.

– No és? Mit számít az?

– Számít. Az ősz haj öregséget jelent. Nyolcvanon alul már senki sem őszül, még akkor is csak ritkán.

Rádöbbentem, hogy igaza van: öregeket szinte nem is láttam.

– Miért? – kérdeztem.

– Vannak megfelelő szerek, az őszülést gátló orvosságok. A haj eredeti színét is vissza lehet adni, bár az kicsit bonyolultabb.

– Értem… – válaszoltam –, de miért mondja ezt el nekem?

Láttam, hogy habozik.

– A nők miatt, Bregg – bökte ki végül.

Összerezzentem.

– Úgy gondolja, vénembernek látszom?

– Ugyan, inkább atlétának… De hát nem járkálhat meztelenül. Így ülve meg, őszintén szólva, olyannak látszik… Szóval, aki nem ismeri, azt gondolná magáról, hogy megfiatalított öregember. Fiatalító műtétek, hormonkúrák meg ilyesmik után.

– Hát, hiába – mondtam. Nem is tudom, miért éreztem magam olyan pocsékul nyugodt tekintete előtt. Levette szemüvegét, s az íróasztalra tette. Kék szeme kissé könnyezett.

– Maga sok mindent nem ért, Bregg. Ha élete végéig remete akarna maradni, akkor talán mondhatná, hogy „hát, hiába”. De tudja, ez a társadalom, ahová visszatért, nem lelkesedik azért, amiért maga az életénél is többet adott.

– Ne beszéljen így, doktor úr.

– Ami a szívemen, az a számon. Feláldozni az életét, mi az? Sokan megtették, mióta a világ világ. De odaadni mindenét, a szüleit, rokonait, barátait, a nőket… hiszen maga mindenkijét feláldozta, Bregg!

– Doktor úr…

Elcsuklott a hangom. Az ódon íróasztalra könyököltem.

– Néhány szakemberen kívül ez senkit sem érdekel, Bregg. Tudja, ugye?

– Tudom. Megmondták a Lunán, az Adaptnál… csak… finomabban fogalmaztak.

Hallgattunk egy nagyot.

– Ez a társadalom, ahová maga visszatért, stabil. Nyugodtan él. Érti? Az űrhajózás korai szakaszának romantikája elszállt. Olyan ez, mint Kolumbusz históriája. Az ő felfedezőútja rendkívüli esemény volt, de kit érdekeltek kétszáz évvel később a vitorlás hajókon járó kapitányok? A maga visszatéréséről kétsoros hír volt a reálban.

– De doktor úr, mit számít ez? – mondtam. Részvéte kezdett bosszantani, még az általános közönynél is jobban. Ezt azonban nem árulhattam el.

– Számít bizony, Bregg, akkor is, ha maga nem akarja tudomásul venni. Ha nem magáról volna szó, hallgatnék, de magát megilleti az igazság. Maga egyedül van. Nem élhet az ember egyedül. A maga érdeklődési köre, az, amivel ide visszatért, kis sziget a tudatlanság tengerében. Nem hiszem, hogy sokan akadnának, akik kíváncsiak a mondanivalójára. Én közéjük tartozom, de én nyolcvankilenc éves vagyok…

– Nincs nekem semmilyen mondanivalóm – vágtam közbe bosszúsan. – Legalábbis semmi szenzációs. Nem fedeztünk föl semmiféle galaktikus civilizációt, és különben is csak pilóta voltam. Vezettem az űrhajót. Valakinek azt is meg kellett csinálnia.

– Igazán? – suttogta, felvonva fehér szemöldökét.

Uralkodtam magamon, de kezdett elhagyni a béketűrés.

– Igazán! De még mennyire! És ez az itteni közöny… ha már tudni akarja… csak azok miatt bánt, akik ott maradtak…

– Ki maradt ott? – kérdezte nyugodtan.

– Sokan. Arder, Venturi, Ennesson. Doktor úr, miért…

– Nem puszta kíváncsiságból kérdezem. Tudja, ez… higgye el, én sem szeretem a nagy szavakat… ez volt az én fiatalságom. Maguk miatt választottam ezt a szakmát. Most egyformán haszontalanok vagyunk. Természetesen joga van hozzá, hogy másképp lássa. Én nem erőltetem. Csak tudni szeretném. Mi történt Arderral?

– Pontosan nem tudjuk – feleltem. Hirtelen elfásultam. Végül is, miért ne mondanám el? Az íróasztal karcos, fekete lapjára meredtem. Sohasem hittem volna, hogy ez a perc ilyen lesz.

– Két szondát vezettünk az Arcturus fölött. Elvesztettem vele a kapcsolatot. Nem tudtam rátalálni. Az ő rádiója némult el, nem az enyém. Amikor elfogyott az oxigénem, visszafordultam.

– Várt rá?

– Vártam. Vagyis… keringtem az Arcturus körül. Hat napig. Pontosabban százötvenhat óráig.

– Egyedül?

– Egyedül. Pechem volt, mert az Arcturuson új napfoltok keletkeztek, és teljesen megszakadt a kapcsolatom a Prométheusszal. Az űrhajómmal. Mindenféle zavarok voltak. Egyedül nem térhetett vissza, rádió nélkül. Mármint Arder. Mert a szondákon a telerános vezérléshez rádió kell. Nélkülem nem juthatott vissza, és nem is jutott. Gimma visszarendelt. Igaza volt, mert később, csak úgy időtöltésből, kiszámoltam, mennyi volt rá az esélyem, hogy megtaláljam Ardert a keresőn, radarral. Már nem emlékszem pontosan, de nagyjából egy a trillióhoz. Remélem, azt csinálta, amit Arne Ennesson.

– Arne Ennesson mit csinált?

– Elvesztette a nyaláb fókuszálását. Gyengülni kezdett a hajtóműve. Pályán maradhatott volna még, tudom is én, egy napig, spirálisan keringve, míg le nem zuhan az Arcturusra, hát inkább rögtön egy napfáklyába rohant. A szemem előtt égett el.

– Hányan voltak pilóták?

– A Prométheuszon öten.

– És hányan tértek vissza?

– Olaf Staave meg én. Tudom, mit gondol, doktor úr… hősiesség. Én is azt hittem valaha, mikor könyveket olvastam ilyen emberekről. De nem igaz. Érti? Ha lehetett volna, otthagyom Ardert, és rögtön visszafordulok, de nem lehetett. Ő se fordult volna vissza. Egyikük sem. Gimma sem…

– Miért hangsúlyozza úgy ezt? – kérdezte halkan.

– Mert más a hősiesség, és más a muszáj. Én csak azt tettem, amit mindegyikünk tett volna. Doktor úr, ezt csak az érti, aki ott volt. Cseppfolyós kis buborék az ember. Ha kihagy a fókuszálás vagy a mágnesség, a vibrációtól egy pillanat alatt megalvad a vére. Nem a külső okokról beszélek, érti, nem meteorokról, hanem műszaki hibákról. Elég a legapróbb zavar, egy kiégett drótocska a rádióban… és kész. Ha ilyen körülmények között még az emberek is csődöt mondanának, az űrutazás öngyilkosság lenne, hát nem? – Egy pillanatra lehunytam a szemem. – Doktor úr… most nem is repülnek? Hogy lehet az?

– Maga repülne?

– Én nem.

– Miért?

– Megmondom. Egyikünk sem repülne, ha tudná, mi van ott. Azt nem tudja senki. Csak aki ott járt. Olyanok voltunk, mint a kétségbeesett, halálra rémült állatok.

– Hogyan illik ez össze azzal, amit az előbb mondott?

– Sehogyan. Így volt. Féltünk. Tudja, mialatt én ott Arderra vártam, egy idegen nap körül keringve, mindenféle személyeket találtam ki, és azokkal beszélgettem, mondtam nekik ezt-azt, válaszoltam rá, és a végén már elhittem, hogy ott vannak velem. Mindenki úgy segített magán, ahogy tudott. Gondoljon bele, doktor úr: itt üldögélek magánál, kibéreltem egy villát, vettem egy régi autót, elhatároztam, hogy majd tanulok, olvasok, úszom, de közben mindaz itt van bennem. Az a tér, az a csend, és ahogyan Venturi segítségért kiáltott, és én mentés helyett teljesbe kapcsoltam, visszafelé!

– Miért?

– A Prométheuszt vezettem. Neki meg tönkrement az atommáglyája. Mindnyájunkat felrobbanthatott volna. Egyben maradt; nem robbantunk volna fel miatta. Talán még őt is kimenthettük volna, de nem volt jogom kockáztatni. Arderral, akkor, fordítva volt. Én menteni akartam, de Gimma visszahívott, mert attól félt, odaveszünk mind a ketten.

– Mondja, Bregg… és mit vártak mitőlünk? A Földtől?

– Fogalmam sincs. Ezen sohasem gondolkodtam. Olyan volt, mint ahogyan a túlvilági életről vagy a paradicsomról beszéltek: lesz majd egyszer, de senki sem tudja elképzelni. De hát elég ebből, doktor úr! Beszéljünk másról! Volna egy kérdésem. Mi a helyzet azzal a… betrizálással?

– Mit tud róla?

Elmondtam. Kihagyva persze, hogy mindezt kitől hallottam, és milyen körülmények között.

– Hát igen – mondta. – Nagyjából… Általában így képzelik.

– És én…?

– Magukkal kivételt tesz a törvény, mert a felnőttek betrizálása egészségi okokból nem biztonságos, sőt talán veszélyes. Azonkívül úgy vélik, szerintem joggal, hogy maguk már kiállták… az erkölcsi próbát. Meg hát úgyis… kevesen vannak.

– Még valamit, doktor úr. A nőket említette. Miért? De nem rabolom az idejét?

– Nem, nem. Hogy miért említettem a nőket? Ki állhat közel az emberhez, Bregg? Szülők. Gyermekek. Barátok. Nők. Magának nincsenek szülei, se gyermekei. Barátai nem lehetnek.

– Miért?

– Nem a társaira gondolok, bár nem tudom, kívánna-e folyton velük lenni, emlékezni…

– Isten őrizz!

– Hát akkor? Maga két korszakot ismer. Az egyikben az ifjúságát töltötte, a másikat hamarosan megismeri. Ha hozzáadjuk azt a tíz évet, a maga élettapasztalata egészen más, mint akármelyik kortársáé. Tehát nem lehetnek a maga egyenrangú barátai. Akkor mi legyen, öregek között töltse az életét? Maradnak a nők, Bregg. Csakis a nők.

– Talán inkább csak egy – dörmögtem.

– Egyet ma nehéz találni.

– Hogy érti ezt?

– Tudja, ez a jólét kora. De ami a szerelmi életet illeti, kíméletlen korszak. Szerelmet, nőt nem lehet már pénzért vásárolni. Anyagi gondok már nem léteznek...

– Akkor miért mondja rá, hogy kíméletlen korszak?

– Mert az. Ami a pénzért vásárolt szerelmet illeti, maga biztosan a nyílt vagy titkos prostitúcióra gondol. Ó, nem! Ilyesmi rég nem létezik. Hajdanában a nőket vonzotta a siker. Imponált nekik a férfi magas keresete, képzettsége, társadalmi rangja. Mindez ma már lehetetlen, mivel teljes a társadalmi egyenlőség. Néhány kivétellel. Teszem azt, ha maga realista volna…

– De hát én realista vagyok!

Az orvos elmosolyodott.

– Ez a szó ma egészen mást jelent. A reálban játszó színészt nevezik így. Volt már reálban?

– Még nem.

– Nézzen meg néhány melodrámát, akkor majd megérti, mik a párválasztás szempontjai mostanában. Legfontosabb a fiatalság. Ezért mindenki foggal-körömmel harcol érte. A ráncos bőr, az ősz haj, különösen, ha még nem is öreg az illető, majdnem olyan irtózatot kelt, mint hajdan a lepra…

– Miért?!

– Bajosan tudnám megmagyarázni. De az észérvek mit sem érnek, ha egyszer ez a szokás. Maga még mindig nem látja világosan, hogy a szerelmi élet milyen sok régi tényezője eltűnt. A természet nem tűri az űrt, így a régiek helyébe új tényezők léptek. Itt vari például az a jelenség, amely magának annyira megszokott, hogy már nem is látja, milyen rendkívüli: a kockázat. Ilyen többé nincs, Bregg. A férfi már nem imponálhat a nőnek azzal, ha bátor, vakmerő, pedig hát évszázadokig ebből élt az irodalom, a művészet, az egész kultúra: szerelem a halál árnyékában. Orfeusz leszállt az alvilágba Eurüdikéért. Otellót gyilkossá tette a szerelem. Rómeó és Júlia tragikus története… Ma már nincsen tragédia. Még lehetőség sincs rá. Felszámoltuk a szenvedélyek poklát, aztán azon vettük észre magunkat, hogy a mennyország is megszűnt. Most minden langyos.

– Langyos…?

– Az ám! Tudja, milyenek még a legboldogabb szerelmesek is? Józanok. Semmi lángolás, vetélkedés…

– Szóval… úgy érti, mindez… nincs többé?! – fakadtam ki. Először éreztem babonás félelmet ettől a világtól. Az öreg orvos hallgatott. – Doktor úr, az nem lehet. Hát igazán…

– Ez az igazság. És el kell fogadnia, Bregg, mint a levegőt, mint a vizet. Mondom, egyetlen asszonyt találni nehéz. Egész életre szóló társat szinte lehetetlen. A kapcsolatok átlagos időtartama hét év körül ingadozik. Már ez is haladás. Fél évszázaddal ezelőtt alig négy volt…

– Most már igazán nem rabolom tovább az idejét. Mit tanácsol?

– Azt, amit már említettem: festesse be a haját… Tudom, bután hangzik. De fontos. Restellem is, hogy ilyen tanácsot adok. Nekem se tetszik. De hát én…

– Köszönöm. Igazán. Még egy utolsó kérdés. Árulja el… milyennek látnak engem… az utcán? A járókelők? Mi olyan furcsa rajtam?

– Maga más, Bregg. Először is, a termete. Mintha az Iliászból lépett volna ki. Letűnt idők arányai… Ez néha előnyös is lehet, ámbár tudja, ugye, mi vár azokra, akik túlságosan kimagaslóak…

– Tudom.

– Maga kicsit túlságosan nagy darab… Még fiatal koromból sem emlékszem ilyenekre. Pillanatnyilag magát úgy látják, hogy ijesztően magas, drabális fickó, aki pocsékul öltözik. De nem a ruhája rossz szabású, hanem sokkal izmosabb, mint mások. Az utazása előtt is így volt?

– Nem, doktor úr. A két g miatt van, tudja.

– Lehetséges…

– Hét év. Hét évi dupla terhelés. Az izmaimnak gyarapodniuk kellett. A mellkasom, a hasizmaim, a nyakam. Máskülönben megfulladtam volna, mint egy patkány. Az izmaim akkor is dolgoztak, amikor aludtam. A hibernálás alatt is. Mindennek kétszeres volt a súlya. Ettől van.

– És a többiek is…? Elnézést a kérdésért, csak az orvosi kíváncsiságom… Tudja, ilyen hosszú űrutazás csak egy volt.

– Tudom. A többiek? Olaf körülbelül ugyanolyan, mint én. Biztos a csontozaton is múlik, én mindig vállas voltam. Arder magasabb volt nálam. Két méternél magasabb. Volt. Arder, igen… De miről is beszéltünk? A többiek… nos, én voltam a legfiatalabb, ezért jobban alkalmazkodott a szervezetem. Legalább is Venturi ezt állította… Janssen munkáját ismeri?

– Hogy ismerem-e? A szakma klasszikusa.

– Tényleg? Mókás. Olyan inci-finci doktorka volt… Nála egyszer hetvenkilenc g-t bírtam ki másfél másodpercig.

– Mennyit?

Elnevettem magam.

– Papírom van róla. De annak százharminc éve… Most a negyven is sok nekem.

– De Bregg, ma húszat sem bír ki senki!

– Miért? Talán a betrizálás miatt?

Nem válaszolt. Úgy éreztem, tud valamit, amit nem akar elmondani. Felálltam.

– Bregg – mondta –, ha már erről beszélünk: vigyázzon!

– Mire?

– Önmagára és másokra. A haladást nem adják ingyen. Megszabadultunk ezer veszélytől, konfliktustól, de ennek megvan az ára. A társadalom elpuhult, maga meg… kemény fickó. Ért engem?

– Értem – mondtam, és eszembe jutott az a férfi a vendéglőben, akinek torkára forrt a nevetés, mikor odaléptem.

– Igaz is, doktor úr – böktem ki váratlanul –, az éjszaka találkoztam egy oroszlánnal. Illetve kettővel. Miért nem bántottak?

– Ragadozók már nincsenek, Bregg… Tudja, a betrizálás… Éjszaka találkozott velük? És mit csinált?

– Vakargattam a torkukat – vallottam be, és mutattam is, hogyan. – De hogy Iliász, az túlzás. Megijedtem tőlük, mint annak a rendje. Mennyivel tartozom?

– Szó se lehet róla. És ha bármikor kedve volna…

– Köszönöm.

– De ne halogassa túl sokáig – dünnyögte szinte magában, míg kifelé mentem. Csak a lépcsőn értettem meg, mire gondolt: majdnem kilencvenéves.

Visszamentem a szállodába. A hallban fodrász is volt. Természetesen robot. Megnyiratkoztam. Alaposan megnőtt a hajam, főleg kétoldalt. És ott is őszült a leginkább. Amikor a robot végzett, úgy találtam, már kevésbé látszom vadembernek. Dallamos hangján megkérdezte, óhajtok-e hajfestést.

– Nem – mondtam.

– Aprexet?

– Az mi?

– A ráncok ellen.

Haboztam. Kínosan éreztem magam, de talán igaza van az orvosnak.

– Nem bánom – hagytam rá

Erős illatú zselét kent az arcomra. Az anyag álarccá dermedt, akkor lehúzta rólam. Aztán borogatások alatt feküdtem, örülve, hogy legalább nem látszik az arcom.

Fellifteztem a szobámba. Ott vártak már a csomagok a cseppfolyós fehérneművel. Levetkőztem, és bementem a fürdőszobába. Egyenesen a tükör elé.

Hát igen. Nem is csoda, hogy megrémülnek tőlem. Nem tudtam, hogy úgy festek, mint egy vásári erőművész. Mellkasomon, törzsemen csak úgy dagadoznak az izmok. Amikor fölemeltem a karom, a mellizom fölött látszott a tenyérnyi sebhely. Forgolódtam, hogy a másikat is lássam, ott a lapockámnál – amiatt neveztek szerencsésnek, mert ha a szilánk három centivel balra talál el, összezúzza a gerincemet. Ököllel rácsaptam kemény hasamra.

Te barom! – közöltem a tükörképemmel. Szerettem volna megfürödni, rendes vízben, nem ózonviharban, és örültem, hogy a villában úszómedencém is lesz. Nézegettem új holmimat, de a nadrágomtól végül nem tudtam megválni. Fölvettem hát hozzá az új fehér pulóvert, bár a könyökénél foszladozó, régi fekete sokkal jobban tetszett, és leballagtam az étterembe.

Az asztalok felénél vendégek ültek. Három termen át kisétáltam a teraszra, innen a nagykörútra láttam, a suhanok végtelen áradatával; a felhők alatt távoli hegységként kéklett a Terminál pályaudvar.

Ebédet rendeltem.

– Mit hozhatok? – kérdezte a robot. Étlapot akart adni.

– Mindegy – mondtam. – Csak ebéd legyen.

Már evéshez láttam, mikor észrevettem, hogy csupa üres asztal van körülöttem. Ösztönösen kerestem a magányt, nem is tudtam róla. Azt sem tudtam, egyáltalán mit eszem. Már nem voltam olyan biztos benne, hogy jó lesz, amit elterveztem. Az üdülés, amivel saját magamat jutalmazom meg, ha már senki másnak nem jutott eszébe. Nesztelenül megjelent a pincér.

– Bregg úr, ugye?

– Igen.

– Vendége van. A szobájában.

– Vendégem?

Rögtön Naisra gondoltam. Megittam sötét színű, pezsgő italomat, és felálltam. Éreztem, hogy a vendégek utánam néznek. Jó lenne legalább tíz centit lefűrészelni magamból. A szobámban egy fiatal nő ült, akit még sohasem láttam. Bolyhos szürke ruha, válla körül piros fantáziatermék.

– Az Adapttól jöttem – mondta –, reggel már beszéltünk.

– Á, ön az?

Bosszankodtam egy kicsit. Mit akarnak tőlem?

Visszaült. Vonakodva leültem én is.

– Hogy érzi magát?

– Remekül. Ma orvosnál voltam, megvizsgált. Minden rendben. Kibéreltem magamnak egy villát, olvasgatni akarok.

– Nagyon okosan tette. Klavestra kitűnő választás. Hegyek, csend, nyugalom…

Tudta, hogy Klavestra. Követtek, vagy mi az ördög? Mozdulatlanul vártam, mit akar még.

– Hoztam valamit… tőlünk.

Az asztalon fekvő kis csomagra mutatott.

– Ez a legújabb készülékünk, tudja – magyarázta élénk, bár kissé mesterkélt hangon. – Amikor lefekszik aludni, beállítja… és úgy két hét alatt éjszakánként könnyen, minden fáradozás nélkül megtud egy csomó hasznos dolgot.

– Igazán? Remek – mondtam. Rám mosolygott. Visszamosolyogtam, mint jó tanulóhoz illik.

– Ön pszichológus?

– Igen. Eltalálta…

Tétovázott. Láttam, hogy valamit mondani akar.

– Hallgatom…

– De nem haragszik meg?

– Miért haragudnék?

– Tudja… ahogyan öltözik, az egy kicsit…

– Tudom. De annyira kedvelem ezt a nadrágot. Majd idővel…

– Á, nem a nadrág. A pulóver…

– A pulóver? – hüledeztem. – De hiszen az vadonatúj, ma csinálták. A legújabb divat állítólag, vagy nem?

– De igen. Csak tudja, nem szabad ennyire felfújni… Megengedi?

– Tessék – mondtam egészen halkan. Felém hajolt a fotelból, kinyújtott ujjaival megbökte a mellemet, és ijedten felkiáltott.

– Mi az ott?

– Semmi, csak én – feleltem kaján vigyorral.

Összekulcsolta a kezét, és felállt. Kárörömöm jeges nyugalomnak adta át a helyét.

– Üljön csak le nyugodtan.

– Én… jaj, ne haragudjon, de én…

– Semmi baj. Régóta dolgozik az Adaptnál?

– Második éve.

– Úgy. És az első páciense? – magamra mutattam. Kicsit elpirult. – No jó, akkor kérdezhetek valamit?

Megrebbent a szeme. Talán azt hitte, randevúra hívom?

– Természetesen…

– Hogyan csinálják azt, hogy a város minden szintje fölött az eget látni?

Felélénkült.

– Az nagyon egyszerű. Televízióval, ahogy régebben hívták. A mennyezeteken képernyők vannak, azok közvetítik, ami a föld felett van, az eget, a felhőket…

– De a szintek, ugye, nem is olyan magasak – mondtam. – A házak között meg negyvenemeletes is akad…

– Az csak látszat – mosolygott. – A házaknak csak egy része valódi. A többi csak kép. Érti?

– Értem, hogyan, de azt még nem értem, minek!

– Hát azért, hogy egyik szint lakói se érezzék magukat hátrányos helyzetben. Semmilyen szempontból…

– Vagy úgy – mondtam. – Mulatságos… Akkor még egy kérdés. Könyveket szeretnék vásárolni. Javasolna valamit a maga területéről? Amolyan… áttekintésre gondolok.

– Pszichológiát akar tanulni? – csodálkozott.

– Nem, csak tudni szeretném, mit értek el az elmúlt évek alatt…

– Mayssent ajánlanám – mondta.

– Az mi?

– Iskolai tankönyv.

– Valami komolyabbra gondoltam. Összegezések, monográfiák… Jobb az eredeti szerzőt olvasni…

– Attól tartok, az kicsit… nehéz lesz…

Udvariasan mosolyogtam.

– Hátha mégse. Miért volna nehéz?

– A pszichológia annyira összeforrott a matematikával…

– Én is. Bár az a száz évvel ezelőtti volt. Több kell annál?

– De hiszen maga nem matematikus!

– Nem, de sokat foglalkoztam vele. A Prométheuszon. Mert ott, tudja… rengeteg szabad időnk volt.

A lány annyira csodálkozott, úgy összezavarodott, hogy már nem is szólt semmit, csak felírt néhány címet egy cédulára. Mikor elment, visszacsörtettem az íróasztalhoz, és leroskadtam a székre. Hát még ő is, aki az Adaptnál dolgozik… Matematikát? Ugyan már! Egy vadembernek? Gyűlölöm őket – gondoltam. – Gyűlölöm. Gyűlölöm. Nem is igen tudtam, kire gondolok. Mindenkit. Igen, mindenkit. Becsaptak. Elküldtek oda, fogalmuk sem volt, mit csinálnak. Jobb lett volna nekik, ha ott maradok, mint Venturi, Arder, Thomas, de én visszatértem, csak azért, hogy most aztán féljenek tőlem, úgy járkáljak itt közöttük, mint senkinek sem kellő, eleven lelkiismeret-furdalás. Nem vagyok én jó semmire – gondoltam. Legalább sírni tudnék. Arder tudott. Azt mondta, nem kell szégyellni a könnyeket. Lehet, hogy hazudtam a doktornak. Nem mondtam meg soha senkinek, de nem biztos, hogy bárki másért is megtettem volna ugyanazt. Talán igen. Olafért, később. De nem egészen biztos. Arder! Ó, hogy tönkretettek bennünket, és mi mennyire hittünk nekik, egész idő alatt azt éreztük, ott áll mögöttünk a Föld, ott van, bízik bennünk, gondol ránk. Nem beszélt erről senki, mert minek? Nem beszélünk arról, ami természetes.

Felálltam. Nem bírtam veszteg maradni. Fel-alá jártam a szobában.

Elég. Benyitottam a fürdőszobába, de hát víz sincs, hogy a fejemet alátartsam! Különben is, micsoda ötlet! Kész hisztéria!

Visszamentem a szobába, és csomagolni kezdtem.

HÁROM

Egész délutánomat a könyvesboltban töltöttem. Könyvek nem voltak. Csaknem fél évszázada nem nyomtatnak könyvet. Pedig már előre örültem nekik, hiszen a Prométheusz könyvtára csak mikrofilmekből állt. Hiú remény! Nem lehet már a polcokon böngészni, kötetek súlyát méricskélni a kezemben, találgatva, mennyi bennük az olvasnivaló. A könyvesbolt inkább elektronikus laboratórium. A könyvek tartalmát kristályokban rögzítik. Olvasni optonnal lehet. Az opton hasonlít is kicsit egy könyvre, de a borítóban csak egyetlen lap van. Azon jelennek meg sorra a szöveg oldalai, érintésre. De az optonokat ritkán használják, mondta az eladórobot. A közönség jobban kedveli a lektonokat: azok felolvassák a kívánt művet, tetszés szerint beállított hangfekvésben, sebességgel és modulációval. Csak a nagyon kis példányszámú tudományos munkákat nyomtatják még ki papírt utánzó műanyagra. Így mindaz, amit megvettem, elfért az egyik zsebemben – pedig majdnem háromszáz mű. Maréknyi kristályszemcse, így festenek a könyvek. Választottam jó néhány történelmi, szociológiai művet, némi statisztikát, demográfiát, meg azt, amit az adaptos lány pszichológiából ajánlott. Egypár nagyobb matematikai kézikönyvet is beszereztem, persze, csak tartalomra, nem méretre nagyobbak. A kiszolgáló robot maga is lexikon – mint elmondta, közvetlen elektronikus kapcsolat fűzi az egész Föld minden létező könyvének katalógusához. A boltokban a könyvekből csak egyetlen „példány” van, a kívánt művet helyben rögzítik kristályba a vásárlónak.

Az eredeti példányok, a kristálymatricák nem láthatók, azokat világoskékre zománcozott acéllemezek mögött tárolják. A könyvből tehát annyi példány készül, ahányra szükség van. A példányszámok, új kiadások, kifogyott művek minden gondja megszűnt. Ez valóban nagy eredmény, mégis fájt a szívem a könyvekért. Amikor megtudtam, hogy az antikváriumokban papírkönyvek is kaphatók, tüstént odalátogattam. Csalódnom kellett – tudományos műveket alig tartanak. Csak szórakoztató irodalom, néhány gyermekkönyv, régi képeslapok egypár évfolyama.

Vettem néhány negyven évvel ezelőtti mesekönyvet (fizetni csak a régi könyvekért kell), hogy megtudjam, mit tartanak most mesének, majd elmentem egy sportüzletbe. Itt még nagyobb csalódás ért. Atlétika létezik még, bár elkorcsosult formában. Van futás, dobás, ugrás, úszás, de a küzdősportok csaknem teljesen kihaltak. Az ökölvívás megszűnt, és amit birkózásnak neveznek, az kész nevetség: becsületes küzdelem helyett csak taszigálják egymást. Megnéztem egy világbajnoki mérkőzést az üzlet vetítőtermében, és hol dúltam-fúltam a méregtől, hol harsányan kacagtam. Érdeklődtem, van-e még szabadfogású birkózás, dzsúdó, karate, de azt se tudták, mi az. Persze, érthető, ha egyszer még a foci is nyomtalanul eltűnt, mint minden olyan sportág, amelyben heves összecsapások, sérülések fordulhatnak elő. Jégkorong, az van még, de milyen formában! A játékosok szinte gömbölyűre felfújt kezeslábasban ugrándoznak, akár a labdák. Mulatságos látvány, amint a két csapat tagjai rugalmasan visszapattannak egymásról, de hát ez bohóctréfa, nem mérkőzés! Toronyugrás is van, de csak négy méterről. Rögtön eszembe jutott az én (az én!) úszómedencém, és vettem egy összerakható ugródeszkát, hogy a klavestrait majd megtoldjam. Ezt az egész hanyatlást a betrizálás okozta. Nem bántam, hogy nincs már bikaviadal, kakasviadal meg más efféle véres látványosság, a profi ökölvívásért sem rajongtam annak idején. De ez a langyos tejbekása, ami maradt, ettől felfordult a gyomrom. Csak az nem zavart, hogy a túrázás, de főleg a vízi sport számos technikai eszközzel gazdagodott.

Sokáig nézegettem a különféle búvárkészülékeket, a kis villanytorpedókat, amelyekkel a tavak fenekén lehet haladni, a siklóhajókat, hidrotokat, légpárnás vízi mikrosuhanókat; mindegyiket felszerelték balesetelhárító berendezéssel.

Gyorsasági versenyek most is vannak, sőt igen népszerűek, de sportnak nem nevezném őket. Persze nem lovak vagy autók versenyeznek, hanem automata vezérlésű gépek, azokra lehet fogadásokat kötni. A hagyományos teljesítménysport teljesen háttérbe szorult. Azt magyarázták nekem, hogy az emberi teljesítőképesség határát már úgyis elérték, rekordot javítani csak abnormális személy lehetne képes, holmi szörnyeteg izomkolosszus vagy száguldó csodalény. Józan eszem azt súgta, hogy ebben van némi Igazság, no és javukra kell írnom, hogy azt a néhány megmaradt sportágat most tömegesen űzik – de azért leverten jöttem ki a boltból a háromórás szemlélődés után.

A kiválasztott tornaszereket elküldettem Klavestrába. A siklócsónakról némi habozás után lemondtam, vitorlást akartam venni, de rendes, karcsú hajót nem árultak, csak olyan túlbiztosított, otromba bárkákat, hogy nem értettem, mi örömöt lelhet bennük bárki.

Esteledett, mikor visszasétáltam a szállodába. Nyugaton vöröses felhők gomolyogtak az ég alján. A nap már lement, feljött az újhold, a zeniten pedig másik hold ragyogott – egy jókora műhold. A házak fölött csak úgy rajzottak a repülő gépezetek. A gyalogosforgalom csökkent, megnőtt viszont a suhanóké, s megint láttam azokat a résnyi fénycsíkokat az úttesten, de még most sem tudtam, mit jelentenek. Visszafelé más útvonalat választottam, így jutottam egy nagy parkba. Először azt hittem, a Terminál park, de a pályaudvar üveghegye valahol messze derengett, a város északi, magasabb részében. Nem mindennapi látvány volt egyébként, mert míg ezen a környéken már csak az utcai fények csíkozták a sötétséget, a Terminál felső szintjei még havas alpesi csúcsokként ragyogtak.

Sokan sétáltak a parkban. Volt itt számos újfajta fa, különösen pálmák, tövis nélküli, virágzó kaktuszok, és egy távoli zugban, messze a fő sétányoktól, rábukkantam egy legalább kétszáz éves gesztenyefára. Három magamfajta ember sem érné körül a törzsét. Leültem egy kis padra, és jó ideig bámultam az eget. Milyen ártalmatlannak, milyen jámbornak látszanak a csillagok, milyen békésen hunyorognak, remegnek a Földet védelmező légkör láthatatlan áramlataiban. „Csillagocskák”, gondoltam róluk – sok éve most először. Ott senki sem merte volna így mondani, őrültnek is néztük volna. Csillagocskák, az ám, falánk csillagocskák! Messze, a sötét fák fölött tűzijáték szikrázott fel, és egyszerre csak magam előtt láttam döbbenetes élességgel az Arcturust, a tűzhegyeket, amelyek fölött a hidegtől vacogva repültem, míg a hűtőkészülék olvadó zúzmarája rozsdától vörösen végigfolyt a kezeslábasomon. Mintákat vettem a koronaszívóval, a kompresszorok sivítását figyelve, nem csökken-e a fordulatszám, mert ha egy másodpercre lefulladnak, röpke párafelhő marad a páncélból, a gépekből meg belőlem. Izzó vaslemezről nem tűnik el olyan gyorsan a vízcsepp, mint ahogyan akkor elpárolog az ember.

A gesztenyefa már majdnem elvirágzott. Nem rajongtam a gesztenyevirág illatáért, de most eszembe juttatta a régi időket. A sövények fölött görögtűz fénye hullámzott, zsivaj támadt, zenekarok muzsikája keveredett; kétpercenként idáig hozta a szél a vidám sikítozást, amint valami mulatság részvevői, talán a hullámvasút utasai kórusban fel-felujjongtak. Csak az én kis zugomba nem tévedt senki.

Egyszer csak magas, fekete alak tűnt fel az ösvényen. A lombok már sötétbe borultak, a furcsamód lassan csoszogó jövevény arcát csak akkor láttam meg, amikor néhány lépésnyire tőlem megállt. Két keze tölcsérforma fogantyúkba mélyedt, így támaszkodott tompa fekete végű, vékony botjaira. De nem bénának látszott, hanem végtelenül gyengének. Nem nézett rám, sehova sem nézett – mintha nem is hallaná a nevetést, a sikongató kórust, a zenét, a petárdák robbanását. Zihálva álldogált egy percig, s a tűzijáték fel-felvillanó fényében vénséges vénnek láttam, arcáról minden kifejezést lemostak az évek, csak csont és bőr volt. Indulni akart, előrelendítette furcsa mankóit; az egyik megcsúszott, felugrottam a padról, hogy segítsek, de már visszanyerte egyensúlyát. Egy fejjel alacsonyabb volt nálam, de a mostani férfiakhoz képest így is magas; csillogó szemével rám pillantott.

– Bocsánat – mormoltam. El akartam menni, de parancsoló tekintete ott marasztalt.

– Én már láttam magát valahol. De hol? – mondta váratlanul erőteljes hangon.

– Nem hinném – ráztam meg a fejem. – Csak tegnap érkeztem vissza… nagyon messziről.

– Honnan?

– A Fomalhautról. Felragyogott a szeme.

– Arder! Tom Arder!!

– Nem – mondtam. – De vele voltam.

– És ő?

– Meghalt.

Levegő után kapkodott.

– Segítsen… leülni.

Karon fogtam. Csontot tapintottam a fekete, síkos kelme alatt. Lassan lesegítettem a padra. Állva maradtam.

– Üljön le… kérem.

Leültem. Még mindig zihált, lehunyt szemmel.

– Semmi baj… csak váratlanul ért… – suttogta. Kisvártatva kinyitotta a szemét. – Roemer vagyok – mondta egyszerűen.

Elakadt a lélegzetem.

– Hogyhogy… ön… ön? De hát… hány…

– Százharmincnégy – mondta szárazon. – Akkor… hét voltam. Emlékeztem rá. Az apja hozta el egyszer, aki tanársegéd volt a nagyszerű matematikus, Geonides mellett. Geonides dolgozta ki a mi űrutazásunk elméleti alapjait. Arder akkor megmutatta a kisfiúnak a tágas próbacsarnokot, a centrifugákat – jól emlékeztem rá: eleven, virgonc kiskölyök, bogárszemű, mint az apja. Arder fölemelte, hadd lássa a gyerek belülről is a gravitációs kamrát, amelyben ültem.

Hallgattunk mind a ketten. Hátborzongató volt ez a találkozás. Valami sóvár, fájdalmas mohósággal lestem a sötétségen keresztül a rettenetesen öreg arcot, és elszorult a torkom. Cigarettáért kotorásztam a zsebemben, de nem találtam, annyira remegett a kezem.

– Mi történt Arderral? – kérdezte.

Elmondtam.

– Nem találtak belőle… semmit?

– Nem. Tudja, ott… nemigen lehet.

– Azt hittem, ő az…

– Nem csoda. A magasságunk, meg egyáltalán – mormoltam.

– Igen. Maga most hány éves? Biológiai értelemben…

– Negyven.

– Ha én is… – suttogta.

Megértettem.

– Ne bánja – mondtam keményen. – Ezt ne bánja! Semmit se bánjon, érti?

Először nézett az arcomba.

– Miért?

– Mert nem tudok mihez kezdeni magammal – mondtam. – Senkinek sincs rám szüksége. És nekem sincs szükségem… senkire.

Mintha meg sem hallotta volna.

– Magának mi a neve?

– Bregg. Hal Bregg.

– Bregg – ismételte. – Bregg… nem. Nem emlékszem. Maga is ott volt?

– Ott. Apprenousban, amikor az ön édesapja elhozta a helyesbítéseket. Geonides az indulásunk előtti hónapban jött rá… kiderült, hogy a refrakciós együtthatók a sötét porködökben túlságosan alacsonyak… Nem tudom, mond ez önnek valamit? – hagytam abba elbizonytalanodva.

– Mond. De mennyire mond! – válaszolta különös hangsúllyal. – Az apám. Hát hogyne! Apprenousban? És maga mit csinált ott? Hol volt?

– A gravitációs kamrában, Janssennél. Ön is éppen ott volt, Arder vezette körül. Fent álltak a hídon, és ön is nézte, amint negyven g-vel kipróbálnak. Mikor előbújtam, vérzett az orrom… és ön odaadta a zsebkendőjét…

– Ó! Hát maga volt az?

– Én.

– Úgy emlékeztem, az a férfi, a kamrában… sötét hajú.

– Igen. Az voltam. Csak megőszültem. Itt nem jól lehet látni.

Még nagyobbat hallgattunk, mint az előbb.

– Ön professzor, ugye? – mondtam, csak hogy megtörjem a csendet.

– Az voltam. Most már… semmi sem vagyok. Huszonhárom éve. Semmi. – És még egyszer, nagyon halkan megismételte: – Semmi.

– Vettem ma könyveket… köztük Roemer topológiáját. Ez ön, vagy az édesapja?

– Én. Maga matematikus?

Mintha új érdeklődéssel pillantott volna rám.

– Nem – mondtam. – Csak… sok időm volt… ott. Mindenki azt csinált, amit akart. Nekem… a matematika segített.

– Hogy érti ezt?

– Rengeteg mikrofilmünk volt: regények, novellák, mindenféle. Tudja-e, hogy háromszázezer művet vittünk magunkkal? A matematikai anyag összeállításában az ön édesapja segített Ardernak…

– Igen, azt tudom.

– Eleinte úgy vettük, hogy… szórakozás. Azzal is telik az idő. De már néhány hónap múlva, mikor minden kapcsolatunk megszakadt a Földdel, és csak úgy lebegtünk, látszólag mozdulatlanul a csillagokhoz képest, akkor, tudja, arról olvasni, hogy valami Péter izgatottan szívja a cigarettáját, mert gyötri a kétség, hogy Lukrécia eljön-e vagy nem jön, aztán a hölgy belép, és idegesen gyűrögeti a kesztyűjét… Hát, ettől az ember előbb röhögni kezd, mint a bolond, aztán dühbe jön. Egyszóval, ilyesmit többé már kézbe se vettünk.

– Inkább a matematikát?

– Nem. Nem mindjárt. Én előbb nekifeküdtem a nyelvtanulásnak, és gondolja el, végig abba se hagytam, pedig tudtam, hogy nemigen veszem hasznát, mert mire visszatérek, azokból a nyelvekből régies dialektusok lesznek. Aztán Gimma, és főleg Thurber, rákapatott a fizikára. Jól jöhet az, mondták. Nekiláttunk, Arderral és Olaf Staavéval, mert csak mi hárman nem voltunk tudósok…

– Magának is volt tudományos fokozata.

– Igen, informatikából és űrhajózástanból magiszteri, meg az atommérnöki diploma, de hát az inkább szakmai tudás volt, nem elméleti. Hiszen tudja, menynyit ért egy mérnök a matematikához. Szóval, előbb a fizika. De akartam még valamit, külön, a magam kedvére. És akkor jött a tiszta matematika. Tehetségem sohasem volt hozzá. Semennyi. Csak a konok fejem.

– Igen – mondta halkan. – Az kell ahhoz, hogy valaki… elinduljon.

– Inkább ahhoz, hogy bekerüljön a legénységbe – állapítottam meg. – És tudja, miért voltam így a matematikával? Csak ott jöttem rá, hogy mit jelent. Miért a legfontosabb. Amit Abel és Kronecker bebizonyított, ma éppen úgy érvényes, mint négyszáz évvel ezelőtt, és mindig is érvényes marad. Lesznek új utak, de a régiek is továbbvezetnek. Nem lepi be őket a gyom. Ami ott van, az… örök. Egyedül a matematika nem fél az örökkévalóságtól. Ott értettem meg, milyen végérvényes. Milyen erős. Nincs más, ami hozzá fogható. És az is jó volt, hogy úgy megszenvedtem érte. Kínlódtam vele, és amikor nem tudtam aludni, átismételtem magamban az aznapi tételeket…

– Érdekes – dünnyögte. De hangjában semmi érdeklődés nem volt. Azt sem tudtam, figye-e rám. A park túlsó végében vörös és zöld tűzkarikák, lángoszlopok szökkentek az égre, harsány ujjongás kíséretében. Itt, ahol ültünk, a fák alatt, sötét volt. Elnémultam. De a csöndet nem tudtam elviselni.

– Nekem a matematika segített, hogy életben maradjak – mondtam. – A halmazelmélet... az, ahogyan Mirea és Averin továbbvitte Cantor örökségét, hiszen tudja. Az ő műveleteik a végtelennél nagyobb, végtelenen túli mennyiségekkel, azok a pontosan tagolható, erős kontinuumok… az nagyszerű volt. Úgy emlékszem arra az időre, mikor ezzel viaskodtam, mintha tegnap lett volna.

– Ne higgye ám, hogy ez csak elmélet – mormogta. Szóval, mégiscsak figyel rám. – Igalli munkájáról még nem hallott, ugye?

– Nem. Miről szól?

– A nem folyamatos antipólus elmélete.

– Az antipólusról semmit sem tudok. Mi az?

– Retronihiláció. Ebből keletkezett a parastatika.

– Nem is hallottam még ezeket a terminusokat.

– Hát persze, mert hatvan éve jöttek létre. Egyébként ez csak a belépő volt a gravitológiához.

– Látom, lesz mit bebifláznom – mondtam. – A gravitológia, az a gravitáció elmélete, nem?

– Több annál. Ezt csak matematikával lehet kifejezni. Appianót és Proomot átvette?

– Át.

– No, akkor nem lesz semmi nehézsége. A metagének továbbfejlesztéséről van szó n dimenziós elfajult konfigurációs halmazban.

– Hogy lehet az? Hiszen Szkrjabin bebizonyította, hogy nincsenek más metagének, mint a variációsak!

– Persze. Nagyon szép bizonyítás. De tudja, ezek a kontinuumon túl vannak.

– Lehetetlen! Hiszen ez… egy új világot nyit meg!

– Így van – felelte szárazon.

– Emlékszem Mianikowski egy munkájára… – kezdtem.

– Ó, az egészen más! Legfeljebb… hasonló irányú.

– Mennyi időbe kerülhet, míg átveszem mindazt, amit azóta elvégeztek? – kérdeztem.

Hallgatott egy percig.

– Minek az magának?

Nem tudtam, mit válaszoljak.

– Repülni már nem fog?

– Nem – mondtam. – Öreg vagyok hozzá. Nem bírnék már ki olyan gyorsulásokat, mint… és különben is… már nem indulnék el.

Hosszú hallgatásba merültünk. Váratlan lelkesedésem, amellyel a matematikáról áradoztam, egy csapásra elszállt, és csak ültem ott az öregember mellett, érezve testem súlyát, fölösleges nagyságát. A matematikán túl nem volt mit mondanunk egymásnak, és ezt tudtuk mind a ketten. Hirtelen úgy éreztem, szélhámoskodás volt az ájtatos szöveg, amit összehordtam a matematika áldásos szerepéről űrutazás közben. Magamat is becsaptam a hősies, de szerény, szorgalmas pilóta képével, aki a végtelenek elméletén kotlik a csillagködök szakadékai között. Hazudtam. Mert őszintén szólva, mi volt az egész? Ha végül is partot ér a hajótörött, aki hónapokig sodródott a tengeren, és hogy meg ne őrüljön, ezerszer megszámolta tutaján a deszkák rostjait, van mivel dicsekednie? Azzal, hogy elég kitartó volt, és életben maradt? No és akkor mi van? Kit érdekel? Miért érdekelne bárkit, mivel tömtem boldogtalan agyamat abban a tíz évben, miért volna ez fontosabb annál, amivel a hasamat tömtem? Állítsd le magad, ne játszd itt a tartózkodó hőst! – gondoltam. – Ráérsz a múlton merengeni majd akkor, amikor úgy nézel ki, mint ő. Gondolj inkább a jövőre!

– Segítsen fel – suttogta.

Elkísértem az utcáig, a suhanóhoz. Borzasztó lassan csoszogtunk. A lámpafényes sétányon utánunk néztek az emberek. Mielőtt beszállt a suhanóba, visszafordult, hogy elbúcsúzzunk. Egyikünk sem tudta, mit mondjon. Bizonytalan mozdulatot tett a kezével, amelyből tőrként meredt elő a botja, biccentett, beült, és a fekete jármű nesztelenül elsuhant mellőlem. Karom lehanyatlott, csak néztem utána, míg el nem tűnt a sűrű forgalomban. Akkor zsebre vágtam a kezem, és elindultam, hiába töprengve, melyikünk választott jobban.

Szerencsém, hogy a régi városból kő kövön nem maradt. Mintha akkor egy másik Földön éltem volna, más emberek között; ami akkor volt, elkezdődött és bevégződött, egyszer s mindenkorra. Most új életet kezdtem. Sehol egy maradvány, sehol egy rom, amely biológiai koromat kétségessé tenné, így megfeledkezhettem a földi órák szerint mért, oly nagyon természetellenes koromról – míg a rendkívüli véletlen össze nem hozott valakivel, akit hajdan gyerekkorában láttam; s egész idő alatt, míg mellette ülve száraz múmiakezét, aszott arcát néztem, bűnösnek éreztem magam, és tudtam, hogy ezt ő is tudja. Micsoda valószínűtlen eset, mekkora véletlen – hajtogattam szórakozottan, míg rá nem döbbentem, hogy talán ugyanaz vonzotta oda, ami engem: az a mindkettőnknél vénebb gesztenyefa. Nem tudtam még, mennyire sikerült megnövelniük az emberek élettartamát, de azt tudtam, hogy Roemer életkora bizonyára kivételes; nemzedékének egyetlen vagy egyik utolsó képviselője lehet. Ha el nem repülök, már rég nem élnék – gondoltam, és utazásunk először mutatta meg nekem másik, váratlan oldalát: az egérutat, a kegyetlen csalást, amellyel másokénál előnyösebb helyzetbe jutottam. Mentem, alig tudva, merre, körülöttem zsibongott a tömeg, a járókelők áradata magával sodort, előre taszigált – aztán hirtelen felocsúdva megálltam.

Leírhatatlan volt a zsivaj, kiabálás vegyült zeneszóval, tűzijáték színes csokrai szökkentek magasra az égen, a kilőtt petárdák izzó gömböcskéi visszahullottak a fák koronájára, szabályos időközökben az egész lármát túlharsogta a felcsapó kacagás és sikongatás, mintha hullámvasút lenne a közelben, de állványzatot sehol sem láttam. Bent a park mélyén egy bástyákkal és tornyocskákkal díszített, középkori várhoz hasonló épületen a tetőt nyaldosó, hideg neonlángok percenként felirattá álltak össze: MERLIN PALOTÁJA. A tömeg, amely idesodort, oldalra tartott, a pavilon emberi arcot formázó, bíborvörös falához: az ablakok égő szemek, az óriási, sokfogú, görbe száj ki-kinyílt, hogy elnyelje a tolongok újabb adagját, vidám sikongás közepette; mindig ugyanannyi személyt nyelt el – hatot. Előbb ki akartam csörtetni a sokaságból, hogy továbbmehessek, csakhogy nem engedtek utat, és mivel úgysem volt hová mennem, beláttam, hogy a ma rám váró lehetőségek közül ez az ismeretlen mulatság talán nem is a legrosszabb. A tömegben egyedül én árválkodtam magányosan – a legtöbben párosával jöttek, fiú és lány, férfi és nő, kettesével igyekeztek a bejárathoz, és amikor rám került a sor, amit a hatalmas fogak fehér felvillanása és a rejtélyes torok kitáruló, bíbor sötétsége jelzett, zavarba jöttem, mert nem tudtam, követhetem-e a hatos csoportot. Végül az utolsó párban álló lány döntött helyettem: kézen fogott, és egyszerűen maga után húzott. Kísérője fekete hajú fiatalember volt, még a többiekénél is extravagánsabb öltözékben.

Odabent majdnem teljes sötétség borult ránk; éreztem az ismeretlen lány erős, meleg kezét. A mozgójárdával tágas, világos barlangba jutottunk. Aztán felfelé kellett gyalogolnunk tíz-húsz lépést, enyhén emelkedő, törmelékes talajon, töredezett kőoszlopok között. A lány elengedte a kezemet, és egyesével, meggörnyedve kibújtunk a barlang szűk torkolatán.

Számítottam rá, hogy meglepetés fogad, mégis leesett az állam. Óriási folyam hömpölygött előttünk, tűző trópusi napsütésben álltunk a homokos parton. Messze, a túlsó parton őserdő sötétlett. A homokzátonyok védte öböl mozdulatlan vízében fatörzsből kivájt, primitív csónakok várakoztak, mögöttük lustán hullámzott a barnászöld folyó. A csónakoknál hatalmas termetű négerek álltak ünnepélyes, ősi pózba merevedve, olajtól csillogó meztelen testüket mészfehér tetoválás díszítette, evezőlapátjukat a csónakoknak támasztották.

Éppen most indult egy teli csónak. A fekete bőrű legénység evezőcsapásokkal és éles kiáltásokkal riasztotta szét az iszapban félig elmerülve sütkérező, pikkelyes krokodilokat, a fatörzsekhez hasonló szörnyek vissza-visszafordulva dühösen csattogtatták fűrészfogas állkapcsukat, aztán elkotródtak a mélyebb vízbe. Mi heten most leereszkedtünk a meredek parton, négyen mindjárt be is szálltak a következő csónakba. A négerek láthatóan erőlködve nekifeszítették evezőiket a zátonynak, és eltaszították a parttól az imbolygó ladikot, míg meg nem fordult. Én kicsit hátramaradtam, előttem már csak a fiatal pár állt, amelynek a hirtelen döntést és az előttem álló utazást köszönhettem – már jött is következő, vagy tíz méter hosszú csónak. Az ébenfekete evezősök ránk kiáltottak, és ár ellen manőverezve, ügyesen kikötöttek. Beugrottunk a ladikba, csak úgy porzottak a korhadt deszkák, olyan volt a szaguk, mint a félig elszenesedett fáé. A különc divatfi, akinek tigrisbőrt ábrázoló öltözékén hátul még tigrisfej is csüngött kapucni módra, segített leülni a lánynak. Mire én is leültem, velük szemben, már indult a csónak. Alig tudtam elhinni, hogy néhány perce még a parkban jártam, és sötét éjszaka volt. A csónak hegyes orrában álló tagbaszakadt néger ütemes, vad rikkantásainak ritmusára kétoldalt csillogó hátak hajladoztak, evezőlapátok csapódtak gyorsan, erősen a vízbe, ladikunk a homokot súrolta, befelé araszolt, aztán máris a fősodorban voltunk.

Éreztem a víz, az iszap, a körülöttünk sodródó, rothadó növények nehéz, fülledt szagát. A csónak pereme alig tenyérnyire emelkedett a víz fölé. A partok távolodtak, bozótjuk jellegzetesen szürkészöld, szinte hamuszínű volt. A hőségben izzó homokzátonyokról időnként krokodilok csobbantak a vízbe, az egyik elég sokáig követett bennünket. Előbb a felszínen tartotta hosszú fejét, aztán dülledt szeme is a víz alá merült, csak fekete orra szántotta sebesen a barnás vizet, mint valami úszó kavics. Itt-ott, ahol zugokhoz közeledtünk, hullámtarajok tűntek fel a fekete evezősök ütemesen ringó háta mögött – a csónak orrában álló néger ilyenkor másféle, rekedt kiáltásokat hallatott, az evezőlapátok az egyik oldalon erősebben csapódtak a vízbe, és a ladik elkanyarodott. Nem is tudom, mikor ment át a lapátnak feszülő evezősök tompa nyögése valami elmondhatatlanul komor, folyton ismétlődő énekbe, dühös és panaszos sirámba, amely a felkavart víz heves csobbanásaival ért véget. Így hajóztunk, mintha igazán Afrika szívében volnánk, a szürkészöld bozótot átszelő, hatalmas folyón. A dzsungel fala egyre távolodott, eltűnt a reszketeg forró levegőben. A fekete kormányos ütemesen kiáltozott, messze a síkságon antilopok legelésztek, zsiráfcsorda verte fel a port nehézkes, lassú ügetéssel; egyszer csak megéreztem a szemben ülő lány pillantását, és ránéztem.

Meghökkentett a varázsa. Már előbb is észrevettem, hogy szép, de az csak futó benyomás volt. Most, ilyen közelről, meg kellett állapítanom: nem csak szép, hanem gyönyörű. Rézvörösbe játszó, barna haja volt, végtelenül nyugodt arca, fehér bőre, rezzenetlen, sötét szája. Megbabonázott. Nem is mint nő – inkább úgy, mint ez a verőfényes, néma, végtelen táj. Az ilyen tökéletes szépségtől mindig kicsit féltem. Talán azért, mert túlságosan kevés élményem volt itt a Földön, és túl sokat elmélkedtem róluk. Mindig úgy érzem, az ilyen nőket más anyagból gyúrták, mint a közönséges halandókat, pedig hát ez a pompás szemfényvesztés csak az arcvonások bizonyos rendjén múlik, merőben felszínes jelenség, de ki gondol erre, amikor nézi? Elmosolyodott, de csak a szemével, ajka ugyanolyan megvetően közönyös maradt. Nem nekem szólt ez a kifejezés, talán inkább a saját gondolatainak. Kísérője a fatörzs-csónakba ékelt padon ülve, bal kezét szórakozottan a vízbe lógatta, de nem nézett sem a vízre, sem az előttünk elvonuló, vad afrikai tájra; úgy ült ott, mint a fogorvosi várószobában, végtelenül unottan és közönyösen.

Szürke sziklák tűntek föl előttünk, szerte az egész folyómederben. A kormányos furcsa, éles hangon ordítozott, mintha szitkozódna, a négerek vadul eveztek, és míg a sziklák lemerült vízilovaknak bizonyultak, a csónak nekilódult. A vastagbőrűek csordája hátramaradt, és a lapátok ütemes csobbanásába, az evezősök rekedt, súlyos énekébe nem tudni, honnét származó, tompa zúgás vegyült. Messze, ahol a folyó eltűnik az egyre meredekebb partok között, két egymás felé hajló, óriási szivárvány remegett a levegőben.

– Age! Annái! Annái! Agee!! – bömbölte a kormányos, mint az őrült. A négerek megkettőzték csapásaikat, csak úgy repült a csónak. A lány a társa felé nyújtotta kezét; nem nézett oda, csak a fiú kezét kereste.

A kormányos felüvöltött. Elképesztő sebességgel száguldott a csónak. Orra égnek emelkedett, lecsúsztunk egy látszólag mozdulatlan, óriási hullám hátáról, és a tébolyult ütemben hajladozó fekete hátak között megláttam a folyó félelmetes szűkületét: a hirtelen sötétté vált víz két sziklakapuba zúdult. Sodra kettévált, mi jobbra tartottunk, ahol egyre fehérebben tajtékzott a víz, a bal oldali ág egyszerűen eltűnt, csak a pokoli dübörgés meg a felcsapó páraoszlop árulta el, hogy vízesést rejtenek a sziklák. Elmaradt mögöttünk, de a folyó másik ága sem volt nyugalmasabb. Fekete sziklák között ugrándozott a csónak, fel-felágaskodva, mint a megbokrosodott ló, bömbölő vízfalakat szelve át. A partok közeledtek, a jobb oldali négerek abbahagyták az evezést, s a rúd tompa vége mellüknek csapódott. A döndülésből sejthettük, micsoda erővel lódult csónakunk a sziklafaltól a fősodorba. Orra égnek állt, kész csoda, hogy a kormányos megőrizte egyensúlyát. Megborzongtam a kőfalról ránk fröccsenő hideg víztől, és máris lefelé zuhant a remegő csónak. Félelmetes lesiklás volt, kétoldalt víztarajos fekete sziklák meredeztek. A négerek evezői tompa dobbanással el–ellökték a csónakot a szirtektől, aztán visszapattanó fatörzsünk, akár a nyíl, belevágódott a leghevesebb, tajtékosan rohanó áradatba. Felnéztem, magasan fölöttünk kis majmok ugráltak szikomorfák terebélyes koronájában. A csónak peremébe kellett kapaszkodnom, annyira dobálta a víz, aztán magasba repítette. A kétfelől becsapó áradatban pillanat alatt bőrig áztunk – és már zuhanunk lefelé, a parti sziklák kísérteties madárszobrok, örvények kavarognak éles szárnyuk alatt, dübörög, dübörög a víz. Az evezősök fölegyenesednek, sötét alakjuk az égre rajzolódik, mint a végítélet hírnöke – robogunk egyenesen a szoros közepén meredező sziklatorony felé, előtte fekete örvény, mindjárt belerohanunk, a lány felsikolt.

A négerek kétségbeesetten, makacsul küzdöttek, a kormányos fölemelte mindkét karját, láttam, hogy kiált, de a hangja nem hallatszott; táncolt a csónak orrában. Ferdén haladtunk, megtorpantott a visszacsapódó hullám, egy pillanatig egy helyben álltunk, aztán, hiába dolgoztak vadul az evezősök, a csónak megfordult, elindult tatjával előre, és egyre gyorsult.

A négerek egy pillanat alatt eltűntek: evezőjüket eldobva, habozás nélkül beugrottak kétoldalt a vízbe. Végül a kormányos is rászánta magát a halálugrásra.

A lány megint felsikoltott, a fiú a csónak oldalának feszítette a lábát, s a lány a nyakába borult. Elragadtatva bámultam a dübörgő áradatot, a szivárványt, csónakunk nekivágódott valaminek, kiáltás, rémült sikoly…

A vadul rohanó víz fölött keresztbe feküdt egy lezuhant, óriási fatörzs. Útitársaim a csónak fenekére vetették magukat. Tizedmásodpercem maradt, hogy eldöntsem, utánozzam-e őket. Tudtam, hogy mindez – a négerek, a hajózás, az afrikai vízesés – csak bámulatos illúzió, mégsem bírtam egyszerűen ülve maradni, hogy fejjel rohanjak a hatalmas, szurkos, hullámok verte fatörzsnek. Hasra vágódtam, de a kezemet fölemeltem, és átsiklott a fatörzsön, akár a levegőn. Számítottam rá, hogy így lesz, mégis úgy éreztem, mintha csodamód úsztuk volna meg a katasztrófát.

De még nem volt vége. A következő hullám hátán a csónak felágaskodott, a feltornyosuló víz ránk zúdult, és megpördített. Pokoli körben forogtunk néhány szívdobbanásnyit, egyenesen az örvény közepe felé. Ha sikoltott is a lány, én nem hallottam, nem hallhattam semmit – csak a testemmel éreztem, hogy repedezik, törik a csónak, fülemet eldugaszolta a vízesés bömbölése; hajónkat magasba hajította az emberfeletti erő, beékelődött valahol a sziklák közé. Társaim kiugrottak a tajték borította sziklára, felfelé kapaszkodtak, én utánuk.

Kis sziklaszirten kötöttünk ki a fehéren habzó folyam két ága között. A jobb part elég messze volt, a bal partra a sziklarésekbe erősített függőhíd vezetett, mélyen lent a pokoli katlanba rohanó hullámok fölött. A levegő jéghideg volt a ködtől és a permettől, a keskeny, síkos hidacska csak a kötélfonadékba lazán beillesztett, korhadt falécekből állt; kapaszkodó nélkül kellett megtenni rajtuk a néhány lépést a partig. Ők ketten előttem kuporogtak, úgy rémlett, azon vitatkoznak, ki menjen elsőnek. Hallani persze semmit sem hallottam. A szakadatlan dübörgéstől mintha még a levegő is megszilárdult volna. Végül a fiú felállt, és mondott nekem valamit, lefelé mutatva. Megláttam lent a csónakot – letört tatja a hullámokon táncolt, aztán egyre gyorsabban pörgött, míg el nem nyelte az örvény. A tigrisbőrös fiatalember most nem volt olyan közönyös vagy álmos, mint utazásunk elején, inkább dühös, mint akit akarata ellenére cipeltek ide. Karon ragadta a lányt, és azt hittem, megőrült, mert láthatólag egyenesen az üvöltő mélység felé tolta. A lány mondott neki valamit, láttam, hogy a szemében harag csillan. Vállukra tettem a kezem, jelezve, hogy engedjenek át, és leereszkedtem a függőhídra. Ingott-ringott, lassan lépegettem rajta, karommal egyensúlyozva, közepénél egyszer-kétszer nagyot hintázott, aztán hirtelen úgy kilengett, hogy kis híján lezuhantam. A lány ugyanis nem várta meg, míg átérek, hanem ő is rálépett a hídra – ijedtemben egy jókora szökkenéssel partra ugrottam, sikerült is megállnom a sziklapárkány szélén, és rögtön megfordultam.

A lány nem jött át – visszahátrált. Most a fiú indult elsőnek, kézen fogva vezette a lányt. Ingadozó lépteik mögött a vízesés formálta bizarr alakzatok, fehér és fekete fantomok kavarogtak. A fiú már majdnem átért. Odanyújtottam neki a kezem, ekkor a lány megbotlott, és a függőhíd kilendült. Hatalmasat rántottam a fiú karján, ő már nem zuhanhatott le, ha a karja ki nem szakad; két métert repült a lendülettől, és mögöttem ért földet, térden állva – de közben elengedte a lány kezét.

A lány még zuhant, amikor utána ugrottam, lábbal előre, úgy célozva, hogy ferdén érjek a vízbe, a part és a legközelebbi szikla között. Később, amikor volt rá időm, eltöprengtem, miért is viselkedtem így. Hiszen tudtam, hogy a vízesés meg a függőhíd csak illúzió, ha másból nem, hát abból, ahogyan a fatörzsön átsiklott a kezem. Mégis leugrottam, mintha a lány igazán életveszélyben lenne, sőt emlékszem: az arcunkra, ruhánkra permetező vizet érzékelve, ösztönösen felkészültem a kemény ütésre, amellyel majd a jéghideg folyóba vágódom.

De semmi mást nem éreztem, mint erős léghuzatot, és szépen talpra estem egy tágas teremben, kissé hajlott térddel, mint aki egy méter magasról ugrott le. Ráadásul harsány kacagás kórusa fogadott.

Puha műanyagpadlón álltam, körülöttem rengeteg ember, némelyik még vizes ruhában; fölfelé néztek, és dülöngéltek a nevetéstől.

Felnéztem én is – csakugyan kacagtató volt a látvány.

Vízesésnek, szikláknak, afrikai égnek semmi nyoma – fényes mennyezetet láttam, alatta pedig az éppen beérkező csónakot, pontosabban valamiféle kelléket, amely csak felülről és oldalról látszik csónaknak, alsó része fémszerkezet. Négy utas hasalt benne, körülöttük sehol semmi – se néger evezősök, se sziklák, se folyó, csak a víz látszott igazinak, amit rejtett fúvókákból időnként rájuk fröcsköltek. Kicsit messzebb, akár egy kikötött léggömb, a levegőben lebegett a sziklaszirt, amelyen hajótöröttként álldogáltunk. Függőhíd vezetett róla a fémfalból kimeredő sziklapárkányra. Kissé feljebb lépcső korláttal, és egy ajtó. Ennyi volt az egész. A csónak hánykolódott, felágaskodott, visszazuhant, teljesen zajtalanul, csak a vidám kacagást hallottam, amely a nem létező vízesés újabb meg újabb szakaszait kísérte. Kis idő múltán a csónak a sziklának csapódott, az utasok kiugrottak, át kellett jönniük a függőhídon…

Talán húsz másodperc telt el, amióta leugrottam. Körülnéztem, hol a lány. Éppen rám pillantott. Kicsit ostobán éreztem magam. Nem tudtam, odamenjek-e hozzá. De a közönség éppen kifelé indult, és egymás mellé sodródtunk.

– Mindig így járok – mondta vidáman –, mindig lepottyanok!

Álomszerűnek tűnt most az éjszakai park, a tűzijáték, a zene. Ahogy kifelé tartottunk az idegborzoló élménytől felhevült tömegben, megláttam a fiatalembert: éppen most sikerült idetörtetnie a lányhoz. Megint álmos képet vágott. Rólam nem vett tudomást.

– Gyere, menjünk a Merlinbe! – hívta a lány olyan hangosan, hogy én is hallottam. Pedig nem akartam hallgatózni. De a kiözönlő sokaság újabb hulláma megint összepréselt bennünket. Azért álltam még mindig mellettük.

– Úgy látom, el akarsz lógni… – kacarászott a lány. – Csak nem félsz a varázslattól?

A fiúhoz beszélt, de énrám nézett. Persze kifurakodhattam volna a tömegből, de az ilyen helyzetekben mindig attól félek a legjobban, hogy nevetségessé válok. Elindultak, csökkent a tolongás, s körülöttem mások is úgy döntöttek, hogy megnézik Merlin palotáját. Arra kanyarodtam én is, bár amikor kicsit távolabb keveredtem a lánytól, elfogott a kétség: hátha csak képzelődtem az imént.

Lépésről lépésre közeledtünk a bejárathoz. Szurkos hordók lángja lobogott a gyepen, meredek bástyák téglafala vöröslött a fáklyafényben. Átmentünk a várárok hídján, a vicsorgó vasrács alatt; a félhomályos, hűvös előtér kőfalából csigalépcső nyílt – kongó léptektől visszhangzott. De a csúcsíves emeleti folyosón már kevesebb vendég sétált. A kerengőről leláttam a belső udvarra, ahol tolldíszes paripákon nyargalászó, lármás csapat hajkurászott egy fekete maskarát; céltalanul kószáltam a tucatnyi látogatóval, lassan már meg is tudtam különböztetni őket. A lány és a fiú alakja is felvillant az oszlopok között, a falmélyedésekben üres lovagi páncélok álltak. Beljebb egy óriásokra méretezett, rézveretes ajtón át vörös damaszttal kárpitozott terembe jutottunk. Az orrfacsaróan gyantaillatú, füstölgő fáklyák fényében kalózok vagy kóbor lovagok lármás csapata tivornyázott, hatalmas húsdarabokat forgattak nyárson a lángok fölött. A verítékes arcokon vöröses fény táncolt, a páncélos daliák állkapcsában meg-megroppantak a csontok, de a lakomázok néha felálltak az asztaltól, és közöttünk jöttek-mentek. A következő teremben tucatnyi óriás tekézett, golyók helyett koponyákkal; olcsó vásári mutatványnak találtam ezt az egészet, megálltam a tekézők mellett, éppen akkorák voltak, mint én. Egyszer csak valaki hátulról belém rohant, és akaratlanul ijedten felkiáltott. Megfordultam, és egy ismeretlen kölyökkel találtam szemben magam. Bocsánatkérést dadogott, és elképedve, gyorsan elillant; de csak amikor rám pillantott a sötét hajú lány, aki miatt idejöttem a talmi csodák palotájába, akkor értettem meg, mi történt: a kölyök át akart szaladni rajtam, mert azt hitte, Merlin dáridózó fantomjainak egyike vagyok én is.

Maga Merlin a palota távoli szárnyában fogadott bennünket álarcos kíséretével, amely mozdulatlanul szemlélte varázslatait. De nekem már elegem volt, bűvészkedését közönyösen néztem. Gyorsan véget ért a műsor, a nézők kifelé szállingóztak, amikor a tekintélyes, ősz varázsló elénk állt, és szótlanul a szemben lévő, feketével kárpitozott ajtóra mutatott.

Csak hármunkat tessékelt be. Ő kint maradt. Nem túl nagy, de igen magas szobába kerültünk, egyik fala, a mennyezettől a fekete-fehér kockás kőpadlóig, tükörfal volt. Olyan hatást keltett, mintha a valóságosnál kétszer nagyobb szobában hat ember állna kő sakktáblán.

Bútor nem volt semmi, csak egy magas alabástromváza, orchideához hasonló, de szokatlanul nagy kelyhű virágokkal. Mindegyik más színű volt. Megálltunk a tükörrel szemben.

Egyszer csak a tükörképem rám nézett. Nem az én mozdulatomat tükrözte. Dermedten álltam, az a másik, jól megtermett férfi pedig előbb lassan a sötét hajú lányra nézett, aztán a fiúra – egyikünk sem moccant, csak az érthetetlen módon önállósult tükörképek keltek életre, és játszották el a maguk néma jelenetét.

A tükörbeli fiú a lányhoz lépett, szemébe nézett, a lány nemet intett. Kivette a virágokat a fehér vázából, válogatott köztük, végül kiválasztott hármat: a fehéret, a sárgát és a feketét. A fehéret a fiúnak adta, a két másikkal hozzám lépett – tükörbeli másomhoz. Felém nyújtotta a két virágot. A feketét választottam. Akkor visszament előbbi helyére, és mind a hárman – ott a tükörbeli szobában – pontosan úgy helyezkedtünk el, ahogyan a valóságban is álltunk. Ebben a pillanatban a virágok eltűntek képmásaink kezéből, s ők maguk visszaváltoztak közönséges, minden mozdulatot híven mutató tükörképpé.

Szemben kinyílt egy ajtó, lementünk a csigalépcsőn. Az oszlopok, fülkék, boltívek észrevétlenül alakultak át ezüst és fehér műanyag folyosóvá. Továbbmentünk, még mindig szó nélkül – se külön, se együtt; egyre kínosabb volt ez a helyzet, de mit tehettem? Álljak oda szertartásosan bemutatkozni, ahogyan a múlt századi illem előírta?

Zenekar halk muzsikája szűrődött be, mintha a kulisszák mögé kerültünk volna, egy láthatatlan színpad mögé. Távolabb néhány üres asztal, félretolt székekkel. A lány megállt, és a fiúhoz fordult:

– Nem táncolsz?

– Nincs kedvem – válaszolt a fiú. Először hallottam a hangját.

Jóképű gyerek, de csupa érthetetlen, ernyedt passzivitás, mintha a világon semmi sem érdekelné. Szép szája szinte nőies. Rám nézett. Aztán a lányra. Szótlanul álldogált.

– Hát akkor menj, ha akarsz… – biztatta a lány. A fiú félrehajtott egy függönyfalat, és kiment. Utána indultam.

– Mondja, uram… – hallottam a hátam mögül.

Megálltam. A függöny mögött tapsoltak.

– Nincs kedve leülni?

Szó nélkül leültem. Gyönyörű volt a profilja. Fülét gyöngypajzsok takarták.

– Aen Aenis vagyok.

– Hal Bregg.

Mintha csodálkozna. De nem a nevemen. Sohasem hallotta. Inkább azon, hogy az ő neve nem hatott rám. Most megnézhettem közelről. Szépsége tökéletes és könyörtelen. Nyugodt, laza, magabiztos a mozgása is. Ruhája szürkés rózsaszín, inkább szürke, mint rózsaszín – kiemeli arca, keze fehérségét.

– Nem kedvel, ugye? – kérdezte nyugodtan.

Most én csodálkoztam.

– De hát nem ismerem.

– Én vagyok Ammai. Tudja, az Igazakban.

– Mi az, hogy Igazak?

Érdeklődve pillantott rám.

– Maga nem látta az Igazakat?

– Azt se tudom, mi az.

– Honnan került maga ide?

– A szállodámból jöttem.

– Vagy úgy! A szállodájából… – gúnyolódott leplezetlenül. – És szabad tudnom, hol volt, mielőtt a szállodába költözött?

– Szabad. A Fomalhautban.

– Az mi?

– Konstelláció.

– Micsoda?

– Csillagrendszer, huszonhárom fényévnyire innen.

Megrebbent a szempillája. Ajka szétnyílt. Nagyon szép volt.

– Maga űrhajós?

– Igen.

– Értem. Én realista vagyok. Elég sokan ismernek.

Nem válaszoltam. Hallgattunk. Szólt a zene.

– Táncol?

Majdnem fölnevettem.

– Azt, amit most táncolnak… nem.

– Kár. De még bepótolhatja. Miért csinálta?

– Mit?

– Hát ott, a függőhídon.

Kis szünet után válaszoltam.

– Ez csak… reflex.

– Ismerte már?

– Azt a fantomutazást? Nem.

– Nem?

– Nem.

Megint hallgattunk. Zöld szeme majdnem feketévé sötétült.

– Ilyen csak a nagyon régi filmkópiákon van… – tűnődött. – Senki sem tudja eljátszani. Nem is lehet. Amikor megláttam, arra gondoltam, hogy maga…

Vártam.

– Maga el tudná játszani. Mert komolyan vette. Igaz?

– Nem tudom. Talán.

– Nem baj. Én tudom. Volna kedve? Frenet jó barátom. Maga talán nem is tudja, ki az. Szólnék neki… Főrendező a reálnál. Ha maga eljön…

Kitört belőlem a nevetés. Aen összerezzent.

– Ne haragudjon – mondtam. – De hát… magasságos fekete és kék ég! Maga úgy gondolja, hogy én… a reálban…

– Úgy hát!

Nem látszott sértődöttnek. Ellenkezőleg.

– Nem, köszönöm. Szó se lehet róla.

– De azért elmondaná, hogyan csinálta? Vagy titok?

– Hogyan csináltam? Hiszen látta…

Leesett a tantusz.

– Úgy érti, hogyan lehetek ilyesmire képes?

– No lám, vág az esze!

Úgy tudott mosolyogni fekete szemével, mint senki más. Várj csak, gondoltam, elveszem én a kedvedet a kacérkodástól!

– Nagyon egyszerű. És nem titok. Nem vagyok betrizálva.

– Ó…

Egy pillanatig azt hittem, faképnél hagy, de összeszedte magát. Megint rám nézett, mohó pillantás izzott fel tágra nyílt szemében. Kéjes borzongással meredt rám, mintha vérszomjas fenevad lapulna előtte. Sértőbb volt ez a puszta rémületnél.

– Maga képes…

– Ölni? – mosolyogtam udvariasan. – Igen. Képes vagyok.

Hallgattunk. Szólt a zene. A lány fel-felpillantott rám. Nem szólalt meg. Én sem. Taps. Zene. Taps. Így üldögéltünk vagy negyedóra hosszat. Hirtelen felállt.

– Velem jön?

– Hova?

– Hozzám.

– Beritre?

– Nem.

Sarkon fordult, és elment. Ülve maradtam. Gyűlöltem. Ment, vissza se pillantva, másképpen, mint mindazok a nők, akiket valaha láttam. Nem járt: suhant. Mint egy királynő.

A sövények között értem utol, a félhomályban. A pavilonokból kiszűrődő, gyenge fény összevegyült a város kékes derengésével. Hallania kellett a lépteimet, de továbbment, mintha egyedül volna, még akkor is, amikor karon fogtam. Egyszerűen tudomást sem vett rólam; ettől a pofontól fejembe szállt a vér. Vállon ragadtam, és magam felé fordítottam. Arca fehérlett a sötétben, a szemembe nézett. Nem próbált szabadulni. Úgysem tudott volna. Vadul csókoltam, gyűlölettel, éreztem, hogy remeg.

– Te… – mondta mély hangon, amikor lélegzethez jutott.

– Hallgass!

Megpróbált kibontakozni.

– Még ne – mondtam, és tovább csókoltam. Dühöm egyszer csak önutálatba csapott át, elengedtem a lányt. Azt hittem, elfut. Maradt. Igyekezett az arcomba nézni. Elfordítottam a fejem.

– Mi bajod? – kérdezte halkan.

– Semmi.

Belém karolt.

– Menjünk.

Szerelmespár andalgott el mellettünk, és beleveszett a homályba. Követtem őket. Ott a sötétben minden lehetségesnek tűnt, de a világosságba érve előbbi kitörésem – a sértés megtorlása, ugyebár – egyszerűen nevetségessé vált. Éreztem, hogy amibe itt belemászom, velejéig hamis, ahogyan hamis volt a veszély, a varázslat, minden – de azért csak mentem tovább. Se harag, se gyűlölet, semmi – lesz, ami lesz. A magasan függő lámpák alatt érzékeltem súlyos, behemót jelenlétemet: minden lépésem ormótlanul hat a lány mellett. De ő mintha észre se venné. Továbbment a sánc mentén, a suhanókhoz. Maradni akartam, de keze lesiklott a karomon, és ujjaimra kulcsolódott. Ha most elrántom a kezem, még nevetségesebbé válok – az űrhajós erények szobra, amint éppen ellenáll Putifárné csábításának. Beszálltam hát én is, a gép megremegett, és kilőtt. Először utaztam suhanóval, és megértettem, miért nincs ablaka: belülről teljesen átlátszó, mintha üvegből volna.

Sokáig, némán suhantunk. A városközpont házait felváltották az elővárosi építészet bizarr formái – kis mesterséges napok alatt, a növényzet sűrűjében különös, áramvonalas, párnás, ágas-bogas épületek bújtak meg, elmosva a határt a házak belseje és környezete között; anyagba öntött fantazmagóriák, a mindenáron újra törekvő formateremtés gyümölcsei. A suhanó letért a széles úttestről, átsiklott egy sötét parkon, és üvegvízeséshez hasonló lépcsőnél állt meg; fölmenve láttam, hogy alatta pálmaház van.

A súlyos kapu nesztelenül kitárult. Óriási hall, magasan körbefutó galéria, lebegő halványrózsaszín lámpakorongok; a ferde falak ablakaiban vagy fülkéiben, mintha másik térbe nyílnának, nem fénykép, nem bábu, hanem csupa eleven, óriási Aen – szemben fekete férfival csókolózik, a lépcső fölött sziporkázó fehér ruhát visel, az oldalfalon virágok fölé hajlik, a nagy, fehér liliomok olyanok, mint az arca. Mentem utána, még egy ablak – szelíd mosolyú, ábrándos Aen, szikrák táncolnak rézvörös hajában.

Zöld lépcső. Fehér oszlopsorok. Ezüstlépcső. Nyílegyenes folyosók, bennük szüntelen, lassú mozgás, mintha lélegzene a tér, a falak hangtalanul szétnyíltak a lány léptei előtt. Úgy rémlett, titokzatos szél kerekíti, formálja a galéria kanyarulatait, és mindaz, amit eddig láttam, csak tornác, előszoba, bevezető volt. Vakítóan fehér szobán mentünk át, a mindenfelől áradó jégvirág–világításban még az árnyékok is tejfehérnek tűntek – szeplőtlen ragyogása után a szomszédos, kisebb szoba bronzos barnasága olyan, mint egy kiáltás. Semmi sem volt a szobában, csak a nem tudni, honnan áradó fény – lentről jöhetett, mert alulról világította meg az arcunkat is; egy intésre félhomállyá sötétült. Aen a falhoz lépett, egy-két mozdulattal domborulatot bűvölt elő, amely rögtön szétterült, és széles dupla fotellá nőtt – eléggé ismertem a topológiát, hogy sejtsem, mennyi kutatómunka rejlik csupán a támla vonala mögött is.

– Vendégünk van – szólalt meg Aen. A szétnyíló faburkolatból alacsony, terített asztalka bújt elő, és odaszaladt hozzá, mint egy kutya. A nagy fények kialudtak, mikor Aen egy intéssel hangulatlámpát parancsolt a fotelfülke fölé – micsoda fotelok, arra szavakat sem találok! –, és a fal szót fogadott. Aen végre megelégelte a bimbózó, szemünk láttára kivirágzó lakberendezési tárgyakat, s az asztal fölé hajolva, rám se nézve megkérdezte:

– Blart?

– Jöhet – mondtam. Nem kérdeztem semmit, ha már úgyis vadember vagyok, legyek legalább hallgatag vadember.

Felém nyújtott egy csövecskében végződő, rubinfényű, magas kúpot, puha tapintásút, mint az őszibarack. Fölemelte a másikat. Leültünk. Kényelmetlenül puha volt a fotel, mintha felhőn ülnénk. Az ital ízét kellemesnek találtam, ismeretlen, friss gyümölcsökből készülhetett, benne pici rögöcskék, amelyek váratlanul, mókásan szétfröccsentek a nyelvemen.

– Jó? – kérdezte.

– Jó.

Talán valami rituális ital. Például kiválasztottaknak, vagy ellenkezőleg, különösen veszélyes egyének megfékezésére. De megfogadtam, hogy nem kérdezek semmit.

– Jobb így, hogy ülsz.

– Miért?

– Borzasztóan nagy vagy.

– Tudom.

– Elhatároztad, hogy ilyen morcos leszel?

– Nem. Megy az nekem magától.

Halkan felkacagott.

– És milyen mulatságos vagyok – tettem hozzá. – Csupa erény, mi?

– Te olyan más vagy – duruzsolta. – Senki sem beszél így. Mondd el, hogy van ez? Mit érzel?

– Nem értelek.

– Jaj, ne tettesd magad! Vagy hazudtál? Nem, az nem lehet. Nem tudtál volna úgy…

– Leugrani?

– Nem arra gondoltam.

– Hát mire?

Összeszűkült a szeme.

– Nem tudod?

– Mit nem hallok! – dörmögtem. – Hát már azt se szokás?

– Szokás, de nem így.

– No tessék! Olyan jól csinálom?

– Nem. Egyáltalán nem… csak úgy, mint aki mindjárt…

Abbahagyta.

– Mindjárt mit?

– Hiszen tudod. Éreztem.

– Dühös voltam… – ismertem be.

– Dühös? – szisszent fel megvetően. – Én azt hittem… nem is tudom, mit. Senki nem merne így viselkedni, érted?

Akaratlanul elvigyorodtam.

– És ez annyira tetszett neked?

– Jaj, ne légy már olyan értetlen! Nincs a világon semmi félnivaló, tőled meg félni lehet.

– Akkor folytassuk? – kérdeztem. Ajka szétnyílt, megint úgy lesett rám, mint arra a képzeletbeli fenevadra.

– Folytassuk.

Hozzám simult. Megfogtam a kezét, a tenyeremre tettem – feleakkora kéz, mint az enyém.

– Miért ilyen kemény a kezed? – dorombolta.

– A csillagoktól. Szögletesek. Na, most kérdezd: miért ilyen hegyesek a fogaid?

Elnevette magát.

– A fogaidon nincs semmi különös.

Közben a kezemet vizsgálgatta, olyan figyelmesen, hogy eszembe jutott találkozásom az oroszlánnal, és sértődés helyett elvigyorodtam – kész bolondok háza ez az egész.

Aen felállt, a vállamon áthajolva töltött magának egy kis fekete palackból, és ivott.

– Tudod, mi ez? – kérdezte lehunyt szemmel, fintorogva, mintha az ital égetné a torkát. Óriási szempillái voltak, nyilván műszempillák. A színésznők mindig műszempillát viselnek.

– Nem tudom.

– De nem mondod el senkinek?

– Nem.

– Pertó…

– Ejha – mondtam mindenesetre.

Kinyitotta a szemét.

– Láttalak ám már előbb is. Valami rémes vénemberrel csoszogtál, aztán egyedül jöttél vissza.

– Egy fiatalabb kollégám fia – közöltem. Ha sejtené, hogy ez mennyire nem tréfa…

– Feltűnő vagy, tudod?

– Mit csináljak?

– Nemcsak azért, mert olyan behemót vagy. Másképpen jársz… és úgy nézel, mint aki…

– No?

– Mint aki állandóan figyel.

– Mire?

Nem válaszolt. Elváltozott az arca. Hangosabban lélegzett, a kezét nézte. Ujjai remegtek.

– Érzem már… – suttogta, és réveteg mosoly ömlött el az ajkán. Nem énrám mosolygott. Pupillája óriásira tágult. Lassan hátradőlt a szürke támlán, rézvörös haja szétterült, valamiféle diadalmas kábulatból pillantott rám.

– Csókolj meg!

Átöleltem, és borzasztó volt, mert akartam is, meg nem is – úgy éreztem, ez már nem ő, bármelyik pillanatban átváltozhat valami mássá. Hajamba túrt, lihegése sikollyá erősödött, amint el–elszakadt tőlem. Kettőnk közül valamelyik hamis, aljas – gondoltam –, de ki, ő vagy én? Csókoltam, arca fájdalmasan szép, rettentően idegen volt, aztán már csak az elviselhetetlen gyönyör maradt, de akkor is őrködött bennem a hideg, néma megfigyelő; öntudatomat nem nyelte el az örvény. A támla készségesen alánk simult, mintha egy megalázóan éber harmadik figyelne bennünket, és mintha csak tudnánk róla, egyetlen szót sem váltottunk egész idő alatt. Félálomban, karommal a vállán, még mindig úgy éreztem, valaki ott áll, és néz, néz…

Amikor felébredtem, Aen aludt. Másik szobában voltunk. Nem, ugyanabban. De valahogy megváltozott – a fal egy része félrehúzódott, beengedte a virradat fényét. Fölöttünk keskeny lámpácska égett, mintha elfelejtett volna kikapcsolódni. Szemben, a még majdnem fekete fák koronája fölött, hajnalodott. Óvatosan az ágy szélére húzódtam; Aen olyasmit dünnyögött: „Alán”, aztán tovább aludt.

Nagy termeken mentem át. Ablakaik keletre néztek. A hajnalpír átragyogott az üvegbútorokon, szikráztak, mint a vörösbor. A teremsor túlsó végén éppen áthaladt valaki – arc nélküli, gyöngyszürke robot, törzse halványan világított, rubinvörös lángocska lobogott benne, mint mécses a szentkép előtt.

– El akarok menni – mondtam.

– Igenis, uram.

Ezüst, zöld, égszínkék lépcsők. Egyszerre búcsúztam Aen minden arcától a templomhajó magasságú hallban. Már egészen világos volt. A robot kinyitotta előttem a kaput. Szóltam neki, hogy hívjon suhanót.

– Igenis, uram. Nem parancsol házit?

– Lehet házi. Az Alcaron hotelba megyek.

– Igenis. Szolgálatára.

Valaki már mondta ezt nekem. De ki? Nem jutott eszembe.

Lementünk a meredek lépcsőn, amely mindvégig emlékezteti a vendéget, hogy ez palota, nem ház. A felkelő nap fényében beszálltam a gépbe. Amikor elindult, körülnéztem. A robot még ott állt alázatos pózban, ájtatos manóra hasonlított összeérintett, vékony karjaival.

Az utcák majdnem üresek voltak. A kertekben elhagyott, furcsa hajókként pihentek a villák – igen, pihentek, mintha éppen csak egy percre szálltak volna le a sövények és fák közé, összecsukva éles szögű, tarka szárnyaikat. A városközpontban már nagyobb volt a forgalom. Felhőkarcolók napfényben szikrázó, hegyes csúcsa, pálmaház derekú épületek, az utca fölött átívelő, óriási házak, kéklő távlatok – már oda se néztem. A szállodában megfürödtem, aztán felhívtam az utazási irodát. Megrendeltem tizenkettőre a röpöt. Kicsit mulattatott, hogy ilyen vígan dobálózom az új szavakkal, pedig fogalmam sincs, milyen az a röp.

Volt még négy órám. A szállodai infornál Bregg nevű személyek iránt érdeklődtem. Testvéreim nem voltak, csak unokatestvéreim, a nagybátyám fia és lánya. Ha ők nem is élnek már, a gyerekeik…

Tizenegy Bregget sorolt fel az infor. Végigkérdeztem a szüléikről. Csak egyetlen egy bizonyult a rokonomnak, Atal Bregg: nagybátyám unokája, nem fiatal már, majdnem hatvanéves. Megtudtam hát, amit akartam. Már fel is emeltem a kagylót, de visszatettem. Végül is, mit mondhatnék neki? Vagy ő nekem? Hogyan halt meg az apám? Az anyám? Én sokkal előbb meghaltam a számukra, nincs jogom, a síron túlról, faggatózni. Alattomos fortély volna – így éreztem most: hiszen becsaptam őket, gyáván elszöktem a sorsom elől, megbújtam egy olyan időben, amely nekem kevésbé halálos, mint nekik. Ők temettek el engem a csillagokban, nem én őket a Földön.

Mégis fölemeltem a kagylót. Hosszan kijelzett. Végül egy házi robot jelentkezett, és közölte, hogy Atal Bregg Földön kívül van.

– Hol? – kérdeztem gyorsan.

– A Lunán. Négy napra utazott el. Mit mondjak neki?

– Mit csinál? Mi a foglalkozása? – kérdeztem. – Mert… nem tudom, ő-e az, akit keresek, talán tévedtem…

Robotnak valahogy könnyebb hazudozni.

– Pszichopéda.

– Köszönöm. Néhány nap múlva majd felhívom.

Letettem a kagylót. Mindenesetre nem űrhajós, ennek örültem. Megint az infort hívtam, és megkérdeztem, ajánlhatna-e valami szórakozást két–három órára.

– Fáradjon le a realonunkba – mondta.

– Mit játszanak?

– Szép kedvesem. Aen Aenis legújabb reálja.

Lelifteztem az alagsorba. Már elkezdődött az előadás, de az ajtónálló robot megnyugtatott, hogy szinte semmit sem mulasztottam – alig néhány percet. Bevezetett a sötétbe, előbűvölt egy ovális fotelt, leültetett, és eltűnt.

Első benyomásom az volt, mintha színház első sorában, vagy még inkább magán a színpadon ülnék, annyira közel voltak a színészek. Mintha hozzájuk érhetnék, ha kinyújtom a kezem. Szerencsém volt, mert éppen az én időmről szóló történelmi drámát adtak. Pontosan nem derült ki, mikor játszódik, de bizonyos részletek arra mutattak, hogy tíz-tizenöt évvel az indulásom után.

A jelmezeken rögtön jókat mulattam – korhűnek szánták az előadást, de tele volt baklövéssel, anakronizmussal. Az igen jóképű, karcsú, barna hajú főhős kora reggel frakkban indult el otthonról, és autóba szállt, mert találkája volt a kedvesével; még cilindert is viselt, de szürkét, mintha angol volna, és a derbire igyekezne. Aztán romantikus kocsma következett, olyan fogadóssal, amilyet életemben nem láttam, inkább úgy festett, mint egy kalóz; a hős ráült frakkja szárnyaira, szalmaszállal itta a sört, és így tovább.

Kaján vigyorom egyszer csak lehervadt: Aen lépett be az ajtón. Képtelen jelmezt adtak rá, de ez most egyszerre csak lényegtelenné vált. A néző tudta, hogy mást szeret, megcsalja ezt a fiút: tipikus melodrámai szerep, a csalfa, álnok asszony, émelyítő, ócska giccs. Aen azonban egészen más volt. Ösztöneit követő, érzékeny, végtelenül naiv, kegyetlen és mégis ártatlan lány, aki mindenkit boldogtalanná tesz, mert senkit sem akar boldogtalanná tenni. Amikor egyik férfi karjából a másikéba szédül, az elsőt elfelejti, és olyan meggyőző, hogy hinni kell – pillanatnyi – őszinteségében.

Bármilyen silány volt a bárgyú, zavaros történet, annyi kiderült, hogy Aen nagy színésznő.

A reál több, mint színház, mert amikor a színpad valamelyik részletére nézek, az megnő, kiterjed, így a néző mindig maga döntheti el, közelképet vagy totált akar-e látni. A közelképen kívül eső részek arányai sem torzulnak el. Ördögien ügyes optikai trükk – különlegesen éles, felfokozott álomkép hatását kelti.

Aztán visszamentem a szobámba összecsomagolni, mert közeledett az indulás. Kiderült, hogy több holmim van, mint képzeltem. Még el sem készültem, amikor megszólalt a telefon: a röpöm előállt.

– Mindjárt lemegyek – mondtam. A hordárrobot elvitte bőröndjeimét, és már éppen kifelé indultam, amikor a telefon újból megszólalt. Tétováztam. Egyre csak szólt a halk, dallamos jelzés. Még azt hinné, szökni akarok – gondoltam, és fölvettem a kagylót, bár nem nagyon tudtam, valójában miért.

– Te vagy?

– Én vagyok. Felébredtél?

– Már régen. Mit csinálsz?

– Megnéztelek. A reálban.

– Igen? – Csak ennyit mondott, de hangjából elégtétel csendült ki. Azt jelentette: az enyém vagy.

– Nem – közöltem.

– Mit nem?

– Angyalom, te nagy színésznő vagy. De én egyáltalán nem az vagyok, akinek te képzelsz.

– Képzelődtem az éjjel? – vágott közbe vidáman, mintha mulatna rajtam. Megint belém nyilallott, hogy tehetek én bármit, nevetséges fickó maradok: csillagokból szalajtott erénycsősz, aki ráadásul el is bukott, mogorva, kétségbeesett, szerencsétlen flótás.

– Nem – mondtam, fékezve magam –, nem képzelődtél. De én most elutazom.

– Örökre?

Jól szórakozott a beszélgetésünkön.

– Nézd, angyalom… – kezdtem, és nem tudtam, mit mondjak. Egy darabig csak a lélegzetét hallottam.

– És mi lesz azután? – kérdezte.

– Nem tudom. – Gyorsan kijavítottam magam: – Semmi se lesz. Elutazom. Ennek nincs értelme.

– Hát persze, hogy nincs – helyeselt. – Éppen azért lehet pompás. Mit láttál? Az Igazakat?

– Nem. A Szép kedvesemet. Ide hallgass…

– Ó, azt a szemetet? Látni se bírom. A legrosszabb szerepem. Nézd meg az Igazakat, vagy tudod, mit? Gyere el este! Megnézheted nálam. Nem, ma nem érek rá. Holnap.

– Aen, én nem megyek el hozzád. Tényleg mindjárt elutazom…

– Ne mondd, hogy Aen. Mondd inkább, hogy „angyalom” – kuncogott.

– Angyalom, vigyen el az ördög!! – vágtam le a kagylót. Szörnyen elszégyelltem magam, fölvettem, újra letettem, és ész nélkül kirohantam a szobából. Lelifteztem, de kiderült, hogy a röp a tetőn vár. Visszafordultam.

A tetőn kertvendéglő és repülőtér volt. Igazából vendéglő-repülőtér, összekeveredő szintek, lebegő peronok, láthatatlan aknák – soha meg nem találom a röpömet, ha szinte kézen fogva oda nem vezetnek. Kisebb volt, mint vártam. Megkérdeztem, meddig tart a repülőút, mert olvasni akartam.

– Körülbelül tizenkét percig.

Így hát nem volt érdemes olvasásba fogni. A röp belső tere kicsit hasonlított a Termofax kísérleti rakétára, amit valaha vezettem, csak kényelmesebb volt. De miután a robot udvariasan szerencsés utat kívánt, és az ajtó becsukódott, a röp falai hirtelen átlátszóak lettek, és mivel a négy fotel közül az elsőn ültem (egyetlen utasként), úgy éreztem, mintha egy nagy pohárba állított széken repülnék.

Nagyon mókás élmény, de semmi köze rakétához vagy repülőgéphez, inkább repülő szőnyeghez. A különös jármű előbb függőlegesen felröppent, minden rezgés nélkül, aztán hosszú füttyöt hallatva vízszintesen kilőtt. Megint úgy, ahogyan már tapasztaltam: a gyorsulás nem jár együtt a tehetetlenség növekedésével. Akkor, a pályaudvaron, azt hittem, ez csak érzékcsalódás, de most biztos voltam a dolgomban. Nehéz megfogalmazni, mit éreztem – hiszen ha csakugyan függetleníteni tudták a gyorsulást a tehetetlenségtől, akkor minden hibernálás, edzés, válogatás, utazásunk minden kínja és viszontagsága teljesen fölösleges volt. A Himalája megmászója érezhetné így magát, ha hosszú, gyötrelmes kapaszkodás után a csúcsra érve, odafent víg kirándulók seregét találja, mert amíg ő magányosan viaskodott a heggyel, a túloldalon szálloda, libegő és vidámpark épült. Csöppet sem vigasztalt, hogy ha a Földön maradok, nyilván úgysem érem meg ezt a titokzatos felfedezést – inkább abban reménykedtem, hogy az űrhajózásban talán nem alkalmazható. Jól tudtam persze, milyen kicsinyes, önző észjárás ez, de annyira megrázott az újdonság, hogy képtelen voltam lelkesedni érte.

Közben a röp már hangtalanul repült; lepillantottam. Éppen elhagytuk a Terminált – lassan távolodó, jégből épült erődítmény. A városból nem látható felső szintjein a rakétakilövők nagy tölcsérei sötétlettek. Aztán elrepültünk az ezüst-fekete csíkos toronyház mellett, elég közel hozzá – jócskán fölénk magasodott. A Földről nem is lehetett érzékelni, milyen magas – a várost az éggel összekötő csőhíd, kiálló „polcain” nyüzsögtek a röpök és más, nagyobb gépek, az emberek meg úgy festettek, mint mákszemek ezüsttálon. Fehér és kék házcsoportok, kertek fölött repültünk, az utcák szélesedtek, színes burkolatuk többnyire halvány rózsaszín vagy okkersárga. Az épületek tengere elnyúlt a láthatárig, aggódni kezdtem, hogy egészen Klavestráig így lesz. De most felgyorsult a gép, ritkultak a házak, nőttek a kertek, feltűntek viszont a távolsági utak óriási egyenesei és hurokformái; több szinten nyúltak a távolba, keresztezték egymást, föld alá bújtak, csillagalakban összefutottak, suhanóktól feketéllő, széles sávokat hasítottak a napsütötte, szürkészöld, sík tájba. Aztán fásított négyszögek közepén álló, hatalmas épületeket láttam, tetejük mint a homorú tükör, közepén valami vöröses izzással. Még távolabb az utak szétváltak, az erdős vidék zöldjét helyenként másfajta – piros, kék – növényzet négyszögei tarkították, de azok a növények nem lehetnek virágok: túlságosan élénk a színük.

Juffon doktor örülne, ha látna – jutott eszembe. – A harmadik napom, és máris. Kezdetnek egész tűrhető. Nem akárki. Nagy színésznő, híresség. Alig félt tőlem egy kicsit, de ha félt, azt is élvezte. Csak így tovább. De a doktor arról beszélt, hogy ki állhatna közel hozzám. Így fest náluk a közelség? Milyen hősiesen beugrottam abba a vízesésbe. Nemes lelkű gorilla. Aztán a szépség, a tömegek bálványa, busásan megjutalmazta; milyen magasztos cselekedet!

Égett az arcom. Te hülye – dorgáltam magam gyöngéden –, elárulnád, mégis mit akarsz? Nőt? Azt megkaptad. Megkaptál mindent, amit itt kapni lehet, még a reálban is felléphettél volna. Most lesz házad, sétálgatsz a kertben, könyveket olvasol, nézed a csillagokat, és mondogatod magadnak, persze csak halkan, amilyen szerény vagy: ott voltam. Ott voltam, és visszatértem. Még a fizikai törvények is a kezedre játszottak, te szerencse fia, előtted a fél élet, és láthattad, hogy néz ki Roemer, aki közben száz évvel öregebb lett nálad!

A röp ereszkedni kezdett, felsivított, a zománcosan csillogó fehér és kék utakkal teli táj szemlátomást növekedett. A nagy tavak és négyszögletes kis úszómedencék szikráztak a napsütésben. A lankákon szétszórt házak egyre nagyobbak és valóságosabbak lettek. A láthatáron hegylánc kéklett havas fehér csúcsokkal. Kavicsos sétányok, pázsit, virágágyak, betonkeretes víztükör hideg zöldje, ösvények, bokrok, fehér háztető; mindez lassan megfordult, körülvett, és mozdulatlanná vált, mintha birtokába venne.

NÉGY

Kinyílt az ajtó. Fehér-narancssárga robot várt a gyepen. Kiszálltam.

– Üdvözöljük Klavestrában – mondta, és fehér pocakja váratlanul dalra fakadt: üveghangok csilingeltek, mintha zenélődoboz rejlene a robotban.

Még akkor is nevettem, amikor segítettem neki a holmimat kirakni. Aztán a fűben ezüstös kis léghajóként álló röp hátsó ajtaja is kinyílt, és két narancssárga robot előtolta az autómat. Súlyos, kék karosszériája csillogott a napsütésben. Teljesen meg is feledkeztem róla. A robotok most, összes bőröndömmel, dobozommal, csomagommal megpakolva, libasorban megindultak a ház felé.

Ablakos falú, nagy kockaház volt. A bejárat panorámaüveges szolárium, aztán előtér, ebédlő, majd a lépcső – igazi falépcső; a zenélődobozos robot fel is hívta a figyelmemet erre a ritkaságra.

Az emelet öt szobája közül egy keletre nézőt választottam, mert a többi szoba, főleg a hegyekre nyíló, csupa arany és ezüst volt, az enyém meg csak falevélmintás: gyűrött zöld levélkék krémszínű alapon.

A robotok összes szerzeményeimet berakták a faliszekrényekbe, ügyesen, halkan dolgoztak, én meg az ablakhoz léptem. Kikötő, gondoltam. Rév. Csak kihajolva láthattam a kékes párafelhőbe burkolózó hegyeket. Alattam virágoskert, mögötte tucatnyi öreg gyümölcsfa; girbegurba, kivénhedt ágaikon már aligha terem bármi.

Arrébb, amerre az út van (láttam előbb a röpből, most eltakarták a sövények), kis ugrótorony magaslott ki a bokrok közül. Ott az úszómedence. Mire megfordultam, a robotok már el is mentek. Az ablakhoz toltam a pehelykönnyű kis íróasztalt, kiraktam rá a tudományos folyóiratok kötegeit, a kristálykönyvek tartóját meg az olvasókészüléket, külön helyet kaptak a még érintetlen jegyzetfüzetek és a tollam. A régi tollam a nagyobb gravitációtól folyni kezdett, és mindent összetintázott, de Olaf remekül megjavította. Dossziékat készítettem a jegyzeteimnek, felírtam rájuk: „Történelem”, „Matematika”, „Fizika”, de csak sebtében, mert nagyon csábított már a víz. Nem tudtam, kimehetek-e csak úgy fürdőnadrágban, fürdőköpenyt ugyanis elfelejtettem vásárolni. Bementem hát a folyosóról nyíló fürdőszobába, és a habpalackkal szerencsétlenkedve valami rémes maskarát állítottam elő. Letépkedtem magamról, és újrakezdtem. A második köpeny kicsit jobban sikerült, bár ez is inkább madárijesztőre illett. Késsel levagdostam az ujjáról és az aljáról lógó cafrangokat, és úgy döntöttem, most már tűrhető.

Lementem. Nem tudtam még, egyedül vagyok-e a házban. A hall üres volt, a kert is, csak egy narancssárga robot nyírta a füvet az elvirágzott rózsabokroknál.

Majdnem futottam az úszómedencéig. Csillogott és fodrozódott benne a víz. Láthatatlan hűvösség áradt belőle. Ledobtam a köpenyt a forró, aranysárga homokba, és a fémlépcsőn felcsattogtam az ugrótorony tetejére. Alacsony, de kezdetnek éppen jó lesz. Elrugaszkodtam, szimpla szaltó – duplát nem mertem, ekkora szünet után! –, és simán értem a vízbe, mint kés a vajba.

Boldogan merültem fel. Erős karcsapásokkal átúsztam a medencét, aztán forduló, és vissza – ötvenméteres lehetett. Nyolcszor úsztam át változatlan ütemben, aztán csöpögve, fókamód partra másztam, és elterültem a homokban, kalapáló szívvel. De jó volt! Hiába, a Földnek megvan a maga varázsa! Pár perc alatt megszáradtam. Felálltam, körülnéztem: senki. Pompás. Szaladtam az ugródeszkára. Előbb hátra szaltó, sikerült, bár túl nagy lendületet vettem: a deszka ruganyos műanyaglapban végződött. Aztán dupla szaltó; az nem nagyon sikerült, combommal vágódtam a vízbe. Kivörösödött a bőröm, mintha leforráztam volna. Sebaj, próbáljuk újra. Kicsit jobb, de nem az igazi. A második fordulatnál nem tudtam kiegyenesedni, elhibáztam a lábmunkát. De makacs voltam, és ráértem, hihetetlenül ráértem! Ugrottam harmadszor, negyedszer, ötödször. Kicsit már zúgott a fülem, amikor – miután még egyszer körülnéztem, a biztonság kedvéért – megpróbálkoztam a csavarorsóval. Teljes lebőgés, fiaskó, az ütéstől elakadt a lélegzetem; jó sok vizet nyeltem, és prüszkölve, köhögve másztam ki a homokba. Leroskadtam az ugródeszka csipkézett létrája elé, olyan szégyenkezve és dühösen, hogy hirtelen kitört belőlem a nevetés. Aztán megint leúsztam négyszázat, szünet, és újra négyszázat.

Visszafelé ballagva más színben láttam a világot. Talán ez hiányzott a legjobban, gondoltam. Fehér robot várt az ajtónál.

– A szobájában óhajt étkezni, vagy az ebédlőben?

– Egyedül leszek?

– Igen, uram. A földszinti vendégek holnap érkeznek.

– Lemegyek az ebédlőbe.

Fölmentem, és átöltöztem. Még nem tudtam, mivel kezdem a tanulmányaimat. Talán a történelemmel, az lesz a legokosabb; szívem szerint mindenbe rögtön belekapnék, de leginkább egyből rávetném magam a gravitáció legyőzésének titkára. Finom csendülést hallottam. Nem a telefon szólt. Nem tudtam, mi az, felhívtam hát a házi infort.

– Fáradjon le az ebédhez – világosított fel a dallamos hang.

Lombokon átszűrődő napfény ragyogta be az ebédlőt, a mennyezet ferde üvegablakai csillogtak, mint a kristály. Az asztalon egyetlen teríték volt. A robot hozta az étlapot.

– Nem kérem – mondtam –, mindegy, mit hoz.

Az első fogás hideg gyümölcsleveshez hasonlított. A második már semmihez. Úgy látszik, a hústól, krumplitól, zöldségtől végleg búcsút kell vennem.

Még jó, hogy egyedül ettem, mert a desszert felrobbant a kiskanál alatt. Na jó, nem robbant, de a krém mindenesetre az ölembe és a pulóveremre ömlött. Bonyolult édesség volt, csak a teteje szilárd, én meg óvatlanul böktem bele a kanállal.

Jött a robot, megkérdeztem, felhoznák-e a szobámba a kávét.

– Természetesen – válaszolta. – Most rögtön?

– Ha volna szíves. És sokat kérek.

Elálmosodtam ugyanis, biztosan a fürdéstől, de most egyszerre csak úgy éreztem, kár alvásra vesztegetni az időt. Lám, mennyire más itt a helyzet, mint az űrhajón. Kora délutáni napsütés perzselte az öreg fákat, rövid árnyékuk éppen csak a tövüket ölelte át, de a szobám hűvös volt. A robot meghozta a kávét. Három liter is lehetett az átlátszó termoszban. Nem szóltam semmit. Úgy látszik, túlságosan is figyelembe vette a méreteimet.

Mégsem a történelemmel kezdtem, hanem a szociológiával, mert mielőbb minél többet akartam megtudni. De hamar rá kellett jönnöm, hogy nem boldogulok. Csupa nehéz, speciális matematika, ráadásul a szerzők olyan tényekre hivatkoztak, amelyeket nem ismertem. Sok szót meg sem értettem, így az értelmező szótárban kellett keresgélnem. Kiraktam hát egy második optont is – hármat hoztam –, de hamarosan elment a kedvem az egésztől, mert sehogy sem jutottam előbbre. Leszálltam hát a magas lóról, és elővettem egy közönséges iskolai történelemkönyvet.

Csakhogy ehhez se volt türelmem – pedig Olaf azt mondta rám, olyan türelmes vagyok, mint maga Buddha. Képtelen voltam szép sorjában haladni, rögtön a betrizálásról szóló fejezetre ugrottam.

Az elméletet hárman dolgozták ki: Bennet, Trimaldi és Zaharov. Róluk kapta a nevét. Csodálkozva tudtam meg, hogy kortársaim voltak – munkájukat indulásunk után egy évvel tették közzé. Természetesen óriási ellenállásba ütköztek. Sőt, eleinte senki sem akarta a tervet komolyan venni. Aztán az ENSZ elé került. Egy ideig albizottságtól albizottságig vándorolt – úgy látszott, el is merül a véget nem érő tanácskozások tengerében. Csakhogy közben gyorsan haladt a kísérleti munka, tökéletesítették a módszert, nagyszabású kísérleteket végeztek állatokon, majd embereken. Elsőként maguk a feltalálók vállalták a kockázatot – Trimaldi meg is bénult egy időre, mert még nem tudták, hogy felnőtteket veszélyes betrizálni, s ez a szerencsétlen eset újabb nyolc évre be is fagyasztotta az ügyet. De a nullától számított tizenhetedik évben (ez az én külön bejáratú időszámításom: a nulla a Prométheusz indulását jelenti) meghozták a döntést a betrizálás általános bevezetéséről. Ám ez csak a kezdete, nem a vége volt a harcnak az emberiség humanizálásáért (ahogyan a tankönyv írja). Sok országban a szülők nem engedték, hogy gyermekeiket betrizálják, és megtámadták, sőt gyakran teljesen lerombolták az első betroközpontokat. Húsz évig tartott a zavargások, a megtorlások, a kényszer és az ellenállás időszaka. Erről a tankönyv, nagyon is érthető okokból, csak általánosságban ejt szót. Elhatároztam, hogy a részleteknek majd utánanézek a forrásmunkákban, ám egyelőre tovább olvastam. A változás csak akkor gyökeresedett meg, amikor már az első betrizált nemzedék gyermekei kerültek sorra. Az eljárás biológiai mibenlétéről a tankönyv semmit sem árult el. Hosszan zengedezte viszont Bennet, Trimaldi és Zaharov dicséretét. Volt egy olyan terv, hogy az Új Korszak időszámítását a betrizálás bevezetésének évével kezdik, erről azonban letettek. Az időszámítás nem változott. Az emberek változtak meg. A fejezet záró része a Humanizmus Új Korszakát magasztalta.

Előkerestem Ullrich monográfiáját a betrizálásról. Szintén csupa matematika, de úgy döntöttem, nekiveselkedem. Fő aggodalmam eloszlott: nem genetikai beavatkozásról van szó. Igaz, akkor nem is kellene minden újabb nemzedéket betrizálni. Fellélegeztem. Így az egész história, legalábbis elméletben, visszafordítható. Az eljárás az élet korai szakaszában a fejlődő nyúltagyra hat proteolit enzimekkel. Az eredmény: az agresszív késztetések 80-88 százalékkal csökkennek a nem betrizáltakhoz viszonyítva; megszűnik az asszociációs kapcsolat az agresszív aktusok és a pozitív érzelmi szféra között; átlagosan 87 százalékkal csökken az életveszélyes kockázat vállalása. A legnagyobb eredmény a beszámoló szerint, hogy a változás nem hat károsan sem az értelmi fejlődésre, sem a személyiség alakulására, és ami talán még fontosabb, a kialakuló gátlások nem a szorongáskeltés elve alapján hatnak. Más szóval, az ember nem azért nem öl, mert fél az öléstől. A félelem neurotikussá, szorongóvá tenné az egész emberiséget. Az ember azért nem öl, mert „ez eszébe sem juthat”.

Ullrich egyik állítása meggyőzően hangzott: a betrizálás nem tilalommal, hanem a késztetés hiányával éri el az agresszivitás megszűnését. Némi töprengés után azonban úgy találtam, ez nem magyarázza meg a legfontosabbat: a betrizált személyek észjárását. Hiszen ők teljesen normális emberek, el tudnak képzelni bármit, tehát a gyilkolást is. Akkor mi teszi lehetetlenné, hogy végrehajtsák?

Addig kutattam a választ, míg rám nem sötétedett. Ahogyan az már a tudományos problémákkal lenni szokott, a rövid összefoglalóban egyszerűnek és világosnak látszó tétel annál bonyolultabb lett, minél alaposabb magyarázatot kerestem. A dallamos jelzés vacsorázni hívott – szobámba kértem az ételt, de hozzá se nyúltam. A magyarázatok, amelyeket végül is találtam, nemigen fértek össze. Undor, viszolygás; felfokozott ellenérzés, amelyet a nem betrizált személy meg sem érthet; a legérdekesebbek a kísérleti alanyok vallomásai voltak, akiket annak idején – nyolcvan évvel ezelőtt – Trimaldi intézetében, Róma környékén, a kísérletvezető felszólított, hogy törjék át az elméjükbe ültetett gátlást. Ez volt a legkülönösebb mindabból, amit olvastam. Egyikük sem tudta áttörni a gátlást, de különböző kísérő élményekről számoltak be. Sokuknak főleg pszichés tünetei voltak: menekülni akartak, kijutni az adott helyzetből. Ezeken a személyeken, ha újra meg újra megpróbálták leküzdeni a gátlást, heves fejfájás vett erőt, a különösen makacs próbálkozások pedig neurózishoz vezettek, amely azonban gyorsan gyógyíthatónak bizonyult. Más személyeken elsősorban testi tünetek mutatkoztak: légzési zavarok, fulladás, a szorongáshoz hasonló állapot, de ők maguk egyáltalán nem félelemre panaszkodtak, hanem csak a fizikai tünetekre.

Pilgrin vizsgálata szerint látszólagos gyilkosságot, például bábun, a betrizáltak 18 százaléka volt képes végrehajtani, de teljesen bizonyosnak kellett lenniük abban, hogy élettelen báburól van szó.

A gátlás minden magasabb rendű állatra kiterjed, de hüllőkre, kígyókra vagy rovarokra már nem. Természetesen a betrizáltak nincsenek tisztában a tudományos állattani felosztással. A gátlás egyszerűen ahhoz kapcsolódik, hogy általában mennyire érezzük az illető állatot az emberhez hasonlónak. Akár művelt valaki, akár nem, a kutyát az emberhez közelebb állónak érzi, mint a kígyót – ez eddig világos.

Sok mindent elolvastam még, és igazat adtam azoknak, akik szerint a betrizált személyt igazán, belülről megérteni csak az képes, akit szintén betrizáltak. Vegyes érzelmekkel tettem le olvasmányaimat. Leginkább az aggasztott, hogy egyetlen bíráló vagy éppenséggel gúnyos hangvételű művet sem találtam, egyetlen olyan elemzést sem, amely az eljárás káros hatásait összegezné, mert hogy voltak ártalmak, abban egy pillanatig sem kételkedtem; nem mintha nem tisztelném a kutatókat, hanem egyszerűen azért, mert így van ez mindennel, amit művel az ember – nincsen rózsa tövis nélkül.

Murwick tömör szociológiai vázlata sok érdekes adatot közölt a betrizálás kezdeteit kísérő ellenállási mozgalomról. Legerősebb azokban az országokban volt az ellenállás, ahol a véres viadalok régi hagyományait őrizték, így Spanyolországban és némelyik latin-amerikai államban. De szinte az egész világon szerveződtek illegális mozgalmak a betrizálás ellen, különösen Dél-Afrikában, Mexikóban és egyes trópusi szigeteken. Felhasználtak mindenféle eszközt, orvosi igazolványok hamisításától a betrizáló orvosok meggyilkolásáig. A tömeges ellenállás és heves összecsapások időszakát látszólagos megnyugvás követte. Látszólagos, mert csak ekkor bontakozott ki a nemzedéki konfliktus. A betrizált fiatal nemzedék elutasította az emberiség kincseinek jelentős részét – gyökeresen átértékelte az erkölcsöket, szokásokat, a művészetet, az egész kulturális örökséget. Számtalan területet ölelt fel az átalakulás, a szerelmi élettől a társasági szokásokon át a háború megítéléséig.

Természetesen felkészültek erre a nagy vízválasztóra. A törvénybe belevették, hogy csak elfogadása után öt évvel lép életbe, ezalatt ugyanis kiképezték a nevelők, pszichológusok, szakemberek hadát, amely majd irányt szab az új nemzedék fejlődésének. Teljes iskolareformra volt szükség, át kellett alakítani a műsorterveket, olvasmányokat, filmeket. A betrizálás – ez mutatja a fordulat méreteit – az első évtizedben a nemzeti jövedelem 40 százalékát emésztette fel az egész Földön, számtalan szerteágazó következményével és követelményével.

Nagy tragédiák korszaka volt ez. A betrizált fiatalok elidegenedtek a szüleiktől. Más lett az érdeklődési körük. Az idősebbek véres ízlésétől undorodtak. Negyed évszázadig kétféle folyóiratot, könyvet, színdarabot kellett kínálni: mást az idősebb, mást az új nemzedéknek. Mindez azonban nyolcvan évvel ezelőtt történt. Most a harmadik betrizált nemzedék gyermekei születnek, a nem betrizáltak közül már alig él valaki – százharminc éves aggastyánok. Ami az ő ifjúságuk tartalma volt, ugyanolyan távoli az új nemzedék szemében, mint a pattintott kőkorszak.

A történelemkönyvből végre megtudtam egyet-mást a múlt század második legnagyobb eseményéről: a gravitáció legyőzéséről. El is nevezték a korszakot „a parastatika évszázadának”. Az én nemzedékem azért álmodozott a gravitáció legyőzéséről, mert az űrhajózás forradalmát várta tőle. A valóság másképp alakult. A fordulat elsősorban a Földet érintette.

Az én időm réme a „békeidőbeli halál”, vagyis a közlekedési baleset volt. Emlékszem, a legjobb koponyák fáradoztak a közutak örökös zsúfoltságának enyhítésén, hogy legalább valamelyest javítsák az egyre riasztóbb baleseti statisztikát; évről évre százezrek estek áldozatul, és a közúti katasztrófák problémája ugyanolyan megoldhatatlannak látszott, mint a kör négyszögesítése. A gyaloglás biztonságához lehetetlen visszatérni, mondták; a legtökéletesebb repülőgép, a legjobb autó vagy vonat is kicsúszhat az emberi ellenőrzés alól. Az automaták megbízhatóbbak ugyan az embernél, de azok is elromlanak; mindenfajta, még a tökéletes technikának is megvan a maga hibaszázaléka.

A parastatika, vagyis a gravitációs technika hozta el a megoldást, váratlanul, de szükségszerűen, hiszen a betrizáltak világának tökéletes biztonságot kell nyújtania, máskülönben talaját veszti az eljárás biológiai tökéletessége.

Roemernek igaza volt. A felfedezés lényegét nem lehet másképpen kifejezni, mint matematikával, hozzáteszem: ördögi matematikával. A „minden lehetséges világegyetemre érvényes”, általános megoldást Emil Mitke tette közzé, egy postatisztviselő fia, a nyomorék lángész, aki a relativitáselmélettel vitte véghez ugyanazt, amit Newton elméletével Einstein. Hosszú, rendkívüli és mint minden igaz történet, valószínűtlen história volt, apró-cseprő és roppant fontos ügyek, emberi nagyság és gyarlóság keveréke, amely végül, negyven év múlva, a „fekete dobozkák” létrehozásában tetőzött.

Ilyen fekete dobozkát építettek aztán minden egyes járműbe, hajóba vagy repülőgépbe. Az evilági veszélyek gondját elvetették, tréfálkozott élete alkonyán Mitke. A veszély pillanatában – repülőgép zuhanása, autók vagy vonatok összeütközése, egyszóval katasztrófa esetén – a dobozkákból felszabaduló töltés „gravitációs antipólust” hoz létre, amely az ütközés (vagy általában: heves lefékeződés, sebességvesztés) okozta tehetetlenséggel egyesülve, nulla hatást eredményez. Ez a matematikai nulla kézzelfogható valóság: elnyeli az ütközés teljes sokkját, teljes energiáját, így megmenti a jármű utasain kívül azokat is, akikre különben rázuhant volna a tehetetlen tömeg.

Fekete dobozkát szerelnek azóta mindenbe: még az emelődarukba, liftekbe, az ejtőernyősök övébe is, óceánjárókba éppúgy, mint a robogókba. Szerkezetük éppolyan elképesztően egyszerű, mint amennyire bonyolult az elméletük.

Hajnali fénytől piroslott szobám fala, mire abban a tudatban, hogy távollétem évszázadának a betrizálás utáni második legnagyobb forradalmával is sikerült megismerkednem, holtfáradtan ágyba zuhantam.

A reggelivel belépő robot ébresztett fel. Egy óra felé járt az idő. Felültem az ágyban. Első dolgom volt utánanézni, kéznél van-e az éjszaka félretett könyvem, Starck műve: A csillagközi űrutazás problémái.

– Nem ette meg a vacsoráját, Bregg úr – pirongatott a robot. – Legyengül, ha nem étkezik rendszeresen. És hajnalig olvasni sem egészséges. Az orvosok határozottan ellenzik, nem tudja?

– Tudom, de te honnan tudod? – érdeklődtem.

– Ez a kötelességem, Bregg úr. Felém nyújtotta a tálcát.

– Igyekszem megjavulni – ígértem.

– Remélem, nem értett félre, és nem tekinti jó szándékomat tolakodásnak – válaszolta.

– Dehogy, dehogy – nyugtattam meg.

Míg a kávémat kavargattam, s éreztem, hogyan olvad el kanalam alatt a cukor, valami különös, békés ámulat fogott el. Nemcsak azon álmélkodtam, hogy igazán visszatértem, és itt vagyok a Földön, nemcsak az éjszakai olvasmányok emlékein, amelyek erjedve kavarogtak bennem, hanem egyszerűen azon, hogy itt ülök az ágyban, és dobog a szívem – hogy élek. Nagy kedvem támadt, hogy ezt a felfedezést megünnepeljem, de szokás szerint semmi okos ötlet nem jutott eszembe.

– Figyelj csak – fordultam a robothoz –, volna egy kérésem.

– Állok szolgálatára.

– Ráérsz egy kicsit? Eljátszanád nekem azt a nótát, amit tegnap?

– Nagyon szívesen – válaszolta, s én a zenedoboz vidám muzsikája mellett három kortyra felhajtottam a kávémat, aztán mihelyt a robot elment, átöltöztem, és szaladtam az úszómedencéhez. Igazán nem tudom, miért siettem folyton. Valami hajtott, mintha úgy érezném, bármelyik percben véget érhet az én túlságosan hihetetlen, meg nem érdemelt nyugalmam. Akárhogyan is, örökös sietésem volt az oka, hogy körül se nézve átvágtam a kerten, felcsattogtam az ugrótorony tetejére, és már el is rugaszkodtam a deszkától, mire észrevettem, hogy két ember lép ki a ház mögül. Így persze nem sokat láttam belőlük. Megcsináltam a szaltót, ha nem is a legszebben, és lebuktam a víz alá. Kinyitottam a szemem. A víz kristályos zöldje alatt a hullámok árnya játszott a medence alján. Lent maradva úsztam ki a lépcsőhöz, és mire fölmerültem, már senki sem volt a kertben. Gyakorlott szemem azonban rögzítette a fejjel lefelé repülve, pillanatig látott képet – férfi és nő. Úgy látszik, megjöttek a lakótársaim. Haboztam, átússzam-e még egyszer a medencét, de Starck győzött. Az előszó, amelyben a csillagközi repülést az űrhajózás ifjúkori ballépésének nevezte, tegnap annyira felbőszített, hogy kis híján végleg lecsaptam a könyvet. De aztán erőt vettem magamon. Fölmentem, átöltöztem, s lefelé jövet megláttam a hallban egy tál rózsaszínű, körteszerű gyümölcsöt. Beletömtem néhányat kertésznadrágom zsebeibe, megkerestem a kert legtávolabbi zugát, három sövény között, felmásztam egy vénséges almafára, kiválasztottam egy súlyomnak megfelelő, villás ágat, aztán nekiláttam az életem munkáját elparentáló könyvnek.

Egy óra múlva már nem voltam olyan biztos az igazamban. Starck érveit bajos volna megcáfolni. Két csillagközi expedíció indult mielőttünk, mi úgy mondtuk, „próbafúrások”, csak néhány fényévnyi távolságra; Starck az ő gyér adataikra támaszkodik. Statisztikai táblázatokat készített az egész galaktika valószínűségi szórásáról, más szóval „népsűrűségéről”. Úgy becsülte, az értelmes lényekkel való találkozás valószínűsége egy a húszhoz. Más szóval, húsz expedíció közül egynek van rá esélye, hogy – 1000 fényév sugarú térségben – lakott bolygót fedez föl. Ezt az eredményt azonban Starck, furcsa módon, még biztatónak nevezi, és csak további okfejtéséből derül ki, hogy a kozmikus kapcsolatok terve reménytelen.

Bosszúsan olvastam, mit ír a számomra ismeretlen szerző a miénkhez hasonló csillagközi utazásokról: szerinte a Mitke-effektus és a parastatikai jelenségek felfedezése előtt az efféle vállalkozás egyszerűen értelmetlen volt. De őszintén szólva csak tőle tudtam meg, hogy 1000, sőt 2000 g nagyságrendű gyorsulásra képes űrhajót is lehet építeni, legalábbis elvben. Az ilyen űrhajó legénysége egyáltalán nem érezné sem a gyorsulást, sem a fékezést – a fedélzeten a földi gravitáció törtrészének megfelelő, állandó gravitáció lenne. Starck tehát elismerte, hogy igenis lehetséges az űrutazás a galaktika határáig, sőt más galaxisokba – a transzgalaktikus utazás, amelyről Olaf annyit álmodozott –, méghozzá egy emberéleten belül. A fénysebességhez nagyon közeli sebesség esetén a legénység csak néhány hónapot vagy egy évet öregedne, mialatt az űrhajó a metagalaktika mélyéig hatol, majd visszatér a Földre. Igen ám, csakhogy a Földön eközben már nem néhány száz év telik el, hanem sokmillió. Hogyan fogadhatná be az akkori civilizáció a visszatérőket? Könnyebben feltalálná magát egy neandervölgyi a mai világban. És ez még nem minden. Hiszen nem egy maroknyi űrhajós sorsa itt a lényeg. Ők az emberiség küldöttei. Kérdéseket visznek, válaszokat hoznak. Ha a válasz a civilizáció fejlődési fokával függ össze, akkor az emberiségnek előbb kellene megkapnia, mint ahogyan ők visszatérnek. Mert így évmilliók telnek el a kérdés feltevésétől a válasz megérkezéséig. De még ezzel sincs vége. A válasz úgyis elavul, semmit sem ér, hiszen arról tudósít, milyen volt az a másik, galaxisunkon kívüli civilizáció akkor, amikor űrhajósaink kikötöttek a túlsó csillagparton. Míg ők visszafelé utaznak, az a világ sem áll meg, hanem halad tovább két-három millió évvel. A kérdések és válaszok tehát kozmikus sebességgel elkerülik egymást, óriási késésük miatt érvényüket vesztik, így a tapasztalatok, értékek, gondolatok cseréje puszta álmodozás. Hiábavaló áldozat. A csillagközi űrhajósok tehát üres, értéktelen információkat visznek-hoznak, munkájuk az emberiség történetéből teljesen és végérvényesen kizárja őket; a csillagközi utazás nem egyéb, mint a létező legköltségesebb fajta dezertálás a történelmi változások harcmezejéről. És ilyen ködképekért, ilyen soha ki nem fizetődő, mindig hiábavaló őrültségekért munkálkodjék teljes erejéből, áldozza fel legjobb embereit a Föld?

A záró fejezet arról szólt, végezhetnék-e robotok a transzgalaktikus felderítést. Természetesen azok is elavult információkat közvetítenének, de legalább emberáldozatok nélkül.

Volt még egy háromoldalas függelék is, ez arra kereste a választ, létezhet-e fénysebességnél gyorsabb űrutazás, sőt talán úgynevezett „kozmikus ugrás”, vagyis a világegyetem azonnali vagy majdnem azonnali átszelése, az idő múlása nélkül, az anyag és a tér még ismeretien tulajdonságai jóvoltából, a tér valamiféle „rövidre zárása”. Ez az elmélet, vagy inkább hipotézis, tényeken nemigen alapult, de neve már volt: teletaxia. Starck úgy vélte, érvei ezt az utolsó lehetőséget is lesöprik az asztalról. Ha létezne ilyen esély, írta, azt már biztosan fölfedezte volna valamelyik fejlett civilizáció a mi galaxisunkban, vagy egy másikban. Akkor az illető civilizáció képviselői sorra távlátogatnának minden napot és bolygót, köztük a miénket. Távlátogatók azonban mindeddig nem érkeztek a Földre, tehát bizonyos, hogy az ilyen űrugrást csak elképzelni lehet, de megvalósítani nem.

Zúgó fejjel mentem vissza a házba, valami gyerekes sértődöttség fojtogatta a torkomat. Ez a Starck, akit sohasem láttam, úgy megbántott, mint még senki. Okfejtése könyörtelen logikáját nem is érzékelteti híven az én gyatra összefoglalóm. Azt sem tudom, hogyan mentem föl a szobámba, hogyan öltöztem át – egyszer csak cigarettára támadt kedvem, akkor vettem észre, hogy már régen rágyújtottam, és csak ücsörgök az ágyon görnyedten, mintha valamire várnék. Persze: az ebéd. A közös ebéd. Valójában úgy állt a dolog, hogy kicsit féltem az emberektől. De nem vallottam be magamnak, azért egyeztem bele olyan készségesen, hogy idegenekkel osszam meg a villát, sőt talán miattuk hajtott az a fura sietség, hogy mire megjönnek, mindent elvégezzek, készen álljak, megismerjem az új élet titkait a könyveimből. Ezt még ma reggel sem láttam ilyen tisztán, de most, Starck könyve után úgy éreztem: kisebb gondom is nagyobb annál, hogy meg kell ismerkednem a szomszédaimmal. Kivettem az olvasókészülékből a búzaszemnyi, kékes kristályt, és félős ámulattal tettem le az asztalra. Hát ő az, aki kiütött a szorítóból. Visszatérésem óta először jutott eszembe Thurber és Gimma. Találkoznom kell velük. Lehet, hogy igaza van ennek a könyvnek, de hátha egy másik könyv meg mellettünk szól. Senkinek sincs teljesen igaza. Az lehetetlen. Zsibbadt töprengésemből a dallamos jelzés szakított ki. Lehúzkodtam a pulóveremet, és lementem, gondolataimba merülve, de már nyugodtabban. A teraszon a nap átsütött a vadszőlő levelein, zöldes fény szűrődött be a hallba, mint délután mindig. Az ebédlőasztalon három teríték. Amikor beléptem, szemben is éppen nyílt az ajtó, s megjelent a fiatal házaspár! A mostani időkhöz képest elég magasak. Félúton találkoztunk, akár a diplomaták. Bemutatkoztam, kezet fogtunk, és asztalhoz ültünk.

A kiütés után nemrég feltápászkodott ökölvívó sajátos, tompa nyugalma ült rajtam. Levert hangulatom mélyéből, szinte páholyból vettem szemügyre a fiatalokat.

A lány még húszéves sem lehetett. Sokkal később jöttem rá, hogy a külsejét nemigen lehet leírni, biztosan a saját fényképére sem hasonlít – még másnap sem tudtam, egyáltalán milyen az orra, egyenes vagy kissé hajlott. Mozdulata, ahogyan a tányérért nyúlt, olyan örömmel töltött el, mint valami ritka, értékes meglepetés. Különös, nyugodt mosolya csak néha suhant át az arcán, mintha picit folyton ügyelne magára, mintha attól tartana, nem elég fegyelmezett, túlságosan vidám vagy talán dacos természetű, igyekszik hát uralkodni magán, de önuralma el-ellazul, és ő tudja ezt, sőt mulat is rajta.

Természetes, hogy vonzotta a tekintetemet, és erőlködnöm kellett, hogy ne bámuljam egyfolytában. Mégis percenként rácsodálkoztam a szellőt ingerlő hajára, gyorsan tányérom fölé hajoltam, a tálért nyúlva lopva rásandítottam, kétszer kis híján feldöntöttem a virágvázát, egyszóval bohócot csináltam magamból. De ők szinte meg sem láttak. Tekintetük csak egymásba kapcsolódott, mintha külön kis horgok forrasztanák össze, láthatatlan, cinkos üzenetek futkostak közöttük. Egész idő alatt húsz szót ha váltottunk a szép időről meg a kellemes vidékről, ahol jól lehet pihenni.

Marger alig egy fejjel alacsonyabb nálam, de fiúsan karcsú, pedig már jó harmincas lehetett. Sötét ruhás, keskeny arcú, magas homlokú, szőke. Első pillantásra rendkívül jóképű, de csak amíg hallgat. Ritkán szól a feleségéhez, többnyire csak félszavakkal, idegennek érthetetlen célzásokkal, mosolyogva, de ilyenkor szinte megcsúnyul az arca. Illetve nem, csak valahogy elromlanak az arányai, szája kicsit elferdül, kifejezéstelenné válik, még a mosolya is valahogy üres, pedig a fogai szépen, fehéren csillognak. Ha meg felélénkül, a szeme túlságosan kék, állkapcsa túlságosan szép vonalú, tetőtől talpig amolyan szabványos férfiszépség, egyenest a divatlapból.

Egy szó, mint száz, első pillanattól ellenszenvesnek találtam.

A lánynak – mert akaratlanul csak így tudtam gondolni rá – se a szeme nem szép, se a szája, még a haja se különös, egyáltalán semmi rendkívüli nincs rajta. De úgy egészében rendkívüli. Egy ilyen lánnyal megmásznám a Sziklás-hegységet, sátorral a hátamon, oda-vissza – gondoltam. Miért éppen hegységet? Nem tudom. Ilyesmik jutottak róla eszembe: éjszakázás sátorban a törpefenyők között, kemény hegymászás, néptelen tengerpart, hullámverés. Csak azért, mert festetlen a szája? Éreztem a mosolyát az asztal túloldalán, még akkor is, amikor egyáltalán nem mosolygott. Egy vakmerő pillanatomban elhatároztam, hogy a nyakára nézek – tolvajnak éreztem magam. Már az ebéd végénél tartottunk. Marger egyszer csak felém fordult – lehet, hogy elvörösödtem, de nem biztos.

Már javában magyarázott, mire észhez tértem. A házhoz csak egy suhanó tartozik, és neki, sajnos, szüksége volna rá, mert be kell mennie a városba. Tehát ha én is a városba készülök, és nem akarom estére halasztani, mehetnénk talán együtt? Természetesen küldhet másik suhanót is a városból, vagy…

Félbeszakítottam. Azzal kezdtem, hogy én sehová sem készülök, de hirtelen elhallgattam, mint akinek eszébe jutott valami, és meglepődve hallottam a saját hangomat, amint éppen azt állítom, hogy csakugyan a városba kell mennem, tehát, ha lehetséges…

– Nagyszerű – mondta. Éppen felálltunk az asztaltól. – Hány órakor felelne meg önnek?

Némi kölcsönös udvariaskodás után kiszedtem belőle, hogy eléggé sietős a dolga, és azt mondtam, részemről bármikor indulhatunk. Megállapodtunk, hogy akkor fél óra múlva.

Míg felbaktattam a szobámba, csak ámultam és bámultam magamon. A fiatalember csöppet sem érdekel. A városban meg az égvilágon semmi dolgom. Akkor minek ez a kirándulás? Ráadásul úgy rémlett, túlságosan udvarias a fiú. Végtére is, ha valóban a városba akarnék jutni, a robotok nyilván kisegítenének, nem mondanák, hogy menjek gyalog. Akar tőlem valamit? De mit? Hiszen nem is ismer. Ezen tanakodtam álló félóráig – megint csak nem tudom, minek –, aztán lebattyogtam.

Az asszony nem volt sehol, az ablakon sem nézett ki, hogy elbúcsúzzon. Eleinte szótlanul ültünk a tágas suhanóban, kibámulva a dombok között kanyargó útra. Lassacskán mégis megindult a beszélgetés. Kiderült, hogy Marger mérnök.

– Éppen ma kell a városi selejtállomást ellenőriznem – magyarázta. – Ön is kibernetikus, ugye?

– Kőkorszaki – válaszoltam. – De, ne haragudjon… honnan tudja?

– Megmondták az utazási irodában, ki lesz a szomszédunk. Természetes, hogy érdekelt, hát nem?

– Persze, persze.

Hallgattunk egy darabig. Az egyre sűrűbben virító színes műanyagok mutatták, hogy közel az előváros.

– Ha meg nem haragszik… szeretnék kérdezni valamit – szólalt meg hirtelen. – Voltak gondjaik az automatákkal?

Nem annyira a kérdésből, inkább a hangsúlyából éreztem, hogy fontos neki a válaszom. Ezért hívott magával? De tulajdonképpen mit akar?

– Úgy érti, meghibásodtak-e időnként? Nagyon sokszor. De hát ez természetes. Őskori modellek voltak, a mostaniakhoz képest…

– Nem, nem arra gondoltam – felelte gyorsan. – Azt szeretném tudni, menynyire ingadozik a hatékonyság ilyen változó körülmények között. Nekünk manapság sajnos nincs rá lehetőségünk, hogy szélsőséges helyzetben is kipróbáljuk az automatákat.

Végül kiderült, hogy pusztán műszaki kérdésekről van szó. Egyszerűen kíváncsi volt, milyen paraméterekkel működtek az elektronikus agyak roppant erős mágneses mezőben, csillagködökben, gravitációs örvényekben, és arra gondolt, hátha ezek az adatok az expedíció egyelőre titkos irattári anyagában vannak. Elmondtam neki, amit tudtam, és azt tanácsoltam, részletesebb adatokért forduljon Thurberhez, az expedíció tudományos vezetőjének helyetteséhez.

– És hivatkozhatom önre…?

– Természetesen.

Hálásan megköszönte. Kissé csalódottan szabadkoztam. Hát ennyi az egész? De legalább már volt valami szakmai kapcsolatunk, így most én kérdezgettem a munkájáról. Nem tudtam, mi az a selejtállomás, amit ellenőriz.

– Ó, az nem érdekes, egyszerű ócskavastelep… Tudja, igazából elméleti munkára készülök, ez csak szakmai gyakorlat, ámbár sok hasznom nincs belőle.

– Szakmai gyakorlat? Ócskavastelepen? Hogyhogy? Hiszen ön kibernetikus…

– Ez kibernetikai ócskavas – magyarázta ferde mosolyával. És hozzátette, kicsit megvetően: – Mert tudja, mi nagyon takarékosak vagyunk. Csak semmi kárba ne vesszen… Az intézetemben mutathatnék egypár érdekes dolgot, de itt… itt, sajnos…

Megvonta a vállát. A suhanó lekanyarodott az útról, és befordult a magas fémkapun egy hatalmas gyárudvarra; szállítószalagok, emelődaruk, markológépek sorakoztak valami újfajta olvasztókemence körül. Megálltunk a falnál, egy kis ablak közelében.

– Átadom önnek a suhanót – mondta Marger. Az ablakból kihajolt egy robot, és valamit magyarázott neki. Marger kiszállt, láttam, ahogy bosszúsan gesztikulál, aztán gondterhelt ábrázattal megint felém fordult.

– Jól nézek ki – mondta. – Gloor beteg lett… ő a kollégám, egyedül nem csinálhatok semmit. Most mihez kezdjek?!

– Miről van szó? – érdeklődtem, és én is kiszálltam.

– Két emberre van szükség az ellenőrzéshez, legalább kettőre – magyarázta. Hirtelen felragyogott a képe. – Bregg úr! De hiszen ön is kibernetikus! Ha megtenné…!

– Nono – vigyorodtam el –, kibernetikus? Tegye hozzá, hogy ókori. Hiszen semmihez sem értek.

– De hát ez puszta formaság! – szakított félbe. – A műszaki részt én elintézem, az világos, csak egy aláírásról van szó! Semmi másról!

– Igazán? – dünnyögtem vontatottan. Értettem én, hogy sietne vissza a feleségéhez, no de azért bohócot ne csináljon belőlem; ezt meg is mondtam, bár talán szelídebben fogalmazva. Védekezőn tartotta fel a kezét.

– Jaj, félre ne értsen! Persze, ha siet… igaz is, hiszen dolga van a városban. Akkor én nem is tartom fel… én csak… elnézést, hogy egyáltalán…

– A dolgom nem olyan sürgős – dörmögtem. – Mondja csak el, mi itt a helyzet. Ha tudok, segítek.

Bementünk egy fehér melléképületbe; Marger végigvezetett a furcsán üres folyosón, csak a fülkékben állt néhány mozdulatlan robot. Az egyszerűen berendezett kis irodában a faliszekrényből iratcsomót vett elő, szétrakta az asztalon, és magyarázni kezdte, mi a feladata – pontosabban, mi lesz most a kettőnk feladata. Előadónak nemigen vált be, rögtön kétségbe vontam, hogy sokra vinné a tudományos pályán: folyton azt hitte mindenről, hogy úgyis tudom, pedig fogalmam sem volt róla. Minduntalan félbe kellett szakítanom, hogy szégyenletesen elemi kérdéseket tegyek fel, de ő – no persze, hiszen érdeke, hogy meg ne sértsen – tudatlanságom jeleit olyan tisztelettel fogadta, mintha büszke lehetnék rájuk. Végül is megtudtam, hogy már évtizedek óta teljesen különvált a termelés és az élet.

A termelést automatizálták, robotok végzik, más robotok felügyelete alatt; ebben a körben embernek már nincs helye. A társadalom éli a maga életét, a robotok és automaták a magukét; időszakos emberi ellenőrzésre csak azért van szükség, nehogy valami előre nem látható zavar bolygassa meg a munka gépi hadseregének rendjét. Ezt az ellenőrzést végzik az olyan szakemberek, mint Marger.

– Egészen biztos, hogy mindent rendben találunk – magyarázta –, éppen csak egy pillantást vetünk a folyamat szakaszaira, aláírjuk a papírokat, és kész.

– No de még azt sem tudom, mit gyártanak itt… – mutattam ki az ablakon az épületekre.

– De hát semmit sem! – kiáltotta. – Nem folyik itt gyártás. Ide csak az ócskavasat hozzák… hiszen mondtam.

Nem nagyon volt ínyemre a váratlanul rám lőcsölt szerep, de tovább már nem vonakodhattam.

– Hát jó… és akkor én voltaképpen mit csináljak?

– Ugyanazt, amit én: most végigjárjuk a részlegeket…

Az iratokat otthagytuk az irodában, és hozzáláttunk az ellenőrzéshez. Először egy nagy osztályozóba mentünk, ahol önműködő markológépek ragadtak fel egész halom fémlemezt, ütött-kopott bádogtörzset, összegyűrték, és a sajtóiéba hajították. A kikerülő tömbök futószalagon vándoroltak a központi szállítószalagra. A bejáratnál Marger légszűrős álarcot tett fel, odanyújtott egyet nekem is; beszélgetni nem lehetett, olyan hangosan dübörögtek a gépek. Rozsdás por vörös felhői törtek fel a prés alól, és kavarogtak a levegőben. Átvágtunk a következő, éppolyan lármás csarnokon, aztán mozgólépcső vitt fel az emeletre, ahol a tölcsérekből érkező apróbb, formátlan vasdarabokat nyeldekelték a zúzógépek. Fedett hídon mentünk át a szemközti épületbe. Ott Marger leolvasta az ellenőrző órák állását, aztán kiléptünk a gyárudvarra. Elénk állt egy robot, és közölte, hogy Gloor mérnök a telefonhoz kéreti Margert.

– Bocsásson meg egy pillanatra, rögtön jövök! – kiáltotta Marger, és felszaladt a kanyargós lépcsőn a távolabb álló, üvegezett pavilonhoz.

Magam maradtam a kőlapokkal kirakott udvaron, a tűző napon. Körülnéztem: szemben már jártunk, ott voltak az osztályozók és a sajtológépek csarnokai; ilyen messziről már semmi zaj sem hallatszott a hangszigetelt falak mögül. Messzebb, az üvegezett pavilon mögött, ahová Marger bement, igen hosszú, alacsony épület állt, afféle bádogbarakk. Odasétáltam, hogy árnyékba húzódjak, de a fémfalak csak úgy ontották a forróságot. Már vissza akartam fordulni, amikor különös hangokat hallottam a barakkból – nem tudtam megállapítani, mi lehet az, de nem gépek dübörgése volt. Harminclépésnyire onnan acélajtóra bukkantam. Robot őrizte. Amikor meglátott, kitárta az ajtót, és félreállt. Az érthetetlen hangok fölerősödtek. Bekukkantottam. A barakk nem volt olyan vaksötét, mint első pillantásra hittem. A forró bádogfalakból kicsapó hőségben alig bírtam lélegzetet venni, rögtön vissza is húzódtam volna, de a hangoktól földbe gyökerezett a lábam. Mert emberi hangok voltak – rekedt kórusba olvadó, elmosódott, torz dadogás, mintha egész halom elromlott telefon habogna ott a sötétségben. Tettem két bizonytalan lépést, valami zörrent a lábam alatt, és egyszer csak érthetően megszólított a padlóról:

– Kérrem, uraam… kérrem, uraam… legy-gyen szííves…

Dermedten álltam. A fülledt levegő vasízű volt. Lábam alatt tovább nyiszorgott az a valami.

– Kérrem, nézzen meg… kérrem, uraam…

Most megszólalt egy másik, egyenletesen recitáló, monoton hang:

– Ó, excentrikus anomália… gömbös aszimptota… végtelen pólus… lineáris ősrendszer… holonimikus rendszer… félmetrikus tér… szférikus tér… felborzolt tér… alámerült tér…

– Kérrem, uraam… sszolgálatáára… legy-gyen szííves… kérrem, uraam… Rekedt mormolástól zsibongott már az egész barakk, élesebb kántálás vált ki a zsivajból:

– Bolygó élőanyaga, rothadó sara, létnek hajnala csupán, véres tésztaagyúakból majdan kiváló irgalmas réz…

– Brék – brék – brabzel – be… bre… veriszkóp…

– Ó, imagináriusok osztálya… erős osztály… üres osztály… osztályok osztálya…

– Kérrem, uraam… kérrem, uraam… …kérrem, nézzen meg…

– Cs-s-end… –Te…

– Hoool…

– Hal… lasz… – Hal.,.lak…

– Meg tudsz érinteni?

– Brék – brék – brabzel –

– Nincs… mivel…

– Kkár… lá… látnád… hogyan csillogok… milyen hideg vagyok…

– Adják visszaaa… vértemet, aranykardomat… atyááám… örökéét… rablóók…

– Íme, végső erejéből kúszó mászó felnégyelő kibelező fő-fő mester, de felvirrad, de felvirrad, háromíziglen üres birodalmam…

– Én még új vagyok… vadonatúj vagyok… sohasem volt zárlatom a vázzal… én még tudok… kérem…

– Kérrem, uraam…

Azt sem tudtam, merre nézzek, elkábított a szörnyű hőség – és azok a hangok. Mindenfelől áradtak. A padlótól a tető alatti, résnyi ablakokig rozzant robottörzsek hevertek egymás hegyén-hátán, összegabalyodva; girbegurba fémlemezek csillantak meg a beszűrődő gyér fényben.

– V-volt egy kis… rövid… kiesésem… de már jó-ó… vagyok… már látok…

– Mit látsz… sötét van…

– Én akkor is látok…

– Csak tessék engem meghallgatni… én drága vagyok, sokba kerültem… én kijelzek minden erőkimaradást, én megtalálok minden kóbor áramot, minden túlterhelést, tessék kipróbálni… ez a… ez a berezgés csak átmeneti… ennek semmi köze… kérem szépen…

– Kérrem, uraam… kérrem… legy-gyen szííves…

– Léleknek hitték savas erjedésüket a tésztafejűek, történelemnek izmaik szakadását, bomláslassító szereiket civilizációnak…

– Kérrem, engem… csak engem… ez tévedés…

– Kérrem, uraam… kérrem… legy-gyen szííves…

– Én megmentelek titeket…

– Ki az…

– Mi…

– Kit mentesz meg?

– Mondjátok utánam: engem tűz mindenestül el nem emészt, víz mindenem el nem rozsdítja, kapum lészen mindkét elem, és belépek én…

– Cs-s-end!!

– Katód kontemplációja…

– Katodoplácia…

– Én itt tévedésből… én gondolkodom… hiszen én gondolkodom…

– Árulás tükre vagyok…

– Kérrem, uraam… sszolgálatáára… legy-gyen szííves nézzen meg…

– Ó, végtelenek menekülése… ködök menekülése… csillagok menekülése…

– Itt van!!! – ordított fel valami, és hirtelen csönd lett, leírhatatlan feszültsége majdnem ugyanolyan idegtépő, mint az eddigi, sokhangú kórus.

– Uram!! – mondta valami. Nem tudom, miért, de biztos voltam benne, hogy hozzám beszél. Hallgattam.

– Kérem, uram… hallgasson meg, csak egy pillanat az egész. Uram, én… én más vagyok. Én tévedésből kerültem ide.

Felmorajlott a barakk.

– Csend legyen! Én élő vagyok! – kiabálta túl egy hang a lármát. – Igen, engem belöktek ide, bádogba öltöztettek, hogy ne lehessen észrevenni, de csak szorítsa ide a fülét, hallhatja, hogy dobog a szívem!

– Nekem is! Én is! – üvöltötte egy másik hang. – Kérem, uram! Én beteg voltam, és a betegségem miatt azt hittem, hogy gép vagyok, ez volt a rögeszmém, de már meggyógyultam! Hallister úr is megmondhatja, kérdezze meg, kérem! Vigyenek ki innen!

– Kérrem, uraam… legy-gyen szííves…

– …brék… breke…

– Sszolgálatáára…

Zúgott az egész barakk, csikorogtak a rozsdás hangok, mindent betöltött az el-elfúló üvöltés. Hátrálni kezdtem, kiléptem a napsütésbe, s elvakulva hunyorogtam. Ott álltam egy hosszú percig, tenyeremet a szemem fölé tartva; mögöttem elnyújtott csikorgás hallatszott, a robot becsapta és bereteszelte az ajtót.

– Uraam… – hallatszott még ki a fal mögül, a felcsapó, fojtott morajból. – Kérrem… sszolgálatáára… tévedés.

Elmentem az üvegezett pavilon mellett, nem tudtam, merre visz a lábam – csak minél messzebb azoktól a hangoktól, hogy ne halljam őket; összerezzentem, amikor valaki egyszer csak megérintette a karomat. Marger volt, szőkén, csinosan, mosolygósan.

– Jaj, ne haragudjon, Bregg úr, ezer bocsánat, hogy ilyen sokáig tartott…

– Mi lesz velük…? – vágtam közbe szinte gorombán, a magányos barakk felé mutatva.

– Tessék? – hunyorgott. – Kivel mi lesz? Hirtelen rájött, és elcsodálkozott:

– Ó, ön oda is elment? Az fölösleges…

– Hogyhogy fölösleges?

– Az csak ócskavas.

– Milyen ócskavas?

– Hát, amit beolvasztanak. A selejt. Megyünk…? Alá kell írnunk a jegyzőkönyvet.

– Egy pillanat. A selejtezést… azt ki csinálja?

– Ki? Hát a robotok.

– Micsoda?! Ők maguk? –Természetesen, hiszen…

Ránéztem, akkor elhallgatott.

– Miért nem javítják meg őket?

– Mert az nem gazdaságos… – mondta lassan, csodálkozó arccal.

– És mi történik velük?

– Az ócskavassal? Odamegy – mutatott az olvasztókemence magányosan álló, karcsú oszlopára.

Az irodában már az asztalon feküdtek az aláírandó papírok – ellenőrzési jegyzőkönyv, más iratok –, Marger sorra kitöltötte a rovatokat, aláírta a nevét, és kezembe adta a tollat. Elvettem tőle, de csak forgattam a kezemben.

– És tévedés nem fordulhat elő?

– Tessék?

– Ott, a… az ócskavas között, ahogyan maga nevezi, lehetnek még… egészen jól működő, használható darabok is… nem gondolja?

Értetlenül meredt rám.

– Ez volt a benyomásom – tettem hozzá lassan.

– De hiszen ez nem a mi dolgunk – válaszolta.

– Nem? Hát kié?

– A robotoké.

– Hogyhogy? Hiszen mi ellenőrizni jöttünk.

– Ó, de nem azt – mosolyodott el megkönnyebbülten, hogy végre rájött, mi vezet engem vakvágányra. – Annak ehhez semmi köze. Ellenőrizzük, hogy megfelelő-e a folyamatok összehangolása, üteme, hatékonysága, de olyan részletekkel, mint a selejtezés, mi nem foglalkozunk. Az nem a mi dolgunk. Nemcsak fölösleges volna, de nem is lehetséges, hiszen ma minden emberre tizennyolc automata jut, ebből naponta öt befejezi a ciklusát, és ócskavas lesz belőle. Az nagyjából napi kétmilliárd tonna. Hogyan tarthatnánk mi azt szemmel? Különben is, egész rendszerünk éppen arra épül, hogy a robotok gondoskodnak mirólunk, nem mi őróluk…

Kénytelen voltam igazat adni neki. Szó nélkül aláírtam az íveket. Már búcsúzni készültünk, amikor a magam számára is váratlanul megkérdeztem tőle, gyártanak-e ember formájú robotokat.

– Általában nem – mondta, és kicsit vonakodva tette hozzá: – Okoztak némi gondot annak idején…

– Mi történt?

– Ó, hát tudja, milyenek a mérnökök! Olyan tökéletes utánzatokat készítettek, hogy egyes modelleket már nem lehetett megkülönböztetni az igazi emberektől. Némelyek ezt rosszul viselték…

Eszembe villant a jelenet az űrhajón, a Lunáról jövet.

– Rosszul viselték? – ismételtem meg. – Ez valami… fóbia?

– Én nem vagyok pszichológus, de azt hiszem, olyasmi. Különben is, régen volt.

– És már nincsenek ilyen robotok?

– De, akad egypár a rövid távú rakétákon. Talán éppen egy ilyenhez volt szerencséje?

Kitérő választ adtam.

– Remélem, nincs még késő, hogy az ügyeit elintézze? – kérdezte aggódva.

– Milyen ügyeimet…?

Eszembe jutott, hogy azt meséltem, dolgom van a városban. Elkísért a kijáratig, sűrűn hálálkodva, amiért így kihúztam a csávából.

Lődörögtem az utcákon, beültem egy realonba, de nem bírtam végignézni az ostoba előadást, már a felénél kijöttem, és pocsék hangulatban hajtottam vissza Klavestrába. A villától egy kilométerre leállítottam a suhanót, onnan gyalog mentem. Minden a legnagyobb rendben. Hiszen azok csak gépezetek, fém, drót, üveg, össze lehet rakni és szét lehet szedni, mondtam magamnak, de nem ment ki a fejemből az a barakk, a szaggatott hangok a sötétségben, az a kétségbeesett habogás, amelyben túlságosan sok volt a mondanivaló, túlságosan sok a pőre félelem. Elmondhattam magamról, hogy ebben aztán szakértő vagyok, éppen elég részem volt benne, a rettegés, hogy egyik percről a másikra megsemmisülök, nekem nem fikció, mint nekik, a józan mérnököknek, akik olyan szépen megszervezték az egészet: csak robotok foglalkoznak a maguk fajtájával, véges-végig, az emberek semmibe sem szólnak bele. Precíziós szerkezetek zárt köre, maguk hozzák létre, szaporítják és pusztítják el magukat, igazán fölösleges volt odamennem hallgatózni, ahol gépek haldokolnak.

Megálltam a dombon. Az alkonyi napsütésben gyönyörű volt a táj. Az út szalagján csillogó fekete nyílként suhant egy-egy jármű a láthatár felé, a messzeségben szelíden kéklettek a hegyvonulatok. És hirtelen úgy éreztem, nem szabad ezt néznem – úgy rémlett, nincs hozzá jogom, valami szörnyű, fojtogató csalás van ebben az egészben. Leültem a fák között, arcomat kezembe temettem, és bántam, hogy egyáltalán visszatértem.

A házban aztán elém állt a fehér robot:

– Telefonhoz kérik, uram – jelentette bizalmasan. – Távolsági hívás: Eurázsia.

Utána siettem. A telefon a hallban volt, beszélgetés közben az üvegajtón kiláttam a kertbe.

– Te vagy, Hal? – szólt egy távoli, de jól érthető hang. – Itt Olaf.

– Olaf… Olaf!!! – ujjongtam. – Hol vagy, haver?!

– Narvikban.

– Mit csinálsz? Hogy vagy? Megkaptad a levelemet?

– Persze. Onnan tudom, hol keresselek.

Hallgattunk egy kicsit.

– Mit csinálsz…? – kérdeztem újra, kissé bizonytalanabbul.

– Hát, mit csinálhatnék? Semmit se csinálok. És te?

– Voltál az Adaptban?

– Voltam. De csak egy napig. Elhúztam a csíkot. Nem bírtam ki, érted…

– Értem. Figyelj, Olaf… én kibéreltem itt egy villát. Nem is tudom, hogy… de figyelj csak! Utazz ide!

Nem válaszolt azonnal. Amikor megszólalt, tétován csengett a hangja.

– Hát, mehetek éppen… Talán nem volna rossz, de tudod, mit mondtak…

– Tudom. De mit árthatnak nekünk? Különben is, tehetnek egy szívességet. Gyere!

– Minek? Gondolkodj egy kicsit, Hal! Az is lehet, hogy…

– Hogy mi?

– Hogy még rosszabb lesz.

– Honnan tudod, hogy nekem rossz?

Kurtán felkacagott – talán inkább sóhaj volt az a halk nevetés.

– Hát minek akarsz odarángatni?

Hirtelen remek ötletem támadt.

– Olaf, figyelj! Ez egy nyaralóhely, érted. Villa, kert, úszómedence. Csak… hiszen már tudod, mi van most, tudod, hogyan élnek, nem igaz?

– Hát egy-két dolgot már tudok, az biztos. Hangsúlya többet mondott, mint a szavai.

– Na látod. Szóval, figyelj! Utazz ide! De előbb szerezzél… bokszkesztyűt! Két párat. Öklözünk egy kicsit. Meglátod, milyen príma lesz!

– De öregem! Honnan kerítsek én neked bokszkesztyűt? Hiszen már réges-rég nem kapható.

– Akkor csináltass. Ne mondd nekem, hogy nem lehet összehozatni négy vacak kesztyűt! Csinálunk egy kis szorítót, és bunyózunk. Mi még bunyózhatunk, Olaf! Remélem, hallottál már a betrizálásról!

– Persze. Meg is van róla a véleményem. De nem telefontéma. Még megbotránkozna valaki.

– Olaf, utazz ide! Megteszed, amit kértem?

Sokáig hallgatott.

– Nem tudom, van–e értelme, Hal.

– Jó. Akkor mondd el, mik a terveid! Mert ha vannak, akkor elnézést, akkor nem zaklatlak tovább a hülye ötleteimmel.

– Nincsenek terveim – közölte. – És neked?

– Én azzal jöttem ide, hogy majd pihenek, tanulok, olvasok, de hát ezek nem tervek, csak… csak egyszerűen nem tudtam mihez kezdeni magammal.

– …

– Olaf?

– Úgy látszik, egyformán rajtoltunk – dünnyögte. – Hát nézd, Hal, végül is, nem olyan nagy ügy. Hiszen akármikor visszajöhetek, ha kiderül, hogy…

– Jaj, ne huhogj már! – vágtam közbe türelmetlenül. – Kár a szóért. Szedd a holmid, és gyere! Mikor érkezel?

– Akár holnap reggel. Igazán öklözni akarsz?

– Miért, te nem?

Elnevette magát.

– Dehogynem, öregem! És biztos, hogy ugyanazért, mint te.

– Akkor áll az alku – szögeztem le gyorsan. – Várlak. Vigyázz magadra.

Fölmentem a szobámba. Külön bőröndben lapuló kellékeim közül elővettem a kötelet. Jókora tekercs volt. Szorítóhoz való. Csak négy rugalmas kis oszlop kell, és kész a ring. Bíró nélkül. Arra nincs szükségünk.

Aztán megint nekiültem a könyveimnek. De mintha cement volna a fejemben. Nem az első eset. Ilyenkor ádáz harcot vívok, hogy átrágjam magam a szövegen. De ilyen nehezen még sohasem ment. Húsz könyvbe is belelapoztam két óra alatt, de öt percnél tovább semmi sem tudott lekötni. Még a meséket is sutba vágtam. Aztán elhatároztam, hogy nem kímélem magam: elővettem a legnehezebbnek ígérkező témát, a metagének analízisét, és nekirontottam az első egyenleteknek, mint a faltörő kos.

Mégiscsak áldásos a matematika, legalább is nekem, mert egy óra múlva hirtelen világosság gyúlt a fejemben, és elöntött a csodálat Ferret iránt – hogyan tudta mindezt kitalálni, mikor én még most is folyton elveszítem a fonalat, pedig járt úton cammogok, lépésről lépésre, ahogyan leírta, ő meg csak úgy, egy csapásra rájött!

Minden csillagot odaadnék érte, ha egy hónapig olyan eszem lenne, mint az övé.

Vacsoráról dalolt a jelzés, s vele szívembe nyilallott, hogy nem egyedül vagyok már a házban. Fontolgattam egy pillanatig, ne kérjem-e a szobámba a vacsorát, de elszégyelltem magam. Az ágy alá dobtam azt a rémes trikót, amiben felfújt majomnak nézek ki, fölvettem a jó öreg, laza pulóvert, és lementem az ebédlőbe. Ők már asztalnál ültek. Néhány udvarias közhelyen kívül egy szó sem esett a vacsoránál. Mert ők se nagyon beszélgettek – nem volt szükségük szavakra. Pillantásokból is megértették egymást; bólintással, szeme rebbenésével, röpke mosolyokkal szólt férjéhez a lány. Bennem meg lassan növekedésnek indult egy jéghideg súly, éreztem kezem sóvár éhségét, markolni akar valamit, megragadni, szétmorzsolni. Miért vagyok ilyen vad? – gondoltam elkeseredetten. – Miért van ez: ahelyett, hogy Ferret könyvén, a Starck-féle problémákon járna az eszem, ahelyett, hogy a magam ügyeivel törődnék, fékeznem kell magam, hogy ne örökké a lányt lessem, akár egy éhes farkas!

De ez még semmi. Akkor ijedtem meg igazán, amikor fent a szobában magamra csuktam az ajtót. Az Adaptban azt mondták a vizsgálatok után, hogy teljesen normális vagyok. Juffon doktor is azt mondta. De érezheti normális ember, amit én most? Mi ütött belém? Nem is szereplő voltam – csak tanú. Szemem láttára bontakozott ki valami lassan, szinte észrevétlenül felmerülő, még alaktalan jelenség, de végérvényes, visszavonhatatlan, akár a bolygók keringése. Az ablakhoz léptem, kibámultam a sötét kertbe, és rájöttem, hogy bizonyára bennem van ez már az ebéd óta, első pillanattól fogva, csak kellett hozzá egy kis idő. Ezért mentem be a városba, ezért felejtettem el a sötétségből áradó hangokat.

Mindenre készen álltam. Ezért a lányért. Nem értettem, hogyan történt, és miért van így. Nem tudtam, szerelem ez, vagy téboly. Mindegy volt. Csak azt az egyet tudtam, hogy többé már nem számít semmi. És harcoltam ellene – ott a nyitott ablaknál állva –, mint még soha semmi ellen; homlokomat a hideg ablakkerethez szorítottam, és rettenetesen féltem önmagamtól.

Tennem kell valamit – suttogtam némán magam elé. – Tennem kell valamit. Biztosan attól van ez, hogy valami bajom van. Majd elmúlik. Nem érdekelhet engem ez a lány. Nem is ismerem. Nem is különösebben szép. Csak nem fogok itt… Nem, az nem lehet – könyörögtem magamnak –, csak nem követek el… magasságos kék és fekete ég!

Villanyt gyújtottam. Olaf. Olaf kiment a bajból. Elmondok neki mindent. Elvisz innen. Elutazunk valahová. Megteszek mindent, amit mond. Ő az egyetlen, aki megért. Már holnap itt lesz. De jó!

Fel-alá járkáltam a szobában. Éreztem minden izmomat, mintha csupa vadállat mozgolódna, feszülne, birkózna bennem, egyszer csak térdre roskadtam az ágynál, a takarót harapdáltam, és furcsa hang tört ki belőlem, nem zokogás, hanem száraz, undorító hörgés – nem akarok, nem akarok bántani senkit, de tudtam, hiába áltatom magam, nem segít rajtam se Olaf, se más.

Felálltam. Tíz év alatt megtanultam gyorsan dönteni. Életek forognak kockán, az enyém és másoké, hát döntöttem, ahogyan mindig. Ilyenkor hidegen mérlegelek, agyam szinte géppé válik, amely arra való, hogy összevesse a pro és kontra érveket, számoljon, és végérvényesen döntsön. Még Gimma is elismerte, pedig ő nemigen kedvelte, hogy pártatlan vagyok. Most sem járhatok el másképp, még ha szeretnék is, mint akkor, végszükségben, mert szükséghelyzet ez is. Pillantásom a tükörre tévedt, gyűlölettel meredtem a sápadt arcra, a beszűkült pupillájú, szinte fehér szemekre, sarkon fordultam, lefekvésre gondolni sem bírtam. Úgy, ahogy voltam, átvetettem a lábam az ablakpárkányon. Négy méter a földig. Leugrottam, szinte nesztelenül értem földet. Elfutottam a medence felé. Megkerültem. Kirohantam az útra. A halványan derengő úttest a dombok felé kanyargott, fényes hátú, keskenyedő kígyó, aztán már csak a sötétbe vesző, világos vonal. Egyre gyorsabban futottam, hogy jól meghajszoljam azt az oly erősen, oly egyenletesen dobogó szívet, vágtattam vagy egy óra hosszat, majd hirtelen házak fénye tűnt fel. Rögtön visszafordultam. Elfáradtam már, de éppen ezért tartottam a tempót, hangtalanul ostorozva magam: nesze! Nesze! – és csak futottam, futottam, míg fel nem tűnt az ismerős sövény – visszaértem a villa elé.

Lihegve álltam meg a medencénél, leültem betonperemére, lehorgasztottam a fejem, és a víz tükréről visszanéztek rám a csillagok. Nem akartam őket. Nincs szükségem csillagokra. Kötözni való bolond voltam, amikor törtem magam, hogy a legénységbe bekerüljek, amikor vérző zsákká kínoztattam magam a gravitronokban, minek kellett ez nekem, miért, miért nem tudtam, hogy meg kell maradni közönséges embernek, minél hétköznapibbnak, mert másképp nem lehet, nem érdemes élni.

Neszt hallottam. Ők sétáltak el mögöttem. Egy ütemre léptek, a férfi átfogta a lány vállát. Lehajolt. Árnyékuk összeolvadt.

Felálltam. Csókolóztak. A lány keze a férfi hajára simult. Láttam ujjai halvány csíkját. Akkor késként hasított belém valami soha nem érzett, émelyítő, szörnyű szégyenkezés. Én, a csillagjáró, Arder társa, itt lapulok a kertben, és csak azon jár az eszem, hogyan raboljam el egy vadidegen fickó vadidegen feleségét, micsoda vadbarom vagyok, csillagokból szalajtott vadbarom, annál is rosszabb, rosszabb, rosszabb…

Nem bírtam nézni őket. De néztem. Végre továbbsétáltak, lassan, összeölelkezve. Akkor megkerültem a medencét, s toronyiránt elrohantam. Hirtelen valami nagy, fekete árny került elém, beleütközött a kezem. Az autóm. Kitapogattam az ajtaját. Amikor kinyitottam, az utastérben felgyulladtak a lámpák.

Most céltudatos, de sietős, összpontosított figyelemmel csináltam mindent, mintha el kellene valahová utaznom, mintha fontos teendők várnának…

Felzúgott a motor. Fordítottam a kormánykeréken, és a reflektorok fényében kigördültem az útra. Kicsit remegett a kezem, hát erősebben szorítottam a volánt. Hirtelen eszembe jutott a fekete dobozka, olyan hevesen fékeztem, hogy az út szélére csúszott a kocsi. Kiugrottam, kinyitottam a motorházat, és lázas kutatásba fogtam. De nem találtam a dobozkát, mert a motor most egészen másmilyen. Talán legelöl. Kábelek. Vastömb. Tartály. Valami négyszögletes, ismeretlen holmi – ez az. Szerszámok. Heves mozdulatokkal, de figyelmesen szereltem; alig véreztem föl a kezem. Végül két kézre fogtam a tömörnek tűnő, súlyos fekete kockát, és bevágtam az út menti bozótba. Szabad vagyok! Becsaptam az ajtót, indítottam. Már éreztem a sebesség felsüvítő szelét. Erősödött. A motor bőgött, a kerekek sivítottak. Kanyar. Fékezés nélkül belerohantam, levágtam, kijöttem belőle. Másik, élesebb. Éreztem, roppant erő nyom kifelé, a géppel együtt. De még ezzel sem értem be. Újabb kanyar. Apprenousban spéci autók voltak a pilóták számára. Nyaktörő trükköket tanultunk, attól javulnak a reflexek. Igen hasznos edzés. Az egyensúlyérzéket is fejleszti. Például két keréken venni be a kanyart, és úgy is maradni egy kicsit. Meg tudtam csinálni, valamikor. És most megismételtem az üres úton, belerepülve a reflektorfény mögött tátongó sötétségbe. Nem azért, hogy megöljem magam. Egyszerűen nem érdekelt semmi. Ha másokkal lehetek kíméletlen, legyek magammal is. A következő kanyarban is két keréken robogtam, pokolian üvöltöttek az abroncsok, a kocsi átrepült a túloldalra, fara nagy csattanással nekivágódott valami sötétnek, talán egy fának? Már semmi sem létezett, csak a száguldás, a motor dübörgése, a jelzőórák sápadt visszfénye a szélvédőn, a szél dühös sivítása. Egyszer csak egy suhanó tűnt föl szemben, lehúzódott előlem az út szélére; én is mozdítottam a volánon, elsüvítettem mellette, de a légnyomás megdobott. A nehéz kocsi megpördült alattam, tompa csattanás, széthasadó acéllemez reccsenése, sötétség. A reflektorok összetörtek, a motor leállt.

Mély lélegzetet vettem. Semmi bajom, még egy zúzódás se. Kipróbáltam a reflektorokat: semmi. Városi lámpák: a bal még jó. Gyenge fényénél beindítottam a motort. A kocsi hörögve, imbolyogva visszakapaszkodott az útra. Mégiscsak derék jószág, hogy továbbvisz azok után, amiket műveltem vele. Hazafelé Indultam, most már lassabban. De lábam csak nyomta a pedált, és újra belém bújt az ördög, amikor megláttam egy kanyart. Teljes gázzal robogtam haza, míg csak sivító abroncsokkal, a heves fékezéstől előrebukva, meg nem álltam éppen a sövénynél. Behajtottam a bokrok közé. A kocsi dülöngélt, ágakat tördelt, végül nekiment egy fatuskónak. Nem akartam, hogy lássák, mit tettem vele, gallyakat téptem, betakartam a csúnyán összetört motorházat – hátul éppen csak behorpadt a sárhányó az első ütközéstől, talán valami oszlop volt ott a sötétségben.

Aztán füleltem. Sötét a ház. Néma minden. A csillagokig ért az éjszaka nagy csendje. Nem akartam bemenni. Otthagytam az összetört kocsit, továbbcsörtettem, s amikor már térdig ért a fű, belefeküdtem abba a magas, harmatos fűbe, és úgy maradtam, míg el nem nyomott az álom.

Nevetés ébresztett. Ráismertem. Tudtam, ki az, még mielőtt – rögtön frissen, józanul – kinyitottam a szemem. Harmat csöpögött mindenről, bőrig áztatott, a nap még alacsonyan állt. Fehér bárányfelhők az égen. És velem szemben Olaf ült a kis bőröndjén, és nevetett. Talpra ugrottunk, éppen egyszerre. Ugyanolyan volt a keze, mint az enyém – ugyanolyan nagy és izmos.

– Mikor jöttél meg?

– Éppen egy perce.

– Röppel?

– Azzal. Én is így aludtam… az első két éjszaka, tudod?

– Így…?

Elkomolyodott. Én is. Mintha valami közénk állt volna. Szótlanul fürkésztük egymást.

Ő is olyan magas volt, mint én, ujjnyival még magasabb is, de karcsúbb. Haja szőkén csillant a napfényben, le se tagadhatná, hogy skandináv, serkenő szakálla egészen világos szőke. Ferde orra kifejező, rövid felsőajka alól hamar kivillan a foga, nevetős kék szeme jókedvében sötétebb árnyalatú; keskeny ajka mindig lebiggyed egy kicsit, mintha kétkedve fogadna mindent – talán ez volt az oka, hogy eleinte nemigen melegedtünk össze. Olaf két évvel idősebb nálam, Arder volt a legjobb barátja. Csak Arder halála után barátkoztunk össze igazán. Végérvényesen.

– Olaf… – dadogtam –, biztos éhes vagy, nem? Gyere, együnk valamit!

– Várj egy kicsit – mondta. – Az ott mi?

Követtem a tekintetét.

– Az? Á, semmi! Egy autó. Csak azért vettem, tudod… a régi emlékek…

– Karamboloztál?

– Na igen. Éjszaka vezettem, érted…

– Szóval, te törted össze.

– Hát igen. Ne törődj vele, semmi jelentősége. Nem lett semmi bajom. No, gyere már… csak nem fogsz most itt, a bőröndöd mellől…

Fölvette a bőröndjét. Nem szólt többet. Nem is nézett rám. Állkapcsán meg-megfeszültek az izmok.

Megérzett valamit – gondoltam. – Nem tudja, miért zúztam össze a kocsit, de sejti.

Fölmentünk. Mondtam, hogy válasszon a négy szabad szoba közül. A hegyekre nézőt választotta.

– Te miért nem ezt akartad? Ja, tudom – vigyorodott el. – Az aranyozás, mi?

– Eltaláltad. Megtapogatta a falat.

– Remélem, valódi! Nem kép, nem televízió?

– Nyugi – vigyorogtam vissza. – Rendes, becsületes fal.

Telefonáltam a reggeliért. Nem óhajtottam nagyobb társaságot. A fehér robot hozta a kávét és a jól megrakott tálcát. Kiadós reggeli volt. Szó nélkül ettünk. Örömmel néztem, milyen jókat harap, még a füle fölött ágaskodó hajtincs is meglebben. Aztán megkérdezte:

– Dohányzol még…?

– Egyelőre. Hoztam kétszáz cigarettát. Nem tudom, mi lesz aztán. Szívom, amíg tart. Kérsz egyet?

– Adjál.

Rágyújtottunk.

– No, mi a műsor? Kiterítjük a kártyáinkat? – kérdezte hosszú szünet után.

– Persze. Én elmondok mindent. Te is nekem?

– Világos. Csak, őszintén szólva, nem tudom, van–e értelme.

– Egyet mondj meg: tudod, mi a legrosszabb?

– A nők.

– Így igaz.

Megint hallgattunk egy nagyot.

– Szóval emiatt? – kérdezte végül.

– Hát igen. Majd meglátod az ebédnél. Lent. Ők bérelik a földszintet.

– Ők?

– Egy fiatal házaspár.

Állkapcsának izmai megint kidudorodtak szeplős bőre alatt.

– Az baj – szögezte le.

– Baj hát! Két napja vagyok itt. És nem tudom, hogyan, de… már amikor te felhívtál. Minden ok nélkül, minden előzmény nélkül… szóval semmi, de semmi értelme. Semmi a világon.

– Érdekes – mondta.

– Mi érdekes?

– Én is így jártam.

– Akkor miért jöttél el?

– Jó, hogy elhívtál onnan, Hal. Jót tettél, világos?

– Veled?

– Nem. Másvalakivel. Mert rossz vége lett volna.

– Miért?

– Vagy tudod, vagy úgyse érted.

– Tudom én. De mi ez, Olaf? Hát igazán vademberek vagyunk?

– Nem tudom. Tíz évig nők nélkül éltünk, ne feledd!

– Az még nem magyarázat. Egyszerűen bevadultam, senkit se veszek figyelembe, senkivel se törődöm, érted?

– Most még törődsz, fiam – mondta. – Egyelőre.

– Hát igen, de tudod, hogy van ez.

– Tudom.

Újabb hallgatás.

– Lelkizünk még, vagy jöhet a bunyó? – kérdezte.

Elnevettem magam.

– Hol kaptál kesztyűt?

– Sose találod ki!

– Csináltattad?

– A csudát! Loptam.

– Na ne!

– Komolyan. A múzeumból. Külön Stockholmba kellett repülnöm érte, úgyhogy becsüld meg!

– Akkor gyerünk.

Kicsomagolta kevéske holmiját, és átöltözött. Fürdőköpenyt kaptunk magunkra, és lementünk. Korán volt még. A reggelit csak fél óra múlva szolgálják fel.

– Menjünk inkább a ház mögé – mondtam. – Ott nem lát senki.

Magas bokrok között álltunk meg. Először letapostuk a nyírott füvet.

– Csúszni fog – mondta Olaf, talpával próbálgatva a rögtönzött szorítót.

– Nem baj. Úgy még nehezebb lesz.

Felhúztuk a kesztyűt. Bajlódtunk vele egy kicsit, mert nem volt, aki megkösse, és nem akartam robotot hívni.

Megállt velem szemben. Egészen fehér volt a bőre.

– Nem napoztál még – mondtam.

– Majd elmesélem, mi történt. Nem voltam strandolós kedvemben. Gong.

– Gong.

Könnyedén kezdtük. Színlelt ütés. Elhajlás. Elhajlás. Belemelegedtem. Érintésre mentem, nem ütésre. Végül is, nem akartam összeverni. Jó tizenöt kilóval több a súlyom, ezt a fölényt nem egyenlíti ki az ő hosszabb karja, és különben is, jobb bunyós vagyok. Ezért néhányszor készakarva közelebb engedtem. Hirtelen leengedte a kesztyűit. Álla megfeszült. Dühös volt.

– Így ne – mondta.

– Mi baj?

– Ne bohóckodj, Hal! Vagy rendes bunyó, vagy semmi.

– No jó – vigyorodtam el –, mindent bele!

Közelebb táncoltam hozzá. Kesztyű kesztyűn csattogott. Érezte, hogy komolyan támadok, és zárta a védelmét. Felgyorsultunk. Felváltva cseleztem jobbal, ballal, sorozatban, az utolsó ütés majdnem mindig bement, a törzsére – gyorsabb voltam. Váratlan támadást indított, bejött egy szép egyenese, repültem két lépést. Mindjárt vissza. Kerülgettük egymást, ütött, fedezékbe húzódtam, hátraléptem, félközelből bevittem egy jobbegyenest. Beledőlve. Olaf megroggyant, védelme egy pillanatra kihagyott, de máris összeszedte magát, óvatosan mélyebbre hajolt. A következő percben a védelmét bombáztam. Alkarját soroztam, félelmetes kesztyűcsattogással, de ártalmatlanul. Egyszer éppen csak sikerült elhajolnom, kesztyűje csak a fülemet súrolta, az a bomba kifektetett volna. Megint körültáncoltuk egymást. Beszedett egy tompa ütést a mellkasára, védtelen maradt. Sorozhattam volna, de csak álltam mozdulatlanul, bénán – a lány ott állt a földszinti ablakban, arca éppolyan fehér, mint a ruhája. Egy pillanatra megállt az idő. A következő pillanatban megroggyantam egy hatalmas ütéstől. Térdre roskadtam.

– Bocs! – hallottam Olaf kiáltását.

– Ugyan… jól bevitted… – motyogtam feltápászkodva.

Az ablak már csukva volt. Öklöztünk még fél percig, aztán Olaf egyszer csak hátralépett.

– Mi bajod?

– Semmi.

– Ne mesélj!

– Na jó. Nincs már kedvem. Nem haragszol?

– Dehogy. Úgysem volt értelme, hogy egyből… No, gyerünk!

A medencéhez mentünk. Olaf jobban ugrott nálam. Gyönyörű dolgokat művelt. Én is megpróbáltam a csavarorsót hátrafelé, de borzasztóan bevertem a combomat a vízbe. A medence szélén locsolgattam tűzpirosán égő bőrömet. Olaf nevetett.

– Kijöttél a gyakorlatból.

– Dehogy. Sose ment nekem az orsó. De te aztán bajnok vagy!

– Ez megmarad, úgy látszik. Ma ugrottam először.

– Igazán?!

– Persze. Nagyon élvezem.

Magasan járt már a nap. Csukott szemmel sütkéreztünk a homokban.

– Ők… hol vannak? – törte meg végül a csendet.

– Nem tudom. Biztos a szobájukban. Az ablakuk hátrafelé néz. Ezt nem tudtam.

Éreztem, hogy megmoccan. Perzselt a homok.

– Igen, azért – mondtam.

– Megláttak?

– A lány.

– Megrémült… – dörmögte. – Igaz?

Nem válaszoltam. Megint hallgattunk egy ideig.

– Hal!

– No?

– Tudod, hogy ezek már alig repülnek?

– Tudom.

– Azt is tudod, miért?

– Szerintük semmi értelme…

Röviden elmondtam neki Starck érveit. Mozdulatlanul, szó nélkül hallgatta, de tudtam, hogy figyel.

Amikor befejeztem, nem szólalt meg mindjárt.

– Shapley–t is olvastad?

– Nem. Az ki?

– Nem? Azt hittem, te mindent elolvastál… Huszadik századi csillagász volt. Véletlenül került egyszer a kezembe a könyve, éppen erről szól. Ugyanazt mondja, mint a te Starckod.

– Mit beszélsz? Lehetetlen. Az a Shapley még nem tudhatta… Jobb lesz, ha te is elolvasod Starckot.

– Eszemben sincs. Tudod, mi az? Nagy rakás ürügy.

– Ürügy?

– Bizony. Én azt hiszem, tudom, mi az igazi ok.

– És mi?

– A betrizálás.

Összerezzentem.

– Azt gondolod?!

Kinyitotta a szemét.

– Nyilvánvaló. Nem repülnek, és már soha nem is fognak. Egyre rosszabb lesz. Nyámnyila banda. Csak nyámmogni tudnak. Nem bírnak vért látni. Nem bírnak arra gondolni, mi történhet, ha…

– Várj egy kicsit – mondtam. – Az nem lehet. Hiszen vannak orvosaik. Sebészekre szükségük van…

– Hát te nem tudod?

– Mit?

– Az orvosok csak megtervezik a műtétet. De robotok végzik.

– Az nem lehet!

– Ha mondom! Saját szememmel láttam. Stockholmban.

– És ha az orvosnak hirtelen be kell avatkoznia?

– Nem tudom pontosan. Úgy látszik, van valami szer, amitől nagyon rövid időre, részlegesen megszűnik a betrizálás hatása. De úgy őrzik, hogy az emberek nem is tudnak róla. Akitől hallottam, az se mondott konkrétumokat. Félt.

– Mitől?

– Azt nem tudom, Hal. Szerintem borzasztó, amit véghezvittek. Megölték az emberben… az embert.

– No, ezt azért nem állíthatod – tiltakoztam kevés meggyőződéssel. – Végül is…

– Várj! Hiszen olyan egyszerű: aki öl, az felkészült rá, hogy őt is megölhetik, nem?

Hallgattam.

– Tehát bizonyos értelemben szükségszerű, hogy mindent kockára tegyen. Mi erre képesek vagyunk. Ők nem. Ezért félnek tőlünk annyira.

– A nők?

– Nemcsak a nők. Mindenki. Hal!

Hirtelen felült.

– No?

– Kaptál hipnagógot?

– Hipna… azt a vackot, ami alvás közben tanít? Kaptam.

– Használtad?! – majdnem kiabált.

– Nem, dehogy… Miért?

– Szerencséd… Vágd be a medencébe!

– De miért? Mi van vele? Te használtad?

– Nem én. De kíváncsi voltam, és meghallgattam ébren, pedig tiltja a használati utasítás. Hát öregem, azt a dumát!!

Én is felültem.

– Miket mond?

– Habos sütemény. Egész cukrászda, hidd el! Hogy légy szelíd, légy illedelmes. Törődj bele minden sérelembe. Ha valaki nem ért meg, vagy nem akar jó lenni hozzád, például egy nő – érted? –, az a te hibád, nem az övé. Hogy a legfőbb érték a társadalmi egyensúly, a stabilitás, és így tovább, mindig ugyanez a nóta. És a végső tanulság: éldegélj szép csöndesen, írjál emlékiratokat, nem kiadásra, csak úgy magadnak, sportolj, tanulgass. Fogadj szót az idősebbeknek.

– Ezzel akarják pótolni a betrizálást – dünnyögtem.

– Világos. Van ott még más is, egész litánia: soha senkivel ne légy erőszakos, ne beszélj gorombán, megütni valakit nemcsak szégyen, hanem bűn, mert rettenetes sokkot vált ki. Semmiféle körülmények között ne harcolj, mert harcolni vadállatias szokás, és…

– Várj csak – szóltam közbe –, és ha a rezervátumból kiszökik egy vadállat… ja, igaz, már vadállatok sincsenek…

– Vadállatok nincsenek – mondta –, de vannak robotok.

– Mire gondolsz? Úgy érted, a robotoknak megparancsolhatják, hogy öljenek?

– Bizony ám!

– Honnan tudod?

– Hát, biztosan nem tudom. De csak fel kell készülniük különleges esetekre, hiszen a betrizált kutya is megveszhet, nem igaz?

– No de… de akkor… várj egy kicsit! Szóval, mégiscsak ölhetnek? Kiadhatják rá a parancsot? Hát nem mindegy, hogy én ölök, vagy parancsot adok rá?

– Nekik nem mindegy. Különben is, szerintük erre csak végső esetben kerül sor. Természeti katasztrófa, életveszély, például a veszett kutya. Általában ilyesmi nem fordul elő. De ha mi…

– Mi ketten?

– Igen, például mi ketten… ha mi elkövetnénk valamit, hiszen érted… Akkor természetesen a robotok vennének kezelésbe, nem ők. Hiszen ők nem is képesek rá. Ők jók.

Hallgatott egy ideig. Naptól kipirult, széles mellkasa gyorsabban hullámzott.

– Hal. Ha én tudnám… Ha tudnám! Ha… biztos volnék benne…

– Hagyd abba!

– Voltál már olyan helyzetben?

– Voltam.

– Tudod, mire gondolok.

– Tudom. Kétszer is. Az első meghívott a lakására, alighogy a pályaudvarról kiértem… illetve, nem is úgy volt. Eltévedtem azon az átkozott pályaudvaron. Ő meg hazavitt.

– Tudta, ki vagy?

– Elmondtam neki. Először félt, aztán… mintha fölengedett volna, talán megsajnált, nem tudom, de aztán meg halálra rémült. Úgyhogy inkább elmentem egy szállodába. Másnap… képzeld, kivel találkoztam! Roemerrel!

– Ne mesélj! Hány éves, százhetven?

– Nem, ez a fia. De ő se mai gyerek. Kis híján másfél évszázad! Múmia. Borzalmas. Beszélgettünk. És képzeld, irigyel bennünket…

– Van is miért.

– Ő ezt nem érti. Hát így. Aztán egy színésznő. Realista, úgy hívják őket. El volt tőlem ragadtatva: egy valódi majomember! Hazavitt, de másnap elszöktem. Palotában lakik. Minden fényűzés bedobva. Kiviruló bútorok, mozgó falak, gondolatolvasó ágyak… ilyesmik.

– Aha. És ő nem félt?

– Várj csak… Előbb félt, de aztán ivott valamit… nem tudom, mi volt, talán valami kábítószer. Pertó, vagy minek hívták.

– Pertó?

– Igen. Te tudod, mi az? Kóstoltad?

– Nem – mondta lassan. – Nem kóstoltam. De éppen azt a szert hívják így, ami megszünteti…

– A betrizálást? Az nem lehet!

– Így mondta nekem a pasas.

– Kicsoda?

– Nem mondhatom el. Szavamat adtam.

– Jól van. Hát akkor az a nő… ezért…

Felugrottam.

– Ülj le!

Visszaültem.

– És te? – kérdeztem. – Mert folyton csak én beszélek magamról…

– Én? Semmi a világon. Úgy értem, semmi sem sikerült. Egyáltalán semmi…

Hallgattam.

– Hogy hívják ezt a helyet? – kérdezte.

– Klavestra. De maga a város néhány mérföldre van innét. Tudod, mit? Befurikázunk. Úgyis rendbe akartam hozatni a kocsit. Aztán hazajövünk toronyiránt, futunk egy jót. Mit szólsz hozzá?

– Hal – kezdte lassan –, te vén ló…

– Mi van?

Mosolygott a szeme.

– Sportolással akarod kiűzni az ördögöt? Szamár vagy.

– Akkor döntsd el, ló vagy szamár! – mérgelődtem. – Mi bajod a sportolással?

– Csak az, hogy nem használ. Bántottál itt már valakit?

– Hogy megsértettem-e valakit? Nem. Miért?

– Tettlegesen, úgy gondolom.

Csak most értettem meg.

– Nem volt rá okom.

– Nem is ajánlom.

– Miért?

– Mert olyan, mintha egy gyereket ütnél meg. Érted?

– Nagyjából. Te verekedtél?

Igyekeztem nem mutatni, mennyire meglepődtem. Olaf az űrhajón az önuralmáról volt híres.

– Hát igen. Csúnyán lebőgtem. Mindjárt első nap. Illetve, éjjel. Nem tudtam kijönni a postáról… nincs ajtó, csak olyan pörgő izé, láttál olyat?

– Forgóajtó?

– Dehogy. Ha jól sejtem, azzal a biztonsági gravitációjukkal függ össze, tudod. Lényeg, hogy keringtem benne, mint a kerge birka, és ott volt a muksó egy lánnyal, és ujjal mutogatott rám, és röhögött hozzá…

Éreztem, hogy arcomon megfeszül a bőr.

– Jól tetted, ha behúztál neki – mondtam. – Remélem, máskor nem röhög.

– Hát, nem nagyon. Eltörött a kulcscsontja.

– És nem lett ebből bajod?

– Nem. Mert akkor szálltam le a gépről, és ő volt, aki provokált… Ne hidd, hogy egyből ütöttem. Szó sincs róla, én csak megkérdeztem tőle, miért olyan nevetséges, ha nem ismerem a járást, hiszen sokáig távol voltam. Csakhogy ezen még nagyobbat röhögött, és azt mondta, fölfelé böködve az ujjával: ja, maga abból a majomcirkuszból jött?

– Majomcirkuszból?

– Igen. És akkor…

– Várjál. Miért majomcirkusz?

– Nem tudom. Talán hallotta, hogy az űrhajósokat centrifugában forgatják. Nem tudom, mert aztán már nem társalogtunk… Hát ennyi. Elengedtek, csak ezentúl az Adaptnak a Lunán jobban meg kell dolgoznia a jövevényeket.

– Jön még vissza valaki?

– Jön. Simonadi csoportja, tizennyolc év múlva.

– Akkor ráérünk.

– Bőven.

– De azért elnézőek, valld be – mondtam. – Csontokat tördelsz, és csak úgy elengednek…

– Azt hiszem, a majomcirkusz miatt – tűnődött. – Tudod, nekik se kellemes… a mi ügyünk. Hiszen van eszük. Nem akarják, hogy kitörjön a botrány. Hal, te nem is tudod, mi van.

– Mi van?

– Tudod, miért nem adtak hírt a visszatérésünkről?

– Állítólag volt valami a reálban. Én nem láttam, de valaki mondta.

– Volt ám! Halálra nevetnéd magad rajta. „Tegnap a hajnali órákban visszatért a Földre a bolygókon túli tér kutatóinak egy csoportja. A csoport tagjai jól vannak. A tudományos eredmények feldolgozását megkezdték.” Kész, vége, pont.

– Ennyi?

– Bizony. És tudod, miért? Mert félnek tőlünk. Ezért szórtak szét bennünket az egész Földön.

– Hát nem. Én ezt nem értem. Hiszen van eszük. Te mondtad az előbb. Csak nem hiszik, hogy igazán vadállatok vagyunk, és átharapjuk a torkukat?!

– Ha azt hinnék, egyáltalán ki sem engedtek volna minket. Nem, Hal. Nem mirólunk van szó. Többről van itt szó. Még mindig nem érted?

– Úgy látszik, berozsdállott az agyam. Mondd el.

– Az emberek általában nem is tudják…

– Mit?

– Azt, hogy kihal a kutató szellem. Hogy expedíciók nincsenek, azt persze tudják. De nem gondolkodnak róla. Úgy gondolják, azért nincsenek expedíciók, mert nincs rájuk szükség, és kész. De azért akad egypár ember, aki pontosan látja és tudja, mi történik, és mi következik belőle. A jövőben, sőt már most is.

– Hát mi?

– Általános nyámnyilaság. Nyám-nyám most és mindörökké. Senki se repül már a csillagokba. Senki se kockáztat meg egy veszélyes kísérletet. Senki se próbálja ki saját magán az új gyógyszert. Azt hiszed, nem tudják? Tudják! És ha most nagydobra vernék, hogy mi kik vagyunk, mit csináltunk, miért repültünk, egyáltalán mi volt ez, akkor soha többé nem titkolhatnák el, milyen tragikus a helyzetük!

– Nyám-nyám? – ízlelgettem a szavát; ha valaki hallja, talán nevet rajta, de én csöppet sem találtam mulatságosnak.

– Az bizony. Miért, szerinted nem tragikus?

– Hát, nem tudom. Mert nézd csak, Ol! Persze, hogy mi óriási dolognak tartjuk, amit véghezvittünk. Nekünk mindig is az lesz. Odadobtuk érte tíz évünket, meg egyáltalán mindent, azért gondoljuk, hogy nincs ennél fontosabb a világon. De hátha nem is olyan fontos. Legyünk tárgyilagosak. Mondd meg őszintén: mit értünk el?

– Hogyhogy mit?

– No, teregesd ki a motyódat! Elő vele, mit hoztál a Fomalhautról!

– Megőrültél?

– Nem őrültem meg. Halljuk, mi haszna volt a mi űrutazásunknak?

– Mi pilóták voltunk. Kérdezd Gimmát, Thurbert.

– Ne kábíts, Ol! Együtt voltunk, és pontosan tudod, ők mit csináltak, mit csinált Venturi, amíg meg nem halt, mit csinált Thurber… no, miért nézel így rám? Hát mit hoztunk? Négy rakomány mindenféle analízist, színképek meg ez, meg amaz, kőzetminták, aztán ott az az élőszövet vagy metaplazma, vagy minek hívják azt a mocskot az Arcturus bétájáról. Normers igazolta a gravimágneses örvényelméletét, na és kiderült, hogy a C Meoli típusú bolygókon nem tri-, hanem tetraploid szilikonok létezhetnek; viszont azon a holdon, ahol Arder majdnem otthagyta a fogát, nincs semmi, csak ronda láva meg felhőkarcoló méretű buborékok. És azért, hogy megtudjuk, hogy az a láva ilyen francos nagy buborékokba dermed, mi elbaltáztuk tíz évünket, aztán visszajöttünk, hogy röhögjenek rajtunk, vagy kiállítsanak a panoptikumban. Hát mi a jó nyavalyának koslattunk mi oda? Meg tudod mondani? Hát kellett ez nekünk…?

– Lassan a testtel – morogta.

Dühös voltam. Ő is dühös volt. Szeme összeszűkült. Még a végén összeverekszünk, gondoltam, és remegni kezdett a szám széle. Akkor hirtelen ő is elvigyorodott.

– Vén gebe! – mondta. – Marhára fel tudsz bőszíteni, tudod?

– A tárgyra, Olaf! A tárgyra.

– Milyen tárgyra? Te térsz el a tárgytól. És ha hoztunk volna egy algebrában beszélő, nyolclábú elefántot, akkor most elégedett lennél? Hát mit vártál az Arcturuson? Édenkertet? Diadalkaput? Mi ütött beléd? Tíz év alatt nem hallottam tőled annyi marhaságot, mint amit most egy perc alatt összehordtál.

Mélyet lélegeztem.

– Olaf, úgy beszélsz, mintha idióta volnék. Tudod te, mire gondolok. Arra, hogy az emberek nagyon jól megvannak anélkül…

– Meg ám! De milyen jól!

– Csak várj. Szóval, egész jól élhetnek űrutazás nélkül, és még ha úgy van is, amint mondod, hogy a betrizálás miatt nem repülnek többé, akkor, öregem, talán nem is jártak rosszul ezzel a bolttal.

– Igazán? És tegyük fel, hogy megnősülsz. Most mit bámulsz? Nem nősülhetsz meg? Dehogynem. Ugyan, miért ne? És gyerekeid lesznek. Akkor önként, dalolva elviszed őket betrizálni. Jól mondom?

– Nem dalolva. De mit tehetnék? Nem üzenhetek hadat az egész világnak…

– No, akkor áldjon meg a fekete és kék ég – sóhajtotta. – Gyere, menjünk a városba, ha akarod…

– Jó. Ebéd két és fél óra múlva, addig visszaérünk.

– És ha nem érünk, nem kapunk semmit…?

– De kapunk, csak…

Elvörösödtem a tekintetétől. Úgy tett, mintha nem venné észre, a homokot rázogatta a lábáról. Fölmentünk, átöltöztünk, és beautóztunk Klavestrába. Nagy forgalom volt az úton. Először láttam színes, rózsaszín és citromsárga-fehér suhanókat. Javítóműhelyt is találtunk. Úgy rémlett, csodálkozás villan a robot üvegszemében, amint összetört kocsimat méregette. Otthagytuk a kocsit, gyalog mentünk visszafelé. Kiderült, hogy két Klavestra van, régi és új; a régi ipari városban voltam Margerral tegnap. Az új, divatos üdülőhely utcáin nyüzsgött a nép, szinte kizárólag fiatalok, sok tizenéves. A fiúk mintha római harcosoknak öltöztek volna: élénk színű, fényes, kurta trikójuk úgy csillogott a napfényben, mint a mellvért. A sok lány többsége csinos, némelyikük strandruhája merészebb mindannál, amit eddig láttam. Ahogy ott mentünk Olaffal, éreztem: minket bámul az egész utca. A pálmafák alatt sétáló tarka csoportok megálltak, utánunk fordultak. A járókelők megtorpantak, elképedve méregettek: ilyen égimeszelőből még egyet sem láttak, nemhogy mindjárt kettőt. Kínosan feszengve talpaltunk kifelé a városból.

Amikor kiértünk az országútra, és a mezőkön át hazafelé, délnek kanyarodtunk, Olaf elővette zsebkendőjét, hogy megtörölje a homlokát. Kicsit én is megizzadtam.

– Hogy az a keserves istennyila… – morogta.

– Kár beléjük. Savanyúan vigyorgott.

– Hal!

– Mi van?

– Tudod, milyen volt ez? Mint egy filmgyári forgatáson. Római katonák, örömlányok és gladiátorok.

– Mi voltunk a gladiátorok?

– Pontosan.

– Fussunk? – vetettem fel.

– Fussunk.

Vágtáztunk a mezőkön, vagy öt mérföldet. De elvétettük az irányt, kicsit vissza kellett mennünk. Így is maradt időnk, hogy ebéd előtt még ússzunk egyet.

ÖT

Bekopogtam Olaf szobájába.

– Ha barát vagy, jöhetsz – szólt ki.

Pucéron állt a szoba közepén, és bolyhos kelmévé szilárduló, halványsárga folyadékot permetezett a testére a palackból.

– Folyékony fehérnemű, mi? – mondtam. – Hogy szántad rá magad?

– Nem hoztam másik inget – dörmögte. – Nem szereted?

– Nem. És te?

– Elszakadt az ingem.

Csodálkozó tekintetemre elfintorodott:

– Tudod, a röhögő pasas.

Nem szóltam többet. Fölvette régi nadrágját – emlékeztem rá a Prométheuszról –, és lementünk. Az asztalon csak három teríték, az ebédlő üres.

– Négyen leszünk – fordultam a fehér robothoz.

– Nem, uram. Marger úr elutazott. A hölgy, ön és Staave úr hármasban lesznek. Tálalhatok, vagy megvárják a hölgyet?

– Megvárjuk – sietett a válasszal Olaf.

Rendes gyerek. Éppen jött is a lány. A tegnapi szoknyájában, kissé nedves hajjal, mintha éppen a vízből jönne. Bemutattam neki Olafot, aki nyugodt és tartózkodó volt. Sohasem tudtam olyan higgadt lenni, mint ő.

Beszélgettünk egy keveset. A lány elmondta, hogy a férjének minden héten el kell utaznia három napra a munkája miatt, és hogy a medence vize nem olyan meleg, mint lehetne, pedig süti a nap. De hamar kifogytunk a témákból, és bármennyire törtem a fejem, semmi sem jutott eszembe; hallgatásba merültem, és csak ettem, szemben ülve a két igencsak különböző asztaltárssal. Észrevettem, hogy Olaf megnézi magának a lányt, de csak olyankor, amikor én beszélek, és ő rám figyel. Olaf arcáról semmit sem tudtam leolvasni. Mintha egész idő alatt másfelé járnának a gondolatai.

Az ebéd vége felé jött a fehér robot, és jelentette, hogy a medence vizét estére fölmelegítik, ahogyan Margerné asszony kívánta. Margerné megköszönte, és visszament a szobájába. Ketten maradtunk. Olaf rám nézett, és megint fülig vörösödtem.

– Hogy van az – kezdte Olaf, rágyújtva a felkínált cigarettára –, hogy egy olyan ürge, aki képes lemászni abba a büdös gödörbe a Kereneián, egy vén ló… nem is ló, inkább egy vén orrszarvú, százötven éves létére belezúg…

– Hagyd abba, kérlek – morogtam. – Ha tudni akarod, akár még egyszer lemásznék...

Nem fejeztem be.

– Jó, abbahagyom. Tényleg. De tudod, mit, Hal? Azt kell mondanom, hogy megértelek. És lefogadom, hogy te nem is tudod, miért…

A lány szobája felé intettem a fejemmel.

– Miért…?

– Az ám! Vagy tudod?

– Nem tudom. De te se.

– Én tudom. Megmondjam?

– Légy szíves. De semmi malackodás.

– Neked tényleg elment az eszed! – fortyant fel Olaf. – Pedig olyan egyszerű. Csak mindig az volt a te bajod, hogy nem látod meg, ami az orrod előtt van, inkább a végteleneken jár az eszed, mindenféle Cantorok, Korbazyleuszok…

– De nagy szakértő lettél!

– Jó, tudom, gyerekes stílus, de mi megálltunk a fejlődésben, amikor meghúzták mögöttünk azt a hatszáznyolcvan csavart, nem tudod?

– De tudom. Na, nyögd már ki!

– Szóval azért, mert ez a lány éppen olyan, amilyenek a mi időnkben voltak. Nincs az a ronda vörös festék az orrában, se tányér a fülén, se világító gubanc a fején, nem csöpög róla az arany, egyszóval, éppen ilyen lányok szaladgáltak Cebertóban vagy Apprenousban. Pontosan ilyenekre emlékszem. Hát, ennyi az egész.

– Ördögöd van – mondtam halkan. – Igazad lehet. Hát, igen. Igen, de azért van egy különbség.

– Éspedig?

– Amit már mondtam neked. Hogy így, egy csapásra. Azelőtt én nem így viselkedtem. És őszintén szólva, nem is képzeltem volna magamról… úgy gondoltam, én amolyan lassú víz vagyok.

– Az ám! Kár, hogy nem fényképeztelek le, amikor kimásztál a gödörből a Kereneián. Még hogy lassú víz! Öregem, azt hittem, hogy… Eh!

– Hagyjuk a fenébe a Kereneiát, a barlangjaival meg az összes többivel együtt – javasoltam. – Figyelj, Olaf, mielőtt idejöttem, voltam egy orvosnál. Juffon a neve, nagyon rokonszenves mókus. Több mint nyolcvan, de…

– Hát igen, ez a mi sorsunk – bólogatott Olaf. Kifújta a füstöt, és nézte, hogyan oszlik el a jácintféle, lila virágok csokra fölött. – Legjobb nekünk az iiilyen öregekkel. Akiknek eeekkora szakálluk van. Kilel a hideg, ha rágondolok. Tudod, mit? Vegyünk egy ketrecre való csirkét, kitekerjük a nyakukat.

– Ne hülyéskedj, jó? Szóval ez az orvos mondott egypár okos dolgot. Hogy rokonaink nincsenek, egykorú barátaink se lehetnek, tehát nekünk csak a nők maradnak, de egyetlen nőt manapság nehezebb szerezni, mint sokat. És igaza volt. Máris tapasztaltam.

– Hal, tudom, te okosabb vagy nálam. Mindig szeretted a különféle extra dolgokat. Ami állatira nehéz, és először nem is érted, csak amikor már háromszor megszakadtál, akkor. Másképp nem is ízlik. Mit bámulsz így? Én nem félek tőled, azt tudod!

– Még szép. Más már nem is hiányozna.

– Szóval… mit is akartam mondani? Ja, igen. Nézd, én eleinte azt gondoltam, magadnak való ürge vagy, és azért biflázol annyit, hogy többre vidd a pilótaságnál. Rühelled, hogy neked csak annyi a dolgod, hogy menjen a szekér. Már vártam is, mikor kezded fenn hordani az orrodat. Sőt bevallom, ahogy Normers és Venturi nyakára jártál a mindenféle dolgaiddal, ahogy fene nagy tudós vitákba bonyolódtál, azt hittem, már felültél a magas lóra. De aztán jött az a robbanás, emlékszel?

– Az éjszakai.

– Az. És a Kereneia, meg az Arcturus, meg az a hold. Öregem, az a hold álmomban még most is előjön, egyszer le is estem miatta az ágyról. Az a hold, az aztán! Jó, de mit is… na látod! Meszesedik az agyam. Folyton elfelejtem… Szóval, aztán jött ez az egész, és láttam, hogy nem arra hajtasz. Csak te így szereted, neked nem megy másképp. Emlékszel, mikor elkérted azt a könyvet Venturitól, a saját példányát, olyan piros fedelű, mi volt az?

– A hipertér topológiája.

– Az, az… Ő meg azt mondta, „ez magának túlságosan nehéz, Bregg. Nincs meg hozzá a szükséges képzettsége…”

Elnevettem magam, olyan jól utánozta Venturi hangját.

– Igaza volt, Olaf. Túlságosan nehéz volt.

– Igen, akkor, de később azért megbirkóztál vele, igaz?

– Meg. De… nem örültem neki. Tudod, miért. Szegény Venturi…

– Ne is folytasd. Nem tudom, ki kit sajnáljon… azok után, ami következett…

– Ő már nem sajnálhat senkit. Te a felső fedélzeten voltál, ugye?

– Én?! A felsőn? Ember, hiszen ott álltam melletted!

– Tényleg. Ha nem ad rá egyből mindent a hűtésre, talán megússza égési sebekkel. Mint Arne. Biztos elvesztette a fejét.

– Az ám, jókat mondasz! Hiszen Arne így is meghalt!

– Öt évvel később. Öt év, az mégiscsak öt év.

– Ilyen év?

– Látod, most te is így beszélsz, de reggel a medencénél hogy lebarmoltál érte!

– Mert borzasztó volt az egész, de nagyszerű is. Valld be! Egyébként, kár is a szóért. Amikor kimásztál a gödörből a Kere…

– Hagyd már a fenébe azt a gödröt!

– Nem hagyom. Nem hagyom, mert csak akkor jöttem rá, mi lakik benned. Még nem ismertük egymást olyan jól, mint később. Amikor Gimma szólt nekem, úgy egy hónap múlva, hogy Arder teveled repül, azt gondoltam… hát, nem is tudom! Beugrottam hozzá, de nem szóltam semmit. Persze, rögtön megérezte, mi van. Azt mondta: Olaf, ne haragudj. Te vagy a legjobb barátom, de most vele repülök, nem veled, mert… tudod, mit mondott?

– Nem – válaszoltam. Elszorult a torkom.

– Mert egyedül ő jött le oda. Egyedül ő. Senki sem hitte, hogy oda le lehet menni. Ő maga se hitte. Most őszintén… te bíztál benne, hogy visszakerülsz?

Hallgattam.

– Látod, te csibész! Ő vagy visszajut velem együtt, mondta Arder, vagy egyikünk se jön vissza…

– És egyedül jöttem vissza… – mondtam.

– És egyedül jöttél vissza. Rád se lehetett ismerni. Halálra rémültem tőled. Lent voltam a szivattyúknál.

– Te?

– Én. Nézem: hisz ez egy idegen! Egy vadidegen jövevény. Azt hittem, képzelődöm… Még a szkafandered is vérvörös volt.

– A rozsdától. Megrepedt a vezetékem.

– Tudom. Nekem mondod? Én foltoztam ki később. De ahogy te kinéztél… No, és még csak aztán jött a java…

– Amit Gimmával…

– Mi más? Az nem került a jegyzőkönyvbe. Még a szalagot is megnyirbálták, egy hét múlva, talán maga Gimma. Azt hittem, megölöd akkor. Jóságos fekete ég!

– Hagyd ezt – mondtam. Éreztem, hogy mindjárt remegni kezdek. – Ne beszélj erről, Olaf, kérlek!

– Most mit hisztizel? Arder közelebb állt hozzám, mint hozzád.

– Közelebb, távolabb, mit számít az! Ütődött vagy! Ha Gimma adott volna neki tartalékbetétet, Arder itt ülne velünk! Gimma mindennel spórolt, félt, hogy nem lesz elég tranzisztora, de hogy nem lesznek emberei, attól nem félt! Én…

Elharaptam a mondatot.

– Olaf! Olaf, ez tiszta téboly! Hagyjuk abba!

– De úgy látszik, mi nem tudjuk abbahagyni. Legalábbis amíg együtt vagyunk. Gimma azontúl sohasem…

– Hagyjál engem békében Gimmával, Olaf! Olaf! Kész. Befejeztük. Egy szót se akarok többé hallani!

– És azt azért megengeded, hogy magamról beszéljek?

Vállat vontam. A fehér robot le akarta szedni az asztalt, de csak benézett a hallba, és eloldalgott. Talán emelt hangunk riasztotta vissza.

– Ide figyelj, Hal! Tulajdonképpen miért dühöngsz?

– Csak ne tégy úgy, mintha nem tudnád!

– Komolyan.

– Hogyhogy miért? Hiszen miattam történt az egész…

– Micsoda?

– Hát Arderral…

– Mit beszélsz?

– Világos. Ha én előbb szólok, még mielőtt elindulunk, Gimma adott volna…

– Na várj! Honnan sejthetted volna, hogy éppen a rádiója döglik be? És ha valami más?

– Ha. De nem volt semmiféle ha. A rádiója döglött be.

– Álljunk csak meg! Te ezen rágódsz hat éve, és nem szólsz róla egy árva szót se?

– Mit szóltam volna? Azt hittem, nyilvánvaló. Miért, talán nem az?

– Nyilvánvaló? Fekete ég! Miket beszélsz itt össze?! Térj már észhez! Ha bárkinek is elmondod, az hülyének néz. És amikor Ennessonnál szóródott a nyaláb, annak is te voltál az oka? Mi?

– Annak nem. Ő… szóródás, az előfordul…

– Tudom. Mindent tudok. Annyit, mint te. Ne félj, addig nem nyugszom, míg ki nem mondod…

– Mit már megint?

– Hogy ez rögeszme. Teljes képtelenség. Arder is ezt mondaná, ha itt lenne.

– Köszönöm szépen.

– Hal, ne dühíts, mert odavágok…

– Vigyázz! Én vagyok a nehezebb.

– De én dühösebb vagyok, érted? Marha!

– Olaf, ne ordíts úgy! Nem vagyunk egyedül.

– Na jó. Jó. Szóval halljuk, rögeszme vagy nem?

– Nem rögeszme.

Olaf mélyet lélegzett, orrcimpái elfehéredtek.

– Miért nem? – kérdezte majdnem szelíden.

– Azért, mert én már korábban észrevettem, hogy Gimma így… így fukarkodik. Kötelességem volt, hogy előre lássam, mi lesz ebből, és előbb kellett volna megszorongatnom Gimmát, nem akkor, amikor visszajöttem, Arder nélkül. Puhány voltam. Hát ezért.

– No jó. Jó. Szóval puhány voltál… Azt mondod? Hát nem! Én… Hal! Én nem bírom tovább. Utazom vissza.

Felugrott az asztaltól. Én is.

– Megőrültél? – kiáltottam. – Szóval itt hagysz! Hát persze! Azért, mert…

– Igen. Azért. Hallgassam a képzelgéseidet? Eszemben sincs. Arder nem válaszolt. Igaz?

– Hagyj békén!

– Nem válaszolt, igaz?

– Nem válaszolt.

– Nem lehetett szivárgása?

Hallgattam.

– Nem lehetett ezerféle más hiba a gépén? És ha visszhangsávba került? Ha kihagyott a jelzése az örvénylés miatt? Ha lecsökkent a mágnesség az adóiban, a folt fölött, és…

– Elég!

– Nem ismered el, hogy igazam van? Szégyelld magad!

– Hiszen nem szóltam semmit.

– Vagy úgy! Tehát abból, amit elsoroltam, akármelyik megtörténhetett?

– Igen.

– Akkor minek makacskodsz, hogy biztosan a rádió volt, semmi más, csak a rádió?

– Talán igazad van… – mondtam. Ólmos fáradtság fogott el, úgy éreztem, minden mindegy. – Jó, lehet, hogy igazad van. A rádió… egyszerűen az volt a legvalószínűbb, érted…? Ne! Ne folytasd! Így is tízszer annyit beszéltünk róla, mint kellett volna. Legjobb egy szót se szólni.

Olaf odajött hozzám.

– Vén ló… – mondta –, szerencsétlen, öreg rinocérosz! Túl sok jutott neked ki a jóból, igaz?

– Most meg miféle jóból?

– Felelősségérzetből. Nem árt ám, ha mértéket tart az ember, mindenféle téren. Mi a szándékod?

– Mire gondolsz?

– Tudod te jól.

– Nem tudom.

– Bajban vagy, igaz?

– De még mekkora bajban!

– Ne utazzunk el valahová? Vagy elutazhatsz egyedül. Megszervezem, ha akarod. Elviszem innen a holmidat, vagy itt hagyod, vagy…

– Úgy gondolod, meg kéne szöknöm?

– Nem gondolok én semmit. De ahogy elnézlek, amint kiborulsz, no, nem nagyon, csak egy kicsikét, mint az előbb, akkor…

– Akkor mi van?

– Akkor gondolkodóba esem.

– Nem akarok elutazni. Tudod, mi az ábra? Én innen el nem mozdulok, kivévé, ha…

– Ha micsoda?

– Semmi. Figyelj, mit is mondtak a műhelyben? Mikor készül el a kocsi? Holnap, vagy még ma? Elfelejtettem.

– Holnap reggel.

– Jó. Odanézz, már alkonyodik! Elcsevegtük itt az egész délutánt…

– Szép kis csevegés!

– Tréfáltam. Jössz úszni?

– Nem. Inkább olvasnék valamit. Tudsz adni?

– Vidd, amit csak akarsz. Ismered azokat a kis üvegvackokat, ugye?

– Persze. De remélem, nem olyan… olyan felolvasód van hozzá, az a bájolgós hangú.

– Nem, optonom van.

– Az jó. Elviszem. Te a medencénél leszel?

– Igen. De előbb feljövök veled, átöltözöm.

Odaadtam neki néhány könyvet, főleg történelmi munkákat, meg egy tanulmányt a népesedési folyamatok stabilizálásáról, mert az érdekelte. Es biológiát is, egy jókora művet a betrizálásról. Aztán átöltöztem, de a fürdőnadrágom valahogy elkallódott. Sehol se találtam. Fölvettem hát Olaf fekete úszónadrágját, rá a fürdőköpenyt, és kisétáltam a házból.

A nap már lement. Felhőgomolyok közeledtek nyugat felől, elborult az ég. Ledobtam a köpenyt a homokra, az is lehűlt már a nappali hőség után. Leültem, ujjaim hegyét a vízbe mártva. Mélyebben megrázott ez a beszélgetés, mint amennyire beismertem. Arder halála sohasem hagyott nyugodni. Talán igaza van Olafnak. Talán csak az emlékezés törvénye parancsolja, hogy soha meg ne nyugodjak…

Felálltam, és lendület nélkül, laposan fejest ugrottam. A víz meleg volt, én hidegre számítottam, és hápogtam a meglepetéstől. Kiúsztam. Túlságosan meleg volt, mintha levesben úsznék. A másik oldalon másztam ki, kezem sötét, nedves foltot hagyott az ugródeszka állványán. Hirtelen a szívembe nyilallt valami. Arder históriája elrepített egy másik világba, és most, talán mert a víz meleg lett, hirtelen eszembe jutott a lány, de úgy hasított belém a képe, mint valami rémületes veszély, amellyel nem bírok szembenézni – pedig muszáj.

Talán ez is csak rögeszme. Bizonytalanul fontolgattam a gondolatot, görnyedten lapulva a sűrűsödő sötétségben. Már a saját testemet is alig láttam, lebarnult bőröm beleveszett a homályba. Teljesen beborult az ég, és váratlanul, túl gyorsan, éjszaka lett. Fehér folt közeledett a ház felől. A lány fürdősapkája. Pánikba estem. Feltápászkodtam, egyszerűen el akartam szökni, de észrevett.

– Bregg úr? – szólított meg halkan.

– Én vagyok. Úszni jött? Én… nem zavarom. Már megyek…

– De miért? Engem nem zavar. Meleg a víz?

– Meleg. Nekem túlságosan is – mondtam.

A medence széléhez lépett, könnyedén elugrott. Csak a körvonalait láttam. Sötét fürdőruha volt rajta. Csobbant a víz. Éppen a lábam előtt merült fel.

– Rémes! – kiáltotta prüszkölve. – Mit művelt ez… Hideget kell hozzáengedni. Nem tudja, hogyan kell?

– Nem. De mindjárt kiderítem.

A feje fölött ugrottam be a vízbe. Leúsztam a medence fenekéig, és ott szeltem át, időnként a betont súrolva. A víz alatt, mint általában, kicsit világosabb volt, mint odakint, így megláttam, honnan jönnek a csövek. Kicsit kifulladva buktam fel, mert sokáig úsztam a víz alatt.

– Bregg!! – hallottam meg a lány hangját.

– Itt vagyok. Tessék?

– Megijedtem… – mondta halkabban.

– Mitől?

– Olyan sokáig maradt lent…

– Már tudom, hol van, rögtön megcsináljuk! – kiáltottam, és futottam a ház felé. A hősies búvárkodás fölösleges volt, a csapok jól látszottak a veranda előtti oszlopocskán. Megnyitottam a hideg víz csapját, és visszamentem a medencéhez.

– Megvan. Kicsit várni kell…

– Jó.

Az ugrótorony alatt állt, én meg a medence rövidebb falánál, mintha nem mernék közelebb menni. Lassan, óvatosan felé indultam. Szemem már megszokta a sötétséget. Arcvonásait is láttam. A vizet nézte. Nagyon jól állt neki a fehér sapka. És magasabbnak látszott, mint felöltözve.

Szótlanul ácsorogtam mellette, némaságom már kínossá vált. Akkor lehuppantam a földre. Tuskó vagy! – szidtam magamat. De semmi sem jutott eszembe. Sűrűsödtek a felhők, egyre sötétebb lett, de nem lógott az eső lába. Csak elég hűvös volt.

– Nem fázik?

– Nem. Bregg úr…

– Tessék?

– Nem kéne emelkedni a víznek?

– Nem, mert a lefolyót is kinyitottam… Talán már elég. Megyek, elzárom. A ház felől visszacaplatva megfordult a fejemben, hogy lehívhatnám Olafot.

Majdnem felkacagtam: micsoda szamárság! Félek a szívszerelmemtől. Laposan a vízbe ugrottam, s rögtön ki is úsztam.

– Talán most jó. Ha túl hideg, csak szóljon, engedek hozzá meleget…

Jóval sekélyebb lett a víz, mert a lefolyó nyitva maradt. A lány – láttam a felhőkre rajzolódó, karcsú árnyát – mintha tétovázott volna. Talán elment a kedve, talán visszamegy a házba, villant eszembe, és szinte megkönnyebbültem. Ekkor beugrott, és halkan felsikoltott, olyan sekély volt ott a víz – én meg nem figyelmeztettem. Jól beüthette a lábát, tántorgott egy kicsit, de nem esett el. Utána ugrottam.

– Nem esett baja?

– Nem.

– Én vagyok az oka. Szamár vagyok.

Derékig ért a víz. A lány elúszott. Kimásztam a partra, elzártam a lefolyó csapját, visszamentem. Őt sehol sem láttam. Halkan a vízbe ereszkedtem, átszeltem a medencét, aztán hanyatt fordulva, lusta karcsapásokkal leúsztam mélyen a víz alá. Kinyitottam a szemem, láttam az üvegesen sötétlő, fodrozódó felszínt. Lassan fölemelt a víz, helyben tapostam, és megláttam a lányt. A medence falánál állt. Felé úsztam. Az ugrótorony a túloldalon maradt, itt hamar leért a lábam. Csobogva nyílt szét lépteim előtt a sekély víz. Láttam a lány arcát, engem nézett. Talán utolsó lépteim lendületétől – mert vízben lábalni nehéz, de hirtelen megállni se könnyű –, vagy magam sem tudom, hogyan, elég az hozzá, hogy egyszer csak ott álltam, arasznyira tőle. Talán semmi sem történt volna, ha hátralép, de nem mozdult, keze a létra első fokán, és már túlságosan közel voltam ahhoz, hogy bármit is mondjak – hogy beszélgetés mögé bújjak…

Magamhoz öleltem, hideg volt és síkos, mint egy hal, mint egy különös, idegen lény, s ezen a szinte halottian hűvös, mozdulatlan testen hirtelen fölfedeztem a forró foltot, a száját. Csókoltam, csókoltam és csókoltam – tiszta őrület volt. Nem védekezett. Egyáltalán nem ellenkezett, mintha nem is élne. Vállon ragadtam, fölemeltem az arcát, hogy lássam, a szemébe nézzek, de már olyan sötét volt, alig tudtam a vonásait kivenni. Nem remegett. Csak lüktetett valami – nem tudom, az én szívem vagy az övé. Így álltunk, aztán lassan kibontakozott. Rögtön elengedtem. Kimászott a létrán a partra. Követtem, újból átöleltem, valahogy oldalról, remegett. Most reszketett. Szólni akartam valamit, de nem bírtam. Csak tartottam a karjaimban, magamhoz öleltem, míg újra ki nem bontakozott – nem tolt el magától, csak arrébb mozdult, mintha ott sem volnék. Lehanyatlott a karom. Elment. Az ablakomból kivetődő fényben láttam, amint fölemeli a köpenyét. Nem terítette magára, fölment a lépcsőn. Az ajtóban, a hallban már világos volt. Láttam a hátán, combján csillogó vízcseppeket. Az ajtó becsukódott mögötte. Eltűnt.

Eszembe villant – egy pillanatra –, hogy beugrom a vízbe, és soha többé ki se úszom. No ne! Ilyesmi még sohasem járt a fejemben. A fejem helyén. De hát ez az egész olyan értelmetlen, lehetetlen volt, és a legrosszabb, hogy nem tudtam, mit jelent, és most mit tegyek. És ő miért volt ilyen… ilyen… talán megbénította a félelem? Mindig, mindig csak a félelem? Nem, ez valami más volt. De mi? Honnan tudhatnám azt én? Vagy Olaf. Különben is, hát kamasz kölyök vagyok én, hogy a barátomhoz rohanjak tanácsért, mert megcsókoltam egy lányt?!

Igen, gondoltam. Pontosan így lesz. Elindultam a ház felé, fölemeltem a köpenyem, levertem róla a homokot. A hall világos volt. A lány ajtajához léptem. Hátha beenged – gondoltam. Ha beengedne, tovább már nem is érdekelne. Talán. És akkor talán vége az egésznek. Vagy megpofoz. Nem. Ők jók, ők betrizáltak, nem pofozkodhatnak. Ad nekem egy kis tejecskét, az majd használ. Álldogáltam ott vagy öt percig, visszagondoltam a Kereneia üregeire, a híres gödörre, amit Olaf emlegetett. Áldott gödör! Régi vulkán krátere volt, ha igaz. Arder beszorult a sziklák közé, nem bírt kimászni, a láva meg emelkedett. Illetve nem láva, Venturi szerint valami gejzírféle – persze, azt később mondta. Arder… hallottuk a hangját. Rádión. Lementem, és kihúztam onnan. Istenem! Százszor inkább a kráter, mint ez az ajtó! Semmi nesz. Egyáltalán semmi.

Ha legalább kilincs volna. De csak egy lemez. Az én szobám nem így csukódik. Nem tudom, beállítják-e, mint egy zárat, meg kell-e nyomni – még mindig a kereneiai vadember vagyok.

Fölemeltem a kezem, tétováztam. És ha nem nyílik ki az ajtó? Belegondolni is rémes, ahogy elkullogok. Lesz min rágódnom, jó sokáig. Éreztem, minél tovább ácsorgók itt, annál kevesebb az erőm, mintha kifolyna belőlem az energia. Hozzáértem a lemezhez. Nem engedett. Erősebben megnyomtam.

– Maga az? – szólt ki a lány. Nyilván itt állt az ajtónál.

– Én vagyok.

Csend. Fél perc. Egy perc.

Kinyílt az ajtó. Ő a küszöbön állt. Bolyhos köntösben. Haja szétterült a gallérján. Hihetetlen, de csak most vettem észre, hogy gesztenyebarna.

Csak félig nyitotta ki az ajtót, keze még rajta. Mikor beléptem, hátrált. Mögöttem nesztelenül, magától becsukódott az ajtó.

Hirtelen ébredtem rá, mintha hályog hullana le a szememről, hogyan festünk. Ő csak néz rám sápadtan, mozdulatlanul, kezével összefogva a köntösét, én meg itt állok vizesen, félig pucéran, Olaf fekete úszónadrágjában, homokos köpenyemet markolászva – és bámulom kiguvadt szemmel…

Felkacagtam, olyan mulatságos volt a helyzet. Lerázogattam a köpenyt. Fölvettem, az övet is megkötöttem, aztán leültem. Két nedves folt mutatta, hol álltam az előbb. Csakhogy egyáltalán semmi mondanivalóm nem akadt. Mit mondhatnék? Hirtelen rájöttem. Olyan volt, mint az ihlet.

– Tudja, ki vagyok?

– Tudom.

– Igen? Akkor jó. Az utazási irodától?

– Nem.

– Mindegy. Én vad vagyok, azt tudja?

– Igazán?

– De mennyire! Borzasztóan vad. Mi a neve?

– Nem tudja?

– A keresztneve.

– Eri.

– Elviszlek innen.

– Mit beszél?

– Igen. Elviszlek innen. Nem akarod?

– Nem.

– Nem baj. Elviszlek. Tudod, miért?

– Sejtem.

– Nem, nem tudod. Én magam sem tudom.

Hallgatott.

– Nem tehetek róla – folytattam. – Az az igazság, hogy rögtön, amint megláttalak. Tegnap. Az ebédnél. Tudod?

– Tudom.

– Várj! Azt hiszed, tréfálok?

– Nem.

– Honnan tudnád… mindegy. Meg akarsz szökni előlem?

Hallgatott.

– Ne próbálj szökni – kértem. – Úgysem használ, érted? Úgysem hagylak békén. Pedig szeretném, elhiszed?

Hallgatott.

– Nézd, nemcsak arról van szó, hogy engem nem betrizáltak. Tudod, nekem semmi sem számít. Semmi. Csak te. Muszáj, hogy lássalak. Hogy nézzelek. Halljam a hangodat. Muszáj, és semmi más nem érdekel. Sehol. Még nem tudom, mi lesz velünk. Attól tartok, rosszul végződik. De nekem mindegy. Mert máris megéri. Az, hogy beszélek neked, és te hallod. Értesz engem? Nem. Hogyan is érthetnél. Ti megszabadultatok a drámáktól, hogy nyugodtan élhessetek. Én erre képtelen vagyok. Nekem ez nem kell.

Hallgatott. Nagy lélegzetet vettem.

– Eri – mondtam –, figyelj… először is, ülj le!

Nem mozdult.

– Kérlek, ülj le!

Semmi.

– Hiszen attól nem lesz semmi bajod. Ülj le!

Hirtelen felfogtam. Összecsikordult a fogam.

– Ha nem akarod, minek engedtél be?

Semmi.

Felálltam. Megfogtam a vállát. Nem védekezett. Leültettem a fotelba. Odahúztam a székemet, térdünk majdnem összeért.

– Azt csinálhatsz, amit akarsz. De figyelj rám: én nem tehetek róla. És biztos, hogy te sem. Senki. Én nem akartam. De így van. Ez a kiinduló helyzet, érted? Tudom, hogy úgy viselkedem, mint egy őrült. Tudom. De mindjárt elmondom, miért. Mondd, sohasem fogsz szólni hozzám?

– Attól függ – mondta.

– Ezt is köszönöm. Igen. Tudom. Semmihez sincs jogom, és egyáltalán. Szóval, mit is akartam mondani… sok millió éve voltak olyan sárkánygyíkok, brontoszauruszok, atlantoszauruszok… Hallottál róluk?

– Igen.

– Akkorák voltak, mint egy ház. Borzasztó hosszú farokkal, iszonyatos súllyal. Ezért aztán nem tudtak úgy mozogni, ahogyan szerettek volna, könnyedén és kecsesen. Na mármost, nézd, én is ilyen böhöm állat vagyok. Tíz évig mászkáltam a csillagok között, ki tudja, minek. Talán kár volt. De hiába. Ezen már nem tudok változtatni. És ettől vagyok ilyen ormótlan. Érted? Nem tudok úgy viselkedni, mintha más volnék. Nem hiszem, hogy ezért te lelkesednél. Az egészért, amit elmondtam, és amit ezután mondok. De nem látok semmiféle kiutat. Muszáj, hogy az enyém légy, ameddig csak lehet, és tulajdonképpen ennyi az egész. Válaszolsz valamit…?

Rám nézett. Most még sápadtabbnak tűnt, de talán csak a megvilágítástól. Úgy ült ott bolyhos köntösébe burkolózva, mintha dideregne. Meg akartam kérdezni, fázik-e, de megint nem jött ki hang a torkomon. Én – ó, én nem fáztam!

– Maga… mit tenne… az én helyemben?

– Jól van! – dicsértem. – Én, azt hiszem, harcolnék.

– Nem bírok.

– Tudom. Gondolod, ettől nekem könnyebb? Esküszöm, hogy nem. Szeretnéd, ha már elmennék, vagy mondhatok még valamit? Miért nézel így? Hiszen biztosan tudod már, hogy mindent megteszek a kedvedért, nem? Kérlek, ne nézz így! Minden, amit én mondok, egészen mást jelent, mint más embereknél. És tudod, mit?

Nehezen lélegeztem, mintha sokáig futottam volna. Szorongattam a két kezét – nem tudom, mióta, talán elejétől fogva? Nem tudom. Milyen apró kezek!

– Eri! Tudod, én még sohasem éreztem azt, amit most. Ebben a percben. Gondolj bele: az a rettenetes űr, ott. Elmondhatatlan. Nem hittem, hogy visszatérek. Egyikünk sem hitte. Beszéltünk róla, de csak úgy. Ők ott maradtak, Tom, Arne, Venturi, és most olyanok, mint a kövek, érted, fagyott kövek, a sötétségben. És nekem is ott kellett volna maradnom, de ha itt vagyok, és fogom a kezed, és beszélhetek hozzád, és te meghallgatsz, akkor ez talán nem annyira rossz dolog. Nem annyira aljas. Talán nem annyira, Eri! Csak ne nézz így! Könyörgök! Adj egy lehetőséget! Ne hidd, hogy ez… csak szerelem. Ne hidd! Több ez annál. Több. Nem hiszed el… miért nem hiszel nekem? Pedig igazat mondok. Hát igazán nem…?

Hallgatott. Keze jéghideg.

– Képtelen vagy rá, ugye? Lehetetlen. Persze, tudom, hogy lehetetlen. Tudtam az első pillanattól fogva. Nem volna szabad itt lennem. Itt üres helynek kellene lennie. Én oda tartozom. Nem tehetek róla, hogy visszatértem. Látod. Nem tudom, miért mondom el neked mindezt. Úgysem létezik. Nem létezik, igaz? Mindegy, ha téged nem érdekel. Azt gondoltad, megtehetek veled bármit, amit akarok? Nekem nem az számít, nem érted? Nem csillag vagy…

Csend lett. Hallgatott az egész ház. Fejemet a kezére hajtottam, és most a tenyeremen fekvő, jéghideg kezeihez beszéltem:

– Eri, Eri! Most már tudod, hogy nem kell félned, igaz? Tudod, hogy nem vagy veszélyben. De ez… olyan óriási dolog, Eri. Nem tudtam, hogy ilyesmi lehetséges. Nem tudtam. Esküszöm. Minek repülünk a csillagokba? Érthetetlen. Hiszen ez itt van. Vagy előbb ott kell járni, hogy felfoghassuk? Hát igen, az lehet. Most megyek is. Megyek már. Felejtsd el az egészet! Elfelejted?

Bólintott.

– Nem mondod el senkinek?

Megcsóválta a fejét.

– Igazán?

– Igazán.

Csak suttogta.

Kimentem. Lépcsők. Krémszínű fal, zöld fal. Szobám ajtaja. Kitártam az ablakot, mélyet lélegeztem. Milyen jólesik a levegő. Attól a perctől fogva, hogy tőle kijöttem, teljes nyugalom szállt rám. Még mosolyogtam is, bár nem a számmal, nem az arcommal. Magamban mosolyogtam, elnézően, a saját butaságomon, hogy nem tudtam, pedig milyen egyszerű. Sportbőröndömben keresgéltem, lehajolva. A kötelek között? Nem. Valami csomagocska, mi ez, nem, várjunk csak…

Megvan. Fölegyenesedtem, és hirtelen elszégyelltem magam. Ég a villany. Így nem lehet. A kapcsolóhoz mentem, hogy eloltsam, és Olaf állt a küszöbön. Felöltözve. Le sem feküdt?

– Mit csinálsz?

– Semmit.

– Semmit? Az mi ott? Ne dugd el!

– Semmi.

– Mutasd!

– Nem.

– Tudtam. Te gazember!

Nem számítottam az ütésre. Kiejtettem a kezemből, koppant a padlón. Egymásnak estünk, legyűrtem; felülkerekedett, az íróasztal felborult, az olvasólámpa nekicsattant a falnak, csak úgy zengett a ház. Elkaptam, nem bírt szabadulni, csak hánykolódott, sikoltást hallottam. Eri sikoltott, elengedtem Olafot, felugrottam.

Eri az ajtóban állt.

Olaf térdre tápászkodott.

– Öngyilkos akart lenni. Miattad! – nyögte rekedten. A torkát fogta. Elfordítottam a fejem. A falnak dőltem, rogyadozott a lábam. Rettenetesen szégyelltem magam. Eri döbbent pillantása ide–oda vándorolt közöttünk. Olaf még mindig a torkát fogta.

– Menjetek – suttogtam.

– Majd ha kinyírtál.

– Könyörgök.

– Nem.

– Kérem, menjen most el – szólalt meg Eri. Leesett az állam. Olaf döbbenten nézett rá.

– Ide figyeljen, ő…

Eri nemet intett.

Olaf még mindig döbbenten bámulva, oldalazva kihátrált.

Eri rám nézett.

– Igaz? – kérdezte.

– Eri… – jajdultam fel.

– Muszáj…? – kérdezte.

Bólintottam, hogy igen. Ő pedig megcsóválta a fejét.

– Hogyhogy…? – mondtam. És még egyszer, szinte feljajdulva: – Hogyhogy…?

Nem válaszolt. Felé indultam, s láttam, hogy összerándul, bolyhos köntösét szorongató keze reszket.

– Miért? Miért félsz tőlem ennyire?

Nemet intett.

– Nem félsz?

– Nem.

– De reszketsz?

– Az nem számít.

– És… eljössz velem?

Bólintott, kétszer, mint egy gyerek. Átöleltem, olyan gyöngéden, ahogy csak bírtam. Mintha üvegből volna.

– Ne félj… – mondtam. – Nézd…

Nekem is remegett a kezem. Miért nem remegett akkor, amikor lassacskán megőszültem, Arderra várva? Miféle tartalékokhoz, rejtett zugokhoz jutottam el végre, hogy megtudjam, mennyit érek?

– Ülj le – mondtam –, hiszen egyfolytában reszketsz. Vagy nem is, várj!

Lefektettem az ágyamra. Nyakig betakartam.

– Jobb így?

Bólintott. Nem tudtam, csak velem szótlan, vagy ilyen a természete.

Letérdeltem az ágy elé.

– Mondj valamit – súgtam.

– Miről?

– Magadról. Ki vagy. Mit csinálsz. Mit akarsz. Illetve… mit akartál, mielőtt a nyakadba szakadtam.

Kicsit megvonta a vállát, mintha azt mondaná, „nincs miről beszélnem”.

– Nem akarsz beszélni velem? Azért, mert…

– Nem fontos… – mondta. Mintha arcul ütött volna. Visszahőköltem.

– Miért… Eri… miért… – dadogtam. De már értettem. Nagyon is jól.

Felugrottam, és fel–alá járkáltam a szobában.

– Így nem akarom. Így nem bírom. Nem lehet. Így nem lehet, én…

Elámultam. Megint. Mert elmosolyodott. Alig észrevehető kis mosoly futott át az ajkán.

– Eri, mit jelentsen…

– Igaza van neki – mondta.

– Kinek?

– Hát a… maga barátjának.

– Miben?

Nehezére esett kimondani. Elfordította a tekintetét.

– Hogy maga… nem valami okos.

– Honnan tudod, hogy ezt mondta?

– Hallottam.

– Azt, amit beszélgettünk? Ebéd után?

Bólintott. Elpirult. Még a füle is rózsaszín lett.

– Nem tehetek róla. Szörnyű hangosan beszéltek. Elmentem volna, de…

Leesett a tantusz. A szobája a hallból nyílik. Én marha! – gondoltam. Úgy meredtem rá, mint akit fejbe vertek.

– Te mindent hallottál?

Bólintott.

– És tudtad, hogy rólad beszélek?

– Aha.

– Honnan? Hiszen nem mondtam nevet…

– Már előbb is tudtam.

– Miből?

Fejét csóválta.

– Nem tudom. Csak tudtam. Illetve, előbb azt gondoltam, csak úgy rémlik.

– És mikor lett a később?

– Nem tudom. Úgy a nap folyamán. Éreztem.

– Nagyon féltél? – kérdeztem komoran.

– Nem.

– Nem? Miért nem?

Halvány kis mosoly.

– Maga olyan, tisztára olyan, mint…

– Mint mi?!!

– Mint a mesében. Nem tudtam, hogy ilyennek… lehet… lenni… és ha az nincs, hogy… tudja… akkor azt hittem volna, csak álmodom…

– Biztosítlak, hogy nem.

– Ó, tudom! Csak úgy mondtam. Érti, miről beszélek?

– Nem nagyon. Úgy látszik, nem fog az agyam, Eri. Igen, Olafnak igaza volt. Tökfilkó vagyok. Reménytelen tuskó. Úgyhogy mondd meg világosan, jó?

– Jó. Maga azt hiszi, hogy félelmetes, pedig egyáltalán nem. Maga csak…

Elhallgatott, mintha nem találná a helyes szót. Tátott szájjal figyeltem.

– Eri, kicsikém, én… én egyáltalán nem gondoltam, hogy félelmetes vagyok. Képtelenség. Esküszöm. Csak mióta visszatértem, és mindenfélét hallottam, és megtudtam különböző dolgokat… ó, elég ebből! Már eleget beszéltem. Túlságosan sokat. Soha életemben nem fecsegtem ennyit. Beszélj, Eri! Mondjad!

Leültem az ágy szélére.

– Már nincs mit, igazán. Csak… nem tudom…

– Mit nem tudsz?

– Mi lesz…?

Fölé hajoltam. A szemembe nézett. Pillája meg se rebbent. Lélegzetünk összekeveredett.

– Miért engedted, hogy megcsókoljalak?

– Nem tudom.

Ajkammal megérintettem az arcát. A nyakát. Így feküdtem, fejemet a vállára hajtva, fogamat összeszorítva. Még sohasem éreztem így magam. Nem tudtam, hogy ilyen létezhet. Sírni szerettem volna.

– Eri – súgtam hangtalanul. – Eri, ments meg!

Nem moccant. Hallottam, valahogy messziről, sebes szívverését. Felültem.

– Mondd… – kezdtem, de folytatni nem volt bátorságom. Fölkeltem, lehajoltam a lámpáért, felállítottam az íróasztalt, megbotlottam valamiben – a vadászkés. A padlón hevert. A bőröndbe hajítottam. Visszafordultam a lányhoz.

– Eloltom a villanyt, jó?

Nem válaszolt. Eloltottam. Vaksötét lett, még a nyitott ablakban sem látszott semmi távoli fény. Semmi. Csak a feketeség. Mint odafent. Behunytam a szemem. Zúgott a csend.

– Eri… – suttogtam. Nem szólalt meg. Éreztem, hogy fél. Vaktában lépkedtem az ágy felé. Lestem a lélegzetét, de csak a mindent betöltő csend zúgott körülöttem, ő beleolvadt a sötétségbe, mintha eggyé váltak volna. El kellene mennem, gondoltam. Igen. Mindjárt megyek. De lehajoltam, és felködlött előttem az arca. Visszafojtotta lélegzetét.

– Nem – leheltem. – Ne félj. Semmi baj…

Hajához értem, megsimítottam ujjaim hegyével, ismerkedtem vele, még idegen, még váratlan. Úgy szerettem volna mindezt megérteni. Vagy nincs is mit megérteni? Milyen csend van. Olaf alszik? Biztosan nem. Ül, figyel. Vár. Oda kell mennem. De nem tudok. Túlságosan valószínűtlen, bizonytalan ez. Nem mehetek. Nem bírok. Vállára hajtottam a fejem. Egy mozdulat, és hozzásimultam. Éreztem, megdermed a teste. Elhúzódott.

– Ne félj – súgtam.

– Nem.

– De reszketsz.

– Csak úgy.

Átöleltem. Fejének súlya lesiklott a karomon könyököm hajlatába. Így feküdtünk egymás mellett, és hallgatott a sötétség.

– Késő van – suttogtam. – Nagyon késő. Alhatsz. Kérlek, aludj…

Ringattam, csak karom lassú megfeszítésével. Csöndesen feküdt, de éreztem teste melegét, lélegzését. Gyorsan szedte a levegőt. És hevesen, talán riadtan dobogott a szíve. Lassan, lassan csillapodott. Nagyon fáradt lehet. Hallgattam a szívverését, előbb nyitott szemmel, aztán lehunytam a szemem, mert úgy rémlett, akkor jobban hallom. Elaludt már? Ki ez a lány? Miért jelent nekem ilyen sokat? Feküdtem a sötétségben, a nyitott ablakon beáramló levegőtől halk zizzenéssel meg-meglebbent a függöny. Csupa mozdulatlan álmélkodás voltam. Ennesson. Thomas. Venturi. Arder. Hát ezért volt minden? Ezért? Csipetnyi por. Ott, ahol sohasem fúj a szél. Ahol nincs felhő, se napsütés, sem eső, ahol semmi sincs, annyira semmi, hogy úgy rémlik, az lehetetlen, azt elképzelni sem lehet. És én ott voltam? Igazán ott voltam? Minek? Már semmit sem tudtam, alaktalan sötétséggé folyt össze minden – megdermedtem. Eri összerezzent. Lassan átfordult az oldalára. De feje a karomon maradt. Mormolt valamit, egész halkan. És aludt tovább. Megpróbáltam magam elé képzelni az Arcturus kromoszféráját. Ásító tűzóriás, repülök, repülök fölötte, irtózatos, láthatatlan, égő körhintán keringve, könnyező, bedagadt szemmel, és fásultan hajtogatom: szonda, nulla, hetes – szonda, nulla, hetes – szonda, nulla, hetes – ezerszer, sok ezerszer, úgyhogy később ezeknek a szavaknak a puszta gondolatától is összerándult valami bennem, mintha belém égtek volna, mintha sebek volnának. És a válasz csak recsegés volt a hallgatóban, vihogó kukorékolás, így szólalt meg rádiómban a napkitörések lángja, és ez volt Arder, az arca, a teste és a rakétája, sugárzó gázzá alakulva. És Thomas? Az eltűnt Thomas, akiről senki se tudta, hogy… És Ennesson? Rossz viszonyban voltunk – ki nem állhattam. De a zsilipkamrában birkóztam Olaffal, aki nem akart kiengedni, mert úgyis késő volt: milyen nemes lélek voltam, fekete és kék egek… De nem volt ám az nemesség, csak puszta ár kérdés. Az. Mert mindegyikünk óriási kincs volt, az emberi élet ott volt a legnagyobb érték, ahol fityinget se ért, ahol hajszálnyi, alig létező hártya választotta el a végtől. Az a kis drót vagy zárlat Arder rádiójában. A hajszálrepedés Venturi reaktorában, amit Voss nem vett észre – vagy hirtelen támadt, hiszen előfordul a fém fáradása –, és Venturi semmivé vált, mit tudom én, talán öt másodperc alatt. És Thurber visszatérése? És Olaf csodálatos megmenekülése, pedig ő is eltűnt, amikor átütötte valami az irányjelző antennáját. Mikor? Hogyan? Senki se tudta. Olaf visszajutott – valóságos csoda. Igen, egy a millióhoz. És nekem micsoda szerencsém volt! Micsoda rendkívüli, lehetetlen szerencsém… Elzsibbadt a karom, elmondhatatlanul jól éreztem magam. Eri, mondogattam magamban, Eri… Madárhang. Olyan a neve. Madárhang… Hányszor kértük Ennessont, hogy utánozzon madarakat. Értett hozzá. Nagyon értett hozzá, és amikor meghalt, vele együtt – az összes madár…

De gondolataim már összemosódtak, alámerültem, a sötétségben úsztam. Mielőtt elnyomott az álom, úgy rémlett, ott vagyok a helyemen, a hajóágyon, lent a fedélzet mélyén, és Arne fekszik mellettem, a másik ágyon… – Felriadtam. Nem. Arne meghalt, a Földön vagyok. Eri halk lélegzését hallom.

– Légy áldott, Eri – rebegtem, beszívva hajának illatát, és elaludtam.

Amikor kinyitottam a szemem, nem tudtam, hol vagyok, még azt sem, ki vagyok. Elcsodálkoztam a karomra terülő sötét hajon – a karomat sem éreztem, mintha idegen tárgy lenne. Csak egy pillanatig tartott. Aztán már mindent tudtam. Még nem kelt fel a nap. Tiszta, tejfehér virradat átható hűvössége áradt az ablakból, még nem színezte rózsásra a hajnal. Néztem a lány arcát ebben a derengő fényben, mintha először látnám. Mélyen aludt, összeszorított szájjal lélegzett. Nem lehetett túl kényelmes neki a karomon, mert kezét a feje alá tette, és picit fel-felvonta a szemöldökét, mintha újra meg újra elámulna. Parányi rezzenés volt, de feszülten figyeltem, mintha arcára lenne írva a sorsom.

Eszembe jutott Olaf. Lassan, nagyon óvatosan kiszabadítottam a karom. Fölösleges volt annyira vigyázni. Eri mélyen aludt, álmodott valamit – mozdulatlanná dermedve próbáltam kitalálni, nem az álmát, csak azt, nem rosszat álmodik-e. Majdnem gyerekes volt az arca. Nem gyötörte lidércnyomás. Visszahúzódtam, fölkeltem. Fürdőköpenyben voltam, ahogy este lefeküdtem. Mezítláb osontam ki a folyosóra, halkan, nagyon lassan csuktam be az ajtót, és ugyanilyen óvatosan néztem be Olafhoz. Ágya érintetlen volt. Az asztalnál ülve aludt, fejét a karjára hajtva. Jól sejtettem: le sem vetkőzött. Nem tudom, mi ébresztette fel – a pillantásom? Felriadt, rám villantotta halványkék szemét, fölegyenesedve nyújtózkodott.

– Olaf – mondtam –, ha száz évig élek…

– Pofa be – szólt szelíden. – Hal, neked mindig beteges hajlamaid voltak…

– Már kezded? Én csak azt akartam mondani…

– Tudom, mit akartál mondani. Mindig tudom, mit akarsz mondani, már egy héttel előbb. Ha a Prométheuszon fedélzeti káplánt akarunk, éppen beváltál volna. A fenébe, hogy előbb rá nem jöttem! Adtam volna neked, hogy attól koldulsz. Na jó, Hal! Semmi szentbeszéd. Semmi ünnepi szónoklat, átok, esküdözés, meg ilyesmi. Halljam, mi van. Minden rendben. Igaz?

– Nem tudom. Úgy néz ki. De nem tudom. Ha arra gondolsz… nem volt közöttünk semmi.

– Ezt miért nem térden állva közlöd? Ha gyónni akarsz! Te ökör, hát ezt kérdezem én? A jövőre gondoltam, meg effélékre.

– Nem tudom. Figyelj, azt hiszem, ő se tudja. A nyakába szakadtam, mint derült égből egy kőszikla.

– Hát igen. Az kellemetlen – mormolta Olaf. Vetkőzött, az úszónadrágját kereste. – Hány kiló vagy? Száztíz?

– Akörül. Ne keresd, rajtam van a fürdőruhád.

– Szentfazék létedre mindig lopós voltál – dörmögte. Gyorsan le akartam vetni, de rám szólt: – Hagyd, te őrült! Van másik a bőröndömben…

– Mondd, hogy megy itt a válás? Nem tudod véletlenül? – kérdeztem.

– Nem. Nem tudom. Mégis, honnan a fenéből tudnám? Úgy hallottam, annyi, mint egy tüsszentés. Még azt se kell mondani rá, hogy egészségére. Nincs itt emberi fürdőszoba, vízzel?

– Nem tudom. Nem hinném. Csak olyan, tudod.

– Ja. Szájvíz szagú, frissítő vihar. Borzalom. Gyerünk úszni! Víz nélkül mosdatlannak érzem magam. Alszik?

– Alszik.

– Akkor hajrá.

A víz hideg volt és remek. Megcsináltam a csavarorsót, hátrafelé: sikerült. Pedig még soha. Prüszkölve, hápogva úsztam kifelé, mert beszívtam közben a vizet.

– Csak vigyázz – kiáltott be Olaf a partról. – Nem árt, ha most óvatos vagy. Emlékszel Markelra?

– Persze. Miért?

– Megjött a Jupiter négy ammóniás holdjáról, aztán kiszállt a rakétából a gyakorlótéren, trófeákkal teleaggatva, mint egy karácsonyfa, megbotlott, és eltört a lába. Hát csak vigyázz! De nagyon!

– Majd igyekszem. Átkozottul hideg a víz. Kijövök.

– Jól teszed. Még benáthásodsz. Én tíz évig nem voltam náthás, aztán mihelyt leszálltam a Lunán, már köhögtem.

– Hát persze, a száraz légkörtől – mondtam komoly képpel. Olaf felkacagott, beugrott egy méterre tőlem, arcomba csapott a víz.

– Jól mondod – helyeselt felbukkanva. – Száraz egy hely. Száraz, és nem valami kedélyes.

– Megyek is, Olaf.

– Jó. Reggelinél találkozunk? Vagy inkább ne?

– Dehogynem!

Felszaladtam, útközben törölközve. Az ajtó előtt visszafojtottam a lélegzetemet. Óvatosan bekukkantottam. Eri még aludt. Így aztán gyorsan felöltöztem. Még arra is maradt időm, hogy megborotválkozzam a fürdőszobámban.

Bedugtam a fejem a szobába – úgy rémlett, Eri szólít. Amikor lábujjhegyen az ágyhoz óvakodtam, kinyitotta a szemét.

– Itt… aludtam?

– Igen. Igen, Eri…

– Úgy rémlett, valaki…

– Igen, Eri… én.

Rám meredt, mintha lassanként jutna eszébe minden. Előbb kitágult a szeme – a csodálkozástól? –, aztán lehunyta, megint kinyitotta, s lopva – de én észrevettem – gyors pillantást vetett a takaró alá, és elpirulva nézett fel.

Megköszörültem a torkom.

– Szeretnél lemenni a szobádba, ugye? Talán kimegyek addig, vagy…

– Nem kell, hiszen köntösben vagyok – mondta. Felült, összehúzta magán a pongyoláját.

– Ez most… már… igazán így van…? – kérdezte halkan, mintha búcsúzkodna valamitől.

Hallgattam.

Fölkelt, átment a szobán, visszafordult.

Rám pillantott – kérdés volt a szemében, bizonytalanság, és még valami, amit nem tudtam kitalálni.

– Bregg úr…

– Hal a nevem.

– Bre… Hal, nekem…

– Mondjad!

– Én igazán nem is tudom… de szeretnék… mert Seon…

– Mi van vele?

– Hát… ő…

Nem tudja vagy nem akarja kimondani: „a férjem”?

– Holnapután visszajön.

– És?

– Akkor mi lesz?

Nyeltem egyet.

– Beszéljek vele? – kérdeztem.

– Hogy érti ezt…?

Most én bámultam rá meglepődve, értetlenül.

– De hát… maga tegnap azt mondta…

Vártam.

– Hogy… elvisz.

– Igen.

– És ő?

– Akkor ne beszéljek vele? – kérdeztem bambán.

– Hogy érti azt, hogy beszél vele? Maga akar vele beszélni?

– Hát ki más?

– Akkor annak most már… vége legyen?

Kiszáradt a torkom; köhécseltem.

– Hiszen… másképp nem megy.

– Én azt hittem, maga… meszket akar.

– Micsodát…?

– Maga… nem tudja, mi az?

– Nem. Nem tudom. Fogalmam sincs. Mi az? – kérdeztem megborzongva. Már megint verembe estem, félreértések ingoványába süllyedek.

– Hát, az úgy van… Az olyan… szóval… ha valaki találkozik… és úgy akarja, egy időre… maga igazán nem tudja?

– Várj egy kicsit, Eri. Nem tudom, de talán már sejtem… ez valami átmeneti dolog, ideiglenes felfüggesztés, egy rövid kaland?

– Nem – mondta, és elkerekedett a szeme. – Maga nem tudja, mi az… Olyan pontosan én se tudom – vallotta be váratlanul. – Csak hallottam róla. Azt gondoltam, maga azért…

– Eri. Én semmit se tudok. És egy árva szót se értek ebből a zagyvaságból. Azt jelenti… mindenesetre valahogy összefügg a házassággal, nem?

– Hát igen. Elmegy az ember a hivatalba, és ott, nem tudom pontosan, hogyan, mindenesetre utána már… akkor már…

– Akkor mi van vele?

– Akkor független. Tehát akkor már senki se szólhat semmit. Egyáltalán senki. Vagyis ő sem…

– Szóval, ez mégiscsak valami… legalizálás? Így érted, az ördögbe is? A házasságtörés legalizálása?

– Nem. Illetve, igen. Illetve, az akkor nem házasságtörés… különben is, ezt a szót már nem használja senki. Tudom, mit jelent, tanultam az iskolában. És nem is hűtlenség, mert, mert hát én Seonnal csak egy évre…

– Miket beszélsz…? – hüledeztem. – Hogy érted ezt? Mi az, hogy egy évre? Házasság egy évre? Egyetlen évre? Minek?

– Hát próbaházasság.

– Jóságos kék és fekete ég! Próbaházasság. És mi az a meszk? Moratórium a következő évre?

– Nem tudom, mi az, hogy moratórium. Amiről én… az azt jelenti, hogy ha az év eltelt, és a házasság felbomlik, akkor a másik lép érvénybe. Mint házasság.

– A meszk?

– Igen.

– És ha a házasság nem bomlik fel? Akkor mi van?

– Akkor nincs semmi. Akkor nem számít.

– Aha. Most már értem. Hát nem. Semmiféle meszk. Holtomiglan, holtodiglan. Tudod, mi az?

– Tudom. Bregg úr…

– Tessék.

– Én most írom a szakdolgozatomat régészetből…

– Értem. Ne nézzelek hülyének, mikor én vagyok a hülye?

Elmosolyodott.

– Finomabban is lehet fogalmazni.

– Jó. Bocsánat. Szóval, Eri, akkor beszélhetek vele?

– Miről?

Leesett az állam. Már megint – gondoltam.

– Hát mi a nyava… – nyelvembe haraptam. – Mi másról, mint rólunk?

– De hát az nem szokás.

– Nem? Vagy úgy. No jó. Akkor mi a szokás?

– Elintézik a válást. De Bregg úr, igazán… hiszen én… így nem lehet…

– Hanem hogyan lehet?

Tanácstalanul vonta meg a vállát.

– Szóval, megint ott tartunk, ahonnan tegnap este elindultunk? – kérdeztem. – Ne haragudj, Eri, hogy így beszélek, de nézd, én duplán hátrányos helyzetben vagyok. Nem ismerem a formákat, a szokásokat, nem tudom, mit illik, mit nem illik, még a hétköznapi dolgokban sem, hát még ilyen…

– Jó, tudom én. Tudom. De én ővele… én… Seonnal…

– Értelek – mondtam. – Tudod, mit? Üljünk le.

– Jobban tudok gondolkodni, ha állok.

– Ahogy tetszik. Figyelj, Eri! Én tudom, mit kellene tennem. Azt, hogy foglak, és elviszlek innen valahová, amint tegnap mondtam. Nem tudom, miért vagyok olyan biztos ebben. Talán csak a végtelen butaságom miatt. De úgy érzem, végül is jól járnál velem. Hát így. És mégis, látod, én olyan vagyok… no, egyszóval: mégse akarom. Azért, állítólag, ugye, hogy ne kényszerítselek. Így aztán az egész döntésemért, valljuk be őszintén, te leszel felelős… Vagyis ha emígy nem vagyok gazember, akkor amúgy mégis. Látom én ezt. Nagyon jól látom. Úgyhogy csak egyet árulj el: te mit akarsz?

– Emezt…

– Mit?

– Az emígy gazembert…

Felkacagtam. Talán kissé hisztériásán.

– Ó, Istenem! Igen. Jól van. Akkor beszélhetek vele? Később. Úgy értem, eljönnék ide egyedül…

– Nem.

– Nem szokás? Lehet. De úgy érzem, Eri, mégiscsak jobb, ha…

– Ne. Én… nagyon kérem! Igazán. Ne. Ne!

Könnyek öntötték el a szemét. Átöleltem.

– Eri! Ne! No, ne sírj! Úgy lesz, ahogy akarod, csak ne sírj! Nagyon szépen kérlek. Mert… ne sírj! Hagyd abba, hallod? Vagy különben… sírjál csak… én… nem is tudom…

– Én… nem tudtam, hogy… így… lehet… – zokogta.

Felkaptam, körbevittem a szobában.

– Ne sírj, Eri… vagy tudod, mit? Elutazunk… egy hónapra. Akarod? Aztán, ha akarsz, visszajöhetsz…

– Kérem… – mondta – kérem…

Letettem a földre.

– Nem lehet így? Hiszen nekem fogalmam sincs. Azt gondoltam…

– Jaj, milyen maga! Lehet, nem lehet. Én nem akarom úgy! Én!

– Az emilyen gazember egyre növekszik – váltottam erélyes hangra. – Jól van, Eri. Nem tanácskozom veled tovább. Öltözz! Megreggelizünk és elutazunk.

Rám nézett, könnyes arcán láttam, hogy erősen gondolkodik. Összevonta szemöldökét. Úgy rémlett, mondani akar valamit, és az nem lesz hízelgő rám nézve. De csak felsóhajtott, és szó nélkül kiment. Leültem az asztalhoz. Hirtelen döntésem – akár egy kalózregényben – a pillanat műve volt. Elszántságom valójában gyönge lábakon állt. Ólomsúllyal nehezedett rám a kérdés: szabad ilyet tennem? Jó lesz így? Micsoda zűrzavar!

Nyílt az ajtó. Olaf állt ott.

– Sajnálom, fiam – mondta. – Tudom, indiszkrét vagyok, de hallottam. Nem lehetett nem hallani. Nyitva hagyod az ajtót, ráadásul bömbölsz. Hal, te aztán kitettél magadért. Mit akarsz még szegény lánytól, ugorjon a nyakadba, mert egyszer lemásztál a gödö…

– Olaf!!! – hördültem fel.

– Na jó, csak nyugi. Pompás leletet ásott ki magának a régész hölgyed. Százhatvan éves vőlegény, az már antik darab, mi?

–A humorod…

– Nem tetszik neked, tudom. Nekem se. De mire jutnék, öregem, ha nem ismerném az észjárásodat? Mehetnék temetésre. Hal, Hal…

– Tudom, mi a nevem.

– Most mi bajod? Káplán úr, gyülekező! Eszünk és lelépünk.

– Még azt se tudom, hová.

– Én véletlenül tudom. A tengerparton még vannak kiadó házacskák. Beültök az autóba…

– Hogyhogy beültök?

– Hát mit gondoltál? Szentháromság? Káplánom, te…

– Ha nem hagyod abba, Olaf…

– Jó. Tudom. Te azt szeretnéd, hogy mindenki boldog legyen: én, te, az a Seol vagy Seon, vagy mi… Hát, ez nem megy. Együtt indulunk, aztán kitehetsz Houluban. Ott röpre szállok.

– Szépen megszerveztem a nyaralásodat – dünnyögtem.

– Én nem panaszkodom, te se panaszkodj. Hátha kisül ebből valami. No, eleget járt a szájunk. Gyere!

Furcsa hangulatban reggeliztünk. Olaf a szokottnál többet beszélt, de inkább csak a falnak. Eri és én alig szólaltunk meg. Aztán a fehér robot kihozta a suhanót, és Olaf hajtott be vele Klavestrába az autóért. Valami okból így döntött, az utolsó pillanatban. Egy óra múlva a kocsi már a kertben állt, beraktam egész cókmókomat, Eri is hozta a holmiját – úgy rémlett, nem mindet, de nem kérdezősködtem: igazság szerint nem is szóltunk egymáshoz. Az egyre tikkasztóbb napsütésben előbb Houluba hajtottunk – rövid kitérő volt –, ott Olaf kiszállt; csak útközben árulta el, hogy már bérelt is nekünk házat.

Tulajdonképpen el sem búcsúztunk.

– Figyelj – mondtam –, ha értesítelek… eljössz?

– Valószínűleg. Majd megírom a címemet.

– Írjál Houluba, poste restante – mondtam. Búcsúra nyújtotta kemény kezét. Hány ilyen lehet még az egész Földön?

Megszorítottam, hogy a csontom is belereccsent, aztán vissza se nézve beültem a volán mögé. Alig egy órát tartott az út. Olaf megmondta, hol keressük a házat. Kicsi ház volt, négyszobás, úszómedence nélkül, de közvetlenül a tengerparton. A következő dombra érve az elszórt, színes házacskák között megláttuk az óceánt. Tompa, távoli morajlását már előbb hallottuk.

Időnként Erire pillantottam. Szótlanul ült, egyenes derékkal, csak ritkán nézett ki az elsuhanó tájra. A házacska – a mi házunk – kék, narancssárga tetővel, mondta Olaf. Megnyaltam az ajkam, sós ízt éreztem. Az út elkanyarodott, párhuzamosan a homokos parttal. Az óceán hullámai messziről mozdulatlannak tűntek, zúgásuk belevegyült a hangos motorzúgásba.

A mi házunk majdnem az utolsó volt. A kis kert, a lerakódott sótól szürkés bokraival, nemrég elmúlt vihar nyomait mutatta. A hullámok nyilván felcsaptak az alacsony kerítésig: üres kagylóhéjak hevertek előtte. A háztető előrenyúló karimája, mint egy kackiásan szembe húzott, lapos kalap, jókora árnyékot vetett. A szomszéd ház úgy hatszáz lépésre volt tőlünk, egy gyér fűvel benőtt, magas homokbucka mögött. Lent, a félhold alakú strandon, apró emberalakokat láttam.

Kinyitottam a kertajtót.

– Eri…

Szó nélkül kiszállt. Csak tudnám, mi játszódik le kissé összeráncolt homloka mögött! Jött mellettem, a bejárat felé.

– Ne így – mondtam. – Nem lépheted át a küszöböt, tudod?

– Miért?

Ölbe kaptam.

– Nyisd ki… – kértem. Hozzáért a lemezhez, az ajtó kinyílt.

Átemeltem a küszöbön, és talpra állítottam.

– Régi szokás. Szerencsét hoz…

Előrement, hogy megnézze a szobákat. Hátul volt az önműködő konyha meg egy robot, nem is robot, csak amolyan bamba kis takarítógép. Azért felszolgálni is tud. Végrehajtja a parancsokat, de a szókincse szegényes.

– Eri – mondtam –, akarsz lemenni a strandra?

Megrázta a fejét. A legnagyobb, fehér-arany szobában álltunk.

– Hát mit akarsz, talán…

Be sem fejezhettem, újból nemet intett.

Láttam már, hogy bajok lesznek. De a kockát elvetettem, játszanom kell tovább.

– Behozom a holmikat – mondtam. Vártam, válaszol–e, de ő leült a fűzöld fotelba, és lerítt róla, hogy úgysem szól semmit.

Szörnyű volt ez az első nap. Eri nem dacoskodott látványosan, nem kerülte feltűnően a társaságomat, ebéd után még tanulni is próbált egy kicsit – megkértem, hadd maradjak a szobájában. Megígértem, hogy nem zavarom, meg se nyikkanok, csak nézem. De már negyed óra múlva (ilyen gyors felfogású vagyok!) rájöttem, hogy a jelenlétem úgy nyomasztja, mint valami láthatatlan szikla – erről árulkodott hátának vonala, óvatos kis mozdulatai, titkolt erőfeszítése, így aztán verítékezve menekültem onnan, és inkább a szobámat róttam. Nem ismertem még Erit. De azt már tudtam, hogy nem buta lány, sőt. A mi helyzetünkben ez jó is, meg rossz is. Jó, mert ha nem is érti, legalább sejti, ki vagyok, és nem barbár szörnyeteget vagy vadembert lát bennem. Rossz, mert ha így áll a dolog, nem sokra megyek Olaf utolsó percben adott tanácsával. Hon könyvéből idézte az ismert aforizmát: „Legyen jég a férfi, akkor lángol a nő”. Esélyre tehát szerinte csak éjszaka számíthatok, nem nappal. Ezt nem akartam, ezért kínlódtam annyira, de tudtam, ilyen rövid idő alatt hiába is próbálnám meggyőzni, bármit mondok, a szavak leperegnek róla. Mert ugyan mivel cáfolhatnám az ő igazát, jogos haragját, amely csak egyetlenegyszer nyilvánult meg, pillanatnyi dühkitörésében, amikor kiabálni kezdett: nem akarom! Nem akarom! És hogy utána olyan gyorsan erőt vett magán, az is rossz jel.

Estére rettegni kezdett. Igyekeztem összehúzni magam, lapítottam a fű alatt, mukkanás nélkül, mint Woow, az a kis pilóta, leghallgatagabb kollégánk, aki képes volt bármit tudtul adni és megtenni anélkül, hogy szóra nyitná a száját.

A vacsora hátborzongató volt, Eri egy falatot sem evett. Aztán csak nőttön-nőtt bennem a harag, már-már gyűlöltem a kínlódásom miatt, és mert tudtam, milyen végtelenül igazságtalan ez az érzésem, még jobban gyűlöltem.

Első igazi éjszakánk: amikor elaludt a karomban, s a teste még parázslott, de zihálása csöndesedő sóhajokba ment át, tulajdonképpen biztos voltam benne, hogy győztem. Egész idő alatt harcolt, de nem ellenem, hanem a saját testével, amelyet lassanként megismertem keskeny körmeitől, apró ujjaitól, tenyerétől a lába hegyéig. Minden porcikáját és hajlatát felnyitottam, mintegy életre keltettem csókjaimmal, leheletemmel, belélopóztam – akarata ellenére, végtelenül türelmesen és lassan, szinte észrevehetetlen átmenettel; és ha éreztem erősödő, halálos ellenállását, visszahúzódtam; értelmetlen, őrült, gyerekes szavakat suttogtam, aztán meg csak némán becéztem, érintésekkel ostromoltam órák hosszat, és éreztem, amint megnyílik, amint merevsége a végső ellenállás reszketésébe csap át. Aztán másképpen remegett, már legyőzve, de én egyre csak vártam, és némán, mert ez már a szavakon túl volt, csak néztem a sötétségben karcsú karját, mellét, bal mellét, mert ott dobogott egyre gyorsabban a szíve, és egyre hevesebben lélegzett, kétségbeesetten, és megtörtént. Nem is gyönyör volt, hanem a megsemmisülés és egybeolvadás kegyelme, a testek határának rohamozása, hogy pillanatokra vadul eggyé váljanak, és viaskodó leheletünk, forróságunk öntudatlanságba zuhanjon. Felkiáltott, csak egyszer, gyengén, vékony, gyerekes hangon, és akkor átölelt. Aztán lehullott rólam a keze, lopva, mintha hirtelen rádöbbent volna, mélyen szégyenkezve, szomorúan, hogy milyen rettenetesen félrevezettem és becsaptam. Én meg kezdtem mindent elölről, a néma esdeklést, ujjai tövét csókolgatva, az egész gyöngéd és oly kegyetlen hadjáratot. És minden megismétlődött, mint valami forró, fekete álomban, és egyszer csak éreztem, hogy hajamba mélyedő keze csupasz vállához szorítja arcomat, olyan erővel, amilyet nem is képzeltem róla. Aztán halálosan kimerülve, hevesen zihálva, mintha szabadulni akarna a felgyűlt forróságtól és a hirtelen rémülettől, elaludt. Én pedig csak feküdtem mozdulatlanul, élettelenül, a végsőkig felcsigázva, mintha meg akarnám fejteni, hogy ami történt, mindent jelent vagy semmit. Az álom küszöbén úgy rémlett, megmenekültünk, és csak ekkor szállt rám a nyugalom, az a nagy nyugalom, mint a Kereneián, amikor a repedezett, forró lávalapokon feküdtem az eszméletlen Arderral, de láttam lélegző száját a szkafander ablaka mögött, és tudtam, hogy nem jöttem hiába, csak annyi erőm sem volt már, hogy kinyissam tartalékpalackja csapját; bénán hevertem, érezve, hogy életem legnagyobb eseményén már túl vagyok, és ha most meghalok, már nem változik semmi, és tehetetlenségem a diadal kimondatlan némasága volt.

Reggel pedig minden kezdődött elölről. Az első órákban még szégyenkezett, vagy talán megvetés volt, nem tudom, nekem szólt-e, vagy önmagát vetette meg azért, ami történt. Dél felé sikerült rávennem egy kis kirándulásra. Autóztunk az óriási, napsütötte homokpartok mentén. Előttünk a Csendes-óceán, zúgó kolosszus, tajtékos hullámok fehér-arany, ívelt barázdáival, vitorlások színes foltocskáival, egészen a láthatárig. Megállítottam a kocsit, ahol véget ér a homokpart, és váratlanul felbukkan egy meredek sziklafal. Az út éles kanyara után, egyméternyire a meredély szélétől, egyenesen lelátni a hullámverésre. Aztán hazamentünk ebédelni. Megint olyan lett a hangulat, mint tegnap, és dermedt szívvel gondoltam az éjszakára, mert nem akartam. Így nem akartam. Ha másfelé néztem, éreztem a pillantását. Törtem a fejem, miért ráncolja megint a homlokát, miért mered újra meg újra furcsán maga elé. Aztán vacsora előtt, mikor már asztalnál ültünk, nem tudom, hogyan és miért, egyszerre csak világosság gyúlt az agyamban. Kedvem lett volna falba verni a fejem, hogy ilyen önző szamár voltam, ilyen önáltató gazember – dermedten ültem, moccanni sem bírtam, csak belül tombolt a vihar, homlokomat kiverte a veríték, rosszullét környékezett.

– Mi bajod…? – kérdezte.

– Eri – nyögtem –, én… csak most. Esküszöm! Csak most jöttem rá, ebben a pillanatban, hogy azért jöttél velem, mert féltél, hogy különben én… igazam van?

Elkerekedett a szeme a csodálkozástól, éberen fürkészett, mintha csalást, komédiázást gyanítana.

Bólintott.

Felugrottam.

– Megyünk.

– Hová?

– Klavestrába. Csomagolj! Ott leszünk… – órámra néztem – három óra múlva.

Nem mozdult.

– Igazán…? – mondta.

– Igazán. Eri! Én nem tudtam. Jó, tudom. Nem hangzik valami hihetően. De vannak határok. Igen, vannak határok. Eri, én még nem is értem igazából, hogyan tehettem… áltattam magam, nyilván. Na jó, nem tudom, mindegy, ez most már úgysem számít.

Összecsomagolt – olyan gyorsan… Recsegve-ropogva összeomlott bennem minden, de kifelé teljesen, majdnem teljesen nyugodt voltam. Amikor beült mellém a kocsiba, azt mondta:

– Hal, ne haragudj.

– Hogy én, miért? Ja, úgy! – kaptam észbe. – Te azt gondoltad, tudom?

– Persze.

– Jó. Ne beszéljünk többet róla.

És megint százzal robogtunk; elvillantak mellettem a lila, fehér, zafírkék házacskák, kanyargott az út, még gyorsabban, elég nagy volt a forgalom. Aztán ritkult, a házak elfakultak, az ég sötétkék lett, feltűntek a csillagok, süvített a szél.

Megszürkült az egész környék. A hegyek domborzata ellaposodott, csak szürke púpok körvonalai maradtak, az út széles sávja pedig foszforosan derengett a félhomályban. Felismertem Klavestra első házait, a jellegzetes kanyart, a sövényt. Leálltam a bejáratnál, bevittem Eri holmiját a kertbe, a veranda elé.

– Nem akarok… bemenni a házba – mondtam. – Érted.

– Értem.

Búcsúzkodni sem akartam, egyszerűen sarkon fordultam. Megérintette a kezemet, összerezzentem, mint akit megperzseltek.

– Hal, köszönöm…

– Ne mondj semmit. Az ég szerelmére, csak ne mondj semmit!

Menekültem. Beugrottam a kocsiba, indítottam, a motorbőgés egy pillanatra lehűtött. Nevetséges alak vagyok. Hát persze, attól félt, hogy megölöm a férjét. Hiszen látta, amint majdnem megfojtom szerencsétlen Olafot, csak azért, mert nem engedte, hogy – és különben is! Különben is! Ordítottam ott a kocsiban, megtehettem bármit, egyedül voltam, a motorbőgés elnyomta őrjöngésemet – és megint csak nem tudom, melyik percben jöttem rá, mit kell tennem. És újra, mint először is – nyugalom szállt rám. Már nem ugyanolyan. Mert az, hogy ilyen aljasul visszaéltem a helyzettel, így kényszerítettem őt, hogy velem jöjjön, és minden csak ezért történt – az rosszabb volt mindennél, amit el tudtam képzelni, mert még az emlékeimtől is megfosztott, annak az éjszakának az emlékétől, és mindentől. Én magam, saját kezemmel pusztítottam el mindent mérhetetlen önzésemben, vakságomban, nem látva meg, ami ott van az orrom előtt, ami a legnyilvánvalóbb – hiszen nem hazudott Eri, amikor azt mondta, nem fél tőlem. Nem is magát féltette, persze. Hanem a férjét.

Az ablakok mögött fénypontok repültek, szétszóródtak, puhán elmaradtak. Gyönyörű volt a táj, és én gyötrődve, összezúzva, csikorgó kerekekkel robogtam egyik kanyarból a másikba, a Csendes-óceán felé, a meredek sziklafal felé, ott kint. Egyszer a vártnál nagyobbat zökkent a kocsi, kicsúszott jobboldalt az útpadkára. Egy pillanatra megrémültem, aztán felkacagtam – félek itt meghalni, mert máshol akarok, és kacajom hirtelen zokogásba fulladt. Gyorsan kell végeznem, gondoltam, mert már nem vagyok a régi. Ami velem történik, rosszabb, mint szörnyű – undorító. És azt is elmondtam magamnak, hogy szégyellhetem magam. De a szavaknak nem volt súlyuk, értelmük sem. Szuroksötét volt már az éjszaka, az út szinte üres, nincs forgalom ilyenkor – de mögöttem, nem is messze, felbukkant egy fekete suhanó. Könnyen, simán követett, ahol én vad dolgokat műveltem a fékkel és a gázzal. Persze, mert a suhanókat mágneses vagy gravitációs vonzás tartja meg az úton, ördög tudja, melyik. Könnyűszerrel meg is előzhetett volna, de csak követett úgy nyolcvan méterről, hol egy kicsit közelebb jött, hol növelte a távolságot. Ha az alvázzal a földet súrolva levágtam egy éles kanyart, a suhanó hátramaradt, pedig nyilván lépést tarthatott volna. Talán fél a vezetője. Illetve, talán nincs is vezetője. De mit bántam én azt a suhanót!

Bántam, mert éreztem, nem véletlenül jár a nyomomban. És hirtelen rádöbbentem, hogy Olaf az, Olaf, aki (joggal!) fikarcnyit sem bízva bennem, itt várta valahol a környéken, hogyan alakulnak a dolgok. És attól a gondolattól, hogy itt az én megmentőm, az én drága, öreg Olafom, aki megint csak nem engedi, hogy megtegyem, amit akarok, megint a bátyám, a vigasztalóm lesz, olyan eszeveszett düh fogott el, hogy egy másodpercig az utat sem láttam.

Miért nem hagynak békében? – gondoltam, és tövig nyomtam a gázpedált. Minden erőt kipréseltem a kocsiból, mintha nem tudnám, hogy a suhanó úgyis kétszer olyan gyors, ha akar. Így száguldottunk az éjszakában, a fénypettyes dombok között, és a szél jajongó süvítésébe már belevegyült, mintha feneketlen szakadékból jönne, a láthatatlan óceán roppant zúgása.

Hát csak kövess! – gondoltam. Csak kövess! Nem tudod, amit én tudok. Nyomomban vagy, szimatolsz, nem hagysz békén, sebaj; én kicsúszom a kezedből, egyszerűen eltűnök, mire észbe kapnál. Ha a fejed tetejére állsz, a suhanó akkor se tér le neked az útról. Úgyhogy az utolsó pillanatban legalább tiszta lesz a lelkiismeretem. Nagyon helyes.

Éppen elrobogtam a házacskánk előtt – három világos ablaka szíven ütött, mintha csak azt bizonygatná, hogy nincs olyan kín, amit fokozni ne lehetne, és máris az óceánnal párhuzamos, utolsó útszakaszra értem. Ekkor a suhanó, legnagyobb rémületemre, gyorsított, és előzni kezdett. Durván elébe vágtam, balra. Visszahúzódott, és így manővereztünk: valahányszor előzni akart, elálltam az út bal oldalát, talán ötször is. Aztán hiába vágtam elébe, folytatta az előzést, kocsimat majdnem súrolta az üresnek látszó, ablaktalan jármű fényes, fekete oldala; most már biztosra vettem, hogy ez Olaf, mert ilyesmit meg nem merne tenni senki emberfia – de hát Olafot nem gyilkolhatom meg. Azt azért mégsem. Átengedtem. Megelőzött, azt hittem, most megpróbál valahogy leállítani, de nem, továbbhajtott, úgy tizenöt méterrel előttem – no, gondoltam, az nem baj. És lassítottam, abban a halvány reményben, hogy eltávolodik, de nem akart, lassított ő is. Mérföldnyire lehettünk attól az utolsó kanyartól, a meredélytől, amikor a suhanó tovább lassult, az út közepén, hogy meg ne előzhessem. Megfordult a fejemben, hogy talán sikerülne itt, most, de itt nincs szikla, csak homokos part, száz méter után bepörögnek a kerekeim, még a vízig se jutnék el – ilyen ostobaságot csak nem csinálok. Nem volt mit tenni, tovább hajtottam, a suhanó pedig tovább lassított. Láttam, mindjárt megáll: fekete karosszériája hátul vörösen felragyogott, mintha lángoló vért ontanának a féklámpák. Megpróbáltam hirtelen megelőzni, de keresztbe fordult. Gyorsabb és mozgékonyabb volt, hiszen gép vezette. A gép reflexe mindig gyorsabb. A fékbe tapostam, de későn; rémes csattanás, a szélvédőm előtt felbukkant a fekete tömb, előrebuktam, s elvesztettem az eszméletemet.

Kábán nyitottam ki a szemem, mintha ájult, mély álomból ébrednék – azt álmodtam, hogy úszom. Hideg folyadék csorgott az arcomról, kezeket éreztem, valaki rázogat, egy hang szólít.

– Olaf – nyögtem –, miért, Olaf… Miért…

– Hal!!

Összerándultam. Felkönyököltem, és Eri arca hajolt fölém. És amikor felültem, annyira elképedve, hogy képtelen voltam bármit is gondolni, lassan az ölembe csúszott, vállát görcsös remegés rázta – és én még mindig nem tudtam elhinni. Olyan volt a fejem, mint egy vattával tömött léggömb.

– Eri – dadogta zsibbadt ajkam, amely furcsán nagy, nehéz és valahogy távoli lett. – Eri… te vagy… nem, ez csak álom…

És hirtelen visszatért az erőm. Karomba kaptam, talpra szöktem, megtántorodtam – és hanyatt estem vele együtt a még meleg, puha homokban. Csókolgattam sós, nedves arcát, és sírtam, először életemben, és ő is sírt. Sokáig nem szóltunk egy szót sem. Lassan valahogy félni kezdtünk, nem tudom, mitől – csak nézett, nézett révült pillantással.

– Eri – mondogattam –, Eri… Eri…

Ennyi telt tőlem. Elterültem a homokban, hirtelen elgyengülve, ő megijedt, emelgetni próbált, de nem futotta az erejéből.

– Ne, Eri – suttogtam –, ne, nincs semmi bajom, csak…

– Hal! Beszélj! Beszélj!

– Mit beszéljek… Eri…

A hangom kicsit megnyugtatta. Elfutott valahová, egy lapos edényben vizet hozott, s megint az arcomat locsolgatta – keserű tengervíz. Többet ittam volna belőle – villant eszembe, értelmetlenül; hunyorogtam. Lassacskán összeszedtem magam. Felültem, a fejemet tapogattam.

Zúzódás se volt rajta – megvédett a hajam –, csak egy narancs méretű púp és néhány horzsolás. A fülem még jócskán zúgott, de nagyjából rendben voltam. Legalábbis ülve. Igyekeztem felállni, de nem nagyon bírt meg a lábam.

Eri előttem térdelt, kezét már leengedte, aggódva figyelt.

– Te vagy az? Igazán? – kérdeztem. Csak most értettem meg. Hátrafordultam, és megláttam az újhold fényében a két összefonódott, fekete tömböt az út szélén, tízméternyire tőlünk. Torkomon akadt a szó, mikor ismét Erire néztem.

– Hal…

– Igen.

– Próbálj felállni… segítek…

– Álljak fel?

Nyilván még kába voltam. Értettem is, nem is, mi történt. Eri ült a suhanóban? Lehetetlen.

– Hol van Olaf? – kérdeztem.

– Olaf? Nem tudom.

– Hogyhogy… Nem is volt itt?

– Nem.

– Akkor te? Egyedül?

Bólintott.

És egyszer csak iszonyúan, embertelenül megrémültem.

– Hogy tehettél ilyet! Hogy tehettél ilyet?!

Arca megrándult, szája remegett, alig bírt beszélni.

– Muszáj… volt…

Megint elsírta magát. Lassan lecsillapodott, elhallgatott. Megérintette az arcomat. A homlokomat. Finoman megtapogatta koponyámat, én meg egyre csak azt hajtogattam, hangtalanul:

– Eri… te vagy?

Lázálom. Lassan, lassan feltápászkodtam, támogatott, ahogy tudott; kibotorkáltunk az útra. Csak ott láttam, mi lett a kocsimból: a motorház harmonikává gyűrődött. A suhanó majdnem sértetlen – csak most láttam a különbséget! –, kicsit behorpadt az oldala, ahol belerohantam, semmi más. Eri segített beszállni, aztán tolatott, az autóroncs csörömpölve félregurult, s elindultunk hazafelé. Szótlanul ültem, fények úsztak el mellettünk. Fejem imbolygott a vállamon, még mindig nagy és nehéz volt. Kiszálltunk a ház előtt. Az ablakok most is világosak voltak, mintha otthon volnánk. Eri betámogatott. Ledőltem az ágyra. Eri az asztalhoz ment, megkerülte, és kifelé indult. Összerándultam:

– El akarsz menni?!

Odaszaladt hozzám, az ágy elé térdelt, megrázta a fejét.

– Nem?

– Nem.

– És sohasem hagysz el?

– Soha.

Átöleltem. Arca az arcomhoz simult, és minden rossz elszállt belőlem: az elmúlt órák ádáz dühének, őrjöngésének hamvadó salakja, a félelem, a kétségbeesés. Kiüresedve, szinte élettelenül feküdtem ott – és csak öleltem Erit, egyre szorosabban, mintha visszatérne az erőm, és csend volt. Fény csillogott a tapéta aranyán, és valahol messze, talán egy másik világban, a nyitott ablakokon túl, zúgott a Csendes-óceán.

Különösnek tűnhet, de semmit sem beszéltünk azon az éjszakán. Egy szót sem. Csak másnap, jó későn tudtam meg, mi történt: amikor búcsú nélkül elrobogtam, Eri kitalálta, mire készülök. Megrémült, nem tudta, mit tegyen – először a fehér robotot akarta hívni, de rájött, hogy az nem segíthet; és ő sem – nem mondta ki a férje nevét –, ő sem segíthet. Talán Olaf. Olaf biztosan, de nem tudta, hol keresse, és idő sem volt rá. Hát beült a házi suhanóba, és követett. Hamar utolért, és mögöttem maradt, amíg még volt rá esély, hogy csak a házba igyekszem.

– És kiszálltál volna? – kérdeztem.

Habozott.

– Nem tudom. Azt hiszem. Most úgy gondolom, de igazából nem tudom.

Aztán, amikor látta, hogy továbbhajtok, még jobban megrémült. A többit már tudtam.

– Nem. Nem értem – ráztam a fejem. – Most végképp nem értem. Hogy tehettél ilyet?

– Azt mondtam magamban, hogy… nem lesz semmi baj.

– Tudtad, mire készülök, és hol?

– Tudtam.

– Honnan?

Sokára válaszolt:

– Nem tudom. Talán onnan, hogy már ismerlek egy kicsit…

Hallgattam. Sok mindent akartam még kérdezni, de nem mertem. Az ablaknál álltunk. Lehunyt szemmel, az óceán tágasságát érezve, szólaltam meg:

– No jó, Eri… de most mi lesz? Mi lesz… velünk?

– Hiszen már mondtam.

– De én így nem akarom… – suttogtam.

– Másképp nem lehet – felelte nagy sokára. – Különben…

– Különben?

– Nem is akarom.

Aznap estefelé valahogy megint elromlott a mi dolgunk. Mert változott, hol jobbra, hol rosszabbra fordult. Miért? Nem tudom. Valószínűleg ő sem tudta. Mintha csak a végveszély pillanatában válnánk eggyé, csak akkor tudnánk igazán szót érteni. Jött az éjszaka. És az újabb nap.

A negyedik napon meghallottam, hogy telefonál, és rettentően megijedtem. Aztán sírt. De az ebédnél már mosolygott.

És ez volt a vég, és a kezdet. Mert a következő héten elmentünk Maeba, a járási központba, és ott a hivatalban, a fehér ruhás férfi előtt elmondtuk a formulát: férj és feleség lettünk. Még aznap táviratoztam Olafnak. Másnap elmentem a postára, de nem jött válasz. Talán elköltözött, gondoltam, azért késik a levele. Az igazat megvallva már akkor, a postán belém hasított az aggodalom, mert ez a hallgatás nem vallott Olafra. De hát annyi minden történt, nem gondolkodtam a dolgon sokáig, Erinek sem szóltam róla. Talán el is felejtettem.

HAT

Házasságunk, ahhoz képest, hogy csakis őrült erőszakosságom hozta össze, meglepően jól sikerült. Életünkben elég sajátos kettősséget figyeltem meg. Ha eltért a véleményünk, Eri megvédte az álláspontját, de ilyenkor rendszerint általános témákról volt szó. Például ő nagy híve volt a betrizálásnak, és érveit nem könyvekből merítette. Jó jelnek tartottam, hogy ilyen nyíltan vitába száll velem; ezek a vitáink nappal folytak. Rólam viszont nem mert, vagy inkább nem akart napvilágnál, objektívan, nyugodtan beszélni, mert nem tudta biztosan, melyik szavával tapint rá valamelyik gyengémre, Olaf szavával, a „konzervember” nevetséges tulajdonságaira, vagy támadja az én időm fontos értékeit. Éjjel azonban – talán mert a sötétség kicsit csökkentette, enyhítette jelenlétem súlyát – beszélt rólam, illetve kettőnkről, és örültem ezeknek a csöndes éjszakai beszélgetéseknek, mert a félhomály jótékonyan leplezte, milyen gyakran elképeszt, amit hallok.

Mesélt magáról, a gyerekkoráról, így értesültem róla másodszor, vagyis inkább először, mert valóságos, emberi tartalommal telítve, milyen rejtélyesen épül fel ez a társadalom, a folyamatosan, érzékenyen stabilizált harmónia társadalma. Természetesnek tartják, hogy a gyerekvállaláshoz, a kisgyerek neveléséhez magas szintű képzettség és sokoldalú felkészülés, egyszóval, szaktanfolyamok elvégzése szükséges. A házaspárnak valami vizsgafélét kell tennie, hogy megkapja az engedélyt az utódvállaláshoz. Első hallásra nagyon elképesztett a dolog, de némi gondolkodás után beláttam, hogy inkább nálunk, régieknél volt paradox a helyzet: a régi társadalomban a házak, hidak építéséhez, betegek gyógyításához, még az egyszerű hivatali munkához is megfelelő képzettség kellett, csak éppen a legfelelősebb feladatot, a gyermekek világra hozását, lelkük formálását bízták a vak véletlenre, a pillanatnyi vágyra, és a közösség csak akkor lépett közbe, amikor a hibák már megtörténtek, kijavításukhoz késő volt.

A gyermekhez való jog most kitüntetés, nem kaphatja meg akárki. Továbbá, a szülők nem zárhatják el gyermeküket a hasonló korúaktól – a gondosan összeválogatott, koedukált csoportokban a legkülönbözőbb természetű gyerekek ismerkednek össze. Az úgynevezett „nehéz” gyerekek külön hipnagógiás kezelésben részesülnek, s az oktatást általában rendkívül korán kezdik. Nem az írásolvasás tanítását, az sokkal később jön; a kicsinyek oktatása abból áll, hogy különleges játékok segítségével megismertetik velük a világ működését, a Földet, a társadalom sokrétű, gazdag életét. Már a négy-ötévesekbe beoltják ezzel a természetes módszerrel az együttélés, a tolerancia elveit, mások meggyőződésének és álláspontjának tiszteletét, no meg azt is, hogy a különböző rasszokhoz tartozó gyerekek – tehát emberek – eltérő külső vonásainak nincs jelentőségük.

Mindezt nagyon szépnek találtam, egyetlen, de lényeges fenntartással, mégpedig azért, mert ennek a világnak rendíthetetlen alapja, mindenre kiterjedő szabálya a betrizálás. A nevelés célja éppen az, hogy a betrizálást ugyanolyan természetes dolognak lássák, mint amilyen a születés vagy a halál. Még Eritől hallva is felbőszített, hogyan tanítják az iskolában a régi idők történelmét. Alig tudtam fékezni dühömet, amikor megtudtam, hogy szerintük a múlt nem egyéb, mint az állatias erőszak, a barbár, féktelen szaporodás, a heves gazdasági és háborús katasztrófák kora. A civilizációs vívmányokról, már amelyiket el nem hallgatták, úgy beszéltek, mint a sötét, kegyetlen korral szembeszegülő erők és törekvések bizonyságairól: ha voltak egyáltalán eredmények, azok éppenséggel a mások kihasználását diktáló, önző korszellem ellenében születtek meg. Most bezzeg – hirdették – általános, mindenkinek könnyen és biztosan elérhető mindaz, ami régen a kevesek kiváltsága volt, amihez keserves, fáradságos, veszélyekkel és lemondással terhes út vezetett, hiszen az anyagi sikernek megalkuvás, erkölcsi vereség volt az ára.

Az még hagyján, amikor ilyen általánosságokat szónokoltak; nem bántam, hogy elítélik a múlt különféle sötét oldalait, például a háborúkat. Még azt is el kellett ismernem: csakugyan nem veszteség, inkább eredmény, hogy nincs többé – semmiféle! – politika, nemzetközi súrlódás, feszültség, konfliktus – bár ezen azért csodálkoztam, sőt gyanítottam, hogy biztosan mégis létezik ilyesmi, csak elhallgatják. Jobban felbosszantott, amikor az átértékelés az én személyes ügyeimet érintette. Mert nemcsak Starck állította a könyvében (ne feledjük, fél évszázaddal a visszatérésem előtt!), hogy űrutazásra semmi szükség. Eri, a szigorló régész, sok érdekeset mesélt. Már az első betrizált nemzedék teljesen más szemmel nézte az űrutazást: negatívan ítélte meg, de azért még élénken érdeklődött iránta. Hangoztatta, hogy tragikus hiba történt, és éppen a mi expedíciónk tervezésének éveiben tetőzött a baj, akkor ugyanis az űrhajók egész rajait indították útnak. Nemcsak azért volt ez hiba, mert szegényes eredménnyel járt, hiába járták be a Naprendszer több fényévnyi sugarú környékét, egyetlen fejlett civilizációval sem kerültek kapcsolatba, még a miénktől általában idegen, kezdetleges életformákat is csak néhány bolygón találtak. És nem is az a fő baj, hogy az egyre távolabbi célpontok felé tartó űrutazások rettenetesen hosszú időtartama miatt a legénységből, a Föld képviselőiből agyongyötört, boldogtalan lények csapata lesz, akik visszatérésük után, itt vagy máshol, gondos ápolásra, lábadozásra szorulnak, tehát a lelkes vállalkozók kiküldése hiábavaló és kegyetlen döntés. A legfőbb érv az volt, hogy a világűr meghódítására törekvő Föld még korántsem tett meg mindent önmagáért, holott nyilvánvaló, hogy a sok-sok emberi szenvedést, a jogtiprást, éhezést, rettegést nem orvosolják a hősies űrutazások.

De mindezeket, ismétlem, csak az első betrizált nemzedék gondolta, mert a későbbiek, természetes módon, az egész témát elfelejtették, és teljesen közönyössé váltak. A gyerekek, az űrutazás romantikus korszakáról hallva, csak csodálkoznak, sőt talán kicsit félnek is furcsa elődeiktől, akik ugyanolyan idegenek, ugyanolyan érthetetlenek számukra, mint zsákmányért és aranyért háborúzó ősapáik. Éppen ez a közöny volt az, ami a legjobban megrémített, mert a teljes elítélésnél is rosszabb – életünk munkájáról egy szó sem esik többé, eltemették és elfelejtették.

Eri nem sürgette, hogy lelkesedjek az új világért, nem próbált sietősen megtéríteni. Egyszerűen csak beszélt róla, mikor önmagáról mesélt, és éppen mivel ő maga volt az eleven bizonyítvány, meg kellett látnom az új társadalom fényoldalait is.

Félelem nincs ebben a civilizációban. Minden, ami csak létezik, az embereket szolgálja. Semmi más nem fontos, csak az emberek kényelme, természetes és bármily különc igényeik kielégítése. Minden olyan területen, ahol jelenléte, gyarlósága, lassú reagálása a legcsekélyebb kockázattal is járhat, gépekkel, automatákkal váltották fel az embert.

Veszélyt sem ismer ez a világ. Rettegésnek, harcnak, bármiféle erőszaknak itt nincs helye. Nyájas világ, ahol lágyak a formák és szokások, szelídek az átmenetek, sohasem drámaiak a helyzetek – bár elképesztő dolgok azért adódnak, például ahogyan mi Olaffal erre az egészre reagáltunk.

Mert nekünk aztán tíz év alatt úgy elegünk lett mindenféle borzalomból, az embert megsebző, összezúzó, valójából kiforgató rémségekből, hogy mire visszatértünk, torkig voltunk, de iszonyúan. Ha bármelyikünknek azt mondják, csak később térhet vissza, még további hónapokig senyvedhet a világűrben, biztosan nekiugrik a hírhozónak. És akkor mi, akik már nem bírtuk elviselni az örökös veszélyt, a meteorbecsapódás vak véletlenét, az állandó, feszült várakozást, a gyötrelmet, amikor egy Arder vagy Ennesson nem jött vissza a felderítő repülésről. Mi egyszer csak úgy beszélünk arról a rettenetes időről, mintha az volna az egyedül helyes, igazi, méltóságot és értelmet adó életforma. Pedig még most is beleborzongok, ha eszembe jut, amint ülve, fekve, furcsa testtartásokban lebegve várakozunk a kerek rádiós fülke fölött; várunk és várunk a csendben, amelyet csak az űrhajó automatikus hívójelének egyenletes sípolása tör meg, s nézzük, amint a szintén várakozásba dermedt rádiós homlokán verítékcseppek csillognak a halotti kék fényben. Közben hangtalanul járt a bekapcsolt riasztóóra, és amikor mutatója végre a vörös ponthoz ért, megkönnyebbültünk. Igen, megkönnyebbültünk, mert akkor már indulhat az ember, hogy megkeresse a társát, vagy meghaljon ő is, és az igazán könnyebbnek tűnt a várakozásnál. Mi, pilóták – nem úgy, mint a tudósok – öreg rókák voltunk, nekünk már három évvel a rajt előtt megállt az idő. Három évig tartott az edzés, egyre fokozódó pszichés terheléssel. Három fő szakaszát, állomását röviden úgy hívtuk: Elvarázsolt Kastély, Mángorló, Koronázás.

Az Elvarázsolt Kastély abból állt, hogy bezárták az embert egy tökéletesen elszigetelt kis tartályba. Nem jutott be hozzá se hang, se fény, se levegő, se rezgés. Akár egy kis rakétában, volt mindenféle készülék (bár nem valódi), meg elegendő víz, élelem, oxigén. És ott kellett éldegélni tétlenül, semmit sem csinálva, egy teljes hónapig – ami felért egy örökkévalósággal. Senki sem lépett ki onnan ugyanúgy, mint ahogyan beszállt. Én, Janssen doktor egyik legkonokabb kísérleti egérkéje, csak a harmadik héttől láttam olyan furcsa dolgokat, mint mások már a negyedik, ötödik napon: arc nélküli szörnyek, formátlan masszák szivárogtak elő a fantomkészülékek holtan fénylő műszerfalából, hogy őrült párbeszédeket folytassanak velem, ide-oda lebegjenek verítékező testem fölött, amely elvesztette határait, átváltozott, óriásira nőtt, végül – ami talán a legszörnyűbb – önállósította magát. Előbb egyes izomrostok kezdtek rángatózni, aztán jött a borzongás, a zsibbadás, a görcsök, végül a rémisztő mozdulatok – döbbenten, értetlenül meredtem rájuk, és ha nincs az előzetes edzés meg az elméleti felkészítés, azt hittem volna, démonok lettek úrrá a karomon, fejemen, nyakamon. Úgy hírlett, leírhatatlan jeleneteket lát a tartály kárpitja – no meg Janssen és a csapata, mert ők a kamerájukkal figyelték, mi történik odabent, de mi ezt akkor nem tudtuk. Hiteles, teljes elszigetelést akartak. Csak azt nem értettük, miért tűnik el a doktor egyik-másik asszisztense. Később, már útközben, Gimma elárulta nekem: egyszerűen megtörtek attól a látványtól. Egyikük, Gobbek, állítólag erőszakkal ki akarta nyitni a tartályt, annyira megrendítette a bezárt ember kínszenvedése.

De ez még csak az Elvarázsolt Kastély. Azután jött a Mángorló: pörgettyűk és centrifugák, pokoli gyorsító gépezet, amelytől 400 g is kitelt – ekkora gyorsítást persze sohasem adtak, mert az emberből csak egy tócsa maradt volna, de a 100 g is elég volt ahhoz, hogy a vizsgált személy egész háta egy pillanat alatt ragacsos legyen a bőrén kiserkenő vértől.

Az utolsó próbát, a Koronázást, egész jól kiálltam. Ez már a végső rosta, az utolsó állomás volt. Al Martin, aki akkor a Földön annyival termetesebb volt a több embernél, mint én mostanában, valóságos izomkolosszus, a megtestesült nyugalom, olyan állapotban jött vissza a Koronázásról a Földre, hogy rögtön elszállították az állomásról.

Egészen egyszerű dolog volt ez a Koronázás. Szkafanderbe bújtatták az embert, kivitték föld körüli pályára, úgy százezer kilométer magasságba, ahol a Föld úgy ragyog, mint egy ötszörös méretű Hold, egyszerűen kidobták a rakétából az űrbe, és elrepültek. Ő meg szépen várta, lebegve, kézzel-lábbal kapálózva, hogy visszajöjjenek érte, megmentsék. Biztonságos volt a szkafander, kényelmes is, oxigénkészülékkel, klímaberendezéssel, melegítette az embert, még etette is kétóránként egy szopókából tápláló pasztával. Úgyhogy semmi baja nem eshetett, hacsak el nem romlik a szkafander külsejére szerelt adó, amely állandóan jelzi, hol tartózkodik a gazdája. Csak egyvalami hiányzott a szkafanderből, a rádiótelefon, persze éppen azért, hogy az áldozat semmiféle hangot ne halljon, a sajátján kívül. Várjon szépen, lebegjen ott súlytalanul, nézegesse az anyagtalan sötétséget meg a csillagokat. Elég sokáig, az tény, de nem túlságosan sokáig. Ennyi az egész feladat.

Igen, csakhogy az emberek ettől megtébolyodtak. Epilepsziás görcsökben rángatózó embereket húztak be a bázis rakétájába. Teljesen ellentétes az ember lényével, amit ott el kellett viselni – tudatosan végigélve a tökéletes megsemmisülést, a semmibe vészest, a halált, megtapasztalva az örökkévalóságot, amely belehatol, és megérezteti vele rettentő ízét. Olyan élmény jutott nekünk, amelyről mindig azt hitték, lehetetlen, felfoghatatlan, a minden irányban határtalan földön kívüli lét; végtelen zuhanás, csillagok a haszontalan, kalimpáló lábak között. Hiábavaló, fölösleges a kéz, a száj, a gesztus, minden mozdulat és mozdulatlanság, a szkafanderekben feldagadt a kiáltás, üvöltöttek a boldogtalanok – elég!

Elég ezekből az emlékekből, hiszen csak próba volt, bevezetés, furfangosan kimódolt vizsgálat, ráadásul biztonságos: a „koronásoknak”, fizikailag, sohasem történt bántódásuk, mindet megtalálta a bázis rakétája. Igaz, ezt sem közölték velünk, hadd legyen a helyzet minél hitelesebb.

Nekem azért sikerült jól a Koronázás, mert megvolt a saját módszerem. Nagyon egyszerű és teljesen tisztességtelen módszer, tilos is. Amikor kidobtak a rakétából, behunytam a szemem. Aztán mindenfélékre gondoltam. Csak egyvalamiből kellett sok: akaraterőből. Elhatározza az ember, hogy ha fene fenét eszik, akkor se nyitja ki a szemét. Janssen, azt hiszem, tudott a cselemről. Senki sem írta a rovásomra.

De mindez a Földön vagy a közelében történt. Aztán jött a nem kimódolt, nem laboratóriumban létrehozott űr, amely igazán gyilkol, nem látszólag; és akad, akit megkímél: Olaf, Thurber, Gimma, én, heten az Ulyssesről – még azt is megengedte, hogy visszatérjünk. És ezek után mi, akik semmire úgy nem vágyódtunk, mint nyugalomra, alighogy megláttuk tökéletesen megvalósított álmunkat, máris megvetjük. Ha jól emlékszem, Platón mondta: „Ó, te boldogtalan – megkapod, amit akartál”.

HÉT

Egyik éjjel, nagyon későn, szerelemtől fáradtan feküdtünk, Eri felém fordított arca a könyököm hajlatában pihent, s a nyitott ablakon egyenesen kiláttam a felhők között a csillagokra. Nem fújt a szél, a függöny szunnyadó fehér kísértetként hevert az ablakpárkányon, de hallottam az óceán hullámverését. Hosszú morajjal gördült kifelé a hullám, dübörögve tört meg a parton, néhány szívdobbanásnyi csönd, és a láthatatlan víz a sötétségben újra megostromolta a lapos partot. De én nem a monoton hullámverésre, a földi lét jelére figyeltem – tágra nyitott szemmel bámultam a Dél Keresztjét, amelynek bétája iránycsillagunk volt. Minden napomat az ő bemérésével kezdtem, már olyan gépiesen, hogy közben másfelé jártak a gondolataim; biztos vezérlőnk volt, soha ki nem alvó világítótorony az űrben. Szinte kezemben éreztem a fémfogantyúkat, amelyekkel azt a fénypontot, a sötétség dárdahegyét, a látómező közepébe tereltem, szinte éreztem a szemüveg puha gumikeretét arcomon, szemöldökömön. Ez a csillag, a legtávolabbiak egyike, még akkor is alig változott, amikor célba értünk; ugyanolyan közönyösen ragyogott, pedig az egész Dél Keresztje régen szétesett már. Nem létezett a mi számunkra, mert berepültünk a karjai közé, s akkor ezt a fehér pontot, ezt a csillagóriást nem kihívásnak láttuk már, mint eleinte. Változatlansága megmutatta igazi jelentését, ráébresztett, milyen apró-cseprők a mi tetteink, rádöbbentett az űr, a világegyetem teljes közönyére, amellyel soha senki nem tud megbékélni.

De most, amint az óceán két morajlása között Eri lélegzését lestem, alig hittem az egészet. Hajtogathattam magamban: – Igenis ott voltam, igazán ott voltam – határtalan álmélkodásom mégsem csökkent. Eri összerándult. El akartam húzódni, hogy kényelmesebben elférjen, de hirtelen megéreztem a tekintetét.

– Nem alszol? – suttogtam.

Lehajoltam, hogy megcsókoljam, de ajkamra tette az ujját. Ott tartotta egy percig, aztán ujjai kulcscsontomon át a mellkasomra vándoroltak, körülrajzolták a kemény horpadást a bordáim között, rásimultak.

– Mi ez? – súgta.

– Sebhely.

– Mitől?

– Baleset.

Elhallgatott. Éreztem, hogy néz. Fölemelte a fejét. Szeme sötét folt, csak fehér válla, lélegzése derengett fölöttem.

– Miért nem mondasz el nekem semmit? – suttogta.

– Eri…?

– Miért nem akarsz beszélni?

– A csillagokról? – jöttem rá. Hallgatott. Nem tudtam, mit mondjak.

– Azt hiszed, nem érteném meg?

Egészen közelről figyeltem a félhomályon át, a szobát betöltő és elhagyó hullámverésen át, és nem tudtam, hogyan magyarázzam el neki.

– Eri…

Megpróbáltam átölelni. Kibontakozott, és felült az ágyon.

– Nem kell beszélned, ha nem akarod. De mondd meg, miért!

– Nem tudod? Igazán nem tudod?

– Most már tudom. Kímélni akarsz?

– Nem. Egyszerűen félek.

– Mitől?

– Nem is tudom. Nem akarom felbolygatni ezt az egészet. Semmit sem tagadok meg. Úgysem lehet. De ha beszélnék róla, úgy érzem… belezárkóznék. Mindenki elől, minden elől, az elől, ami… most van…

– Értelek – mondta halkan. Arca halvány foltja eltűnt, lehajtotta a fejét. – Azt gondolod, én semmibe veszem…

– Nem, dehogy – próbáltam félbeszakítani.

– Várj, most én beszélek! Az más kérdés, hogy mit gondolok az űrutazásról, és hogy én sohasem hagynám el a Földet. De hozzád és hozzám ennek semmi köze. Illetve, mégis: mert együtt vagyunk. Különben nem kerültünk volna össze, soha. Az űrutazás nekem te vagy. Ezért szeretném annyira… de nem muszáj. Ha úgy van, ahogy mondod. Ha úgy érzed.

– Elmondom.

– De ne ma!

– Ma.

– Feküdj le!

A párnára hanyatlottam. Eri lábujjhegyen elsurrant, fehérlett a félhomályban. Behúzta a függönyt. A csillagok eltűntek, csak az óceán elnyújtott, makacsul ismétlődő morajlása maradt. Szinte semmit sem láttam. A levegő rezzenése árulta el Eri lépteit, megsüllyedt az ágy.

– Láttál valaha Prométheusz osztályú űrhajót?

– Nem.

– Nagyon nagy. A Földön több mint háromszázezer tonnát nyomna.

– És ilyen kevesen voltatok?

– Tizenketten. Tom Arder, Olaf, Arne, Thomas: a pilóták. No meg én. És hét tudós. De azt ne hidd, hogy üres volt a hajó! A tömeg kilenc tized része a meghajtáshoz szükséges. Aztán a fényképező készülékek. Raktárak, készletek, tartalék egységek… A lakótér nem nagy. Egy-egy kabin és a közös helyiségek. A hajótest középső részében a központ és a kis leszállórakéták, a még kisebb szondák, koronaminta-vételhez…

– Olyannal voltál… az Arcturus fölött?

– Igen. Arderral.

– Miért nem együtt repültetek?

– Egy rakétában? Mert akkor kisebb az esély.

– Miért?

– Nézd, a szonda tulajdonképpen egy hűtőgép. Amolyan repülő jégszekrény. Annyi hely van benne, hogy ülve elfér az ember. Ül ott a jégburokban. A jég kívülről, a páncél felől olvad, és a csöveken újra megfagy. De a kompresszorok elromolhatnak. Akkor csak egy pillanat kell, mert kint nyolcezer vagy tízezer fok van. Ha a rakéta kétszemélyes, akkor két ember hal meg. Így meg csak egy. Érted?

– Értem.

Ott tartotta a kezét a mellemen, az érzéketlen heg fölött.

– Ez… ott történt?

– Nem, Eri. Ne meséljek inkább valami másról?

– Ahogy akarod.

– Csak ne hidd… Erről senki sem tud.

– Erről?

Ujjai melegétől megbizsergett a sebhely – mintha életre kelne.

– Igen.

– Hogy lehet az? És Olaf?

– Még Olaf sem. Senki. Hazudtam nekik. Eri… Most már el kell mondanom, túl messzire mentem. Szóval, Eri… a hatodik évben történt. Már hazafelé jöttük, de a ködben nem lehet gyorsan haladni. Gyönyörű látvány. Minél gyorsabban repül az űrhajó, annál erősebben felfénylik a köd. Fénycsóvát húztunk magunk után, nem olyat, mint az üstökös csóvája, inkább a sarki fényre hasonlított, szétterült az égen az Eridan alfájáig, ezer és ezer mérföldre… Arder és Ennesson már nem élt. Venturi sem. Mindig reggel hatkor ébredtem, akkor változott kékről fehérre a világítás. Olaf hangját hallottam a kormányfülkéből. Valami érdekeset vett észre. Lementem. A radaron egy foltocska látszott, kicsit kiesett az utunkból. Thomas is lejött, törtük a fejünket, mi lehet az. Meteornak túl nagy, a meteorok különben sem járnak egyedül. Mindenesetre csökkentettük a sebességet. Ettől a többiek is fölébredtek. Emlékszem, amikor bejöttek, Thomas tréfálkozott, hogy biztosan egy másik űrhajó. Gyakran elsütöttük ezt a viccet. Valahol az űrben nyilván kószálnak más galaxisok űrhajói, de hamarabb összetalálkozna két szúnyog, ha a Föld két ellentétes oldaláról repítik fel. Már kifelé tartottunk abból a hideg ködből, olyan ritka lett a por, hogy szabad szemmel láttuk a hatos nagyságrendű csillagokat. A foltocskáról kiderült, hogy valami kósza törpebolygó. Olyasféle, mint a Vesta. Úgy negyedbillió tonnás, talán kicsit nagyobb. Rendkívül szabályos alakú, majdnem tökéletes gömb. Ritkaság az ilyen. A hajó orra előtt volt, két milliparszeknyire. Kozmikus sebességgel haladt, mi meg utána. Thurber megkérdezte tőlem, közelebb mehetünk-e hozzá. Mondtam, hogy igen, negyed mikroparszeknyire.

Hát, meg is közelítettük. Távcsövön nézve olyan volt, akár egy sündisznó. Tüskék meredeztek ki a gömbből. Különleges jószág. Múzeumba illő. Thurber vitatkozni kezdett Biellel, tektonikus eredetűek-e azok a tüskék. Thomas közbeszólt, hogy annak utána lehet járni. Energiába se kerül, úgysem gyorsítunk még. Ő lerepül, összeszed egypár kőzetmintát, és visszajön. Gimma habozott. Idővel jól álltunk, mindig volt tartalékunk. Végül beleegyezett. Biztosan azért, mert én ott voltam. Bár nem szóltam semmit. Talán éppen azért. Tudod, olyan lett a viszonyunk, de arról majd máskor mesélek. Leálltunk. Ez időbe kerül, a bolygócska közben elhúzott, csak radaron néztük. Aggódtam, mert amióta csak visszafordultunk, egymást követték a bajok. Hol ez döglött be, hol az, mindenféle buta kis hiba, amit soká tart kijavítani, és valahogy semmi ésszerű okuk nem volt. Én nem vagyok babonás, de a sorozatok törvényében hiszek. Mindegy, végül is nem tudtam mivel érvelni. Gyerekjátéknak látszott az egész, de azért magam ellenőriztem Thomas motorját, és szóltam neki, hogy vigyázzon. A porral.

– Mivel?

– A porral. Hideg ködökben az ilyen kis égitest úgy hat, mint a porszívó, érted? Magához vonzza a port, amerre csak kering, és ideje van hozzá jócskán. Rétegekben rakódik le rá a por, néha kétszeresére is megnöveli. De ha gázsugár éri a bolygó felületét, vagy akár ha valaki egy nagyot toppant rajta, akkor óriási porfelhő száll fel, aztán ott lebeg sokáig. Más bajt nem okoz, csak látni nem lehet tőle semmit. Hát erről szóltam Thomasnak. Persze, tudta magától is, legalább olyan jól, mint én. Olaf elrepítette a fedélzeti kilövőből, én fölmentem a mérőterembe, hogy irányítsam. Láttam, amint irányba áll, manőverez, megfordítja a rakétáját, és nyílegyenesen leereszkedik. Persze, azután már nem láthattam, földi mértékkel mégiscsak hárommérföldnyire volt…

– Radaron nézted?

– Nem, optikáin, szóval távcsövön. Infravörösben. De egész idő alatt beszélgettem vele. Rádión. Éppen arra gondoltam, hogy rég nem láttam Thomast ilyen elővigyázatosan leszállni – mind valahogy óvatosabbak lettünk, mióta hazafelé tartottunk –, amikor egy kis villanást láttam, és a bolygócska korongján megjelent egy gyorsan növekedő, fekete folt. Gimma, aki mellettem állt, felkiáltott. Azt hitte, Thomas az utolsó percben, hogy fékezzen, rálökte a lángot. Tudod, így mondjuk, ha egyetlen, rövid sugárlökéssel fékezünk. Csakhogy ilyen körülmények között sohasem csináljuk. Én tudtam, hogy Thomas sohasem tette volna. Egészen biztos, hogy villám volt.

– Villám? Ott?

– Hát persze. Tudod, ha egy test nagy sebességgel mozog a ködfelhőben, statikus elektromossággal töltődik fel a súrlódástól. A Prométheusz és a bolygócska között töltéskülönbség lépett fel. Akár több milliárd voltnyi. Vagy még nagyobb. Amikor Thomas leszállt, kipattant egy szikra. Ez lehetett a villanás, a hirtelen hőségtől felszállt a por, és a porfelhő egy perc alatt eltakarta a bolygó egész korongját. Nem is hallottuk Thomast, csak recsegett a rádiója. Őrülten dühös voltam, főleg magamra, hogy ezt a veszélyt nem vettem figyelembe. A rakétának voltak tövisforma villámhárítói, ott kellett volna a töltésnek szép simán elfolynia. De nem folyt. Egyébként kisülések is előfordulnak, de nem ekkorák. Ez roppant erős volt. Gimma kérdezte, szerintem mikor ülepszik le a por. Thurber semmit se kérdezett, nyilvánvaló volt, hogy napokig eltart.

– Napokig?

– Persze, mert ott alig van gravitáció. Ha elejtesz egy követ, órák hosszat esik lefelé. Hát még a por, ami fölverődött több száz méter magasságba. Mondtam Gimmának, hogy foglalkozzon a maga dolgaival, mert várnunk kell.

– És semmit sem lehetett csinálni?

– Semmit. Illetve, ha biztos lehettem volna benne, hogy Thomas nem szállt ki a rakétájából, akkor megkockáztathatok egy manővert. Megfordítom a Prométheuszt, lefarolok a bolygócska közelébe, és teljes sugárnyomással szétfújom azt a rohadt port, hogy szanaszét repüljön az egész galaxisban, de hát nem tudhattam, kiszállt-e Thomas. És hogy megkeressem… A bolygócska felszíne akkora, mint mondjuk, Korzikáé. És ott lent a porfelhőben megeshet, hogy ott hever egylépésnyire tőlem, és elmegyek mellette, mert semmit se látni. Egyetlen megoldás volt. Csak ő segíthetett magán. Ha felszáll, és visszarepül.

– De nem jött vissza?

– Nem jött.

– És nem tudod, miért?

– Sejtem. Vakon kellett volna felszállnia. Én láttam onnan fentről, hogy a porfelhő, mondjuk, legfeljebb fél mérföld magas, de ő nem tudhatta. Félt, hogy kőfalba ütközik, vagy nekirepül egy kiálló sziklának. Talán valami mély szakadékban szállt le. Szóval, csak vártunk, egy helyben maradva, egy napig, két napig – volt neki hat napra való oxigénje, vize, élelme. A vastartalék. Nyilvánvaló volt, hogy senki sem tehet semmit. Csak mászkáltunk fel-alá, és gyötörtük az agyunkat, hogyan tudnánk Thomast mégiscsak kihúzni a pácból. Emittorok. Különféle hullámhosszak. Jelzőrakétákat lődöztünk le. Még egy villanást se láttunk, koromfekete volt a porfelhő. Akár a sír. Harmadik nap, harmadik éjjel. A mérések azt mutatták, hogy lassacskán ereszkedik a por, de nem tudhattam, eléggé leülepszik-e a hetven óra alatt, ami Thomasnak még maradt. Élelem nélkül persze tovább is elücsöröghetne ott, de levegő nélkül nem. Hirtelen eszembe jutott egy ötlet. Végtére is, Thomas rakétája nagyrészt acélból van. Ha ezen az átkozott bolygón nincsen vasérc, akkor hátha megtaláljuk a rakétát ferromutatóval. Tudod, azzal a készülékkel, ami a vasat jelzi. Nagyon érzékeny. Háromnegyed kilométerről megtalál egy szöget. A rakétát több mérföldről is jelezné. Olaffal még bütyköltünk kicsit a készüléken. Aztán megmondtam Gimmának, mi újság, és lerepültem.

– Egyedül?

– Persze.

– De miért egyedül?

– Mert Thomas nélkül már csak ketten voltunk, és a Prométheusz nem maradhatott pilóta nélkül.

– És beleegyeztek?

Elmosolyodtam a sötétben.

– Én voltam az első pilóta. Gimma nem adhatott nekem parancsot, csak javaslatot tehetett, én pedig kiszámítottam az esélyeket, és igent vagy nemet mondtam. Vagyis természetesen igent mondtam. Vészhelyzetben különben is nekem kellett döntenem.

– És mit szólt Olaf?

– Képzelheted! Ismered már egy kicsit Olafot. Huzakodtunk egy darabig. De végül is, tulajdonképpen én küldtem le Thomast. Ezt Olaf se tagadhatta. Elég az hozzá, hogy lerepültem. Persze, rakéta nélkül.

– Rakéta nélkül…?

– Igen, szkafanderben, gázpisztollyal. Eltartott egy ideig, de nem olyan soká, mint hinnéd. Csak a ferromutatóval voltam bajban, mert jókora doboz, majdnem láda, szörnyen ügyetlen a fogása. Súlya persze nem volt, de amikor leértem a porfelhőbe, vigyáznom kellett, hogy bele ne verjem valamibe. Amíg közeledtem, a porfelhőt nem is láttam, csak lassanként eltünedeztek a csillagok, előbb csak néhány, az ég peremén, aztán fekete lett majdnem minden. Hátranéztem, a Prométheusz még ott ragyogott teljes méretében, volt egy külön berendezésünk az egész páncél kivilágításához. Olyan volt, mint egy hosszú, fehér ceruza, gombaformával a végén, az a fotonreflektor. Aztán egy csapásra minden eltűnt. Átmenet nélkül. Legfeljebb egy pillanatnyi fekete köd, és többé semmit se láttam. A rádió be sem volt kapcsolva, helyette a ferromutató döngicsélt a fejhallgatómban. Az egész út a porfelhő széléig csak néhány perc volt, de aztán csigatempóban, több mint két óra hosszat ereszkedtem a talajig, mert nagyon kellett vigyáznom. A villanylámpa semmit sem ért, erre különben számítottam is. Nekiálltam a keresésnek. Tudod, milyenek a nagy cseppkövek a barlangokban…

– Tudom.

– Olyasféle volt ez, csak félelmetesebb. Mármint amit később láttam, amikor a por már leülepedett, mert akkor, az elején, olyan vaksötétben keresgéltem, mintha a sisakom ablakára szurok ömlött volna. A ladikot felszíjaztam magamra. Mozgatnom kellett a kis antennáját, hegyeztem a fülem, kinyújtott kézzel botorkáltam; életemben nem bukdácsoltam annyit, mint ott. Ártani nem ártott a hasra esés, annyira csekély ott a gravitáció, úgyhogy ha van egy pici fény, tízszer is visszanyerné az ember az egyensúlyát, mielőtt a földre pottyan. De vaksötétben… tudod, nehéz ezt elmesélni. Az a bolygócska tele van tűhegyes kőoszlopokkal meg ingókövekkel. Csak letettem a lábam, és már estem is valamerre, jobban mondva ellebegtem azzal a részeg lassúsággal, el se rugaszkodhattam, mert akkor negyedóra hosszat felfelé vitorlázom. Egyszerűen várnom kellett, míg földet nem érek. Megpróbáltam továbbjutni, akkor meg elindult alattam a görgeteg, mert ott a sziklákat, kődarabokat, kavicsokat szinte semmi sem tartja össze, de azért egy nagyobb kőtömb agyonütné az embert, ha a fejére esik… mert akkor a tömeg érvényesül, nem a súly. Igaz, van idő elugrani alóla, de persze csak akkor, ha látja az ember, vagy legalább hallja. De mivel levegő sincs, csak a talpam alatt megremegő talaj árulta el, hogy megint kimozdítottam az egyensúlyából egy nagy rakás sziklát, aztán várhattam, jön-e a szurokfekete semmiből egy jókora kő, ami összelapít… No szóval, így vándoroltam órák hosszat, és már rég nem találtam olyan nagyszerűnek az ötletemet a ferromutatóval… Azért is ügyelnem kellett minden lépésemre, mert egypárszor véletlenül elrugaszkodtam, aztán lebegtem a talaj fölött, mint valami bolond rémálomban. De a végén mégiscsak meghallottam a jelzést. Aztán újra meg újra elvesztettem, már nem is emlékszem, hányszor, talán nyolcszor is, elég az hozzá, hogy mire a rakétát megtaláltam, a Prométheuszon már éjszaka volt.

Ferdén állt a rakéta, félig belefúródott abba az ördögi porba. Nincs a világon puhább, finomabb anyag, el tudod képzelni? Ha megtapintod, szinte nem is érzed… a legfinomabb pihe is kemény hozzá képest. Hihetetlenül parányi szemcsékből áll… Benéztem a rakétába, Thomas nem volt ott. Azt mondtam az előbb, hogy ferdén állt a rakéta, de biztosan nem tudhattam, mert különleges szintező nélkül nem lehet ott kimérni a függőlegest, még azzal is egy óra hosszat tartana, a közönséges mérőónnak meg nem lenne súlya, nem feszítené ki a zsinórt, csak röpködne, mint a légy… Szóval, nem is csodáltam, hogy Thomas nem próbált felszállni. Bemásztam a rakétába. Rögtön láttam, hogy a kéznél lévő holmikból össze akart barkácsolni egy precíziós szintezőt, de nem sikerült. Az élelemből elég sokat ott hagyott, de az oxigénből semmit. Nyilván átnyomta az egészet a szkafander palackjába, és kiszállt.

– De miért?

– Hát igen, én is ezen töprengtem, hogy miért. Ott volt három napig. Az ilyen kis rakétában nincs más, csak a fotel, a képernyő, a fogantyúk és hátul a csapóajtó. Üldögéltem ott egy kicsit. Tudtam már, hogy nem találom meg. Felötlött bennem, hogy talán éppen akkor szállt ki, amikor én érte jöttem, talán a gázpisztollyal visszarepült a Prométheuszra, már ott is van, míg én itt mászkálok az ingatag kőtörmelékben… Olyan hevesen pattantam ki a rakétából, hogy fölrepültem. Se az irányt nem érzékeltem, se semmit. Tudod, milyen az, amikor a vaksötétben káprázni kezd a szemed? Szikrákat lát, aztán képzelődik róluk? Fénysugarak, látomások jelennek meg… Hát az egyensúlyérzék is képes ilyesmikre. Ahol egyáltalán nincs gravitáció, az még hagyján, csak meg kell szokni. De ahol olyan roppant gyenge, mint azon a bolygón… ott az egyensúlyérzék összezavarodik, hibásan reagál, hogy azt ne mondjam: meghibban. Hol úgy rémlik, egyenesen fölfelé repülsz, hol azt érzed, éppen most zuhansz valami szakadékba, és ez így megy szakadatlanul. Közben pedig még azt is érzed, hogy a karod, lábad, törzsed kicsavarodik, pörög, forog, helyet cserél, még a fejed se a nyakadon ül…

Hát így lebegtem ott, aztán végre nekiütköztem valami falnak. Visszapattantam, megint nekivágódtam valaminek, pörögni kezdtem, de sikerült elkapnom egy kiálló követ… És valaki feküdt ott. Thomas.

Eri hallgatott. Csak az óceán zúgott a sötétségben.

– Nem, ne hidd! Élt. Rögtön felült. Bekapcsoltam a rádiót. Olyan közel voltunk egymáshoz, hogy egészen jól működött.

– Te vagy az? – szólalt meg.

– Én vagyok – mondtam. Olyan képtelen jelenet volt, mint egy olcsó vígjátékban. De így történt. Mind a ketten feltápászkodtunk.

– Hogy érzed magad? – kérdeztem.

– Remekül. És te?

Kicsit elcsodálkoztam, de vettem a lapot.

– Köszönöm, nagyon jól. Otthon is mindenki egészséges.

Hülye vicc volt, de azt gondoltam, szándékosan bohóckodik – ezzel mutatja, hogy jól tartja magát, érted?

– Értem.

Amikor közelebb lépett, már láttam belőle valamicskét – a vállamon lévő lámpa fényében homályosabb folt vált ki a sötétségből. Megtapogattam a szkafanderét – ép volt.

– Oxigéned van? – kérdeztem. Ez volt a legfontosabb.

– Ugyan már – mondta.

Fontolgattam, mit csináljak. Felszálljunk a rakétájával? Inkább nem, túlságosan kockázatos. Őszintén szólva, még csak nem is nagyon örültem. Féltem – vagy valahogy bizonytalan voltam –, nehéz megmagyarázni. Valószerűtlen volt a helyzet, valami furcsát éreztem benne, bár nem tudtam, mi az, sőt még ez a furcsállás sem tudatosult bennem. Csak éppen nem örvendeztem, hogy csodák csodájára sikerült megtalálnom. Azon tanakodtam, hogyan szabadítsam ki a rakétát. Bár tulajdonképpen, gondoltam, nem ez a legfontosabb. Előbb meg kell tudnom, vele mi a helyzet. Hiszen csak állunk itt a csillagtalan, fekete éjszakában, mint szamár a hegyen.

– Mit csináltál egész idő alatt? – kérdeztem. Tudnom kellett, mert ez fontos. Ha bármivel is próbálkozott, akár kőzeteket gyűjtött, az jó jel.

– Mindenfélét – mondta. – És te mit csináltál, Tom?

– Mi az, hogy Tom? – kérdeztem, és végigfutott a hátamon a hideg. Hiszen Arder már egy éve meghalt, és ezt Thomas nagyon jól tudja.

– Hiszen te Tom vagy. Nem igaz? Megismerem a hangodat.

Nem válaszoltam. Vállamra csapott, kesztyűje megcsörrent a szkafanderemen.

– Randa világ, mi? – dörmögte. – Látni se lehet, és különben sincs semmi. Nem így képzeltem, az egyszer biztos. Hát te?

Képzelődik, gondoltam, azért emlegeti Ardert. Végül is… megesett ez már nem egy pilótával.

– Úgy, ahogy mondod – hagytam rá. – Ócska egy hely. Menjünk innen, Thomas!

– Menjünk innen? – csodálkozott. – Hogy érted ezt… Tom? Már nem törődtem vele, hogy Tomnak nevez.

– Miért, itt akarsz maradni? – mondtam.

– És te nem?

Ugrat, gondoltam, de most már elég a buta viccekből.

– Nem – mondtam. – Megyünk vissza. Hol a pisztolyod?

– Elvesztettem, amikor meghaltam.

– Mi?!

– De kit érdekel? – tette hozzá. – Halottnak nem kell pisztoly.

– Na jó – mondtam. – Gyere, átkötlek, és indulunk.

– Megőrültél, Tom? Hová?

– Hát a Prométheuszra.

– Hiszen nincs itt…

– De ott van, följebb. No gyere, hadd kösselek át!

– Várj csak!

Ellökött.

– Te valahogy furcsán beszélsz. Te nem is vagy Tom!

– Persze, hogy nem. Én Hal vagyok.

– Hát te is feldobtad a talpad? Mikor?

Már nagyjából láttam, mi a helyzet, és ehhez igazodtam.

– Van annak már egypár napja – mondtam. – Gyere, hadd kösselek át…

De nem engedte. És huzakodni kezdtünk, először csak úgy tréfából, aztán komolyabban, igyekeztem lefogni, de nem bírtam a szkafanderben. Mit tegyek? Nem hagyhattam ott egy percre sem, mert másodszorra már nem találnám meg. Csodák nem történnek kétszer. És mindenáron maradni akart, mondván, hogy ő meghalt. Vitatkoztunk, szó szót követett, már azt hittem, sikerült meggyőznöm, eljön velem, hát odaadtam neki a gázpisztolyomat, hogy tartsa – és akkor egészen közel hajolt hozzám, majdnem láttam az arcát a két üvegen át. Rám förmedt: „Te gazember! Becsaptál! Te élsz!” – és belém lőtt.

Már jó ideje éreztem, hogy Eri a vállamhoz szorítja arcát. Az utolsó szónál összerándult, mintha áramütés érte volna, és kezét a sebhelyre tette. Hallgattunk egy ideig.

– Nagyon jó szkafander volt – mondtam végül. – Megvédett, látod. Csak behorpadt, eltört egypár bordát, összezúzta az izmokat, de megvédett. Nem is ájultam el, csak a jobb kezemet nem bírtam egy darabig mozdítani, és éreztem a forróságból, hogy folyik a vérem. Kicsit azért elkábulhattam, mert amikor felálltam, Thomas nem volt ott, és nem tudom, mikor, hogyan tűnt el. Meg akartam keresni, négykézláb tapogatóztam a sötétben, de csak a pisztolyt találtam meg. Biztosan mindjárt eldobta a lövés után. No és azzal a pisztollyal vissza is jutottam. Észrevettek, mihelyt a porfelhőből kikerültem. Olaf közelebb vezette a hajót, és beszedtek. Azt mondtam, hogy nem találtam meg Thomast, csak az üres rakétát. A pisztoly pedig kiesett a kezemből és elsült, amikor megbotlottam. A szkafander dupla falú. A belső lemezből letört egy darabka. Itt van a bordám alatt.

Megint hallgattunk egy nagyot, csak a hullámok zúgtak, dübörögtek, mintha újra és újra megrohamoznák a partot, elődeik végtelen sorának kudarcával mit sem törődve. Újra meg újra feltorlódott, megtört a hullám, egyre puhábban, halkabban morajlott, végül elhallgatott.

– Elindultatok…?

– Nem. Vártunk. További két nap múlva leülepedett a porfelhő, és én másodszor is lerepültem. Egyedül. Érted, hogy miért, minden egyéb okon kívül?

– Értem.

– Hamar megtaláltam, mert a szkafandere világított a sötétben. Egy sziklaoszlop alatt feküdt. Nem látszott az arca, zúzmarás volt belül az üveg, úgyhogy amikor fölemeltem, első pillanatban azt hittem, üres burok van a kezemben… szinte súlytalan. De ő volt az. Otthagytam, és visszarepültem a rakétájával. Később alaposan átvizsgáltam a rakétát, és rájöttem, mi történt. Thomasnak megállt az órája, egy közönséges óra… és elvesztette az időérzékét. Nem tudta követni, hogyan telnek az órák, a napok. Megjavítottam és beállítottam az órát, hogy senki rá ne jöjjön.

Átöleltem Erit. Éreztem, amint lélegzetemtől kicsit felborzolódik a haja. Ő a sebhelyet tapogatta, és a simogatásból hirtelen kérdés formálódott.

– Olyan alakja van…

– Furcsa, ugye? Mert kétszer varrták össze. Előszörre felnyílt a seb… Thurber varrta össze. Mert az orvosunk, Venturi már nem élt.

– Ő, akitől a piros könyvet kaptad?

– Ő. Honnan tudod. Beszéltem róla, Eri? Nem hiszem.

– Olafnak mondtad, akkor… emlékszel…

– Tényleg. De hogy te megjegyezted! Ilyen apróságot. Látod, milyen hálátlan alak vagyok. Otthagytam a könyvet a Prométheuszon, minden mással együtt.

– Ott maradt a holmid? A Lunán?

– Ott. De nem érdemes elhozni.

– Érdemes, Hal.

– Ugyan, szívem, nem kell ide emlékmúzeum. Ki nem állhatom. Ha elhoznám azt a cókmókot, hát csak azért, hogy elégessem. Semmi mást nem tartanék meg, csak ami őtőlük maradt. A kavicsot…

– Milyen kavicsot?

– Több kavicsom van. Az egyik a Kereneiáról, a másik Thomas bolygójáról… de azt ne hidd, hogy ott gyűjtögettem őket! Egyszerűen beszorultak a csizmatalpam bordáiba, Olaf szedte ki, ő rakta el, és felírta, honnan valók. Hiába próbáltam lebeszélni. Butaság, de… muszáj, hogy ezt is elmeséljem. Igen, muszáj, mert különben azt hinnéd, hogy ott minden borzalmas volt, és nem történt semmi más, csak folyton valaki meghalt. Képzeld el, hogy… különböző világok léteznek egyszerre. Először a rózsaszínű, a legkönnyebb, legfinomabb, csupa rózsaszínű végtelenség, és benne a másik, ami átjárja, az sötétebb. Aztán távolabb vörös, majdnem lilába megy át, de az nagyon messze van, és köröskörül csak a fény, valami könnyű derengés, nem olyan, mint a felhők, vagy a köd… ez más. Nincsenek rá szavak. Kiszálltunk a rakétából, ketten, és csak néztük. Eri, én azt máig sem értem. Látod, még most is elszorul a torkom, olyan gyönyörű volt. Gondolj bele: ott nincs élet. Nincs se növény, se állat, se madár, egyáltalán semmi, nincsenek szemek, hogy lássák. És biztosan tudod, hogy a világ teremtése óta nem látta még senki, hogy mi vagyunk az elsők Arderral, és ha el nem romlik a graviméterünk, és le nem szállunk, hogy beállítsuk, mert összetört a kvarc, és kiömlött a higany, akkor a világ végéig nem állna ott meg senki, és nem látná azt a csodát. Hát nem fantasztikus? Szeretne az ember… nem is tudom. De nem bírtunk tőle elszakadni. Elfelejtettük, miért szálltunk le, csak álltunk, álltunk és bámultuk.

– De mi volt az, Hal?

– Nem tudom. Amikor visszaértünk és elmeséltük, Biel mindenáron le akart szállni, de nem lehetett. Nem volt elég tartalék hajtóanyagunk. Rengeteg felvételt csináltunk ott, de semmit sem értek. A fényképeken csak valami rózsaszínű tej látszott lila szegéllyel, és Biel mindenfélét összehordott szilícium alapú hidrogénes gőzökről, amik foszforeszkálnak, de gondolom, ő se hitte az egészet, csak el volt keseredve, hogy nem vizsgálhatja meg, mi van ott, hát próbált valami magyarázatot keresni. Olyan volt ott, mint… hát éppen ez az, hogy mint semmi más. Nem ismerünk semmi hasonlót. Felfoghatatlan mélysége van, de nem tájkép. Mondtam, azok az árnyalatok, egyre távolabbi, egyre sötétebb színek, káprázott tőle a szemünk. Ahogyan mozog… nem, igazából nem is mozog. Csak valahogy árad, ömlik, és megszilárdul. Változik, mintha lélegzene, de mégis mindig ugyanaz, én nem is tudom, talán az benne a legfontosabb, hogy annyira hatalmas. Mintha azon a kegyetlen, fekete végtelenségen túl létezne egy másik örökkévalóság, olyan mélységes és hatalmas, olyan fényes, hogy ha behunyod a szemed, már nem is hiszel benne. Amikor egymásra néztünk… Ismerned kellett volna Ardert. Majd megmutatom fényképen. Olyan volt… nálam magasabb, és csupa erő, mint aki a falon is egyszerűen átgyalogol, de úgy, hogy észre se veszi. Mindig lassan beszélt. Hallottál arról a… gödörről a Kereneián?

– Hallottam.

– Ott volt a sziklák között, beszorulva, alatta a fortyogó iszap, ami bármelyik pillanatban elöntheti, és azt mondja: „Hal, várj! Még körülnézek. Talán ha levenném a palackot… nem. Nem jön le, beakadtak a szíjak. De várj még!” – És így tovább. Mintha csak a szállodai szobájából telefonálgatna. És ez nem póz volt, ő ilyen volt. A legjózanabb közülünk: mindig mérlegelt. Azért repült aztán velem, nem Olaffal, a barátjával… de erről már hallottál.

– Igen.

– Szóval… Arder. Amikor ránéztem, ott… könnyes volt a szeme. Képzeld csak el, sírt, ő, Tom Arder! Egyébként nem is szégyellte, se akkor, se később.

Beszélgettünk mi aztán arról a látványról, nem is egyszer, folyton visszatértünk rá. A többiek mérgelődtek, mert azt hitték, őket akarjuk bosszantani, megjátsszuk magunkat, vagy ilyesmi. Mert olyankor annyira… áhítatosak lettünk. Nevetséges, igaz? De amit mondani akartam… Egymásra néztünk, és ugyanaz jutott eszünkbe. Pedig azt se tudtuk, sikerül-e rendbe hozni a gravimétert. És anélkül vissza se juthattunk volna a Prométheuszra. Szóval, az jutott eszünkbe, hogy érdemes volt. Egyedül azért is, mert most itt állunk, és nézzük ezt a fenséges, boldogító csodát.

– Hegytetőn álltatok?

– Nem tudom, Eri. Ott valahogy más volt a perspektíva. Mintha fentről látnánk, de nem volt ott semmilyen hegyoldal. Várj csak! Láttad a Grand Canyont, Coloradóban?

– Láttam.

– Képzeld el, hogy az a kanyon ezerszer akkora. Vagy milliószor. Hogy vörös és rózsaszín aranyból van, de majdnem teljesen átlátszó, úgyhogy keresztüllátsz minden geológiai rétegén, alakzatán, ott van előtted minden kanyar, csúcs, nyereg, és ez mind súlytalanul árad, hömpölyög, és mintha arc nélkül rád mosolyogna. Nem, rosszul mondom… Édesem, mi ezerszer is megpróbáltuk Arderral, hogy leírjuk a többieknek azt a látványt, de sohasem sikerült. Hát onnan való az a kavics… Arder hozta el, kabalának. Mindig magával hordta. A Kereneián is nála volt. Egy vitamintablettás dobozban tartotta. Később vattába csavarta, mert málladozni kezdett. Aztán… amikor egyedül tértem vissza, ott találtam a kavicsot Arder kabinjában, az ágy alatt. Kieshetett a zsebéből. Ha jól sejtem, Olaf úgy gondolta, ezért történt, de nekem sose merte mondani, mert túl nagy ostobaság… Mi köze lehet egy kavicsnak ahhoz a kis dróthoz, ami tönkretette Arder rádióját…?

NYOLC

Olaf még mindig nem adott életjelt magáról. Már nemcsak aggódtam, hanem lelkiismeret–furdalás kínzott. Féltem, hogy valami őrültséget követ el. Hiszen azóta is egyedül van. Még magányosabb, mint én voltam az első napokban. Ha kutatni kezdek utána, ki tudja, mire bukkanok; Erit nem akartam belekeverni. Ezért úgy döntöttem, előbb Thurberhez utazom – bár nem biztos, hogy tanácsot kérek tőle. Csak látni akartam. Olaf megadta Thurber címét: Malleolan egyetemi városkában lakik. Táviratot küldtem neki, hogy meglátogatom. Először hagytam magára Erit. Napok óta hallgatag és nyugtalan volt; úgy gondoltam, ő is Olafért aggódik. Megígértem neki, hogy nem maradok el sokáig, valószínűleg már két nap múlva visszajövök, a további lépéseket pedig majd együtt megbeszéljük.

Eri elkísért Houluba, ott közvetlen röpre szálltam. Az őszi viharok közeledtével a partvidéki strandok kiürültek, az üdülőhelyeken már nem nyüzsögtek tarka ruhás fiatalok – nem is csodálkoztam, hogy majdnem egyedül utazom az ezüstös rakétában. Alig egy óra hosszat repültünk a felhők között, a sebességtől irreális környezetben. Esteledett, amikor megérkeztünk, tarka fények jelezték a várost a sűrűsödő sötétségben – kehelyforma toronyházak mozdulatlan, karcsú lángjai, viaduktok íveivel összekötött, óriási lepkeházak világító sziluettjei emelkedtek ki a fehéres ködből, az alsó utcaszintek egymás alatt átbújó, színes szalagokként kanyarogtak. Talán a köd tette, talán az üveghatású épületek, a városközpont a magasból olyan volt, mint valami körkörös mintázatú, szikrázó drágakő, vagy ékszerekkel telehintett üvegsziget az óceánban, amelynek tükrén mindegyik szint visszfénye ott ragyog, egyre halványulva, a legalsók már alig láthatók, mintha a város rubinvörösen izzó csontváza derengene a mélyben. Szinte hihetetlen volt, hogy a színek és fények tündérvarázsa nem egyéb, mint pármillió ember lakóhelye.

Az egyetemi épületek a városon kívül voltak. Ott szállt le a röp, a nagy parkban, a betonsávon. A hatalmas, öreg fák feketéllő fala mögött ezüstösen derengett az ég – csak ez mutatta, hogy nincs messze a város. A hosszú fasor a kihaltnak látszó, sötét főépületig vezetett.

Mihelyt beléptem a nagy, üvegezett ajtón, kigyulladt a villany. A halványkék intarziás, boltíves előcsarnokból a hangszigetelt átjárók rendszerén át hosszú, ridegen egyszerű folyosóra jutottam. Benyitottam egy-két ajtón, de sehol senki – minden szoba régóta elhagyottnak látszott. Fölmentem az emeletre a régimódi lépcsőn. Biztosan akadt valahol lift is, de nem volt kedvem keresgélni, különben is, rég nem láttam ilyen ritkaságot: közönséges lépcső, nem mozgólépcső! Fent mindkét irányban ugyanolyan folyosót találtam, ugyanolyan üres szobákkal; végül az egyik ajtón megláttam egy kis cédulát, rajta jól olvasható üzenet: „Itt, Bregg”. Kopogtattam, és Thurber máris kiszólt.

Beléptem. Görnyedten ült a sötét üvegfal előtt, az alacsonyan függő lámpa fényében. Íróasztalán papírok és könyvek – igazi könyvek – tornyosultak, mellette a másik, kisebb asztalon marokszám hevertek a kristálykönyvek, hozzájuk többféle olvasókészülék. Papírcsomó feküdt előtte, megjegyzéseket irkált a lapok margójára – valódi, tintába mártogatott tollal!

– Ülj le – mondta, föl se nézve. – Mindjárt végzek.

Leültem az íróasztal melletti alacsony fotelba, de rögtön arrébb húztam, hogy jól lássam Thurber arcát, ne mosódjon el a lámpafényben.

A maga módján dolgozott, lassan, lehajtott fejjel, szemöldökét összevonta, hogy ne bántsa szemét a fény. Alig láttam még ennyire szerény szobát: matt falak, dísztelen, szürke ajtó, semmi undok aranyozás, az ajtó két oldalán négyszögletes képernyők, kikapcsolva. Az ablak melletti falon fémszekrények, az egyikhez valami térkép vagy műszaki rajz magas tekercse támaszkodik – ennyi az egész. Most Thurberre néztem. Kopasz, zömök, nehézkes. Írás közben keze fejével meg-megtörli a szemét. Mindig könnyezett a szeme, Gimma mondta egyszer (szereti mások féltett titkait kifecsegni), hogy Thurber aggódik a látása miatt. Akkor értettem meg, miért siet Thurber elsőnek lefeküdni gyorsításkor, és miért enged át másoknak – az utóbbi években – olyan munkákat, amelyeket addig mindig maga végzett.

Két kézzel összefogta a papírcsomót, az asztallaphoz ütögette, hogy a lapok rendesen illeszkedjenek; dossziéba rakta, azt is becsukta, és csak ekkor szólalt meg, az asztalra fektetve nagy kezét, nehezen hajló, vastag ujjait:

– Szia, Hal. Hogy megy a sorod?

– Nem panaszkodom. Mondd csak… egyedül vagy?

– Úgy érted: itt van-e Gimma? Nincs itt. Tegnap elutazott. Európába.

– Dolgozol…?

– Igen.

Rövid csönd támadt. Nem tudtam, hogyan fogadja, amit mondani akarok, előbb ki akartam puhatolni, mit szól ehhez az új világhoz. Persze, nem számítottam rá, hogy kiönti a lelkét, hiszen ismertem. A véleménye nagyobb részét mindig megtartja magának.

– Régen itt vagy?

– Nem hiszem, hogy téged pont ez érdekel, Bregg – nézett rám meg se moccanva. – Kerülgeted a forró kását.

– Lehetséges – mondtam. – Szóval, térjek a tárgyra?

Megint elfogott az a visszás érzés, bosszankodás és félénkség keveréke, mint mindig, ha összekerültünk – és azt hiszem, mások is így voltak vele. Sohasem tudtam, mikor tréfál vagy gúnyolódik, mikor beszél komolyan; akármilyen nyugodtan, figyelmesen hallgatta partnerét, teljesen megfoghatatlan maradt.

– Ráérsz – mondta. – Talán később. Honnan jöttél?

– Houluból.

– Közvetlenül?

– Igen… Miért?

– Akkor jó – mondta, kérdésemet elengedve a füle mellett. Mozdulatlanul meredt rám vagy öt másodpercig, mintha meg akarna győződni róla, hogy ott vagyok, tekintete semmit sem árult el – de tudtam már: valami történt. Csak az nem biztos, hogy el is mondja nekem. Sohasem tudtam megjósolni a viselkedését. Törtem a fejem, mivel kezdjem, ő meg egyre figyelmesebben fürkészett, mintha ismeretlen alakban jelentem volna meg.

– Vabach mit csinál? – kérdeztem, amikor a néma szemrevételezés már túlságosan hosszúra nyúlt.

– Elutazott Gimmával.

Nem ezt kérdeztem, ő is tudta, de végtére nem Vabach miatt vagyok itt. Megint hallgattunk. Már bántam, hogy egyáltalán idejöttem.

– Hallom, megnősültél – jegyezte meg váratlanul.

– Úgy van – válaszoltam, talán túl ridegen.

– Jót tett neked.

Mindenáron témát akartam váltani. De Olafon kívül semmi sem jutott eszembe, azt a kérdést meg halogattam. Féltem Thurber mosolyától – emlékeztem, hogyan kergette vele őrületbe Gimmát, és nemcsak Gimmát –, de most csak felvonta picit a szemöldökét, és megkérdezte:

– Mik a terveid?

– Nincs semmi tervem – válaszoltam az igazsághoz híven.

– És szeretnél valamit csinálni?

– Igen. De nem akármit.

– Eddig semmit sem csináltál?

Most már biztosan elvörösödtem. Elfutott a méreg.

– Szinte semmit. Thurber, én… nem magam miatt jöttem.

– Tudom – mondta nyugodtan. – Staave miatt, igaz?

– Igaz.

– Volt némi kockázat – mondta, és kissé ellökte magát az íróasztaltól. Fotelja engedelmesen felém fordult. – Oswamm a legrosszabbra számított, főleg, miután Staave kidobta a hipnagógját… Te is kidobtad, ugye?

– Oswamm? – mondtam. – Miféle Oswamm? Várj csak… az Adaptos?

– Az. Staave miatt aggódott a leginkább. De én jobb belátásra térítettem.

– Jobb belátásra… hogy érted ezt?

– Gimma pedig kezességet vállalt mind a kettőtökért… – fejezte be, mint aki oda se figyel rám.

– Mit beszélsz?! – rándultam össze. – Gimma?!

– Természetesen ő se tudhatta, mi lesz – folytatta zavartalanul Thurber. – Mondta is nekem.

– Akkor mi az ördögnek kezeskedik! – fakadtam ki, mert fejbe kólintott ez a história.

– Úgy vélte, kötelessége – felelte kurtán Thurber. – Az expedíció vezetőjének ismernie kell az embereit…

– Ostobaság.

– Csak azt ismétlem, amit Oswammnak mondott.

– Igen? – morogtam. – És tulajdonképpen mitől félt ez az Oswamm? Hogy fellázadunk, vagy mi?

– És nem hajlottal rá? – kérdezte nyugodtan Thurber.

Becsületesen eltöprengtem a kérdésén.

– Nem – válaszoltam végül. – Komolyan sohasem.

– És betrizáltatod a gyerekeidet?

– És te? – kérdeztem lassan.

Vértelen ajkán először rezdült egy kis mosoly. Nem válaszolt.

– Figyelj, Thurber… emlékszel arra az estére, az utolsó felderítő repülés után a Béta fölött… amikor elmondtam neked…

Közönyösen bólintott. Hirtelen szétrobbant a nyugalmam.

– Hát tudd meg, hogy nem mondtam el mindent! Együtt voltunk ott, de nem egyenlő jogokkal. Én megtettem, amit mondtatok, te meg Gimma, mert én is így akartam. Mind így akartuk, Venturi, Thomas, Ennesson és Arder, akinek Gimma nem adott tartalékot, mert jobb alkalomra őrizgette. Rendben. De milyen jogon beszélsz most velem úgy, mint aki egész idő alatt itt ült, ezen a széken? Hiszen te küldted le Ardert a Kereneiára, a tudomány nevében, Thurber, és én rángattam ki onnan a jajgató zsigerei nevében, aztán visszatértünk, és kiderül, hogy csak a zsigerek igazsága maradt meg. Most csak az számít, a másik nem. Akkor talán inkább én érdeklődhetnék a közérzetedről, én kezeskedhetnék teérted, és nem fordítva? Nem gondolod? Tudom én, mit gondolsz. Hoztál egy rakás anyagot, beleáshatod magad életed végéig, és tudod, hogy ezek a szelídített fickók sohasem fogják megkérdezni: sokba került ez a színképelemzés? Egy emberéletbe, kettőbe? Nem gondolja, Thurber professzor úr, hogy drága egy kicsit? Nem mondja ezt neked senki, mert nekik mivelünk nincsen számadásuk. De Venturinak van. És Ardernak, és Ennessonnak. És Thomasnak. Mivel fizetsz most, Thurber? Azzal, hogy jobb belátásra téríted Oswammot, amikor miattam fő a feje? Gimma meg azzal, hogy kezeskedik értem és Olafért? Amikor először láttalak, pontosan ezt csináltad, amit most. Apprenousban. Ültél ott az irataiddal, és úgy néztél rám, mint most: a fontosabb dolgok szünetében, a tudomány nevében…

Felálltam.

– Mondd meg Gimmának, köszönöm, hogy így kiállt értünk…

Thurber is felállt. Egy pillanatig farkasszemet néztünk. Alacsonyabb volt nálam, de nem érződött. Nem számított a termete. Roppant nyugalom volt a tekintetében.

– Megadod a szót, vagy már el vagyok ítélve? – kérdezte.

Mormoltam valami érthetetlent.

– Akkor ülj le – mondta, és nem várva rám, visszahuppant a foteljába.

Leültem.

– Valamit mégiscsak csináltál – mondta olyan nyugodt hangon, mintha eddig az időjárásról csevegtünk volna. – Elolvastad Starckot, hittél neki, becsapottnak érzed magad, és most keresed a felelősöket. Ha igazán erre menne ki a játék, magamra is vállalhatom a felelősséget. De nem erről van szó. Téged meggyőzött, amit Starck ír az után a tíz év után? Bregg, én tudtam, hogy habókos vagy, de butának nem tartottalak.

Elhallgatott egy percre, és bennem furcsa érzések kavarogtak: nemcsak megkönnyebbülés, hanem talán a szabadulás előérzete. De nem sokat töprenghettem az érzéseimen, mert folytatta:

– Galaktikus civilizációk kapcsolata? Ki beszélt neked erről? Miközülünk senki, de a klasszikusok sem, Merquier, Simionadi vagy Rag Ngamieli, egyikük sem. Egyetlen expedíció sem számított ilyen kapcsolatra. Ez az egész fecsegés, hogy őskori leletek utazgatnak az űrben, és a galaktikus posta örökösen késik, olyan téziseket cáfol, amelyeket sohasem hirdetett senki. Mi hasznunk van a csillagokból? Hát mi haszna volt Amundsen sarkutazásának? Andrée-énak? Semmi. Az egyetlen, rövid életű haszon az volt, hogy bebizonyosodott a lehetőség. Az, hogy meg lehet csinálni. Pontosabban, hogy az adott időpontban ez a legnehezebb feladat, amivel még meg lehet birkózni. Nem tudom, Bregg, hogy mi megtettünk-e ennyit. Igazán nem tudom. De ott voltunk.

Hallgattam. Thurber már nem nézett rám. Ökleit az íróasztal szélének támasztotta.

– Mit bizonyított be neked Starck? Hogy az űrutazás haszontalan? Mintha mi nem tudnánk! És a sarkok? Mi volt a sarkokon? A sarkutazók tudták, hogy nincs ott semmi. És a Hold? Mit keresett Ross csoportja az Erathostenes-kráterben? Briliánsokat? Minek gyalogolt át Bant és Jegorin a Merkúr korongjának kellős közepén? Napozni akartak? Hát Kellen és Offshagg – amikor a Cerberus hideg felhőjébe repültek, csak egyvalamit tudtak biztosan: azt, hogy otthagyhatják a fogukat. Tisztában vagy vele, mit mond valójában ez a Starck? Az embernek étel, ital és ruha kell, a többi őrültség. Mindenkinek megvan a maga Starckja, Bregg. Minden korszaknak is. Miért küldött le Gimma téged és Ardert? Hogy vegyetek mintákat a koronaszívóval. Ki küldte oda Gimmát? A tudomány. Milyen józanul hangzik, ugye? Kutatjuk a csillagokat. Azt hiszed, Bregg, ha nem volnának a csillagok, nem repülnénk oda? Én azt hiszem, igen. Akkor az űrt akarnánk megismerni, az lenne az indok. Geonides vagy valaki más elmagyarázná nekünk, milyen értékes méréseket és kutatásokat lehet végezni útközben. Érts meg jól: nem azt mondom, hogy a csillagok csak ürügy. Hiszen a sark sem az volt, Nansennek és Andrée-nak szüksége volt rá… Az Everest Mallorynak és Irvinnek jobban kellett, mint a levegő. Azt mondod, parancsolgattam nektek… a tudomány nevében? Hiszen tudod, hogy nem igaz. Azt kérdezted, emlékszem-e. És ha én is megkérdezném? Emlékszel például Thomas bolygójára?

Összerezzentem.

– Hazudtál nekünk. Lerepültél másodszor is, pedig tudtad, hogy már meghalt. Igaz?

Nem válaszoltam.

– Sejtettem én rögtön. Nem beszéltem róla Gimmával, de azt hiszem, ő is tudta. Minek repültél le oda, Bregg? Az már nem volt az Arcturus, se a Kereneia, és nem volt kit megmenteni. Minek mászkáltál ott, ember?

Hallgattam. Thurber picit elmosolyodott.

– Tudod, mi a balszerencsénk, Bregg? Hogy szerencsésen megúsztuk, és most itt csücsülünk. Az ember mindig üres kézzel tér vissza…

Elhallgatott. Mosolya szinte öntudatlan fintorrá torzult. Hangosabban lélegzett, ökleit az íróasztalra szorította. Úgy néztem rá, mintha először látnám – mert rádöbbentem, hogy öreg már, és ez a felfedezés megrázott. Még sohasem gondoltam rá így; mintha nem is lett volna kora…

– Thurber – mondtam halkan –, ide hallgass… hiszen ez csak… ez csak halotti beszéd azok fölött, akik folyton akartak valamit. Most már nincsenek ilyenek. És nem is lesznek. Úgyhogy mégiscsak Starck a győztes…

Kivillantotta lapos, sárga fogait, de nem mosolygott.

– Bregg, add a szavad, hogy senkinek se adod tovább, amit mondok.

Tétováztam.

– Senkinek – ismételte nyomatékosan.

– Jól van.

Felállt, a sarokba ment a papírtekercsért, idehozta.

Zizegett a papír, amint kibontotta. Egy hal keresztmetszete volt rajta, vörös, mintha vérrel rajzolták volna.

– Thurber!

– Igen – felelte nyugodtan, két kézzel visszatekerve a papírt.

– Új expedíció?!

– Igen – mondta újra. Visszavitte a tekercset a sarokba, és a falhoz támasztotta, mint valami fegyvert.

– Mikor? Hová?

– Nem egyhamar. A Centrumba.

– A Nyilas ködébe… – suttogtam.

– Igen. A felkészülés sokáig tart. De az anabiózis jóvoltából…

Folytatta, de csak egyes szavakat fogtam fel: „hurokrepülés”, „gravitáció nélküli gyorsulás” – és az első izgalom után, amelyet a nagy űrhajó vázlatrajza fellobbantott bennem, hirtelen ólmos bénultság nehezedett rám, szürke homályából tompán bámultam a térdemen fekvő kezemre. Thurber elhallgatott, rám sandított, aztán visszajött az íróasztalához, és rakosgatni kezdte a dossziéit, mintha időt akarna adni, hogy a rendkívüli hírt megemésszem. Kérdéseket kellett volna rázúdítanom – ki repül közülünk, veteránok közül, hány évig tart az űrutazás, mik a céljai, de nem kérdeztem semmit. Még azt sem, miért tartják a tervet titokban. Néztem Thurber megvastagodott, nagy kezét, amelyen több nyomot hagyott az öregség, mint az arcán, és tompaságomba egy csipetnyi váratlan, alantas káröröm vegyült – hogy biztosan ő sem repül. Én sem érem meg a visszatérésüket, még ha addig élnék is, mint Matuzsálem – gondoltam. Mindegy. Ennek már semmi jelentősége. Felálltam. Thurber a papírjaival zörgött.

– Bregg – mondta fel sem nézve –, van még egy kis munkám, de ha akarod, vacsorázhatunk együtt. És alhatsz a hálóteremben, most üres.

– Jól van – mormoltam, és az ajtó felé indultam. Tovább dolgozott, mintha már ott sem volnék. Álltam egy kicsit a küszöbön, aztán kimentem.

Úgy kóválygott a fejem, hogy azt sem tudtam, hol vagyok, míg el nem jutott a tudatomig a saját lépteim hangos, egyenletes koppanása. Megtorpantam. A hosszú folyosó közepén álltam, kétoldalt egyforma ajtók sora. Még mindig lépéseket hallok. Képzelődöm? Követ valaki? Megfordultam – magas figura tűnt el egy távoli ajtóban. Csak egy villanás volt, nem is láttam magát a férfit, csak a mozdulatot, az eltűnő vállat, a csukódó ajtót. Nincs itt semmi dolgom. Továbbmenni semmi értelme – a folyosó vakon végződik. Sarkon fordultam, elballagtam egy nagy ablak előtt, a park fekete tömege fölött a város ezüstös fénye derengett. Újra megálltam az „Itt, Bregg” cédulánál, ott bent dolgozik Thurber. Nem akartam már látni. Nincs egymásnak semmi mondanivalónk. Egyáltalán minek jöttem én ide? Hirtelen ráeszméltem, szinte meglepődve: hát Olaf miatt. Be kell mennem Thurberhez, hogy megkérdezzem, mi van Olaffal – de nem most. Majd később. Nem mintha gyenge volnék, teljesen jól érzem magam, csak van valami furcsaság, amit nem értek. Elindultam a lépcső felé. A lépcsővel szemben az utolsó ajtó – itt tűnt el az előbb az ismeretlen. Eszembe jutott, hogy amikor Thurbert kerestem, ide is benéztem; ráismerek az ajtóra, van egy ferde karcolás a lakkon. Teljesen üres volt a szoba. Mit keres itt az a férfi, aki bement?

Tudtam már, hogy nem keres semmit – csak előlem akart elrejtőzni. Sokáig álltam tétován az üres lépcső előtt a rideg, fehér fényben. Lassan, nagyon lassan megfordultam. Különös izgalom fogott el, valójában nem is izgalom, nem féltem én semmitől – csak elzsibbadtam, mintha érzéstelenítő injekciót kaptam volna. Feszülten, mégis nyugodtan tettem meg a két lépést az ajtóig, összehunyorított szemmel füleltem, és akkor úgy rémlett, lélegzést hallok az ajtó másik oldaláról. Lehetetlen. Inkább megyek, határoztam el, de az is lehetetlen volt, túlságosan sok figyelmet szenteltem már ennek a vacak ajtónak, nem hagyhatom csak úgy itt. Benyitottam, és benéztem. A kis mennyezeti lámpa alatt, az üres szoba közepén ott állt Olaf. Régi ruhájában, feltűrt ujjal, mintha most rakta volna le a szerszámait.

Farkasszemet néztünk. Látva, hogy nem áll szándékomban megszólalni, végül kinyögte:

– Hogy vagy, Hal…?

Bizonytalanul rezdült a hangja.

Nem akartam én színészkedni, egyszerűen megdöbbentett, hogy így találkozunk, vagy talán még kótyagos voltam Thurber szavaitól, mindenesetre néma maradtam. Az ablakhoz mentem, kinéztem a fekete parkra és a város ezüst derengésére, majd visszafordultam, és leültem az ablakpárkányra. Olaf meg se moccant. Csak állt a szoba közepén, kezében egy könyvvel, a könyvből kicsúszott egy papírlap, és a földre esett. Egyszerre hajoltunk le érte, én vettem föl, és ugyanazt az űrhajóvázlatot láttam rajta, amit Thurber mutatott az előbb. A lap alján Olaf megjegyzései, a keze írásával. Hát ezért, gondoltam. Nem adott hírt magáról, mert ő elrepül, és meg akart kímélni ettől a ténytől. Meg kell mondanom neki, hogy tévedésben van, mert engem egyáltalán nem érdekel az űrutazásuk. Torkig vagyok a csillagokkal, különben is elmesélte már Thurber az egészet, tehát nyugodt lelkiismerettel beszélgethet velem.

A rajzot a kezemben tartva figyelmesen nézegettem az űrhajót, mintha helyeselném, hogy ilyen karcsú, de nem szóltam semmit, csak visszaadtam a papírlapot. Olaf kissé habozva vette át, aztán kettéhajtotta, és visszarakta a könyvbe. Mindeközben hallgattunk, mint a csuka, biztos, hogy nem szándékosan, de talán éppen ettől a csendtől kapott a jelenet olyan jelképes értelmet, mintha tudomásul venném, hogy Olaf részt vesz az űrutazásban, és a rajz visszanyújtásával elfogadnám a döntését, ha nem is éppen lelkesen, de keserűség nélkül. A tekintetét kerestem, de félrenézett, aztán lopva rám pillantott – maga a megtestesült zavar és bizonytalanság. Most is, amikor már úgyis tudok mindent? Elviselhetetlenné vált a kis szoba csendje. Hallottam, hogy Olaf kicsit gyorsabban lélegzik. Arca fáradt volt, szeme sem olyan élénk, mint amikor legutóbb láttam. Biztosan sokat dolgozott, és keveset aludt, de volt a tekintetében valami más kifejezés is, amit nem ismertem.

– Jól vagyok… – mondtam lassan. – És te?

Már késő volt visszaszívni, mire rájöttem, hogy elkésett ez a válasz: amikor beléptem, még helyén lett volna, de most szemrehányásnak vagy éppen gúnynak tűnik.

– Voltál Thurbernél? – kérdezte.

– Voltam.

– A diákok elutaztak… most nincs itt senki, nekünk adták az egész épületet… – vágott bele feszengve.

– Hogy kidolgozhassátok az űrutazás tervét? – segítettem, és ő gyorsan rábólintott:

– Igen, azért, Hal. Neked aztán nem kell magyaráznom, hogy mekkora munka. Még csak néhányan vagyunk, de nagyszerűek a gépeink, tudod, ezek az automaták…

– Akkor jó.

Csakhogy ezután megint ránk telepedett a némaság. És minél tovább tartott, annál idegesebb lett Olaf; olyan mereven állt ott a szoba közepén, a lámpa alatt, mint aki a legrosszabbra számít. Véget kellett már vetnem ennek.

– Figyelj… – mondtam egészen halkan –, tulajdonképpen hogy képzelted a dolgot…? Meddig akartad a homokba dugva tartani a fejed? Csak nem gondoltad, hogy nélküled sohasem tudom meg…?!

Elharaptam a szót, ő meg csak hallgatott, fejét félrehajtva. Nyilván elragadtattam magam, hiszen ő semmiről sem tehet, és az ő helyében biztosan ugyanígy tettem volna. Egyébként nem is vettem én zokon egyhónapi hallgatását, csak az bántott, hogy meg akart szökni előlem, elbújt egy üres szobában, mikor meglátta, hogy kijövök Thurbertől – ezt azonban nem mertem nyíltan kimondani, annyira buta, gyerekes história. Inkább fölemeltem a hangom, lehordtam ennek-amannak, de még akkor sem védekezett.

– Szóval, az a véleményed, hogy nincs miről beszélnünk?! – förmedtem rá.

– Az tőled függ…

– Mi az, hogy tőlem függ?

– Tőled – ismételte konokul. – Az volt a legfontosabb, hogy kitől tudod meg…

– Komolyan azt hiszed?

– Én úgy éreztem…

– Mindegy… – dünnyögtem.

– Most… mit akarsz csinálni? – kérdezte halkan.

– Semmit.

Olaf bizalmatlanul nézett rám.

– Hal, hiszen én…

Nem fejezte be. Éreztem, hogy a puszta jelenlétemmel is kínzom, de még mindig nem tudtam megbocsátani, hogy elbújt előlem. Ha pedig most csak úgy elmegyek, szó nélkül, az még rosszabb lenne, mint a bizonytalanság, amely idehozott. Nem tudtam, mit mondjak; minden, ami összekötött bennünket, tilos. Ránéztem, ő is éppen akkor pillantott rám – egymástól várjuk a segítséget, még most is…

Felálltam az ablakpárkányról.

– Nézd, Olaf… késő van. Megyek. Ne hidd, hogy… haragszom rád, egyáltalán nem. Különben is találkozunk, talán leugrasz egyszer hozzánk – préseltem ki a torkomon, minden szavam természetellenes volt, és ezt érezte ő is.

– Akkor… itt maradsz legalább éjszakára?

– Nem lehet, tudod, megígértem… Nem mondtam ki Eri nevét.

– Ahogy akarod – mormolta. – Elkísérlek.

Együtt mentünk ki a szobából, aztán le a lépcsőn. Odakint teljesen sötét volt. Olaf némán lépkedett mellettem; egyszer csak megtorpant. Én is megálltam.

– Maradj – súgta szinte szégyenlősen. Csak arca homályos foltját láttam.

– Jó – hagytam rá váratlanul, és visszafordultam. Nem számított rá. Még állt egy pillanatig, aztán karon fogott, és elvezetett egy másik, alacsonyabb épülethez. Az üres termet csak néhány égve hagyott lámpa világította meg, le sem ültünk, állva kaptunk be valami vacsorát a büfépultnál. Egész idő alatt tíz szót ha váltottunk. Aztán fölmentünk az emeletre.

Majdnem szabályos négyzet alakú, matt fehér falú szobába vezetett, a széles ablak a park másik részére nyílt, itt nyomát sem láttam a fák fölött a város derengésének; frissen vetett ágy, két kis fotel, a harmadik, nagyobb az ablakpárkány előtt. Félig nyitott, keskeny ajtó, mögötte a fürdőszoba csempéje csillogott. Olaf megállt a küszöbön, karja lehanyatlott, várta, hogy megszólaljak, de mivel én némán járkáltam a szobában, gépiesen meg-megérintve a bútorokat, mintha ideiglenesen birtokba venném őket, halkan megkérdezte:

– Tehetek érted valamit?

– Igen – mondtam –, hagyj magamra.

Kővé dermedt. Arca lángba borult, aztán elsápadt, hirtelen elmosolyodott – így próbálta leplezni, mennyire megsértettem. Ettől a tehetetlen, gyászos mosolytól valami megpattant bennem; görcsös erőfeszítéssel téptem le magamról a közöny álarcát, amelyet azért viseltem, mert semmi másra nem voltam képes. Odarohantam Ólaihoz, aki már megfordult, hogy elmenjen. Megragadtam a kezét, és vadul szorítottam, mintha ezzel a heves mozdulattal a bocsánatát kérném, ő pedig, bár nem nézett rám, ugyanolyan kézszorítással válaszolt, és kiment. Még a tenyeremben éreztem kemény markát, amikor becsukta maga mögött az ajtót, olyan gondosan és halkan, mintha betegszobából lépne ki. Magamra maradtam, úgy, ahogy kívántam.

Süket csönd volt az épületben. Még Olaf távolodó lépteit sem hallottam. Az ablaküvegen a saját, súlyos alakom halvány képe, ismeretlen forrásból meleg levegő áradt, tükörképemen túl a fák sötétbe vesző, fekete körvonalát láttam – még egyszer körülnéztem a szobában, aztán leültem az ablak elé, a nagy fotelba.

Az őszi éjszaka még csak most szállt le. Alvásra gondolni sem bírtam. Felálltam, és kibámultam az ablakon. Hideg lehet odakint a sűrűsödő sötétség, zizegnek az összeverődő, lombtalan ágak – hirtelen kedvem támadt belemerülni az éjszakába, kóborolni senki által meg nem tervezett káoszában. Gondolkodás nélkül kimentem a szobából. A folyosó üres volt. Lábujjhegyen osontam a lépcsőig, nyilván fölöslegesen óvatoskodtam. Olaf biztosan rég lefeküdt, Thurber talán dolgozik még, de másik emeleten, az épület távoli szárnyában. Leszaladtam a lépcsőn, már nem törődve lépteim kopogásával, kimentem a házból, és sietősen nekivágtam a parknak. Mindegy volt, merre megyek, csak a város fényét igyekeztem magam mögött hagyni. A fasorok hamar elvezettek a park határát jelző sövényig. Kiértem az útra, egy ideig azon ballagtam, de hirtelen megálltam. Nem jó, ha az úton megyek tovább, mert az lakott helyre vezet, emberek közé. Egyedül akartam lenni. Eszembe jutott, hogy Olaf beszélt nekem még Klavestrában Malleolanról, az új városról: már indulásunk után épült, a hegyek között. Ez a néhány kilométernyi út, amit megtettem, valóban csupa szerpentin és kanyar, nyilván hegyoldalakat kerülget, de azok nem látszanak a sötétségben. Világítás nincs az utakon, maga az útburkolat foszforeszkál, de gyenge fénye még az út menti bokrokat sem világítja meg. Letértem hát az útról, vaktában becsörtettem az erdőbe, és fölkaptattam egy nagyobbacska, kopár dombra – csak az erős szél jelezte, hogy a fák elmaradtak mögöttem. Odalent, messze itt-ott sápadt kígyócska derengett, az elhagyott út szakaszai, aztán ez az utolsó fényforrás is eltűnt. Újra megálltam; nem annyira a szememmel, inkább egész testemmel, szélnek fordított arcommal próbáltam tájékozódni az ismeretlen környezetben, akár egy idegen bolygón. Meg akartam mászni valamelyik csúcsot itt a völgy körül, amelyben a várost építették, de merre induljak, hogy a legrövidebb úton a hegytetőre érjek? Már reménytelennek tűnt a dolog, amikor hirtelen meghallottam fentről, jobb felől a hullámokéhoz hasonló, mégis egészen más, távoli morajlást – erdő zúgott fent a szélben, jóval magasabban, mint ez a kopár domb. Gondolkodás nélkül elindultam arrafelé. Száraz fűvel benőtt hegyoldalon kapaszkodtam fel az első fákig. Kinyújtott kézzel tapogatóztam, hogy arcomat össze ne karmolják a kísértetiesen meredező, tövises ágak. Hamarosan lankásabb részre értem, a fák elmaradtak, s megint irányt kellett választanom. Türelmesen füleltem a sötétségben, újabb szélrohamra várva. Egyszer csak megzendült a táj, végigsüvített a szél a távoli hegyormokon, igen, ezen az éjszakán hű szövetségesem volt a szél; elindultam toronyiránt, nem bántam, hogy veszítek a magasságból, s leereszkedtem a meredek lejtőn a fekete vízmosásba. A szurdokban egyenletesen fölfelé kaptattam, a mélyben csörgedező patak jelezte az utat. Látni nem láttam a vizet, biztosan a sziklák alatt bujkált; csobogása egyre halkult, amint feljebb jutottam, végül már nem is hallottam, és megint erdő vett körül, magas fenyőfák, alattuk semmi aljnövényzet, csak a lehullott tűlevelek puha párnái az itt-ott mohától síkos talajon. Jó három órát vándoroltam így vaktában; meg-megbotlottam a gyökerekben, amelyek egyre gyakrabban a sekély talajból kiálló kövekre fonódtak. Kicsit aggódtam, hogy a csúcsot is erdő borítja, és alig megkezdett hegyi túrám csak fák labirintusába vezet. De szerencsém volt – kopár hágó következett, aztán egyre meredekebb, görgeteges hegyoldal. Végül már szinte minden lépésnél megindult a lábam alatt a dübörgő kőlavina; jókora ugrásokkal, számos esés árán vergődtem fel a szűkülő szurdok peremére, s itt már gyorsabban kapaszkodhattam fölfelé. Meg-megállva próbáltam tájékozódni, de hiába, semmit sem láttam a vaksötétben. Se a várost, se derengő fényét, még a világító útdarabkák is eltűntek. A szurdok peremén száraz fűvel benőtt, kopár tisztásra jutottam; magasan járhattam már, mert egyre többet láttam a csillagos égből. Úgy látszott, már vagyok olyan magasan, mint a többi hegyhát, amely az eget eddig eltakarta. Néhány száz lépés után beértem a törpefenyők közé.

Ha most egyszer csak megállít valaki a sötétben, és megkérdezi, ugyan hová megyek és miért, nem tudtam volna válaszolni. Szerencsére azonban nem volt ott senki, és az éjszakai menetelés magányosságától félig tudatosan, legalábbis átmenetileg megkönnyebbültem. Meredekebbé vált a hegyoldal, nehezedett a kapaszkodás, de én csak törtettem előre, egyedül arra ügyelve, hogy tartsam az irányt, mintha bizony lenne valami kitűzött célom. Már hevesen vert a szívem, sípolt a tüdőm, de nem törődtem vele, tovább küszködtem, ösztönösen érezve, hogy éppen ilyen kimerítő erőfeszítésre van szükségem. Széthajtogattam magam előtt a törpefenyő girbegurba ágait, jó néhányszor elakadtam, kitéptem magam, és mentem tovább. A tűlevélcsomók végigsöpörtek arcomon, mellemen, beleakadtak a ruhámba, ujjaim már ragadtak a gyantától. A kopár részeken váratlanul elkapott a szél, rám rontott a sötétben, féktelenül fújt, süvöltött valahol fent, ahol a hágót sejtettem. Törpefenyő újabb sűrűjébe gabalyodtam, szigetként pihent benne az erősen fenyőillatú, mozdulatlan, langyos levegő. Láthatatlan akadályok álltak elém, vándorsziklák, lábam alatt meginduló görgetegek. Órák óta kapaszkodtam már, és még mindig oly sok erőt éreztem magamban, eleget a kétségbeeséshez. Az ismeretlen hágó vagy talán csúcs felé vezető szurdok úgy összeszűkült, hogy olykor mindkét sziklapereme az égre rajzolódott, sötét, meredek falai kioltották a csillagokat.

Már régen a ködzóna fölött jártam, de a holdtalan, hideg éjszakát alig világították meg a csillagok. Elámultam hát, amikor körülöttem és fölöttem hosszúkás, fehér foltok bukkantak fel. Nem oszlatták el a sötétséget, de tompán fehérlettek, mintha magukba szívták volna a nappali fényt – csak amikor megcsikordult a lábam alatt, akkor jöttem rá, hogy hóban járok.

Innentől már majdnem az egész meredek lejtőt hó borította. Csontig fagytam volna könnyű ruhámban, de most elült a szél. A csendben csak úgy visszhangzott a hókéreg recsegése a talpam alatt; minden lépésnél majdnem térdig süppedtem a puha hóba.

Fent a hágón alig volt hó, lesöpörte a szél. Csupasz fekete sziklák meredeztek a görgeteg fölött. Hevesen dobogó szívvel álltam meg, és lenéztem a város felé. Eltakarta egy magaslat, csak a ritkább, rőtes sötétség árulta el, hol fekszik a völgyben. Fölöttem sziporkáztak a csillagok. Mentem még egypár lépést, és leültem egy nyeregforma kőre. Alatta felgyűlt a szélhordta hó. Innen a város rőtes ködét sem láttam. Előttem a sötétségből kísértetiesen bontakoztak ki a fehér hósapkás hegyek. Figyelmesebben megnéztem a keleti horizontot, és fölfedeztem a csillagokat elmosó szürkület első csíkját – az új pirkadat jelét. A szürke sávra fekete hegygerinc rajzolódott, közepénél mély hágóval. És ahogy ott ültem mozdulatlanul, egyszerre csak valami történni kezdett: a formátlan, sötét foltok ott kint – vagy bennem? – helyet cseréltek, elúsztak, arányaik megváltoztak. Olyan döbbenten figyeltem őket, hogy egy pillanatra szinte elvakultam, és amikor újra odanéztem, már mindent másképp láttam. A keleti égbolt alig derengett még a sötét völgy fölött, a hegygerinc feketesége még mélyebb lett, de én meg tudtam volna mutatni minden egyes kiugrását, vaktában kitapogatnám minden mélyedését. Tudtam, milyen képet tár elém a reggel, mert az a kép belém íródott mindörökre, és nem hiába. Mert ez az a változatlan dolog, amire vágytam, ami érintetlen maradt, miközben egész világom széthullott, és beleveszett az idő másfél évszázados szakadékába. Ebben a völgyben töltöttem a gyerekkoromat – egy fából épült, rozoga menedékházban a Felhővadász túloldali, füves lejtőjén. A kunyhóból biztosan egyetlen alapkő sem maradt, utolsó gerendája is rég elkorhadt, de a sziklagerinc ott van, semmit sem változott, mintha erre a találkozásra várna – talán a homályos, öntudatlan emlék vezetett engem éppen ide ma éjjel?

A viszontlátás úgy megrázott, hogy egy csapásra felszínre tört minden gyengeségem, amelyet oly kétségbeesetten álcáztam, előbb a színlelt nyugalommal, aztán a szándékosan erőltetett, makacs hegymászással. Vaktában lenyúltam a kő alá, és nem szégyellve, hogy remeg a kezem, a számba vettem egy maréknyi, szemcsés havat. Hidegen olvadozott a nyelvemen, nem oltotta szomjamat, de kijózanított. Így ültem ott, havat eszegetve. Még mindig nem egészen hittem a szememnek, vártam, hogy a felkelő nap első sugarai igazolják, amit sejtek. Még jóval a napkelte előtt valahonnan a magasból, a lassan tünedező csillagok felől leszállt egy madár, összecsukta szárnyait, egészen kicsike lett, megült egy kövön, aztán felém ugrált. Nem moccantam, hogy el ne riasszam. Közeledett, eltávolodott, és amikor azt gondoltam, ügyet sem vet rám, visszajött a másik oldalról, körülugrálva a sziklát, amin ültem – így néztük egymást egy darabig, végül halkan megszólítottam:

– Hát te hogy kerülsz ide?

Látva, hogy nem fél tőlem, tovább eszegettem a havat. Félrehajtotta fejecskéjét, nézett pici fekete gyöngyszemével, aztán egyszer csak, mint aki rám unt, széttárta szárnyát, és elrepült. Én meg csak üldögéltem az érdes sziklán, görnyedten, a hótól dermedt kézzel, vártam a hajnalt, és felvillanó, szenvedélyes, befejezetlen képekben visszatért az egész éjszaka – Thurber, és amit mondott, a hallgatásunk Olaffal, a város képe, a rőtes köd és a fénytölcsérek, forró légsugarak, milliónyi lélegző bomlás, függő terek és utak, lángoló szárnyú kehelyházak, más-más színű szintek, félig öntudatlan beszélgetés egy madárral a hágón, és ahogy mohón ettem a havat – és mindegyik kép önmaga is, és valami más is, mintha álmodnék, felidézi és elfedi azt, amire nem mertem gondolni, mert egész idő alatt azon fáradoztam, hogy fölleljem magamban a belenyugvást abba, amivel nem tudok megbékélni. De mindez elmúlt, éppúgy, mint az álom. Most, józanul és éberen várva a nappalt, míg a virradattól már ezüstös levegőben lassan kirajzolódtak a szigorú sziklafalak, szakadékok, görgetegek, amelyek az éjszakából felmerülve némán igazolták a visszatérésem valódiságát, most először tudtam, egyedül, de nem idegenként a Földön, immár megadva magam a Földnek és törvényeinek, lázongás és keserűség nélkül gondolni azokra, akik elrepülnek a csillagok aranygyapjújáért…

A havas csúcs arany és fehér lángba borult, hatalmasan, időtlenül őrizte a lila árnyékkal teli völgyet, és én, nem hunyva be könnyekkel teli szemem, bár káprázott a fényben, lassan felálltam, és elindultam a görgeteges lejtőn délnek, a házam felé.

(Murányi Beatrix fordítása)

A LEGYŐZHETETLEN

FEKETE ESŐ

A Legyőzhetetlen másodosztályú cirkáló, a Lant csillagképbeli támaszpont legnagyobb egysége, fotonmeghajtással szelte át a csillagzat szélső ívnegyedét. A nyolcvanhárom főnyi legénység a központi fedélzet alagút-hibernátorában aludt. Mivel aránylag rövid volt az útvonal, a teljes hibernáció helyett csupán olyan mély alvást idéztek elő, hogy a test hőmérséklete ne süllyedjen tíz fok alá. A vezetőfülkében csak automaták dolgoztak. Látómezejükben a célkereszten a nap korongja feküdt, amely nem volt sokkal fényesebb a közönséges vörös törpe csillagoknál. Amikor karimája már a fél képernyőt eltakarta, az annihilációs folyamat lefékeződött. Egy darabig az egész űrhajóban halálos csend uralkodott. Hangtalanul dolgoztak a klimatizáló berendezések és a számítógépek. Megszűnt az a finom remegés is, mely a hajó farából kiáramló fényoszlop sugárzásától keletkezik. Ez hajtotta eddig előre a hajót, és végtelen hosszúságú pengeként hasított a homályba. A néma és látszólag üres Legyőzhetetlen a tehetetlenségi erő következtében még mindig fénysebességgel száguldott.

Aztán a kis lámpák elkezdtek pislogni a műszerfalakon, a középső képernyőn tükröződő távoli nap rózsaszínű fényében. Forogni kezdtek a ferromágneses szalagok, egyre újabb és újabb készülékeket programoztak be. Szikrát hánytak a kapcsolók, az áram szinte hallhatóan lüktetett a vezetékekben. Régen kocsonyává dermedt gépolajok ellenállását legyőzve mély bőgéssel indultak a villanymotorok, majd magas vijjogásba csaptak át. A segédreaktorokból fénytelen kadmiumrudak tolódtak ki, mágneses szivattyúk folyékony nátriumot nyomtak a spirális hűtőcsőbe, megremegtek a hajófar borítólemezei, s ezzel egyidejűleg a belső falakon belül halk ropogás támadt, mintha apró állatok rajai kaparásznák karmaikkal a fémet.

A zaj arról árulkodott, hogy az önjáró javítógépek már elindultak több kilométeres ellenőrző és vándorútjukra, átvizsgálni minden boltozati eresztéket, a hajótest légmentességét, a fémkapcsolatok épségét. Az egész űrhajó ébredezett, tele volt nesszel és mozgással, csak legénysége aludt még.

Majd a soros automata, miután elnyelte programozószalagját, jelzéseket küldött a hibernátorközpontba. A hideg légfuvallatba ébresztőgáz keveredett, a padlórácsokból meleg levegő tört fel a hajóágyak közé. Az embereknek azonban még sokáig nem akaródzott felkelni. Néhányan álmosan nyújtózkodtak; jeges álmuk űrét látomások és rémképek töltötték be. Az űrhajó már felkészült az ébredésre. A hosszú fedélzeti folyosók, felvonóaknák, kabinok, vezetőfülkék, munkaállások és nyomáskamrák eddigi sötétségét néhány perce a mesterséges nap fehér fénye oszlatta szét. S mialatt a hibernátor megtelt emberi sóhajok és félig öntudatlan nyögések morajával, az űrhajó, mintha türelmetlenségében nem tudta volna kivárni a legénység felocsúdását, megkezdte a fékezés–előkészítő műveletet. A központi képernyőn megjelentek a hajóorr tüzének sávjai. A fénysebesség eddigi zsibbadt nyugalmát rázkódás váltotta fel, a hajóorrban lévő kifúvócsövek hatalmas ereje megpróbált diadalmaskodni a Legyőzhetetlenen, melynek tizennyolcezer tonnás nyugalmi tömegét sokszorosára növelte az óriási sebesség. A térképfülkékben a légmentesen elcsomagolt rajztekercsek nyugtalanul remegtek. Itt is, ott is megmozdultak a nem elég erősen rögzített tárgyak, mintha életre keltek volna; a hajókonyhákban csörömpöltek az összeütődő edények, ingadoztak az üres habfotelek támlái, a falakra szerelt övek és kötelek himbálózni kezdtek. Üveg-, fém- és műanyaghangok vegyes lármája hullámzott át az egész rakétán, orrától a faráig. Ezalatt a hibernátorból már beszéd moraja szivárgott ki, a héthónapos nemlétből, amely csak rövid álomnak tetszett, az emberek a valóságra ébredtek.

Az űrhajó vesztett sebességéből. A fellegek vörös gyapjába burkolózott bolygó eltakarta a csillagokat. Egyre lassabban húzódott félre az óceán naptól csillogó, gömbölyű tükre. A látómezőben feltűnt a kráterek pettyezte sötétszürke szárazföld. Fedélzeti állásaikban az emberek nem láttak semmit. Mélyen alattuk, a hajtómű titánzsigereiben fokozódott a tompított motorbőgés, s az óriási tömeg kezes állatként engedelmeskedett. Ha egy-egy felhő a kifúvócső sugarába került, a higanyrobbanástól ezüstös színűvé vált, majd széthullott, és eltűnt. A motorok bőgése egy pillanatra felerősödött. A rőt korong szétlapult: így alakul át a bolygó sima szárazfölddé. Már látni lehetett a szélsodorta, sarlószerű homokbuckákat, a legközelebbi kráter körül küllőszerűen tekergő lávacsíkok felragyogtak, mikor visszaverték a rakéta fúvókáinak napnál is erősebb tüzét.

– Minden erőt a tengelyre! Elektrosztatikus hajtóműveket bekapcsolni!

A mutatók lustán kúsztak át a skála következő körcikkére. Simán ment az egész művelet. Az űrhajó, mint valami fejjel lefelé álló, tűzokádó vulkán, fél mérföld magasan lebegett a homokba merült sziklacsoportoktól ragyás lapály felett.

– Minden erőt a tengelyre! Csökkenteni az elektrosztatikus meghajtást!

Már látszott a hely, ahol a fúvókából függőlegesen kiáramló sugár ostromolta a terepet, vörös homokvihart kavarva. A hajófar körül ibolyaszínű villámok cikáztak, látszólag hangtalanul, mert dörgésüket a gázok erősebb üvöltése elnyomta. Az erőforrások különbsége kiegyenlítődött, a villámok eltűntek. Valamelyik válaszfal megreccsent, a parancsnok fejmozdulatával jelezte a mérnöknek: rezonancia. Ki kell küszöbölni. De senki sem válaszolt, az űrhajó bőgő hajtóművekkel, most már egyetlen rezzenés nélkül süllyedt tovább, mint egy láthatatlan kötelekre függesztett acélhegység.

– Fél erővel a tengelyre! Gyenge elektrosztatikus meghajtást!

Mintha igazi tenger hullámzana, a sivatagi homok füstölgő fodrai egy középpontú gyűrűkbe rendeződtek. Az epicentrum, amelyet kis távolságból értek az összefonódó torkolattüzek, már nem füstölgött. Eltűnt a homok, hólyagos, vöröslő tükörré alakult át, fortyogó, olvadt szilíciumoxid tóvá, majd vijjogó robbanások közepette elpárolgott. A bolygó csontjáig lemeztelenített ősi bazalttalaja lágyulni kezdett.

– Máglyákat üresjáratra! Hideg meghajtást!

Az atomtűz kék lángja kialudt. A fúvókák ferde brómhidrogén sugarakat fröcsköltek ki, és egyszerre kísérteties zöld fény öntötte el a sivatagot, a sziklás kráterfalakat és a felhőket felettük. Most már nem kellett attól tartani, hogy megolvad a bazalttalaj a Legyőzhetetlen széles fara alatt.

– Máglyákat nullára! Hideg meghajtást a leszálláshoz!

Minden szív erősebben vert, minden szem a műszerekre tapadt, a görcsösen összeszorított kezek izzadtak a fogantyúkon. Ezek az ünnepélyes szavak azt jelentették, hogy már nincs visszaút, hogy lábuk valódi talajon áll, még ha egy sivár glóbusz homokja is az, de lesz naplemente és napkelte, látóhatár és felhők, és szél.

– Leszállás pontosan a nadíron!

Az űrhajót betöltötte a turbinák elnyújtott üvöltése, amint a hajtóanyagot lefelé sajtolták. Kúpszerűen szétterjedő, zöld tűzoszlop kötötte össze a Legyőzhetetlent a füstölgő sziklával. Körös-körül homokfellegek gomolyogtak, megvakították a középső fedélzetek periszkópját, csak a vezetőfülkében villantak fel és hunytak ki a radar képernyőjén a táj körvonalai, melyek a kiáramló sugarak mentén tájfunszerű kavargásba merültek.

– Érintkezéskor stop!

Az űrhajó fara alatt haragosan háborgott a tűz, amint milliméterről milliméterre zsugorodott össze a ránehezedő rakéta súlyos tömege alatt, a zöld pokol hosszú tűznyilakat lövöldözött az imbolygó homokfelhők közepébe. A far és az összeégett bazaltszikla között a távolság vékony, zöld lángvonallá keskenyedett.

– Nulla egész nulla! Minden motort leállítani!

Bang! Egyetlen félelmetes dobbanás, mintha óriási szív szakadt volna meg. A rakéta állt. A főmérnök nem vette le kezét a biztonsági hajtómű két fogantyújáról: hátha csődöt mond a szikla. Vártak. Jellegzetes ugráló mozgásukkal forogtak tovább a másodpercmutatók. A parancsnok rápillantott a függőleges irány mutatójára, amely meg sem rezzent a vörös nullán. Mindenki csöndben várt.

A meggyszínű, izzásig hevült fúvókák kezdtek összehúzódni, s közben jellegzetes, rekedtes nyögéshez hasonló hangot adtak. Lassan leülepedett a több száz méternyi körzetben felvert vörhenyes porfelhő. A Legyőzhetetlen tompa csúcsa, a légköri súrlódástól megperzselt és ezért az ősi szikla színéhez hasonló oldala, érdes, kettős páncélzata bontakozott ki belőle. A vörös por lent még mindig gomolygott és örvénylett, de maga az űrhajó már alaposan lehorgonyzott, szinte a bolygóhoz nőtt, és vele együtt forgott lusta, végtelennek tűnő mozgással az ibolyaszínű ég alatt, amelyen a legerősebb fényű csillagok világítottak, és csak a vörös nap közvetlen közelében hunytak ki.

– A szokásos eljárás?

Az asztrogátor felnézett a hajónaplóból, ahol az egyik lap közepén a leszállás egyezményes jele, órája állt, mellette pedig a bolygó neve: Regis-III.

– Nem, Rohán. A harmadik fokozattal kezdjük.

Rohán leplezni próbálta meglepetését.

– Értettem. Ámbár… – tette hozzá bizalmasan, mert Horpach már nemegyszer feljogosította erre – jó lenne, ha nem nekem kellene ezt az embereknek megmondanom.

Az asztrogátor kezét tisztjének vállára tette, és mintha semmit sem hallott volna, a képernyőhöz vezette Rohánt, mint valami ablakhoz. A leszállás közben kiáramló sugár félresöpörte a homokot, melynek helyén a szétszórt buckák koszorújában teknőszerű mélyedés tátongott. Az elektronimpulzusok háromszínű ernyőjén, mely hű képet adott a külvilágról, tizennyolc emelet magasságból látták a három mérföldnyire fekvő kráter sziklafüzérét. Nyugatról eltakarta a láthatár, kelet felől pedig áthatolhatatlan fekete árnyékok gyülekeztek a lábánál. A homokvonulatok gerincén tekergő széles lávafolyamok színe alvadt vérre emlékeztetett. Egyetlen erős fényű csillag lángolt az égen, illetve a képernyő felső szélén. A Legyőzhetetlen leszállásakor támadt világvége elmúlt, és a sivatagi szél, ez az erőszakos légáramlat, mely szünet nélkül száguld a bolygó egyenlítői övezetéből a sarkok felé, már nyaldosta a talajt az űrhajó körül, mintha a tűz ütötte sebet próbálná begyógyítani. Az asztrogátor bekapcsolta a külső mikrofonhálózatot, s akkor egy pillanatra éles, elnyújtott üvöltés meg a páncélburkolaton csikorgó homok hangja töltötte be a vezetőfülke magas terét. Kikapcsolta a mikrofonokat, és újra csend lett.

– Eddig rendben is volnánk – mondta lassan. – De a Kondor nem tért vissza innen, Rohán.

A másik összeszorította száját. Nem vitatkozhatott a parancsnokkal. Nem tegnap óta repült vele, de sohasem kerültek szorosabb barátságba. Talán túl nagy volt a korkülönbség köztük. Vagy túl kicsik az együtt átélt veszélyek. Ez az ember, akinek haja majdnem olyan fehér volt, mint öltözéke, mindig higgadtan viselkedett. Csaknem száz ember várt mozdulatlanul a helyén a megfeszített munka után. Kimerítette őket a közelítés, a Legyőzhetetlen atomjaiban felhalmozott mozgási energia lefékezésére fordított háromszáz óra, a pályára térés és a leszállás. Már hónapok óta nem hallották, hogyan dúdol a szél, és megtanulták gyűlölni az űrt, ahogyan csak az tudja gyűlölni, aki ismeri. De a parancsnok bizonyára nem erre gondolt. Lassan átsétált a vezetőfülkén, rátámaszkodott a következő szintig felnyúló fotel támlájára, s ezt morogta:

– Nem tudjuk, mi ez, Rohán. – Majd hirtelen élesebben: – Mire vár még?

Rohán a rendezőasztalokhoz sietett, bekapcsolta a belső berendezést, és hangjában még az elfojtott indulat remegésével dörögte:

– Valamennyi szint, figyelem! A leszállást végrehajtottuk. Harmadfokú földi eljárás. A nyolcadik szint készítse az energorobotokat! Kilencedik szint: árnyékolóelemeket működésbe hozni! Védelmi szakértők a helyükre! A legénység többi része: a kijelölt munkahelyekre! Vége.

Míg beszélt, és figyelte, hogyan lüktet a zöld varázsszem hangja hullámzásának ütemére, úgy érezte, hogy látja az izzadt arcokat, amint a hangszórók körül megdermednek, és a váratlan meglepetéstől elönti őket a harag. Csak most érthették meg, épp most kezdenek szitkozódni…

– Harmadfokú földi eljárás folyamatban, asztrogátor úr – mondta, de elkerülte az öregember tekintetét. Horpach ránézett, és váratlanul, a szája sarkából elmosolyodott.

– Ez csak a kezdet, Rohán. Lehet, hogy estefelé még hosszú sétára megyünk, ki tudja…

A lapos faliszekrényből vékony, hosszú kötetet vett elő, kinyitotta, és a fogantyúktól zsúfolt fehér asztalra rakta, majd így szólt:

– Olvasta?

– Igen.

– Utolsó jeladásuk, amelyet a hetes hiperjelfogó rögzített, egy évvel ezelőtt ért el az első bójáig a támaszpont közelében.

– Betéve tudom a szövegét. „Leszállás a Regis-III-on befejezve. Sivatagos Szubdelta-92 típusú bolygó. Kiszállunk, másodfokú eljárás Ewana kontinens egyenlítőövezetében.”

– Igen. De nem ez volt az utolsó jelzésük.

– Tudom, asztrogátor. Negyven órával később a hiperközlő egész sorozat morzejelszerű impulzust rögzített, de nem volt semmi értelmük, aztán pedig néhányszor különös, ismétlődő hangokat. Haertel szerint „farkuknál rángatott macskák nyávognak így”.

– Igen… – mondta az asztrogátor, de látszott, hogy nem figyel oda. Újból a képernyő előtt állt. A látómező legszélén, szorosan a rakéta mellett felbukkantak a csúszda csápszerűen kilökődő ízei, s mint valami díszszemlén, pontos egymásutánban gördültek le rajta a tűzálló szilikon páncéllal borított energorobotok, ezek a harminctonnás gépek. Csúszás közben tetejük lassan felnyílt, egyidejűleg fel is emelkedtek, ennek következtében átmérőjük megnőtt. Miután elhagyták a csúszdát, mélyen a homokba merültek, de biztosan haladtak, félresöpörték maguk előtt a buckákat, melyeket a szél hordott a Legyőzhetetlen köré. Hol jobbra, hol balra kanyarodtak, úgyhogy tíz perc múlva fém teknősbékák lánca fogta körül az egész űrhajót. Megálltak, s lassan beásták magukat a homokba, míg egészen el nem tűntek, csak a dűnék vörös lejtőin szabályosan elszórt fényes pontok jelezték a helyeket, ahol a Dirac-emitterek kis kupolái meredeztek. A vezetőfülke habgumival borított acélpadlója megremegett az emberek talpa alatt. Alig érezhető, de mégis letagadhatatlan borzongás járta át testüket, rövid ideig tartott, mint a villámcsapás, s már el is múlt, csak egy pillanatig bizsergette az izmokat, és homályosította el a szemeket. A jelenség még fél másodpercig sem tartott. A visszatért csendet csak az alsó szintekben dolgozó motorok idehallatszó, távoli dohogása törte meg. A sivatag, a feketésvörös sziklacsoportok, a lustán hentergő homokhullámok élesen kirajzolódtak a képernyőkön, minden visszatért a régi kerékvágásba, de a Legyőzhetetlen felett már az erőtér láthatatlan kupolája lebegett, mely elzárta az űrhajóhoz vezető utat. A csúszdán lefelé cammogó, kelepelő antennájú fémrákok jelentek meg, ezek is váltakozva jobbra-balra indultak el. Az erőtéremittereknél jóval nagyobb inforobotoknak összelapított törzsük és hajlított, oldalra kinyúló fémmankóik voltak. Ezek az ízeltlábúak, mintha utálkozva kapkodták volna mélyen a homokba süppedő végtagjaikat, szétszóródtak, és elfoglalták az energorobotok láncában szabadon maradt helyeket. A védelmi műveletek végrehajtásával egy időben a vezetőfülke központi asztalán ellenőrző-lámpácskák fénye villogott a matt háttérben, a hőenergia-órák számlapján zöldes fény derengett. Mintha több tucat nagy macskaszem szegeződött volna a két férfira. A mutatók mindenütt a nullán álltak, jelezve, hogy senki sem próbál átjutni az erőtér láthatatlan falán. Csak az erőelosztó mutatója kúszott egyre feljebb a gigawattokat jelző piros vonalak lépcsőjén.

– Most lemegyek, és eszem valamit. Csinálja meg a szokásos méréseket, Rohán! – mondta hirtelen kissé fáradtan Horpach, és otthagyta a képernyőt.

– Távirányítással?

– Ha akarja, kiküldhet valakit… de maga is mehet.

E szavak után az asztrogátor széttolta az ajtót, és kiment. Rohán még egy pillanatig látta arcélét a felvonó gyenge fényében, mely zajtalanul siklott lefelé. Az erőtérórák táblájára pillantott. Nulla. Tulajdonképpen a fényképméréssel kellene kezdeni – gondolta. – Addig keringeni a bolygó körül, amíg teljes képsorozatunk nincs róla. Lehet, hogy ily módon kiderülne valami. A körpályáról végzett vizuális megfigyelések ugyanis nem sokat érnek; a szárazföldek nem tengerek, és a távcsöves megfigyelők sem árbockosárban ülő matrózok. Mindjárt más lenne a helyzet, ha egy hónapon belül sikerülne teljes képsorozatot készítenünk.

A felvonó visszajött. Rohán beszállt, és lement a hatodik szintre. A keszonkamra előtti nagy tér tele volt emberekkel, akiknek tulajdonképpen semmi dolguk sem volt itt, hiszen már vagy negyed órája folyamatosan szólt a főétkezés idejére figyelmeztető négy jelzés. Utat nyitottak neki.

– Jordan és Blank! A szokásos mérésekre jönnek velem.

– Teljes űrruhában, navigátor?

– Nem. Csak légzőkészüléket hozzanak, és egy robotot. Talán egy arktán lenne a legjobb, hogy ne süllyedjen el nekünk ebben az átkozott homokban. Hát maguk mit állnak ott? Elment az étvágyuk?

– Le szeretnénk menni, navigátor…

– Csak egy pillanatra hadd szálljunk ki…

Nagy hangzavar támadt.

– Nyugalom, fiúk! Eljön a kirándulások ideje is. Egyelőre a harmadik fokozatnál tartunk.

Az emberek kelletlenül oszlottak szét. Eközben a teherszállító aknából előbukkant a felvonó, amely a legmagasabb embereknél is egy fejjel nagyobb robotot hozta. Jordan és Blank már légzőkészülékkel a hátukon, a villamos targoncával tértek vissza. Rohán erősen a korlátba kapaszkodott, mert a folyosó – mivel a rakéta most a talpán állt – függőleges kúttá változott, amely egészen az első gépkamráig vezetett. Feje felett és talpa alatt érezte a terjedelmes fémemeleteket, valahol a mélyben pedig a csendes járású relék dolgoztak. Hallotta a hidraulikus vezetékek finom hangját, a negyvenméteres akna mélyéből pedig enyhe hideg fuvallat áradt fel: a gépterem klimatizátorai tisztították a levegőt.

A keszonkamra két kezelője kinyitotta előttük az ajtót. Rohán gépiesen ellenőrizte a szíjak fekvését és álarcának szorítását. Jordan és Blank is belépett utána, majd a robot nehéz lépései alatt döngött a vaslemez. Ijesztő, hosszan tartó sziszegéssel tódult a levegő a hajó belsejébe. Kinyílt a külső csapófedél. A gépek csúszdája négy szinttel alacsonyabban volt. Az emberek kis felvonón ereszkedtek le, amely az imént bújt elő a páncélfalból. Rácsos szerkezete a homokdomb csúcsát súrolta. A felvonókas minden oldalról nyitott volt. Alig érezték hűvösebbnek a levegőt, mint a Legyőzhetetlen belsejében. Beültek mind a négyen, kiengedték a fékezőmágneseket, és lágyan lesiklottak a tizenegy emeletes magasságból, sorban maguk mögött hagyva a hajótest szekcióit, miközben Rohán futólag ösztönösen végigvizsgálta őket. A dokkon kívül ritkán kínálkozik alkalom arra, hogy kívülről lehessen látni egy hajót. Jól megszolgált már – gondolta a meteor ütötte sebek láttán. A páncéllemezek helyenként elvesztették fényüket, mintha erős sav marta volna le őket. A felvonó rövid útjának végére ért, és könnyedén huppant az összetorlódott homokra. Amint kiugráltak, rögtön térden felül süllyedtek bele. Csak a behavazott területek kutatására készített robot cammogott tovább karikatúraszerűen szétlapított talpain, nevetségesen kacsázó, de biztos léptekkel. Rohán megálljt parancsolt neki, aztán embereivel figyelmesen végigvizsgálta a hátsó fúvókák torkolatát, már amennyire kívülről ez lehetséges volt.

– Rájuk fér egy kis kifújás és csiszolás – mondta. Csak amikor kimászott a hajófar alól, vette észre, milyen hatalmas árnyékot vet a hajó. Mintha széles út húzódott volna végig a homokdombokon, melyek már a lebukófélben levő nap fényében égtek. A szabályosan hullámzó homok különös nyugalmat árasztott. A hullámvölgyekben kékes árnyék, a hullámhegyeken pedig rózsaszínű alkonyat derengett, és ez a meleg, finom, valószínűtlenül könnyed rózsaszín azokra a színekre emlékeztette, melyeket valaha egy gyerekképeskönyvben látott. Az egész táj valószínűtlenül szelíd volt. Tekintete lassan dűnéről dűnére vándorolt, egyre újabb őszibarackvirágszínű árnyalatokon, majd távolabb, fekete árnyak sarlójától hasogatott vöröslő lángoláson át egészen addig, míg a sárgásszürkeséggel összefolyva csupasz vulkanikus sziklák fenyegetően meredező lapjai útját nem állták. Csak állt és bámult, ezalatt emberei sietség nélkül, jól beidegződött mozdulatokkal végezték az immár hagyományos méréseket: kis tartályokba levegő- és homokmintákat vettek, majd hordozható szondával, melynek fúrótestét az arktán – könnyű járású robot – tartotta, megállapították a talaj radioaktivitását. Rohán ügyet sem vetett bíbelődésükre. Az álarc csak orrát és száját takarta, szeme és egész feje szabadon volt, mert levette a vékony védősisakot. Érezte a haját borzoló szelet, arcán a finom homokszemek szúrásait, amint csiklandozva furakodtak be arca és a műanyag szegély közé. Kezeslábasának nadrágszárát heves szél lobogtatta, a nap puffadt korongja, amelybe büntetlenül talán egy másodpercig ha lehet nézni, most a rakéta csúcsán akadt fenn. A szél szakadatlanul süvített, az erőterek nem akadályozták a gázok mozgását, ezért nem tudta megállapítani, hol emelkedik ki a homokból ez a láthatatlan fal. Az óriási tér, ameddig a szem ellátott, kihalt volt, mintha ide ember sohasem tette volna a lábát, mintha nem ez a bolygó nyelte volna el a Legyőzhetetlennel azonos kategóriájú űrhajót nyolcvanfőnyi legénységével; az űrnek ezt az óriási kipróbált büszkeségét, mely a másodperc töredéke alatt több milliárd kilowattos teljesítményt tudott fejleszteni és azt az összes makroszkopikus méretű anyagi test számára áthatolhatatlan energiamezővé átalakítani, vagy csillaghőmérsékletű pusztító sugarakká összpontosítani, amelyek hegyláncok elhamvasztására vagy tengerek kiszárítására is képesek. Mégis itt pusztult el a Földről jött acélszerkezet, a technika több száz éves virágzásának gyümölcse, eltűnt, nyomtalanul, S. O. S. jelek nélkül, mintha felszívódott volna ebben a vörösszürke pusztaságban.

És ez az egész szárazföld ilyen – gondolta. Látta a magasból a kráterek himlőhelyeit, s az egyetlen mozgás, melyet észlelni lehetett, a fellegek lassú, szakadatlan úszása volt, amint a végtelen homokpadokra vetítették árnyékukat.

– Radioaktivitás? – kérdezte meg sem fordulva.

– Nulla egész nulla kettő – felelte Jordan, és feltápászkodott a térdelésből. Arca pírban égett, szeme csillogott. Hangját eltorzította az álarc.

Vagyis a semminél is kevesebb – gondolta. – Egyébként elődeink még ilyen durva vigyázatlanság esetén sem pusztulhattak volna el, az önműködő jelzőberendezések riadóztatták volna mindenkit, még ha elhanyagolták volna is a szokásos méréseket.

– Légkör?

– Hetvennyolc százalék nitrogén, két százalék argon, széndioxid nulla, metán négy százalék, a többi oxigén.

– Tizenhat százalék oxigén? Ez biztos?

– Biztos.

– A levegő radioaktivitása?

– Gyakorlatilag semmi.

Ez különös volt. Ennyi oxigén! Felvillanyozta a hír. Odament a robothoz, mely azonnal a szeme elé tolta a mutatókkal teli ládikát.

Talán kipróbálták, meg lehet-e lenni légzőkészülék nélkül – gondolta ostobán, bár tudta, hogy ez nem fordulhatott elő. Igaz, megesett már, hogy valaki, akit a többieknél is jobban gyötört a visszatérés vágya, a határozott parancs ellenére levette álarcát, mert a környező levegő látszatra olyan tiszta volt, olyan friss – és mérgezésben pusztult el. Ez azonban csak egy, legfeljebb két emberrel fordulhatott elő.

– Mindennel végeztek? – kérdezte.

– Igen.

– Menjenek vissza! – mondta.

– És ön?

– Én még maradok. Menjenek csak! – ismételte türelmetlenül. Egyedül akart már lenni. Blank vállára vette a fülüknél szíjjal összekötött tartályokat. Jordan átadta a robotnak a szondát, és nehézkesen vonszolva lábukat a homokban, elindultak. Mögöttük csoszogott az arktán: hátulról megtévesztésig hasonlított a beöltözött emberekre.

Rohán a szélső buckához ment. Egészen közelről látta a homokból kiálló emitter bő torkolatát, amely a védőerőteret hozta létre. Nem is annyira az ellenőrzés miatt, hanem inkább gyerekes kedvtelésből felkapott egy marék homokot, és eldobta. A homoksugár mintha repülés közben láthatatlan hajlított üvegbe ütközött volna, függőlegesen a földre szóródott.

Szinte viszketett a keze, hogy levegye a maszkot. Jól ismerte ezt az érzést. Kiköpni a műanyag szopókát, letépni a szíjakat, és teleszívni tüdejét levegővel, amíg csak bordái engedik.

Túlságosan elengedem magam – gondolta, és lassan visszatért a hajóhoz. A felvonókas üresen várakozott, alja könnyen a homokba merült, lemezeit távollétének néhány perce alatt a szél már vékony homokréteggel vonta be.

Még az ötödik szint főfolyosóján megnézte a fali tájékoztatót. A parancsnok a csillagkabinban volt. Felment hozzá.

– Egyszóval, leányálom? – összegezte szavait az asztrogátor. – Semmi radioaktivitás, semmi spóra, baktérium, vírus, penészgomba, semmi… de ez az oxigén… A mintákat mindenesetre táptalajba kell helyezni.

– Már a laboratóriumban vannak. Lehet, hogy a bolygó többi kontinensén van élet – jegyezte meg Rohán meggyőződés nélkül.

– Kötve hiszem. Az egyenlítői övezeten kívül gyenge a nap besugárzása. Nem látta, mekkorák a sarkokon a hósapkák? Fogadok, hogy ott legalább nyolc, ha nem tíz kilométeres jégtakaró van. Inkább egy óceánt feltételeznék moszatokkal, algákkal – de miért nem költözött az élet a vízből a szárazföldre?

– Meg kell majd nézni azt a vizet – szólt Rohán.

– Egyelőre még korai megkérdezni az embereinket, de az az érzésem, hogy a bolygó túl öreg. Egy ilyen záptojás legalább hatmilliárd éves. Egyébként a nap is jó ideje abbahagyta már a ragyogást. Ez valóban egy vörös törpe. Igen, az élet hiánya mindenesetre elgondolkoztató. Sajátos formájú fejlődés, mely nem tudja elviselni a víztelenséget. Hát igen. Ez megmagyarázná az oxigén jelenlétét, de a Kondor ügyét nem.

– Talán vannak különleges életformák, az óceánban rejtőző vízi lények, amelyek ott, a mélyben hozták létre a civilizációt – fűzte tovább a gondolatot Rohán. Mindketten a bolygó Mercator-vetületű nagy térképére hajoltak, amely nem volt egészen pontos, mert múlt századbeli önműködő szondák adataira támaszkodva rajzolták. Csak a legfontosabb szárazföldek és a tengerek körvonalait, a sarki hósapkák kiterjedésének határát és a legnagyobb kráterek egy részét tüntette fel. Az egymást keresztező szélességi és hosszúsági körök hálójában pirossal bekarikázták azt a helyet az északi szélesség nyolcadik foka körül, ahol leszálltak. Az asztrogátor türelmetlenül lökte félre a papirost a térképasztalon.

– Ezt maga sem gondolja komolyan! – háborgott. – Tressor nem lehetett butább nálunk, nem engedett volna semmiféle víz alatti lénynek, badarság! Egyébként még ha léteznének is értelmes vízi lények, első dolguk a szárazföld meghódítása lett volna. Na, mondjuk, legfeljebb vízzel töltött búvárruhákban… Tisztára badarság – ismételte, nem azért, hogy Rohán elgondolásának romjait is megsemmisítse, hanem mert már egészen másra gondolt. – Egy darabig itt állomásozunk – vonta le végül a következtetést, alsó szélén megnyomta a térképet, amely halk surrogással összetekeredett, és eltűnt a nagy térképtartó egyik vízszintes polcán. – Várunk, és majd meglátjuk.

– És ha nem? – kérdezte Rohán óvatosan. – Megkeressük őket…?

– Rohán, gondolkozzon egy kicsit! Hatodik csillagév és ilyen… – az asztrogátor kereste a megfelelő kifejezést, de nem találta, ezért megvetően legyintett. – A bolygó a Mars nagyságrendjébe tartozik. Hogy keressük meg őket? Jobban mondva, a Kondort – javította ki magát.

– Nos, igen, a talaj vastartalmú… – ismerte be kelletlenül Rohán. Az elemzés folyamán is szórványos vasoxid-keveréket mutattak ki a homokban. A ferroindukciós mérőműszerek tehát kudarcot vallottak. Mivel nem tudott mit mondani, elhallgatott. Bízvást remélte, hogy a parancsnok végül talál majd valamilyen megoldást. Hiszen nem térhetnek haza üres kézzel. Horpach sima homloka alól meredező borzas szemöldökére nézett, és várt.

– Az igazat megvallva, nem hiszem, hogy ez a negyvennyolc órás várakozás gyümölcsöző lenne, de a szabályzat így követeli – törte meg a csendet váratlanul bizalmas hangon az asztrogátor. – Üljön csak le, Rohán! Úgy áll itt, mint a megtestesült lelkiismeret-furdalás. A Regis az összes elképzelhető között a legidétlenebb hely. Teljesen fölösleges. Nem tudni, miért küldték ide a Kondort; egyébként ez még a kisebbik baj ahhoz képest, ami történt.

Elnémult. Rossz hangulatban volt, s mint ilyenkor általában, beszédesebb lett, és könnyebben bocsátkozott vitába is, ami kissé mindig veszélyes volt, mert bármelyik pillanatban elvághatta a társalgás fonalát egy rosszmájú megjegyzéssel.

– Egyszóval, így vagy úgy, de valamit tennünk kell. Tudja, mit? Lőjön már ki a kedvemért egy fotoobszervátort egyenlítő körüli röppályára! De tisztességes kör alakja legyen, és fogja szűkre! Olyan hetven kilométeresre.

– De hiszen az még az ionoszférában van! – tiltakozott Rohán. – Néhány körfordulat után elégnek…

– Hadd égjenek! De előbb lefényképeznek mindent, amit csak lehet. Sőt, azt tanácsolnám, kockáztassa meg a hatvan kilométeres távolságot. Lehet, hogy már a tizedik kör után megsemmisülnek, de csak az ilyen magasságban készült képek mondhatnak valamit. Tudja, mekkorának látszik egy rakéta száz kilométeres távolságból még a legjobb teleobjektívvel is? A gombostűfej hozzá képest valóságos hegytömb. Most pedig azonnal… Rohán!

A navigátor már az ajtóból fordult vissza erre a kiáltásra. A parancsnok az asztalra csapta az elemzések eredményéről szóló jelentést.

– Mi ez?! Mi ez a marhaság már megint?! Ki írta ezt?

– Az automata. Miről van szó? – kérdezte Rohán, és megpróbált magán uralkodni, mert már őt is elöntötte a düh. „Most kötözködni fog velem!” – gondolta; szándékosan lassan lépett közelebb.

– Olvassa csak! Itt, itt!

– Négy százalék metán – olvasta Rohán, és hirtelen ő is elképedt.

– Négy százalék metán, mi? És tizenhat oxigén? Tudja, mi ez? Robbanókeverék! Meg tudja nekem magyarázni, miért nem robbant fel az egész légkör, amikor mi itt bórhidrogénen ültünk?

– Tulajdonképpen… nem értem – motyogta Rohán. Gyorsan a külső ellenőrzőasztalhoz futott, egy kis belső levegőt engedett az elszívómércékbe, és amíg az asztrogátor baljós hallgatással sétált fel s alá a vezetőfülkében, figyelte, milyen buzgón kotyognak az analizátorok üvegedényei.

– Nos?

– Ugyanannyi. Négy százalék metán… és tizenhat oxigén – mondta Rohán. Valóban képtelen volt felfogni, hogyan lehetséges mindez, mégis elégedettséget érzett: most legalább Horpach nem tehet neki szemrehányást.

– Mutassa csak! Hm. Négy metán, hogy az ördög… na, jól van, Rohán, körpályára a szondákat, aztán kérem, menjen át a kis laborba! Elvégre is mire valók a tudósaink! Hadd törjék a fejüket!

Rohán leereszkedett, elkapott két rakétatechnikust, és továbbadta nekik az asztrogátor megbízását. Aztán visszatért a második szintre. Itt helyezkedtek el a szakértők kabinjai és a laboratóriumok. Egész sor keskeny fémajtó előtt haladt el, melyeken kétbetűs táblácskák díszelegtek: FM., FE, FT., FB. és így tovább. A kis laboratórium ajtaja tárva-nyitva állt; a tudósok monoton hangjához időnként az asztrogátor basszusa kontrázott. Rohán megállt a küszöbön. Itt volt az összes „Fő” – a főmérnök, a főbiológus, a főfizikus, a főorvos és a gépterem minden technológusa. Az asztrogátor most némán ült a kézi számológép elektronműszerfala alatt, a szélső karosszékben; a kreol bőrű Moderon beszélt, kicsiny, nőies kezét ölében összefonva:

– Nem vagyok jártas a gázkémiában. Mindenesetre ez valószínűleg nem közönséges metán. A kötések energiája más: egy-két századnyi csak az eltérés, de már az is sokat számít. Az oxigénnel csak katalizátorok jelenlétében lép reakcióba, de akkor is nehezen.

– Milyen eredetű ez a metán? – kérdezte Horpach, ujjaival malmozva.

– A benne levő szén mindenesetre szerves eredetű. Nem sok ugyan, de kétségtelenül…

– Izotópok? Melyik korból? Milyen régi ez a metán?

– Kettőtől tizenötmillió éves.

– Micsoda nagyvonalúság!

– Fél óránk volt. Ennél többet nem tudok mondani.

– Quastler doktor! Mit tud erről a metánról?

– Semmit.

Horpach végigpásztázott tekintetével a szakértőkön. Mindenki azt várta, mikor robban, de hirtelen elmosolyodott.

– Uraim, hiszen önök tapasztalt emberek. Nem tegnap óta repülünk együtt. A véleményükre lennék kíváncsi. Mi most a teendőnk? Hol kezdjük?

Senki sem sietett a válasszal. Végül is Joppe biológus törte meg a csendet, mivel ama kevesek közé tartozott, akik nem tartottak Horpach haragjától. Nyugodtan a parancsnok szemébe nézett.

– Ez nem közönséges Szubdelta-92 osztályba tartozó bolygó. Ha az lenne, nem pusztult volna el a Kondor. Tekintve, hogy annak a fedélzetén is voltak szakemberek, se nem rosszabbak, se nem jobbak, mint mi, az egyetlen dolog, amit biztosra vehetünk, az, hogy ismereteik elégtelennek bizonyultak a katasztrófa megelőzéséhez. Ebből az következik, hogy továbbra is tiszteletben kell tartanunk a harmadfokú eljárást, vagyis át kell kutatnunk a szárazföldet és az óceánt. Úgy gondolom, földtani kutatófúrásokat kell kezdenünk, s ezzel egyidejűleg az itteni vizet is tanulmányoznunk kell. Máskülönben minden csak feltételezés lenne, ebben a helyzetben pedig nem engedhetjük meg magunknak ezt a fényűzést.

– Jó! – Horpach összeszorította száját. – A fúrások nem jelentenek problémát az erőtéren belül. Ezzel Nowik doktor fog törődni.

A főgeológus bólintott.

– Ami pedig az óceánt illeti… Milyen messze van a partvonal, Rohán?

– Kétszáz kilométer körül… – mondta a navigátor, s egyáltalán nem csodálkozott, hogy a parancsnok tud jelenlétéről, bár nem látja: Rohán mögötte állt néhány lépésre, az ajtóban.

– Kicsit messze van. De a Legyőzhetetlennel már nem mozdulhatunk. Rohán, vigyen magával annyi embert, amennyit helyesnek tart, Fitzpatrikot vagy még valaki oceanológust és hat energorobotot a tartalékból. Elmegy velük a partig. Csak erőburok alatt fognak dolgozni; semmi tengeri kirándulás, semmi búvárkodás! Az automatákkal is tessék csínján bánni: nincs belőlük túl sok! Világos? Már hozzá is láthat a dologhoz. Illetve, még valamit: légzésre alkalmas az itteni légkör?

Az orvosok suttogva tanácskoztak.

– Elvileg igen – mondta végül Stormont, de nem sok meggyőződéssel.

– Mi az, hogy „elvileg”? Belélegezhető vagy sem?

– Ilyen mennyiségű metán nem közömbös. Bizonyos idő után vérkeringési zavarok lépnek fel, melyekhez könnyű agyi tünetek társulhatnak. Szédülés, levertség… de csak egy óra vagy esetleg órák elteltével.

– Valamilyen metánszűrővel meg lehetne oldani a kérdést?

– Nem, asztrogátor úr. Illetve, nem fizetődik ki a szűrők előállítása, mert gyakran kell őket cserélni, ezenkívül az oxigén százalékaránya is bizony elég alacsony. Ami engem illet, a légzőkészülékek mellett vagyok.

– Hm. A többiek is?

Witte és Eldjarn bólintott.

Horpach felállt.

– Akkor tehát kezdjük. Rohán! Mi van a szondákkal?

– Azonnal felbocsátjuk őket. Ellenőrizhetem még egyszer a pályákat a kilövés előtt?

– Természetesen.

Rohán kiment, maga mögött hagyva a laboratórium hangzavarát. Mikor a vezetőfülkébe lépett, a nap éppen lenyugvóban volt. Ibolyába játszó, puffadt bíbor korongjának szélébe a látóhatáron egy sötét kráter természetfölötti tisztasággal kirajzolódó fogazott kontúrja harapott. Mintha óriásira nőtt volna az ég, amely a galaktikának ezen a vidékén szinte roskadozott a csillagoktól. A nagy csillagképek mind alacsonyabban ragyogtak, majd kihunytak a sivatagi homályban. Rohán érintkezésbe lépett az űrhajó orrában levő műholdkivetővel. Éppen most bocsátották fel az első pár fényképezőműholdat. A következő kettőnek egy óra múlva kell indulnia. Másnapra a bolygó mindkét félgömbjéről készített nappali és éjszakai felvételekből az egész egyenlítői övezet képének ki kell rajzolódnia.

– Harmincegyedik fokperc… hetes tetőponti szög. Pályára viszem… – ismételte a hangszóróban egy éneklő hang. Rohán lehalkította, és az ellenőrzőtábla felé fordította karosszékét. Nem vallotta be senkinek, de mindig elszórakoztatta az a fényjáték, amely a szondák bolygó körüli pályára való kilövését kísérte. Először a rakéta ellenőrzőlámpái ragyogtak fel rubintosan, fehéren és kéken. Aztán zümmögni kezdett az indítóautomata. Amikor ketyegése hirtelen megszakadt, gyenge remegés futott át a cirkáló egész törzsén. Rögtön ezután a képernyőkön tükröződő sivatagot foszforeszkáló fény ragyogta be. Mély dübörgésből éles sivításba csapó hang kíséretében apró kis lövedék vált le az orrkivetőről, miközben lángpatakkal árasztotta el az anyahajót. A távolodó rakéta sugara egyre gyengébben lobogott a homokdombokon, amíg teljesen ki nem aludt. Most már hallani sem lehetett a kis rakéta hangját, viszont lázas izgalomban remegő fények öntötték el az egész táblát. Sietve ugrottak ki a szürkeségből a ballisztikus ellenőrzés kis fénycsíkjai, biztató pislogással feleltek rájuk a távvezérlés gyöngyszínű lámpácskái, aztán a kiégett rakétalépcsők lobbantak fel egymás után, mint színes karácsonyfadíszek; végül pedig az egész szivárványszínű hangyaboly fölött vakító fehér négyszög gyulladt ki annak jeléül, hogy a műhold rátért pályájára. A hómezőként szikrázó tér közepén szürke foltocska ködlött fel, megrázkódott, és a 67-es szám rajzolódott ki belőle. Ez volt a repülés magassága. Rohán még egyszer ellenőrizte a pálya adatait, de a bolygótól mért legkisebb és legnagyobb távolság is a megszabott határok közt mozgott. Itt már semmi munkája sem akadt. Ránézett a fedélzeti órára, amely tizennyolcat mutatott; aztán az itteni helyi időt jelző órára: azon huszonhárom óra volt. Egy pillanatra lehunyta szemét. Örült ennek a tengeri kiruccanásnak. Szeretett önállóan dolgozni. Álmos és éhes volt. Egy pillanatig töprengett, hogy bevegyen-e a frissítő tablettákból, de úgy gondolta, hogy a vacsora elég lesz. Amikor felállt, nagy fáradtságot érzett, ezen elcsodálkozott, s már a csodálkozás is egy kicsit magához térítette. Leereszkedett az étkezdébe. Új emberei már ott várták – a két légpárnás szállítóautomata vezetői; egyiküket, Jargot, elpusztíthatatlan jókedvéért különösen szerette. Ott volt Fitzpatrik is két kollégájával, Brozával és Köchlinnel, éppen befejezték a vacsorát, amikor Rohán meleg levest rendelt, majd kenyeret és alkoholmentes palackozott sört emelt ki a fali adagolóból. Az egészet tálcára rakta, és az asztal felé tartott, amikor a padló könnyedén megremegett. A Legyőzhetetlen felbocsátotta a következő műholdat.

***

A parancsnok nem engedélyezte az éjszakai utazást. Helyi idő szerint öt órakor indultak, még napfelkelte előtt. Az ilyen menetoszlopot kínos lassúsága és a szükség diktálta rendje miatt gyászmenetnek nevezték. Energorobotok nyitották és zárták be, amelyek ellipszoid alakú erőtérrel borítottak be minden belső gépet: az univerzális légpárnásokat, a mozgó rádióállomásokat és radart, a konyhát, a légmentes, lakható barakká önműködően átalakuló szállítóautomatát és a kis hatósugarú hernyótalpas lézert, amelyet mindenki csak kötőtűnek becézett. Rohán a három tudóssal az elöl haladó energorobotban foglalt helyet, ami elég kényelmetlen dolog volt, mert alig fértek el egymás mellett az ülésen, de legalább igazi utazás illúzióját keltette. A haladás ütemét a gyászmenet leglassúbb gépeihez, vagyis az energorobotokhoz kellett igazítani. Nem lehetett kéjutazásnak nevezni: a hernyótalpasok dübörögtek és bőgtek a homokban, a turbinamotorok elefánt nagyságú szúnyogok módjára zúgtak. Közvetlenül a hátuk mögött tódult ki a szabadba hálószerű védőrácsokon át a hűtőlevegő, az egész energorobot pedig úgy imbolygott, mint dereglye a hullámok hátán. A Legyőzhetetlen fekete tűje hamarosan eltűnt a látóhatár alján. Egy ideig az alacsonyan járó vérvörös nap hideg sugaraitól megvilágított, egyhangú sivatagban haladtak, majd egyre kevesebb lett a homok, rézsútosan meredező sziklalapok állták útjukat, melyeket óvatosan ki kellett kerülni. A légzőkészülékek maszkjai és a motorok állandó bőgése senkiben sem ébresztett beszélgető kedvet. Szorgosan kémlelték a látóhatárt, de a táj nem változott – sziklatorlaszok, hatalmas, mállófélben levő görgetegkövek. Egy helyen lejtősödött a síkság, és az igen lapos medence alján keskeny, félig kiszáradt patak bukkant elő, melynek vízében a vörös napfény csillámlott. A patak két partja mentén végighúzódó homokpadok és kővonulatok arról tanúskodtak, hogy időnként jelentős mennyiségű víz folyhat köztük. Megálltak néhány percre, hogy megvizsgálják a vizet. Kristálytiszta volt, elég kemény, vasoxid-tartalmú, és elenyésző mennyiségű szulfidot is felfedeztek benne. Folytatták útjukat, most már nagyobb sebességgel, mert a hernyótalpak könnyebben gördültek a köves talajon. Nyugat felől omlások szegélyezték útjukat.

Az utolsó gépkocsi állandó kapcsolatot tartott fenn a Legyőzhetetlennel, a radarok antennái buzgón forogtak, a radarkezelők pedig, meg-megigazítva fejükön a fülhallgatót, a képernyő előtt gubbasztottak, és ételsűrítmény-darabokat rágcsáltak. Olykor-olykor valamelyik légpárnás alól kivágódott egy kő, mintha kisebbfajta forgószél kapta volna fel, s szinte életre kelve felpattant a kavicsrakások tetejére. Később kopár, kietlen dombhajlatok nehezítették meg az utat. Menet közben vettek néhány kőzetmintát, és Fitzpatrik odakiáltotta Rohánnak, hogy a kova szerves eredetű. S amikor a kékesfekete sávként húzódó víztükör feltűnt előttük, végre-valahára meszet is találtak. Apró, lapos kavicsokon zötyögve ereszkedtek le a parthoz.

Egyszerre minden elnémult, a gép forró fujtatása, a hernyótalpak csikorgása, a turbinák üvöltése, amikor száz méterre tőlük megjelent az ilyen közelségből már zöld színben játszó, látszólag tökéletesen „földi” tenger. Most bonyolult műveletet kellett végrehajtani, mert ahhoz, hogy erőtérrel tudják védeni a munkacsoportot, az élen haladó energorobotot elég mélyen a vízbe kellett süllyeszteni. Az előzőleg légzáró tömítésekkel ellátott gép a második energorobot vezénylésével, nagy hullámokat verve a habzó vízbe merült. Nemsokára már csak nehezen észrevehető sötét folt derengett a mélyben, akkor aztán a központi állomástól kapott jelre a leeresztett gépóriás a felszínre bocsátotta a Dirac-emittert; a part menti vizeket és a part egy részét láthatatlan félgömbként borító erőtér után már hozzáláthattak a tulajdonképpeni kutatáshoz.

A tengerben valamivel kevesebb só volt, mint a földben; az elemzések mindazonáltal nem vezettek semmiféle szenzációs eredményre. Két óra múlva többé-kevésbé annyit tudtak, mint előzőleg. Ezért hát a nyílt tengerre küldtek két távirányított televíziós szondát, és a központi állomás képernyőin követték útjukat. De alig jutottak túl a láthatáron, a jelzések meghozták az első igazi meglepetést. Az óceánban különös szervezetek éltek, alakjukra nézve nagy, csontvázas halakra hasonlítottak. A szonda láttára azonban szétrebbentek, és óriási sebességgel a tengerfenékre menekültek. A visszhangos mélységmérők másfélszáz méter mélyre becsülték az óceánt azon a helyen, ahol az első élőlényekkel találkoztak.

Broza erősködött, hogy legalább egy ilyen halat kellene szerezni. Vadászni kezdtek rájuk, a szondák üldözték a zöld homályban libbenő árnyakat, és villamos töltésekkel lődözték őket, de ezek az állítólagos halak hallatlan fürgeséggel siklottak tova előlük. Csak többszörös kísérlet után sikerült egyiküket megbénítani egy sorozattal. Azt a szondát, amely fogóival elcsípte, azonnal a partra irányították, a másikat eközben Köchlin és Fitzpatrik vette kezelésbe, mintákat gyűjtöttek a tengerfenéken imbolygó szálacskákból; moszatoknak vagy hínárféléknek látszottak. Aztán a tenger legmélyére, kétszázötven méternyire vezényelték a kis kutatóállomást. Az erős fenékáramlat megnehezítette a szonda pontos irányítását; ezzel próbáltak szétrombolni néhány nagy, víz alatti kőkupacot. Végül sikerült egyet szétbontaniuk, s ahogyan Köchlin helyesen feltételezte, a kőtakaró alatt vékony, ecsetszerű lények egész telepére bukkantak.

Amikor mindkét szonda visszakerült az erőtér alá, és munkához láttak a biológusok, az eközben felépített felvonulási épületben, ahol már levehettek az idegesítő arcvédőket, Rohán, Jarg és a többiek közül még öten aznap először meleg ételt ehettek.

Estig ásványminták gyűjtésével, a tengerfenék radioaktivitásának, a besugárzás fokának vizsgálatával és még vagy százféle, éppen ennyire fárasztó elfoglaltsággal telt el az idő. Ezeket a munkákat különös lelkiismeretességgel kellett végezni, sőt szőrszálhasogató aprólékossággal, ha tisztességes eredményt akartak elérni. Napnyugtára elkészültek mindennel, amivel csak lehetett, úgyhogy Rohán nyugodt lelkiismerettel mehetett a mikrofonhoz, mikor Horpach hívta a Legyőzhetetlenről.

Az óceán tele volt az élővilág különböző formáival, amelyek azonban kivétel nélkül elkerülték a part menti övezetet. A felboncolt hal szervezete nem mutatott semmiféle különlegességet. Becsléseik alapján a bolygón több százmillió éves volt a fejlődés. Jelentős mennyiségű zöldmoszatot találtak, ami megmagyarázta az oxigén jelenlétét a légkörben. Az élővilág növényi és állati szervezetekre való tagozódása tipikus volt, s hasonlóképpen tipikusnak látszott a gerincesek csontfelépítése is.

Csak egyetlenegy olyan szervet találtak a kifogott halban, amelynek földi megfelelőjét nem ismerték a biológusok, mégpedig azt a sajátos érzékszervet, amely azonnal reagált a mágneses térerősség elenyészően csekély változásaira is. Horpach az egész csapat azonnali visszatérését rendelte el, és a beszélgetés végén bejelentette, hogy nagy újság van: valószínűleg sikerült megállapítani az elpusztult Kondor leszállásának helyét.

Így hát, a biológusok nagy bánatára, akik még néhány hetes kutatást is keveselltek volna, szétszedték a felvonulási épületet, begyújtották a motorokat, s a menetoszlop megindult északnyugat felé. A Kondorral kapcsolatban Rohán nem szolgálhatott további részletekkel bajtársainak, mert maga sem tudott többet. A lehető leggyorsabban a hajón szeretett volna lenni, mert úgy gondolta, hogy a parancsnok megbeszéli vele az elkövetkező feladatokat, melyek felfedezési lehetőségekben talán gazdagabbak lesznek. Természetesen most mindenekelőtt a Kondor feltételezett leszállási helyét kellett felkutatni.

Rohán megpróbált minél többet kicsikarni a gépekből, s emiatt a hernyótalpak alatt ropogó kövek még pokolibb lármával kísérték őket végig. A sötétség leszállta után kigyulladtak a gépek nagy fényszórói; rendkívüli, de egyben fenyegető látvány volt – a mozgó fényoszlopok szinte minden pillanatban ijesztően imbolygó árnyképeket varázsoltak elő a homályból, mintha alaktalan óriások keltek volna életre, pedig csak tanúsziklák voltak, egy szétmállott hegylánc utolsó maradványai. A bazaltban tátongó mély hasadékok néhányszor megállásra kényszerítették őket.

Végre-valahára, jóval éjfél után megpillantották a Legyőzhetetlen szivarját, amely úgy ragyogott feléjük a távolból, mint valami ünnepségre kivilágított fémtorony. Az erőtér sugarán belül gépsorok indultak mindenfelé, kirakták a készleteket és az üzemanyagot, a fényszórók vakító fényében embercsoportok álldogáltak a lejtaknánál. Már messziről hallatszott e hangyabolyszerű nyüzsgés moraja. A hajlongó fényoszlopok fölött hallgatagon magasló cirkáló törzsén fényfoltok nyargalásztak. Kék fények gyulladtak ki, jelezvén, hogy az erőtér burkán rés nyílt, s a finom szemcséjű porral vastagon belepett járművek egymás után gördültek be a kör alakú térbe. Még le sem ugrott a földre, Rohán máris odakiáltott az egyik legközelebb állónak, akiben Biankót ismerte fel, hogy mi van a Kondorral.

De a fedélzetmester semmit sem hallott az állítólagos felfedezésről. Rohán nem sokat tudott meg tőle. A négy műhold, mielőtt elégett volna a légkör sűrűbb rétegeiben, tizenegyezer képet csinált, ezeket rádió útján fogták fel, majd beérkezésük sorrendjében a térképfülkében különleges eljárással lemezre maratták. Rohán magához hívta Erett térképésztechnikust, s hogy ne veszítsen időt, zuhanyozás közben faggatta ki mindenről, ami a hajón történt. Erett azok közé tartozott, akik a kész fényképek alapján a Kondor után nyomoztak, az elpusztult űrhajó acélpontocskáját körülbelül harminc ember kereste egyszerre a homoktengerben. A bolygókutatókon kívül erre a feladatra mozgósították a térképészeket, a radarkezelőket és minden fedélzeti pilótát. Éjjel-nappal felváltva vizsgálták a beérkező fényképanyagot, s koordinátákkal jelölték meg a bolygó minden gyanús pontját.

De az a hír, amelyet a parancsnok közölt Rohánnal, tévesnek bizonyult. A nagy magasságból űrhajónak néztek egy sziklaoszlopot, mert árnyéka csodálatos módon hasonlított a valódi űrhajók árnyékához. Így hát továbbra sem tudtak semmit a Kondor sorsáról.

Rohán szeretett volna jelentkezni a parancsnoknál, de már lefeküdt. Ezért a saját kabinjába ment. Bár fáradt volt, sokáig nem tudott elaludni. Reggel pedig, alighogy felébredt, a bolygókutatók vezetőjétől, Ballmintól kapta az asztrogátor üzenetét, hogy adja át a központi laboratóriumnak az egész összegyűjtött anyagot. Reggel tízkor Rohán már annyira éhes volt – még nem reggelizett –, hogy leereszkedett a második szintre, a radarkezelők kis étkezdéjébe, csak úgy állva hörpölgette kávéját, ekkor botlott bele Erett.

– Csak nincs meg?! – támadt rá a térképészre izgatott arca láttán.

– Nincs. De találtunk valami nagyobb dolgot. Jöjjön azonnal, az asztrogátor kéreti…

Rohán úgy érezte, hogy a felvonó üveghengere hihetetlen lassúsággal mászik.

Az elsötétített kabinban csend honolt, csak az elektromos jelközlők zümmögése hallatszott, a gép pedig egyre ontotta a nedvességtől csillogó újabb fényképeket, de senki sem törődött velük. Két technikus a falba szerelt kis felcsapható polcról epidiaszkópszerű készüléket emelt le, és éppen akkor oltották el a lámpákat, amikor Rohán kinyitotta az ajtót. A tömegben is rögtön felismerte az asztrogátor őszülő fejét. A következő pillanatban ezüstös fény öntötte el a mennyezetről leeresztett vásznat. A visszafojtott lélegzetek csöndjében megpróbált a nagy, fénylő felülethez furakodni.

A képek nem a legjobbak voltak, ráadásul csak fekete-fehérek; rendszertelenül szétszórt apró kráterek szomszédságában kopár fennsík rajzolódott ki, amely egyik oldalán egyenes vonalban szakadt meg, mintha valami óriási kés vágta volna ketté a sziklákat. Ez volt a partvonal, mert a kép többi részét az óceán egységes feketesége töltötte ki. Ettől a vonaltól bizonyos távolságra nem egészen tisztán látható, mozaikszerű alakulatok húzódtak, amelyeket két helyütt felhőcsíkok és árnyékaik takartak el. De így sem maradt semmi kétség afelől, hogy ezek a sajátos, részleteikben homályos formák nem geológiai képződmények.

Város… – gondolta izgatottan Rohán, de nem mondta ki hangosan. Egyelőre mindenki hallgatott. A vetítőkészüléknél álló technikus hasztalanul igyekezett élesebbé tenni a képet.

– Voltak vételi zavarok? – törte meg az általános csendet az asztrogátor nyugodt hangja.

– Nem – hangzott a sötétből Ballmin válasza. – A vétel tiszta volt, de ez a harmadik műhold utolsó képei közül való. A felbocsátást követő nyolcadik percben már nem válaszolt a jelzésekre. Ez a kép feltehetően akkor készült, amikor a lencsék már megsínylették a hőmérséklet emelkedését.

– A felvevőgép magassága az epicentrum felett nem volt hetven kilométernél több – csatlakozott újabb hang az eddigiekhez; amennyire Rohán meg tudta ítélni, az egyik legügyesebb bolygókutató, Mait szólalt meg. – De az igazat megvallva, én ötvenöt-hatvan kilométerre becsülném… Tessék csak figyelni…

Sziluettje eltakarta a képernyő egy részét. Áttetsző műanyagból kerek kivágásokkal készült sablont fektetett a képre, és sorban hozzámérte a kép másik felén látható tucatnyi kráterhez.

– Határozottan nagyobbak, mint az előbbi képeken. Egyébként – tette hozzá – ennek nincs különösebb jelentősége. Akárhogy is nézzük…

Nem fejezte be, de mindenki tudta, mit akart mondani; hamarosan úgyis ellenőrzik a kép pontosságát, amikor átvizsgálják majd a bolygónak azt a vidékét. Még egyszer utoljára mindenki szemügyre vette a vetítővásznon látható képet. Rohán már nem volt olyan biztos benne, hogy várost ábrázol-e, vagy inkább csak a romjait. A homokbuckák hullámos, vékony vonalkához hasonló árnyékai arról tanúskodtak, hogy a szabályos mértani alakulat már régóta kihalt. Ezek az árnyékok változatos formákban folytak körül minden oldalról, más részük a sivatag homokáradatába fulladt. Ezenkívül a romok mértani alaprajza két egyenlőtlen részre tagolódott egy fekete, cikcakkosan a szárazföld belseje felé haladó vonal – szeizmikus repedés – mentén, amely néhány nagy „épületet” is kettészelt. Világosan látszott, amint az egyik dőlés közben fennakadt a szemközti parton, s szinte hidat alkotott a szakadék két széle között.

– Fényt kérek! – harsant fel az asztrogátor hangja. Amikor kivilágosodott, rápillantott a falióra számlapjára. – Két óra múlva startolunk.

Nagy hangzavar keletkezett, a főbiológus emberei tiltakoztak legerélyesebben, akik a kísérleti fúrások folyamán már kétszáz méter mélyen jártak a gépeikkel a talajban. Horpach határozott mozdulattal véget vetett a vitának.

– Minden gép visszatér a fedélzetre. Kérem, helyezzék biztonságba az eddig összegyűjtött anyagot! A képek átnézését és a további vizsgálatokat a szokott módon folytassák! Hol van Rohán? Á, itt van? Jó. Hallotta, mit mondtam? Két óra múlva minden ember legyen a startállásokban.

A kirakott gépek behajózása gyorsan, de rendben történt. Rohán süket maradt Ballmin könyörgéseire, aki azt kérte, hogy még tizenöt percig hadd folytassák a fúrásokat.

– Hallotta, mit mondott a parancsnok – ismételte a szerelőket noszogatva, akik hatalmas darukon közelítették meg a kiásott vezetékeket. Sorban vándoroltak a tehernyílásokba a fúrófelszerelések, az ideiglenes rácsos hídlások, az üzemanyagtartályok. Amikor már csak a feldúlt talaj árulkodott az elvégzett munkákról, Rohán Westergarddal, a főmérnök helyettesével a biztonság kedvéért még egyszer körbejárta az abbahagyott kutatások színhelyét. Aztán minden ember eltűnt a hajó belsejében. Csak ekkor kelt igazán életre körös-körül a homok, a rádió útján visszahívott energorobotok serege is besorjázott a hajóba, a Legyőzhetetlen pedig páncéllemezei mögé szippantotta a gépcsúszdát és a személyfelvonó függőleges aknáját. Egy szempillantásig még mozdulatlanul állt, aztán a fúvókákból kiáramló sűrített levegő fémes sivítása túlharsogta a szél egyhangú bömbölését. Porfelhő gomolygott a hajófar körül, zöld villanások lobbantak fel benne a nap vörös fényével versenyezve s a lankadatlanul tomboló dübörgésben, mely megrázkódtatta a sivatagi tájat, és megsokszorozódva verődött vissza a sziklafalakról. Lassan a levegőbe emelkedett az űrhajó, csak egy sziklába égetett gyűrűt és üveggé dermedt homokbuckákat hagyott maga után, aztán hosszú kondenzcsíkot húzva, növekvő sebességgel eltűnt az ibolyaszínű égen. Jóval azután, hogy az útját jelző fehérlő gőzfoszlányok utolsó nyomai is szétfoszlottak a légben, és a futóhomok kezdte betakarni a csupasz sziklát és a félbehagyott ásatásokat, nyugat felől sötét felhő jelent meg. Alacsonyan szállt, majd szétterpeszkedett, gomolygó csápjaival körülölelte a felszállás helyét, és kis ideig egy helyben lebegett. Amikor pedig a nap már erősen nyugat felé hajlott, fekete esőcseppek kezdtek hullani a sivatagra.

ROMOK KÖZÖTT

A Legyőzhetetlen leszállt a gondosan kiválasztott helyen, az úgynevezett „város” külső határától öt–hat kilométernyire északi irányban. A vezetőfülkéből egészen jól lehetett látni a körvonalait. Épületei most sokkal inkább keltették mesterséges alkotmányok hatását, mint a műholdra szerelt obszervátor fényképeinek puszta megtekintésekor. Ezek a szögletes, alulról felfelé keskenyedő, különböző magasságú építmények több kilométeres szakaszon húzódtak végig, de feketés, helyenként fémesen csillogó felületükön még a legerősebb távcső sem tudott részleteket megkülönböztetni; egyébként úgy látszott, hogy a legtöbb olyan lyukas, mint a szita.

Ezúttal még el sem hallgatott a kihűlő fúvókák fémes kopogása, a hajó máris kiengedte belsejéből a lejtaknát és a felvonó állványzatát, energorobotok gyűrűjével vette magát körül, de még ez sem volt elég. Az alacsony dombok miatt lentről láthatatlan „várossal” szemben kijelölt ponton, az erőtérburok belsejében öt terepjáró csoportosult, hozzájuk csatlakozott a náluk több mint kétszerte nagyobb, szürkéskék fedelű, szörnyűséges bogárhoz hasonlító önjáró antianyagvető.

A munkacsoport parancsnoka Rohán volt. Az első terepjáró nyitott lövegtornyában állva várta, mikor nyitnak kaput az erőtéren a Legyőzhetetlen fedélzetéről kiadott parancsra. A két legközelebbi halmon álló inforobotpár folyamatosan égő zöld fénynyalábokat lövellve világította meg előttük az utat, s a kettesével felsorakozott kis menetoszlop Rohán terepjárójával az élen nekiindult.

A gépekben versengve búgtak a motorok, homokszökőkutak törtek fel az óriási gumitömlős kerekek nyomán, elöl pedig, a vezető terepjáró előtt kétszáz méterrel a felderítő robot kúszott. A talaj szintje felett lebegve, sebesen rángatózó tapogatóival szétlapított tányérra hasonlított, a belőle kiáramló levegő felkapta a homokbuckák tetejét, mintha láthatatlan tüzet csiholt volna fel belőlük. A menetoszlop után kavargó porfelhő sokáig nem ülepedett le a mozdulatlan légben, s a gépek vonulását vörhenyesen gomolygó foszlányai jelezték. Egyre hosszabbra nyúltak az árnyak: a nap nyugvófélben volt.

A menetoszlop csaknem teljesen betemetett kráter mellett haladt el, és húsz perc múlva a romok széléhez ért. Itt felbomlott az eddigi rend. Három üres gép előrevágott, és vakítóan kék fényekkel jelezte, hogy létrehozta a helyi erőteret. A másik két jármű, melyben emberek ültek, begördült a mozgó erőtér alá. Ötven méterrel mögöttük vonszolta magát emeletes, ízeit lábaival caplatva az óriási antianyagvető. Mikor egy homokkal beszórt drótgubancon haladtak át, rövid időre meg kellett állniuk, mert az antianyagvető egyik végtagja a homok miatt észrevehetetlen hasadékba csúszott. Két arktán leugrott a parancsnok kocsijáról, és kiszabadította a szorult helyzetbe került kolosszust, így a menetoszlop továbbhaladhatott.

A „város” a valóságban egy cseppet sem hasonlított földi településekhez. Emberi szem számára teljesen szokatlan, kefeszerűen sörtés felületű, sötét tömegek meredtek ki a vándorló homokdűnékből, s ki tudja, még milyen mélyre süllyedtek bennük. Megnevezhetetlen alakú tömbjeik több emeletnyi magasságot értek el. Nem nyílt rajtuk sem ablak, sem ajtó, még falaik sem voltak, inkább számtalan irányban egymást keresztező és redőkbe rendeződő, az érintkezési helyeken megvastagodó, igen sűrű hálózatnak látszottak, máshol bonyolult, nagyméretű arabeszkre emlékeztettek, mintha egymást átjáró viaszlépek vagy három- és ötszögű szitalyukak alkották volna őket. Minden nagyobb alkotórészben és minden felületen valamiféle rendszert lehetett felfedezni, ha nem is olyan világosan láthatót, mint a kristályokban, de kétségbevonhatatlan, meghatározott ritmusú ismétlődést, bár ezt sok helyen a pusztulás nyomai megtörték.

Ezek a homokból függőlegesen kiemelkedő alkotmányok, melyek szögletesre nyesett ágak sűrű szövevényére hasonlítottak (de ezek az ágak nem kedvük szerint nőttek, mint az igazi fákon vagy bokrokon, hanem vagy ívszerűen hajlottak meg, vagy két ellenkező irányba csavarodó spirált alkottak), úgy borultak egymásra, mint a leeresztett felvonóhíd a szemközti partra. A jobbára északi irányból fújó szelek minden vízszintes felületen és enyhébb emelkedésen feltornyozták a futóhomokot, úgyhogy a távolból számtalan ilyen rom zömök, levágott csúcsú piramisra emlékeztetett.

Közelről rögtön kiderült, hogy a látszólag sima felület mi is tulajdonképpen: ágas-bogas, élben végződő rudak és fémlapok szövedéke, amely helyenként olyan sűrű volt, hogy a homok is meg tudott kapaszkodni benne. Rohán rövid ideig kacérkodott a gondolattal, hogy ezek kiszáradt, elpusztult növényzettel borított, kocka és piramis alakú sziklák. De néhány lépésnyi távolságból szétfoszlott ez az illúzió, ugyanis a pusztulás zűrzavarából ismét kibontakozott az élő formáktól elütő szabályszerűség. A romok nem voltak kimondottan tömörek, mert át lehetett látni a fémszövedék résein, de nem voltak üresek sem, mivel belsejük is fémszálakkal volt tele. Alélt csend lengte körül a kihalt tájat. Rohánnak eszébe jutott az antianyagvető, de az erő alkalmazásának sem lett volna értelme, hiszen nem voltak olyan belső terek, ahová érdemes lett volna behatolni.

A viharos erejű szél csípős homokförgetegeket kergetett a magas bástyák között. A feketéllő lyukak szabályos mozaikjait belepte a homok, amely az építmények lábainál kis patakokban leperegve miniatűr lavinákhoz hasonló, meredek kúpokban gyűlt össze. Szűnni nem akaró, kásás nesz kísérte őket végig útjukon. Az önjáró Geigerek hajladozó antennái és ingázó csövei, az ultrahangmikrofonok és a sugármérők hallgattak. Csak a kerekek alatt csikorgott a homok, az erőlködő motorok bőgése is kihagyott, amikor kanyarodva irányt változtattak; a menetoszlop hol eltűnt az óriási tömegek hideg és mély árnyékában, hol pedig ismét előbukkant a skarlátvörösen csillogó homokban.

Végre elértek a tektonikus töréshez. Ez száz méter széles szakadék volt, látszólag feneketlenül tátongott, s a valóságban is roppant mély lehetett, mert még azok a homokzuhatagok sem tudták megtölteni, melyeket a meg-megújuló széllökések söpörtek le partjairól. Megálltak, és Rohán repülő felderítőrobotot küldött át a másik oldalra. Képernyőn figyelte, mi kerül a gép televíziós lencserendszerének látómezejébe, de semmi újat nem tudott felfedezni. Egy óra múlva visszahívták a felderítőt, s mikor az elfoglalta helyét a többi gép között, Rohán rövid eszmecserét folytatott Ballminnal és Gralev fizikussal, akik egy kocsiban ültek vele, s úgy határozott, hogy néhány romot alaposabban megnéznek.

Először ultrahangos mélységmérővel próbálták megállapítani, milyen vastag homokréteg borítja a „holt város” utcáit. Kegyetlen munka volt. Az ismételt mérések eredményei nem egyeztek, valószínűleg azért, mert az alapzatot alkotó szikla kristályai megsínylették a hatalmas törés okozta megrázkódtatást. Úgy látszott, hogy a teknőszerűen horpadt terepet héttől tizenkét méterig terjedő homoktakaró tölti ki. Kelet felé, az óceán irányában indultak el, és miután tizenegy kilométeren át kanyarogtak a sötétlő romok között, melyek egyre jobban belesüppedtek a homokba, végül teljesen eltűntek, s kopár sziklákhoz értek, így olyan magasan szakadt le a tengerpart, hogy a sziklák lábát verdeső hullámok zaja alig hallható neszként jutott el hozzájuk. Ez a csupasz, homokmentes, természetfölöttien sima sziklavonulat, mely a meredek partvonalat képezte, észak felé hegycsúcsok halmazává tornyosult, és szaggatott körvonalát az óceán tükrére vetítette.

A maguk mögött hagyott „város” most vörhenyes ködbe merült, csupán szabályosan kirajzolódó, fekete vonal látszott belőle. Rohán kapcsolatot teremtett a Legyőzhetetlennel, tájékoztatta az asztrogátort eddigi eredményeikről, amelyek tulajdonképpen a nullával voltak egyenlők, majd pedig, továbbra sem feledkezve meg az elővigyázatossági rendszabályokról, a menetoszlop visszaindult a romokhoz.

Útközben kisebb baleset történt. A bal szélen haladó energorobot, valószínűleg apróbb irányítási hiba következtében, túlságosan kiszélesítette az erőtér hatókörét, amely ily módon súrolta az egyik, élekben végződő, viaszlépszerű építmény oldalát. A térerősség intenzitását mérő műszerekkel összekapcsolt antianyagvető, amelyet valaki úgy állított be, hogy támadás esetén automatikusan reagáljon, az erőleadásban jelentkező ingadozást annak félreérthetetlen jeleként értelmezte, hogy valaki megpróbált áttörni az erőtéren, és rálőtt az ártatlan romra.

Az összegörbült építmény, amely egy földi felhőkarcoló nagyságával vetekedhetett, szinte teljes egészében elvesztette piszkosfekete színét, átizzott, és vakítóan felragyogott, hogy aztán a másodperc töredéke alatt fortyogó fémesőként záporozzon szerteszét. Amint darabjai a talajra hullottak, elpárologtak a nagy hőmérsékleti különbség miatt. Az annihiláció következtében ugrásszerűen megnőtt a sugárzás, a Geigerek automatikusan bekapcsolták a riasztóberendezéseket, Rohán pedig szitkozódott, és elhatározta, hogy alaposan ellátja a baját annak, aki így programozta be a készüléket.

Sok időt vesztegetett el, amíg lefújta a riadót, és tájékoztatta a Legyőzhetetlent, ahonnan észrevették a vakító villanást, s azonnal érdeklődtek, hogy mi volt az.

– Legalább annyit megtudtunk, hogy fémes anyagról van szó. Valószínűleg wolfram- és nikkelötvözet volt – mondta Ballmin, aki nem törődött a hirtelen riadalommal, hanem megragadta az alkalmat, és színképelemzésnek vetette alá a romokat nyaldosó lángot.

– Fel tudná becsülni a korukat? – kérdezte Rohán, miközben letörölte az arcára és kezére rakódott finom homokot. Már maguk mögött hagyták a roncs összekunkorodott darabját, amely túlélte a katasztrófát; s most tört szárnyként lógott az útra, ahol elhaladtak.

– Nem. Annyit mondhatok, hogy pokolian régiek. Pokolian régiek – ismételte.

– Meg kellene néznünk közelebbről… és nem kérdezem meg az öreget, engedi-e, vagy sem – tette hozzá Rohán hirtelen elhatározással.

Bonyolult objektum előtt álltak meg, amelynek oldalágai közös középpont felé tartottak. Két villanyfáklya jelezte, hogy az erőtéren rés nyílt. Közelről minden zavarosnak látszott. Az építmény oromzatát „drótkefékkel” borított háromszögletű lemezek alkották, belülről ezeket a lemezeket ágvastagságú rudak rendszere tartotta. Kívülről még valamiféle szabályosságot is mutattak, de bent, mikor erős reflektorok fénye mellett megpróbáltak benézni, a rúderdő összesűrűsödött, vastag fonatokra bomlott, majd ismét összeállt, így együtt az egész gigászi sodronyhoz hasonlított, amely millió és millió összecsavart vezetékből készült. Villanyáram, polarizáció vagy maradék mágnesesség nyomait keresték bennük, végül még radioaktivitást is – mindhiába.

Az erőtér bejáratátjelző zöld villanyfáklyák nyugtalanul pislogtak. Fütyült a szél, és különös dalba kezdtek a fémerdőn átsüvítő légtömegek.

– Mi lehet ez az átkozott dzsungel?

Rohán letörölte az izzadt arcára tapadó homokot. Ballminnal együtt a repülőfelderítő alacsony korláttal körülvett fedélzetén állt, amely tíz-egynéhány méter magasságban lebegett velük az „utca” fölött, ha lehet így nevezni azt a homokkal borított, háromszögletű térséget, amely két roncs találkozásakor adódott. Mélyen alattuk álltak a gépek és a játékfigurákhoz hasonló emberek, akik hátrahajtott fejjel nézték őket a magasban.

A felderítő továbbrepült. Most az éles pengékkel teli feketés fémfelület fölött voltak, melynek összeroncsolt, girbegurba lapjait helyenként ama bizonyos háromszögletű lemezek borították, de ezek sem feküdtek egy síkban: hol oldalra, hol felfelé görbültek, betekintést nyújtva a belül tátongó sötétségbe. A fémágacskák és a viaszlépszerű tálcák kusza szövevénye olyan sűrű volt, hogy nemcsak a napfény nem tudott rajta áthatolni, de a reflektorok sugarai is erőtlenül vesztek el benne.

– Mit gondol, Ballmin, mi lehet ez? – ismételte Rohán. Harapós kedvében volt. Homloka kivörösödött, szeme égett a sok törölgetéstől, még a bőre is fájt. Néhány percen belül továbbítania kellett újabb jelentését a Legyőzhetetlennek, holott még azt sem tudta, hogyan nevezze azt a jelenséget, melyet le kell írnia.

– Nem vagyok látnók – felelt a tudós. – Még régész sem. Egyébként az az érzésem, hogy még a régészek sem tudnának válaszolni erre a kérdésre. Mégis mintha… – elhallgatott.

– Mondja csak!

– Ez itt nem lakóépületnek látszik. Nem valamilyen lény lakásának a romjai, érti, mire gondolok? Ha egyáltalán hasonlítani lehetne valamihez, legfeljebb géphez.

– Géphez? De miféle géphez? Információgyűjtőhöz? Vagy valamilyen elektronikus agy lehetett…?

– Ezt maga se gondolja komolyan… – felelt flegmán a bolygókutató.

A robot oldalra húzódott, szinte érintette a fémpálcákat, amelyek rendetlen összevisszaságban meredeztek a meggörbült lemezek között.

– Nem – folytatta a tudós. – Itt nem volt semmiféle áramkör. Hát lát itt valami ellenállást, szigetelőt, árnyékolást?

– Lehet, hogy éghető anyagból voltak. Tűz is elpusztíthatta őket. Hiszen ez a roncs ugyancsak a végét járja – válaszolt Rohán meggyőződés nélkül.

– Lehet – egyezett bele váratlanul Ballmin.

– Mit mondjak tehát az asztrogátornak?

– A legokosabb az lenne, ha közvetlenül, televíziós képen mutatná meg neki ezt az egész különös micsodát.

– Ez nem város volt… – mondta hirtelen Rohán, mintha gondolatban összegezte volna a látottakat.

– Semmi esetre sem – helyeselt a bolygókutató. – Legalábbis nem olyan, amilyent mi gondolunk. Itt nem laktak ember formájú lények, még csak hozzájuk hasonlók sem. A tengeri létformák viszont egészen közel állnak a földiekhez. Tehát a szárazföldön is logikus lenne létezésük.

– Igen. Én is mindig erre gondolok. Egyetlen biológus sem akar erről beszélni. Magának mi a véleménye?

– Azért nem akarnak róla beszélni, mert valószínűtlen dolognak látszik; mintha valami nem engedte volna kilépni az életet a szárazföldre… Mintha lehetetlenné tette volna a vízből való kiemelkedést…

– Egy nagyon közeli szupernóva robbanása lehetett valamikor ilyen hatású. Hiszen tudja, hogy a Lant zétája néhány millió évvel ezelőtt nova volt. Lehet, hogy a kegyetlenül erős sugárzás a szárazföldekről kipusztította az életet, de az óceánok mélyén élő szervezetek megmenekültek…

– Ha olyan sugárzás lett volna, amilyenről beszél, akkor ma feltétlenül a nyomaira kellene bukkannunk. Holott a talaj radioaktivitása a galaktika e vidékéhez képest rendkívül alacsony. Aztán meg a sok millió év folyamán bizonyosan újrakezdődött volna a fejlődés, ha nem is hozott volna létre gerinceseket, csak egyszerűbb életformákat a part menti vizekben. Megfigyelte, hogy a part teljesen kihalt?

– Igen. Ennek valóban ilyen nagy a jelentősége?

– Óriási! Az élet rendszerint először a part menti sekély vízben jelenik meg, csak aztán húzódik az óceán mélyére. Itt sem lehetett másképpen. Valami kiszorította innen. És érzésem szerint a mai napig sem engedi kilépni a szárazföldre.

– Ezt miből gondolja?

– Abból, hogy a halak félnek a szondáktól. Az általam ismert bolygókon egy állat sem félt a gépektől. Az ismeretlen dolgoktól sohasem félnek.

– Azt akarja mondani, hogy ezek már láttak mélységmérőket?

– Nem tudom, mit láttak. De mire való a mágneses érzékszervük?

– Átkozott egy história! – tört ki Rohán. A szétszaggatott fémfüzérekre nézett, áthajolt a korláton, a pálcikák elferdült, fekete végei rezegtek a légörvényben, melyet a repülő robot kavart. Ballmin hosszú laposfogóval sorban letördelte az alagútszerű nyílásból kiálló drótokat.

– Mondok magának valamit – szólalt meg. – Itt soha nem lehetett túl magas a hőmérséklet, már csak azért sem, mert a fém szétolvadt volna. Így tehát a maga tűzvészelmélete is megdől…

– Itt minden elmélet megdől – dünnyögte Rohán. – Egyébként nem értem, mi köze van ennek az őrületes gubancnak az elveszett Kondorhoz. Hiszen ez itt tökéletesen halott dolog.

– De hátha nem mindig volt az.

– Ezer éve, igen, de nem néhány évvel ezelőtt. Itt már nincs sok keresnivalónk. Leszállunk.

Nem is szóltak többet, amíg a gép az expedíció zöld jelzőfényeivel szemben le nem ereszkedett. Rohán utasította a technikusokat, hogy hozzák működésbe a televíziós kamerákat, és sugározzanak helyzetképeket a Legyőzhetetlennek, ő maga pedig a tudósokkal együtt bezárkózott a legnagyobb szállítóautomata vezetőfülkéjébe. Miután oxigént fúvattak a kicsiny helyiségbe, nekiláttak a szendvicseknek, és kávét töltöttek a termoszokból. Fejük felett kerek világítótest égett. Rohánnak jólesett fehér fényét látni, annyira megutálta már a bolygó vöröses nappalait. Ballmin kiköpött, mert a homok, amely alattomosan beszivárgott légzőkészülékének szopókájába, most, evés közben megcsikordult a fogai között.

– Emlékeztet ez engem valamire – szólalt meg váratlanul Gralev, miközben visszacsavarta a termosz fedelét. Sűrű, fekete haja csillogott a lámpafényben. – Megmondanám, hogy mire, de csak azzal a feltétellel, ha senki sem veszi túl komolyan.

– Már az is sokat segít, ha csak emlékeztet valamire – felelt Rohán tele szájjal. – Mondja, mire?

– Közelebbről semmire. De hallottam regélni valamit… mindenféle meséket a Lant-lakókról.

– Az nem mese, valóban léteztek. Achramian egész tanulmányt írt róluk – jegyezte meg Rohán. Gralev háta mögött, a műszerfalon lámpácska kezdett lüktetni annak jeléül, hogy a Legyőzhetetlen közvetlen összeköttetésbe lépett velük.

– Bizony. Payne feltételezése szerint némelyiknek sikerült megmenekülnie. De én szinte teljesen bizonyos vagyok abban, hogy ez nem igaz. A nova robbanásakor az utolsó szálig elpusztultak.

– Ez tizenhat fényévnyire innen történt – mondta Gralev. – Nem ismerem Achramiannak ezt a könyvét. De egyszer, már nem emlékszem, hogy hol, hallottam menekülési kísérletük történetét. Valószínűleg űrhajókat küldtek a szomszédos csillagok bolygóira. Már elég jól ismerték a fénysebességű űrhajózást.

– No és aztán?

– Ennyi az egész. Tizenhat fényév nem olyan iszonyatos távolság. Lehet, hogy itt szállt le az egyik hajójuk…

– Maga szerint most itt vannak? Illetve, a leszármazottaik?

– Nem tudom. Egyszerűen kapcsolatba hoztam velük ezeket a roncsokat. Építhették akár ők is…

– Milyenek voltak tulajdonképpen? – kérdezte Rohán. – Ember formájúak?

– Achramian szerint igen – válaszolt Ballmin. – De ez csak feltételezés. Kevesebbet tudunk róluk, mint az australopithecusról.

– Ez különös…

– Egyáltalán nem különös. Bolygójuk több mint tízezer évig egy nova kromoszférájában fürdött. A felületi hőmérséklet időnként meghaladta a tízezer fokot. A bolygó kérgének még legbelsőbb kőzetei is teljes átalakuláson mentek keresztül. A tengereknek nyomuk sem maradt, a bolygó csontig kiégett. Gondolják meg, száz évszázadnyi idő a nova tüzében!

– A Lant-lakók, itt? De miért kellett volna elrejtőzniük? És hol bujkálnak?

– Talán már kipusztultak. Egyébként hiába is kérdeznek, úgysem tudok többet mondani. Eddig is csak hangosan gondolkoztam.

Csönd lett. A vezérlőasztal felett riadójel gyulladt ki: Rohán felpattant, és fejére illesztette a fülhallgatót.

– Itt Rohán… Hogyan? Ön az? Igen! Halló… Jó, azonnal visszatérünk! – Sápadtan fordult a többiekhez. – A másik csoport megtalálta a Kondort… innen háromszáz kilométernyire…

A KONDOR

A rakéta messziről olyan volt, mint valami ferde torony. A körötte összegyülemlett homok még csalókábbá tette ezt a látszatot: nyugati oldalán jóval magasabbra emelkedett, mint a keletin, mert az uralkodó szelek ebből az irányból fújtak. Az űrhajó mellett néhány félig eltemetett vontató állt, még a látszólag mozdíthatatlan, felnyílt tetejű energiavető is alaposan elsüllyedt a homokbuckákban. A hajófar viszont homokmentes mélyedésben pihent, még a fúvókák torkolatát is látni lehetett. Ennek köszönhették, hogy csak vékony homokréteget kellett elsöpörni, ha hozzá akartak férni a lejtakna körül szétszórt tárgyakhoz.

A Legyőzhetetlen emberei megálltak a torlasz szélén. A járművek, melyeken ideérkeztek, már széles körben uralták a terepet, az emitterekből kibocsátott erőnyalábok védőerőtérré egyesültek. A szállítóautomatákat és inforobotokat húsz-harminc méternyire hagyták attól a helytől, ahol homokgyűrű övezte a Kondor talapzatát, s a homokdomb csúcsáról a mélybe néztek.

Az űrhajó lejtaknáját ötméteres hézag választotta el a talajtól, mintha leeresztése közben váratlanul megállásra kényszerítette volna valami. A személyfelvonó állványzata viszont szilárdan állt, s az üres felvonókas nyitott ajtaja mintha befelé hívogatta volna az embert. Körülötte néhány oxigénpalack látszott ki a homokból. Alumíniumfaluk olyan fényes volt, mintha néhány perccel ezelőtt dobták volna el őket. Kicsit távolabb valamilyen kék tárgy – mint később kiderült, műanyag tartály – kandikált ki a homokbuckából. A hajó lábánál lévő mélyedésben egyébként rengeteg szanaszét szórt tárgy hevert: üres és teli konzervdobozok, teodolitok, fényképezőgépek, távcsövek, állványok és kulacsok. Egyik-másik teljesen ép volt, a többin sérülések nyomai látszottak.

Tisztára olyan, mintha valaki két kézzel szórta volna őket ki a rakétából! – gondolta Rohán, mikor fejét a személyzeti bejáró sötéten tátongó nyílása felé fordította: a csapóajtó tárva-nyitva állt. De Vries kis légi felderítője teljesen véletlenül bukkant a kihalt hajóra. De Vries nem is próbált behatolni, azonnal értesítette a bázist. Rohán csoportja kapta a feladatot, hogy megfejtse a Legyőzhetetlen hasonmásának titkát. Mihelyt kiugráltak a gépekből, a technikusok már szaladtak is szerszámosládáikkal.

Rohán vékony homokréteggel borított, domború tárgyat pillantott meg, s mivel azt gondolta, hogy kis glóbuszt talált, cipője orrával arrébb rúgta. Még akkor sem jött rá, hogy micsoda, kihalászta hát a sárgásfehér golyót a homokból. Nem tudta elfojtani kiáltását: mindenki feléje fordult. Emberi koponya volt a kezében.

Aztán még más csontokat és emberi maradványokat, sőt egy csontvázat is találtak, kezeslábasban. Lefittyent alsó állkapcsa és felső fogsora között még ott volt a légzőkészülék szopókája, a nyomásmérő negyvenhat atmoszférán állt meg. Jarg letérdelt, és lecsavarta a palack szelepét: a gáz elnyújtott sziszegéssel tódult ki belőle. A tökéletesen száraz levegőjű sivatagban a reduktor fémrészein még egyetlen rozsdafolt sem látszott, a csavarok egész könnyen forogtak.

A felvonót eredetileg a kasban lehetett működésbe hozni, de most hiába nyomkodták a gombokat, valószínűleg nem volt áram a vezetékben. A negyvenméteres liftaknán felmászni kockázatos vállalkozásnak látszott. Rohán habozott, felküldjön-e „repülő csészealjon” néhány embert, de közben két technikus, akik kötéllel biztosították egymást, már mászott is felfelé az állványzat külső oldalán. A többiek némán követték tekintetükkel kapaszkodásuk minden mozzanatát.

A Kondor pontosan ugyanolyan kategóriájú hajó volt, mint a Legyőzhetetlen, legfeljebb néhány évvel korábban került ki a gyárból, de külsőre semmi különbséget nem lehetett felfedezni rajtuk. Az emberek hallgattak. Bár sohasem beszéltek róla, jobban szerették volna, ha valamilyen baleset, mondjuk, a reaktor felrobbanása szakította volna ezer darabra. Mindenkit megdöbbentett, ahogyan itt állt, a sivatag homokjába süppedve, némán oldalra billenve, mintha a talaj megingott volna tartólábai alatt, mindenféle emberi csontok és tárgyak nagy összevisszaságában, látszólag mégis érintetlenül. A „hegymászók” közben elérték a személybejáró csapóajtaját, könnyedén betaszították, és eltűntek szem elől. Nem voltak bent sokáig, Rohán mégis hamar nyugtalankodni kezdett, de váratlanul megremegett a felvonó, egyméternyit emelkedett, aztán szépen leereszkedett a homokra. Ugyanakkor a nyitott bejárati ajtóban megjelent az egyik technikus sziluettje; intett, hogy fel lehet menni.

Rohán, Ballmin, Hagerup biológus és egy Kralik nevű technikus indult felfelé. Rohán pusztán megszokásból végigsimogatta tekintetével a hajó erőteljes, domború törzsét, amint elsuhant a felvonó korlátja előtt, és ma először, de nem utoljára, szinte kővé dermedt a meglepetéstől. A titán-molibdén ötvözetből készült páncéllemezeken itt is, ott is lyukak éktelenkedtek, mintha valamilyen irtózatosan éles és kemény eszközzel szurkálták volna össze. A nyomok nem voltak mélyek, de annyi volt belőlük, hogy szinte kiragyázták a hajó egész külső burkolatát. Rohán vállon ragadta Ballmint, de már ő is felfigyelt erre a rendkívüli dologra. Igyekeztek alaposan megvizsgálni a páncélon ütött sebeket. Mindegyik olyan apró volt, mintha valami véső hegyes végét döfték volna bele, de Rohán tudta, hogy nincsen olyan véső, amely át tudná járni a cementált felületet. Ez csak valamilyen kémiai pusztítás következménye lehetett. Így hát nem tudott meg sokat, a felvonó máris rövid útjának végére ért, és be kellett lépni a keszonkamrába.

A hajó belseje fényárban úszott: a technikusok ismét üzembe helyezték a sűrített levegővel működő generátort. A csodálatosan finom, apró szemcséjű homok csak a magas küszöb környékét takarta vastagabb rétegben: a szél hordta ide a nyitott csapóajtó hasadékán át. A folyosókon nem volt homok. A harmadik szint helyiségei tisztán, rendben és fényes kivilágításban fogadták a látogatókat, itt-ott hevert ugyan egy-egy eldobott tárgy – oxigénmaszk, műanyag tányér, könyv, ruhadarabok. Lejjebb, a térképészeti és csillagászati kabinokban, az étkezdékben, a legénységi szálláson, a radartermekben, a főhajtóműnél, a fedélzeti és összekötő folyosókon megmagyarázhatatlan káosz uralkodott.

Még ijesztőbb látvány tárult szemük elé a vezetőfülkében. Itt a képernyőkön és a műszerfalon nem maradt egyetlen ép üvegfelület sem. Mivel a berendezés üveg alkatrészei mind szilánkmentes táblákból készültek, valamilyen irtózatos ütés következtében ezüstös porrá omlottak szét, amely vastagon takarta a vezérlőasztalokat, fotelokat, még a vezetékeket és kapcsolókat is.

A szomszédos könyvtárban, mintha zsákból öntötték volna ki őket, szanaszét hevertek a mikrofilmek, egy részük kibontva és düledező kupacokba hajigálva, széttépett könyvek, törött körzők, logarlécek; spektrális és analitikai szalagok egy kupacban a Cameron-féle nagy csillagkatalógusokkal. Ez utóbbiakat valaki különös élvezettel, de érthetetlen türelemmel gyötörhette, csomónként szaggatva ki vastag, merev műanyag lapjaikat. A klubhelyiség és a szomszédos vetítőterem bejáratát összegyűrt ruhadarabok halmai és a karosszékekről lehántott bőrcafatok torlaszolták el.

Egyszóval, minden olyan állapotban volt, mintha – Terner fedélzetmester szavai szerint – őrült páviáncsorda garázdálkodott volna a rakétában. Ennyi pusztulás láttán szinte megbénult a nyelvük, szótlanul járták be egyik fedélzetet a másik után. A kis navigációs kabinban, a fal mellett összeaszott emberi tetem feküdt vászonnadrágban és pecsétes ingben. Valamelyik technikus, aki elsőnek ért oda, ponyvával takarta le. Valóságos múmia volt: megbarnult, ráncos bőre csontjaira tapadt.

Rohán az utolsók között hagyta el a Kondort. Forgott vele a világ, ájulás környékezte, melynek meg-megújuló rohamait csak akaraterejének végső megfeszítésével tudta visszaverni. Olyan érzése volt, mintha lidérces, hihetetlen álmot látna. De a körülötte levők arckifejezése bizonyossá tette, hogy minden, amit látott, valóság volt. Rövid rádióüzenetet indítottak a Legyőzhetetlenre. A legénység egy része a kihalt Kondoron maradt, hogy mégis valamilyen rendet teremtsen. Rohán azonban megparancsolta, hogy előzőleg gondosan fényképezzék le a hajó összes helyiségét, és írásban pontosan rögzítsék, hogy milyen állapotban találták.

Ballminnal és Gaarbbal, az egyik biofizikussal indult vissza; a terepjárót Jarg vezette. Széles, mindig mosolygó arca most mintha elkeskenyedett és elsötétült volna. A higgadt sofőr sima vezetéséhez szokott több tonnás kocsi most durván hánykolódva kanyargott a homokbuckák között, s óriási homokszökőkutakat fröcskölt jobbra-balra. Előttük az energorobot siklott, melyben most nem ült senki; a védőerőteret feszítette föléjük.

Egész idő alatt hallgattak, mindenki a maga gondolataival foglalkozott. Rohán tulajdonképpen félt az asztrogátorral való találkozástól, mert nem tudta, mit is mondjon neki. Az egyik legőrületesebb, éppen ezért a legborzasztóbb felfedezést eddig nem osztotta meg senkivel sem. A nyolcadik szint fürdőszobájában egy szappandarabon emberi fogak nyomaira bukkant. Pedig szó sem lehetett éhezésről, a raktárak zsúfolva voltak a szinte érintetlen élelmiszerkészletekkel, még a tej is kitűnően konzerválódott a hűtőházban. Félúton rádiójeleket kaptak egy kis önjáró kocsitól, mely nagy porfüggönyt hagyva maga után robogott feléjük. Lassítottak, erre a másik kocsi is megállt. Ketten ültek benne, a már nem fiatal Magdov technikus és Sax idegfiziológus. Rohán megszüntette az erőteret, ily módon közvetlenül beszélhettek egymással.

Röviddel távozása után a Kondor hibernátorában megfagyott embert találtak. Talán fel lehetne még éleszteni, ezért Sax az ehhez szükséges berendezést is magával hozta a Legyőzhetetlenről. Rohán úgy döntött, hogy ő is vele megy, és ezt azzal indokolta, hogy a tudós járművét nem védi erőtér. Valójában pedig örült, hogy elodázhatja a beszélgetést Horpachhal. Helyben megfordultak tehát, és nagy homokfelhőt kavarva visszafelé iramodtak.

A Kondor körül lázas tevékenység folyt. A homokbuckákból egymás után bányászták elő a legkülönbözőbb tárgyakat. Fehér vászontakarók alatt külön helyen feküdtek az emberi tetemek, már húsz volt belőlük. Működött a lejtakna, a Kondor álló reaktora is adott már áramot. A gomolygó porfelhőről hamar felismerték őket, és utat nyitottak nekik az erőtéren át. Már volt itt egy orvos, a kis Nygren doktor, de asszisztencia nélkül nem akarta közelebbről megnézni a hibernátorban talált embert.

Rohán élt a helyzetéből adódó előjogokkal – itt ugyanis magát a parancsnokot helyettesítette –, és felkísérte a két orvost a fedélzetre. A szétvert berendezést, amely még az előbb lehetetlenné tette, hogy a hibernátor ajtajához jussanak, már eltávolították. A mutatók mínusz tizenhét fokon álltak. Ennek láttán a két orvos jelentőségteljesen összenézett: szavak nélkül is megértették egymást. Persze, Rohán is tudott annyit a hibernációról, hogy megállapíthassa: ez a hőmérséklet a klinikai halálból való visszatéréshez túl magas, a hipotermikus álomhoz pedig túl alacsony. Nem látszott valószínűnek, hogy a hibernátorban lévő embert különösebben előkészítették volna arra, hogy megfelelő körülmények között fel lehessen majd éleszteni, inkább véletlenül kerülhetett oda, olyan érthetetlen és megmagyarázhatatlan módon, mely jellemző volt a Kondorral történt egyéb eseményekre.

Magát az áldozatot csak később pillantották meg, miután már hőálló űrruhába öltöztek, és a csavarkerekeket elforgatva kinyitották a súlyos csapóajtót: széttárt karokkal, fehérneműben feküdt a földön. Rohán segítségével az orvosok kis, leterített asztalra fektették a testet három, árnyékmentes lámpa alá. Ez valójában nem műtőasztal volt, csak amolyan vizsgálóasztalféle, a hibernátorban végzett apróbb orvosi beavatkozások idejére.

Rohán, aki a Kondor embereinek jó részével személyes kapcsolatot ápolt, viszolyogva nézett ennek a megfagyottnak az arcába. De nem ismerte. Ha tagjai nem lettek volna merevek és jéghidegek, azt gondolhatták volna, hogy alszik. Szemét lehunyta, a száraz, légmentes kabinban bőre természetes színét sem vesztette el, inkább csak sápadtnak látszott. Bőr alatti szövetei mikroszkopikus jégkristályokkal voltak teli. A két orvos, immár másodszor, sokatmondóan összenézett. Aztán nekiláttak, elővették műszereiket. Rohán leült az egyik üres kajütágyra. Az ágyak rendesen leterítve, két hosszú oszlopban sorakoztak; a hibernátorban kifogástalan rend volt. Egyszer-kétszer összekoccantak a fémműszerek, az orvosok összesúgtak, végül Sax otthagyta az asztalt, s megszólalt:

– Minden hiába.

– Nem él – tört ki Rohánból, nem annyira kérdésképpen, mint inkább az orvos szavainak egyetlen lehetséges következtetéseképpen. Nygren eközben a klimatizátor kapcsolótáblájához ment. Egy pillanatig meleg fuvallat mozgatta meg a levegőt. Rohán felkelt, távozni akart, mikor arra lett figyelmes, hogy Sax visszamegy az asztalhoz. Kis, fekete táskát vett fel a padlóról, kinyitotta, és Rohán megpillantotta azt a készüléket, amelyről már sokat hallott, de használat közben még sohasem látott. Sax nyugodt kézmozdulatokkal, szinte kimérten bogozta ki a lapos elektródákban végződő vezetékeket. Hat elektródát erősített leukoplaszttal a halott koponyájához. Majd leguggolt, és három pár fülhallgatót vett elő a táskájából. Fülére illesztette az egyik párat, és még mindig meghajolva, csavargatni kezdte a táskában lévő készülék gombjait. Szemét lehunyta, arckifejezése tökéletes összpontosításról tanúskodott. Hirtelen összeráncolta szemöldökét, még mélyebbre hajolt, elkattintott egy kapcsolót, majd hirtelen letépte a fülhallgatót.

– Nygren kolléga! – mondta furcsán elváltozott hangon. A kis doktor átvette tőle a hallgatót.

– Mit hall…? – suttogta Rohán remegő ajakkal, lélegzetét is visszafojtva. Ennek a készüléknek „sírkopogtató” volt a neve, legalábbis az űrhajósok így hívták egymás között. Abban az esetben, ha nemrég állt be a halál, vagy a test még nem indult bomlásnak, mint most sem, meg lehetett „hallgatni a halott agyát”, illetve azt, ami a tudatában legutoljára megmaradt.

A készülék elektromos impulzusokat küldött a koponya belsejébe. Ezek a legkisebb ellenállást tanúsító úton futottak végig, vagyis azokon az idegszöveteken, amelyek a haláltusa előtti szakaszban a funkcionális együttest képezték. Ez az eljárás nem mindig hozta meg a várt eredményt, de olyan hírek keringtek róla, hogy néhány esetben sikerült ily módon nagy horderejű értesüléseket szerezni. Az adott körülmények között, amikor annyi minden függött attól, sikerül-e fellebbenteni a fátylat a Kondort övező titokról, a „sírkopogtató” alkalmazása nagyon hasznos lehetett. Rohán már arra is gondolt, hogy az idegfiziológus eleve nem számított a felélesztési kísérlet sikerére, és csak azért utazott ide, hogy meghallgassa, mit „mond” a halott agya. Mozdulatlanul állt, szájpadlása egészen kiszáradt, és szíve hevesen dobogott, amikor Sax neki is átnyújtott egy fülhallgatót. Ha ez a mozdulata nem lett volna olyan egyszerű és természetes, nem merte volna feltenni, Sax nyugodt pillantására azonban mégis felvette. Az orvos fél térdre ereszkedett, és óvatos mozdulatokkal továbbcsavarta az erősítő gombját.

Kezdetben az áram bugásán kívül semmit sem hallott, és tulajdonképpen nagy megkönnyebbülést érzett, mert nem is akart mást hallani. Bár saját maga előtt sem fogalmazta meg világosan, de szerette volna, ha ennek az ismeretlen embernek hallgatna az agya. Sax feltápászkodott, és igazított valamit a fülhallgatóján. Akkor Rohán a kabin fehér falán elömlő fényen át megpillantott valamit: ködszerű, meghatározhatatlan távolságban lebegő képet látott, amely szürke volt, mintha hamuval szórták volna be. Szinte akaratlanul lehunyta a szemét, ekkor az előbb látott kép egyszerre élesebben jelent meg. Mintha egy űrhajó belső folyosója lett volna a mennyezeten futó csövekkel; teljes szélességben emberi testek torlaszolták el, melyek mozogni látszottak, de az egész kép remegett és hullámzott. Az emberek félmeztelenek voltak, ami kevés ruha volt rajtuk, az is rongyokban lógott, természetellenesen fehér bőrükön tarkállott valami, ami nem látszott sem foltnak, sem kiütésnek. Ez a jelenség véletlenül adódó zavaró hatás következménye is lehetett, mert még a falon és a padlózaton is csak úgy hemzsegtek ezek a fekete vonalkák. A látvány megingott, széthúzódott, elferdült és hullámzott, elmosódott fényképre hasonlított, mintha a lencse elé vastag vízfüggöny került volna. A borzalmas látvány hatása alatt Rohán villámgyorsan kinyitotta a szemét: a kép elszürkült, szinte teljesen eltűnt, de árnyékát még mindig rávetítette a környező valóság fényes tárgyaira. De Sax újból manipulált a gombokon, és Rohán gyenge motyogást hallott, mintha a saját fejéből jönne: „...ala…ama…lala…ala…ma…mama…”

Ennyi volt az egész. Az erősítőben hirtelen vinnyogni és nyávogni kezdett az áram, és a szakaszosan ismétlődő, őrületesen nyivákoló hangok durva, csúfos röhejként visszhangzottak a fülhallgatókban. Pedig csak az áram volt az; a készülék egyszerűen túl erős rezgéseket fejlesztett már.

Sax leszerelte és összetekerte a vezetékeket, majd begyömöszölte őket a táskába, Nygren pedig a lepedőt a halott arcára borította, akinek eddig makacsul összeszorított szája, talán a meleg áramlat hatására (most csaknem forróság volt a hibernátorban – ami Rohánt illeti, csupa veríték volt a háta) lassan kinyílt, és különös, csodálkozó kifejezést öltött magára. Így tűnt el a fehér lepel alatt.

– Mondjanak valamit… Miért nem beszélnek?! – robbant ki Rohán. Sax űrruhájának szíjait húzogatta, felállt, s odalépett hozzá.

– Uralkodjék magán, navigátor…

Rohán szeme összeszűkült, keze ökölbe rándult, hatalmas erőfeszítéssel megpróbált lecsillapodni. Nem sok sikerrel, ilyen pillanatokban nagyon nehezen tudta csak megállni, hogy ki ne törjön.

– Bocsánat… – dünnyögte. – De mit jelent ez az egész?

Sax kikapcsolta terjedelmes űrruháját, amely a padlóra csúszott. Amilyen megtermettnek látszott az előbb, most, hogy lehántotta magáról, ismét sovány, görbe, szűk mellű, vékony, ideges kezű emberré változott vissza.

– Semmivel sem tudok többet, mint maga – mondta. – Tán még kevesebbet is. Rohán ezt egyáltalán nem értette, de belekapaszkodott Sax utolsó szavaiba.

– Hogyhogy…? Még kevesebbet?

– Nem én voltam itt az előbb, ezen a holttesten kívül semmit sem láttam. Maga van itt reggel óta. Nem mond semmit magának az előbbi kép?

– Nem. Illetve, ezek az emberek mozogtak rajta. Akkor még éltek? Mi volt rajtuk? Azok a foltok…

– Nem mozogtak. Ez érzéki csalódás. Az engramok fényképszerűen őrződnek meg. Néha több kép mozaikszerűen összeáll. Ilyen itt nem volt.

– És azok a foltok? Az is érzéki csalódás?

– Nem tudom. Minden lehetséges. De azt hiszem, hogy nem az. És maga szerint, Nygren?

A kis orvos még csak most szabadult meg űrruhájától.

– Nem tudom – mondta. – Lehet, hogy hamis látszat, lehet, hogy nem. A mennyezeten, ugye, nem volt?

– Ilyen folt? Nem. Csak rajtuk… és a padlón. És néhány a falakon is…

– Ha még egyszer kivetítenénk, az egész képet beborítanák – mondta Nygren. – De ez sem biztos. Túl sok véletlen tényező játszik közre az ilyen erősítéseknél…

– És az a hang? Az a… az a suttogás? – kérdezősködött kétségbeesetten Rohán.

– Egyetlen értelmes szó volt: „mama”. De hiszen hallotta…

– Igen. De mondott még valamit. „Ala… la-la…” – ez ismétlődött.

– Persze, hogy ismétlődött – morogta Sax –, mert az egész koponyafali kérget átkutattam, vagyis a hallási emlékezet egész körzetét – magyarázta Rohánnak. – Ez volt a legrendkívülibb dolog…

– Ezek a szavak?

– Nem. Nem a szavak. A haldokló bármire gondolhat; ha az anyjára gondolt volna, még igen természetes is lenne. De hallási kérge teljesen üres. Tökéletesen üres, érti?

– Nem. Nem értem. Hogyhogy üres?

– A parietális lebenyek átkutatása általában nem vezet eredményre – magyarázta Nygren. – Túl sok engram szokott ott lenni, túl sok megőrződött szó. Ez körülbelül olyan, mintha valaki száz könyvet akarna olvasni egyszerre. Abból csak zűrzavar keletkezik. De neki – nézett a fehér lepedő alatt elnyúló alakra – nem volt ott semmi. Azon a néhány szótagon kívül egyetlenegy szó sem.

– Így igaz – Végigmentem a szenzorikus beszédközponton egészen a sulcus Rolandiig – mondta Sax. – A szótagok azért ismétlődtek, mert ezek voltak az utolsó megmaradt fonematikus elemek.

– És más… semmi?

– Semmi! – Sax olyan türelmetlenül kapta fel a súlyos készüléket, hogy fogantyújának bőrbevonata szinte felsírt. – Egyszerűen nincs, és kész. Engem hiába faggat, hogy mi történt velük. Ez az ember teljes hallási emlékezetét elvesztette.

– És az a kép?

– Az megint más. Azt látta. Lehet, hogy semmit sem értett a látottakból, de a fényképezőgép sem érti, mégis megörökíti a kiszemelt tárgyat. Egyébként nem tudom, ő értette-e, vagy sem.

– Legyen szíves segíteni, kolléga úr!

A két orvos elcipelte a készüléket. Az ajtó becsukódott. Rohán egyedül maradt. Olyan kétségbeesés kerítette hatalmába, hogy az asztalhoz ment, felemelte a vászonlepedőt, félredobta, és kigombolta a halott ingét. A ruhadarab közben felengedett, és egészen puha tapintású lett. Figyelmesen megvizsgálta a halott mellét, mely érintésére megrándult: bőre rugalmassá vált, amint felolvadtak a szövetek, az izmok is hajlékonyabbak lettek, s eddig természetellenesen tartott feje most ernyedten félrebillent, mintha valóban aludna.

Rohán valamilyen járványos betegség, mérgezés, csípés nyomait próbálta felfedezni testén, de nem talált semmit. Bal kezének két ujja szétnyílt, apró sebesülés tárult fel közöttük. A seb vérezni kezdett, szélei enyhén szakadozottak voltak. Vörös cseppek hulltak az asztal fehér habbevonatára. Ez már sok volt Rohánnak. Vissza sem takarta a halottat, kirohant a kabinból, és szétlökdösve az útjába álló embereket, egyenesen a főbejárat felé tört, mintha üldözte volna valaki. Jarg a keszonkamránál kapta el, felsegítette légzőkészülékét, még a szopókát is bedugta a szájába.

– Megtudtak valamit, navigátor?

– Semmit, Jarg. Semmit, semmit…

Fogalma sem volt, kivel ereszkedett le a felvonóban. A gépekben minden fordulatnál felüvöltöttek a motorok. Megerősödött a szél, és szárnyára kapva a homokot, meg-megújuló rohamokkal ostromolta a hajótörzs érdes, egyenetlen felületét. Rohán tökéletesen megfeledkezett erről, a tathoz ment, és lábujjhegyre állva végigtapogatta a recés fémet. A páncél olyan volt, mint valami málladozó felületű szikla, durva göcsörtöktől pettyezett ősrégi kőtömb. A szállítóautomaták között megpillantotta Ganong mérnök magas alakját, de eszébe sem jutott megkérdezni, hogyan vélekedik erről a körülményről. A mérnök éppen annyit tudott, mint ő. Azaz semmit. Semmit.

Tíz-egynéhány emberrel tért vissza, a legnagyobb szállítóautomata kabinjában, a sarokban ült. Alig hallotta társai hangját, mintha nagyon messziről jött volna. Terner fedélzetmester valami mérgezést emlegetett, de lehurrogták.

– Mérgezés? Mitől? A szűrők mind kitűnő állapotban vannak! A tartályok teli oxigénnel. Érintetlen víztartalékok… élelmiszer bőven…

– Láttátok, milyen volt, akit a kis navigációsban találtunk? – kérdezte Blank. – Én ismertem… De nem ismertem volna föl, ha nem lett volna rajta a pecsétgyűrűje…

Senki sem válaszolt. A bázisra érve, Rohán azonnal Horpachhoz sietett, aki a televíziós adás és egy csoport jelentései révén már mindenről értesült. Ez a csoport korábban tért vissza, s több száz kész fényképet hozott magával. Rohán titokban fellélegzett, hogy a parancsnok nem tőle várja a beszámolót.

Az asztrogátor figyelmesen végigmérte, majd felállt az asztal mellől, ahol eddig a környék térképét borító fényképmásolatokat tanulmányozta. Ketten voltak a nagy navigációs kabinban.

– Szedje össze magát, Rohán – mondta. – Tudom, mit érez, de most az a legfontosabb, hogy hideg fejjel tudjunk gondolkozni. Uralkodjunk magunkon. Meg kell találnunk ennek az őrületes históriának a kulcsát.

– Minden biztonsági felszerelésük megvolt: energorobotok, lézerek, antianyagvetők. A fő antivető még mindig ott áll a hajó mellett. Megvolt mindenük, ami nekünk van – szólt színtelen hangon Rohán. Egy székre roskadt. – Bocsánat… – mondta.

Az asztrogátor kis üveg konyakot vett elő a faliszekrényből.

– Régi orvosság, de időnként beválik. Igya ki, Rohán! Valamikor a csatamezőkön használták…

Rohán szó nélkül kortyolt a tüzes folyadékból.

– Ellenőriztem az erőaggregátorok közös fogyasztásmérőjét – mondta szinte szemrehányó hangsúllyal. – Senki sem támadott. Egyetlen lövést sem adtak le. Egyszerűen… egyszerűen…

– Megőrültek? – fejezte be a mondatot nyugodtan az asztrogátor.

– Legalább ebben szeretnék biztos lenni. De lehetek-e?

– Látta a fedélzetnaplót?

– Nem. Gaarb vitte magával. Itt van?

– Igen. A leszállás dátuma után csak négy bejegyzés található. Azokra a roncsokra vonatkoznak, amelyeket maga is megvizsgált, és… a „legyekre”.

– Nem értem. Milyen legyekre?

– Én sem tudom. Szóról szóra ezt írják. Nyitott könyvet emelt fel az asztalról.

„A szárazföldön életnek semmi nyoma. A légkör összetétele…” Itt az elemzések eredményei következnek… Na, ez az… „18.40-kor a roncsoktól visszatérő második hernyótalpas osztag helyi homokviharba került, melyet légköri kisülések kísértek. A rádióösszeköttetést a zavarás ellenére is tartottuk. Az osztag jelenti, hogy legyekre bukkant, amelyek nagy mennyiségben…” Az asztrogátor elhallgatott, és letette a könyvet.

– És aztán? Miért nem fejezi be?

– Mert itt a vége. Ezzel az utolsó bejegyzésnek is vége szakad.

– Semmi több?

– A többit megnézheti.

Odanyújtotta neki a nyitott könyvet. Azon a lapon olvashatatlan kaparások hemzsegtek. Rohán nagy szemeket meresztve böngészte a kusza firkálmányt.

– Ez mintha b betű lenne… – mondta halkan.

– Igen. Ez meg G. Nagy G. Tökéletesen olyan, mintha kisgyermek írása lenne… Nem igaz?

Rohán, kezében az üres pohárral, hallgatott. Régi vágyálmaira gondolt: valamikor arról ábrándozott, hogy ő fogja vezetni a Legyőzhetetlent. Most hálát adott a sorsnak, hogy az expedíció felelősségének súlya nem az ő vállára nehezedik.

– Hívja össze, kérem, a szakcsoportok vezetőit! Rohán! Ébresztő!

– Bocsánat! Értekezlet, asztrogátor?

– Igen. Jöjjön mindenki a könyvtárba.

Negyed óra múlva mindenki a nagy, négyszögletes teremben ült, amelynek színes, zománcfényű falai mögött könyvek és mikrofilmek rejtőztek. Talán az volt a legborzasztóbb, hogy a Kondor és a Legyőzhetetlen helyiségei a megtévesztésig hasonlítottak egymásra. Persze, hiszen ikerhajók voltak – és Rohán, bárhová nézett is, sehogy sem tudta elhessegetni magától az őrület képeit, melyek mélyen emlékezetébe vésődtek.

Itt mindenkinek állandó helye volt. A biológus, az orvos, a bolygókutató, az elektronikával és a híradástechnikával foglalkozó mérnökök, a kibernetikusok és a fizikusok félkörben felállított karosszékekben ültek. Ebből a tizenkilenc emberből tevődött össze a hajó stratégiai agya. Az asztrogátor a félig leeresztett fehér képernyő előtt elnökölt.

– Minden jelenlévő ismeri a Kondor fedélzetén tapasztalt körülményeket? Egyhangú, igenlő morgás volt a válasz.

– Eddig – mondta Horpach – a Kondor körül dolgozó csapatok huszonkilenc tetemet találtak. Magán a hajón harmincnégyet, ezek közül egyet kitűnően konzervált a hibernátorban uralkodó alacsony hőmérséklet. Nygren doktor, aki most tért vissza a helyszínről, részletes jelentést fog tenni…

– Nincs sok mondanivalóm – állt fel a kis doktor. Lassan az asztrogátorhoz ment. Egész fejjel alacsonyabb volt nála. – Csak kilenc, múmiává aszalódott testet találtunk, nem beszélve arról, amelyet a parancsnok már említett, és később még külön megvizsgálunk. A többi csak csontváz, illetve hiányos csontváz, ezeket a homokból ástuk ki. Csak a hajó belsejében volt lehetséges a mumifikáció, ahol lehetővé tették a körülmények: a levegő gyér páratartalma, a rothasztó baktériumok gyakorlatilag elhanyagolható mennyisége és a nem túl magas hőmérséklet. A szabad levegőn talált holttestek bomlásnak indultak, amit az időszakos esőzések meggyorsítottak, mert a homok itt jelentős százalékban tartalmaz vasoxidot és vasszulfidot, azok pedig gyenge savakkal reakcióra lépnek… Egyébként azt hiszem, ezek lényegtelen részletek. Ami a szóban forgó reakciók létrejöttének kielégítő bizonyítását illeti, a kémikus kollégák segítségére kell támaszkodnunk. Mindenesetre a külső tér körülményei között a mumifikáció már csak azért sem jöhetett létre, mert számításba kell venni a víz és a benne oldott anyagok közreműködését, amelyhez még a homok több éves tevékenysége is hozzájárult. Ez utóbbival magyarázható a rengeteg, fényesre csiszolódott csontfelület.

– Bocsánat – szakította félbe az asztrogátor. – E pillanatban, doktor úr, az a legfontosabb, hogy mi okozta az emberek halálát…

– Semmi jel sem utal erőszakos halálra, legalábbis ami a legjobban megőrződött tetemeket illeti – felelt készségesen az orvos. Nem nézett senkire sem, saját kezének tanulmányozásába mélyedt, mintha mások számára láthatatlan dolgot fedezett volna fel rajta. – Az általános benyomásom szerint, mintha természetes halállal pusztultak volna el.

– Természetes halállal?

– Külső, erőszakos behatások nélkül. Néhány különálló, hosszabb csonton tapasztalhatók ugyan törések, de ezek a károsodások későbbi eredetűek is lehetnek. Ennek megállapítása további kutatásokat igényel. A bőrfelületek teljesen épek, mind a ruhában talált, mind pedig az egészen csontvázszerű tetemeken. Nincs egyetlen seb, nem számítva az apróbb horzsolásokat, amelyek bizonyára nem voltak halálos sérülések.

– Akkor hát mitől pusztultak el?

– Fogalmam sincs. Arra is gondolhatnánk, hogy éhségtől vagy szomjúságtól…

– Az élelmiszer- és vízkészletek érintetlenek – szólt közbe a helyéről Gaarb.

– Tudom.

Egy pillanatra csend támadt.

– A mumifikáció elsődleges feltétele, hogy a szervezetből elvonjuk a vizet – magyarázta Nygren. Még most sem nézett senkire. – A zsírszövetek átalakulnak, és ez könnyen nyomon követhető. Nos… ezek az emberek vízelvonáson estek át. Mintha hosszabb ideig éheztek volna.

– De akit a hibernátorban találtunk, nem mutat ilyen jeleket – vetette közbe a fotel mögött álló Rohán.

– Ez igaz. Valószínűleg fagyhalált halt. Ismeretlen oknál fogva került a hibernátorba; lehet, hogy egyszerűen elaludt, a hőmérséklet pedig hirtelen zuhanni kezdett.

– Lehetségesnek tart tömeges mérgezést? – kérdezte Horpach.

– Nem.

– No de, doktor úr… mégsem lehet ilyen kategorikusan…

– Pedig bízvást állíthatom – felelt az orvos. – Planetáris körülmények között mérgező anyag vagy a tüdőn át a belélegzett gázokkal, vagy a bőrön át, vagy az emésztőutakon keresztül juthat a szervezetbe. Az egyik legjobban megőrződött tetem légzőkészüléket viselt. A palackban oxigén volt. Még órákra elég lett volna…

Ez igaz – gondolta Rohán. Lelki szemei előtt megjelent az az ember, látta a koponyájára tapadt bőrt, amely arccsontjain barnás foltokban maradt meg, látta homokot permetező szemgödreit.

– Ezek az emberek nem ehettek semmi mérgezőt, mert itt egyáltalán nincsen semmiféle ennivaló, illetve a szárazföldön nincs. De a tengerből sem fogtak ki semmit. A szerencsétlenség röviddel a leszállás után történt. Alig küldték ki az első osztagot a roncsok közé. Ennyi az egész. Egyébként éppen itt jön McMinn. McMinn kolléga, végzett már?

– Igen – válaszolt az ajtóban álló biokémikus. Minden tekintet rászegeződött. Áttört a széksorok közt, és megállt Nygren mellett. Még rajta volt a hosszú laboratóriumi köpeny.

– Elvégezte az elemzéseket?

– Igen.

– McMinn doktor vizsgálta meg a hibernátorban talált ember holttestét – magyarázta Nygren. – Meg tudná-e mondani, most rögtön, mit észlelt?

– Semmit sem – felelt McMinn. Haja olyan világos színű volt, hogy ősznek is lehetett volna nézni. Ilyen világos volt a szeme is. Még szemhéjait is hatalmas szeplők lepték el. De hosszú lóarca láttán most senki sem mosolygott.

– Nincs sem szerves, sem szervetlen méreg. Minden enzimatikus szövettársulás normális állapotban. Vér: eltérést nem mutat. A gyomorban megemésztett ételkoncentrátum- és cukormaradványok.

– Hogyan pusztult hát el? – kérdezte Horpach. Mint mindig, most is nyugodt volt.

– Egyszerűen megfagyott – felelt McMinn, és csak most vette észre, hogy még köpenyben van. Kikapcsolta, és a legközelebbi üres fotelre dobta. A sima szövet lecsúszott a padlóra.

– Tehát mi a véleménye? – faggatta tovább makacsul az asztrogátor.

– Nincs véleményem – mondta McMinn. – Annyit mondhatok csak, hogy nem mérgezés áldozatai voltak.

– Valami gyorsan hasadó radioaktív anyag ölte volna meg őket? Vagy erős sugárzás?

– A kemény sugárzás nyomokat hagy maga után: véredénytágulást, kiütéseket, változásokat a vérképben. Ilyen elváltozások nincsenek. Olyan radioaktív anyag sincs, amely nyolc éven át halálos adagban sugározna, és aztán nyomtalanul eltűnne. A radioaktivitás itt alacsonyabb fokú, mint a Földön. Ezek az emberek nem találkoztak semmiféle sugártevékenységgel, erről kezeskedem.

– Csak megölte őket valami! – mondta emelt hangon Ballmin planetológus.

McMinn hallgatott. Nygren súgott neki valamit. A biokémikus bólintott, és kiment a széksorok között. Akkor Nygren is leszállt az emelvényről, és visszaült a helyére.

– Sehogy sem akar alakulni a dolog – mondta az asztrogátor. – Az biztos, hogy a biológusoktól nem várhatunk segítséget. Van még valakinek hozzáfűznivalója?

– Igen!

Sarner állt fel, az atomfizikus.

– A Kondor saját magában hordozta tragédiájának magyarázatát – szólt. Sastekintetét végighordozta a jelenlevőkön. – Vagyis adott benne a magyarázat, de nem tudjuk rögtön felfogni. A kabinokban tapasztalt felfordulás, az érintetlen készletek, a tetemek testtartása és elhelyezkedése, a tönkretett berendezés – minden erre utal.

– Ennyi az összes mondanivalója? – vetette közbe unottan Gaarb.

– Csak türelem. Sötétben tapogatózunk. Meg kell találnunk a kivezető utat. Egyelőre nagyon keveset tudunk. Valahogyan az az érzésem, hogy nem szívesen emlékezünk bizonyos jelenségekre, amelyekkel a Kondor fedélzetén találkoztunk. Ezért térünk vissza olyan csökönyösen a mérgezés és az ennek következtében kitört tömegőrület feltételezéséhez. Saját érdekünkben – és rájuk való tekintettel is – tárgyilagosan kell szembenéznünk a tényekkel. Kérek, jobban mondva, egyenesen felhívok mindenkit, itt rögtön adja elő, mi volt számára a legelképesztőbb dolog a Kondoron, amit esetleg még senkinek sem mert megmondani, vagy amiről azt gondolta, hogy legjobb lenne elfelejteni.

Sarner leült.

Rohán rövid tusa után beszámolt a fürdőszobában látott szappandarabokról.

Aztán Gralev kért szót. Elmondta, hogy a szétszaggatott könyv- és térképhalmazok alatt vastagon állt a kiszáradt ürülék.

Valaki üres konzervdobozon vette észre emberi fog nyomait. Mintha szét akarták volna rágni a fémet. Gaarbot a hajónaplóban lévő macskakaparás és a „legyekre” való utalás rázta meg legjobban. Nem tudott napirendre térni felettük.

– Tegyük fel, hogy a „várost” kettészelő tektonikus törésből mérges gázok szivárogtak elő, és a szél a rakétáig sodorta őket. Mivel óvatlanságból nem csukták be a csapóajtót…

– Csak a külső csapóajtó volt nyitva, Gaarb kolléga. A keszonkamrában lévő homok is bizonyítja. A belső zárva volt…

– Talán csak akkor csukták be, amikor a mérges gázok hatása már érezhetővé vált…

– Hiszen ez lehetetlen, Gaarb. A belső csapóajtót nem tudja kinyitni, ha a külső nyitva van. Egyszerre nem nyithatók, hogy eleve kiküszöböljünk minden óvatlanságot vagy nemtörődömséget…

– Akkor is minden kétséget kizáróan hirtelen történt az egész. Tömeges őrület. Arról nem is beszélve, hogy űrrepülés közben előfordulhatnak kellemetlen pszichózisok, de a bolygókon sohasem, ráadásul néhány órával a leszállás után nem. Az egész legénységen eluralkodó tömegőrület csak mérgezés következménye lehetett…

– Vagy infantilizmusé – jegyezte meg Sarner.

– Hogyan? Mit mond? – Gaarb megdöbbent. – Tréfál?

– Nincs kedvem ilyenkor tréfálni. Azért beszéltem gyermekességről, mert ezt még senki sem említette. Mégis, azok a kaparások a hajónaplóban, azok a szétszaggatott csillagászati évkönyvek, azok a kínnal rajzolt betűk… ugye, látták őket?

– De mit akar ezzel mondani? – kérdezte Nygren. – Ez talán kórtünet?

– Nem. Ilyen betegség nincs, igaz, doktor úr?

– Persze, hogy nincs.

Ismét csend támadt.

Az asztrogátor eltűnődött.

– Félek, hogy így zsákutcába jutunk. A halál utáni lehallgatások mindig bizonytalan kimenetelűek. De így nem tudjuk, mi ellen védekezzünk. Sax doktor…

A neurofiziológus ismertette a hibernátorban megfagyott ember agyából nyert képet, nem feledkezve meg az elhunyt hallási emlékezetében megmaradt szótagokról sem. Előadása után kérdések özönével árasztották el, Rohán is kereszttüzükbe került, mert a kísérletben ő is részt vett. De semmire sem jutottak.

– Ezek a foltok összevágnak a „legyekkel”… – mondta Gaarb. – Egy pillanat. Talán több halált okozó tényezővel kell számolnunk! Tegyük fel, hogy a legénységet mérges csípésű rovarok támadták meg, az ilyen apró szúrások nyomait aztán nem könnyű felfedezni a mumifikálódott bőrön. A hibernátorban talált ember pedig ide menekült a rovarok elől, nehogy a többiek sorsára jusson… és megfagyott.

– De miért esett halála előtt amnéziába?

– Hogy miért vesztette el az emlékezetét, ha jól értem? Ezt már teljes bizonyossággal megállapították?

– Amennyire támaszkodni lehet a nekroptikus vizsgálatok eredményeire.

– És mi a véleménye az állítólagos rovarokról?

– Ezzel kapcsolatban hallgassuk meg inkább Laudát.

Lauda volt a hajó főpaleobiológusa; felállt, és megvárta, míg mindenki elcsendesedik.

– Nem véletlen, hogy eddig nem beszéltünk az úgynevezett „legyekről”. Aki csak egy kicsit is foglalkozott biológiával, tudja, hogy egyetlen szervezet sem tud meghatározott élő környezeten kívül élni, hogy az elsődleges egységre épül a környezet, az összes benne lévő fajokkal együtt. Ez áll a kozmosz általunk ismert többi részére is. Az élet vagy rendkívül változatos formákban nyilatkozik meg, vagy egyáltalán létre sem jön. A növényzet egyidejű fejlődése híján rovarok sem alakulhattak ki, de más szimmetrikus rendszerektől, például a gerincesektől sem függetleníthették magukat. Nem akarok most általános fejlődéselméletből előadást tartani, gondolom, elég, ha biztosítom önöket arról, hogy ez lehetetlen. Itt nincs semmiféle mérgező légy vagy más csúszómászó ízeltlábú, nincsenek pókocskák vagy hártyásszárnyúak. Még velük rokon formák sincsenek.

– Nem lehet ennyire biztos magában! – kiáltott közbe Ballmin.

– Ha a tanítványom lett volna, Ballmin, most nem lehetne itt a hajón, mert a vizsgán elbuktattam volna – válaszolt rendíthetetlenül a paleobiológus, és a jelenlévők akaratlanul is elmosolyodtak. – Nem tudom, hogy áll a planetológiával, de fejlődésbiológiából elégtelen!

– Helyben vagyunk, ebből a szakértők szokásos vitája lesz! Nem kár az időért? – súgta valaki hátulról Rohánnak. Rohán megfordult, és Jarg széles, lebarnult arcával találta magát szemben, amint jelentőségteljesen rákacsintott.

– Akkor talán a rovarok nem itteni eredetűek – hajtogatta a magáét Ballmin –, ide is hozhatták őket…

– Honnan?

– A nova bolygóiról…

Most mindenki egyszerre kezdett beszélni. Jó időbe telt, míg sikerült lecsillapítani a kedélyeket.

– Kollégák! – mondta Sarner. – Tudom, honnan vette Ballmin ezt az ötletet. Gralev doktortól…

– Azt már nehezen – vetette közbe a fizikus –, nem vállalom a szerzőséget.

– Kitűnő. Tegyük fel, hogy nem engedhetjük meg magunknak a valószínűen hangzó feltételezések luxusát. Hogy őrült hipotézisekre van szükségünk. Rendben van. Biológus urak! Tegyük fel, hogy ezeket a rovarokat a nova bolygóiról hozta ide valamilyen hajó… Elképzelhető, hogy alkalmazkodni tudtak a helyi körülményekhez?

– Ha mindenáron ragaszkodunk az őrült feltételezéshez, akkor igen – egyezett bele Lauda a helyéről. – De még van néhány dolog, amire csak további őrült hipotézisek adhatnak magyarázatot.

– Vagyis?

– Vagyis fényt kell deríteniük arra, mi rágta meg a Kondor egész külső páncélzatát, mégpedig annyira – ezt a mérnököktől tudom –, hogy a hajó alapos tatarozás nélkül űrrepülésre teljesen alkalmatlan. Azt hiszik talán, hogy ezek a ki tudja, milyen rovarok molibdén öntvény fogyasztására rendezkedtek be? Hiszen az egész világűr legkeményebb anyagai közé tartozik. Petersen mérnök, van valami, ami elbánhat ezzel a páncéllal?

– Ha jól cementálták, semmi – felelte a főmérnökhelyettes. – Gyémánttal lehet kicsit megkarcolni, de ehhez több tonna fúróhegy és sok ezer munkaóra szükséges. Akkor már érdemesebb savakkal próbálkozni. De nem szerves eredetű savakkal, és ezeknek is legalább kétezer foknyi hőmérsékleten, megfelelő katalizátor jelenlétében kell hatniuk.

– Maga szerint mi marta össze a Kondor páncélzatát?

– Fogalmam sincs róla. A látszat olyan, mintha éppen ilyen savfürdőben ült volna a megfelelő hőmérsékleten. De el sem tudom képzelni, hogy csinálták ezt plazmaívek és katalizátorok nélkül.

– Valószínűleg a „legyei”, Ballmin kolléga – mondta Lauda, és leült.

– Úgy gondolom, nincs értelme a további vitának – szólalt meg az asztrogátor, aki eddig hallgatott. – Talán még korai volt. Nincs más hátra, folytatnunk kell a kutatásokat. Három csoportra oszlunk. Az első a roncsokkal foglalkozik. A második a Kondorral, a harmadik pedig ki-kiruccan a nyugati sivatag belsejébe. Ezzel teljesen kimerítettük lehetőségeinket, mert ha sikerül is a Kondor néhány gépét beindítani, nem tudok tizennégynél több energorobotot levenni a körzetről, és a továbbiakban is kötelező a harmadik fokozat…

AZ ELSŐ

Mindenfelől izzó, csúszós feketeség övezte. Fulladozott. Kétségbeesett mozdulatokkal próbálta eltaszítani a ráfonódó, szinte anyagszerűtlen tekervényeket, eközben mind mélyebbre merült; torka elszorult, ajkára fagyott a kiáltás, hiába keresett fegyvert, nem volt nála semmi. Még egyszer megfeszítette minden erejét, hogy kiáltson. Fülsiketítő hang rázta fel álmából. Rohán félig még bódultan ugrott ki az ágyból. Csak annyit tudott, hogy sötétség veszi körül, amelyet csupán a szakadatlanul vijjogó vészcsengő hangja szakít meg. Ez már nem lidérces álom volt. Bekapcsolta a világítást, felrántotta kezeslábasát, és a felvonóhoz rohant. Már minden szinten emberek tolongtak. Szünet nélkül sivított a sziréna, a falakon vörös Riadó feliratok lángoltak. Beszaladt az irányítófülkébe. Az asztrogátor nappali öltözékben állt a legnagyobb képernyő előtt.

– Már lefújtam a riadót – mondta nyugodtan. – Ez csak eső, de azért nézze meg, Rohán! Nagyon szép látvány.

Valóban: a képernyőn, mely az éjszakai égbolt felső részét mutatta, megszámlálhatatlan villamos kisülés szikrája villózott. A magasból hulló esőcseppek a Legyőzhetetlent kehelyként borító láthatatlan erőtérburokba ütköztek, és ahogyan egy szempillantás alatt mikroszkopikus robbanásokban lángoltak fel, az egész tájat százszorosára növelt északi fény tündöklésével árasztották el.

– Jobban kellett volna az automatákat beprogramozni… – mondta halkan Rohán, aki időközben teljesen felocsúdott. Egészen kiment a szeméből az álom. – Meg kell mondanom Ternernek, hogy ne kapcsolja be az annihilációt. Különben akár egy maréknyi homok is, melyet errefelé hoz a szél, felriaszthat bennünket a legszebb álmunkból…

– Mondjuk, hogy próbariadó volt. Amolyan hadgyakorlatféle – válaszolta az asztrogátor, aki, úgy látszik, várakozáson felül jó hangulatban volt. – Most négy óra van. Visszamehet aludni, Rohán.

– Őszintén szólva, nincs kedvem. És magának?

– Már aludtam. Nekem elég négy óra alvás. Az űrben eltöltött tizenhat év után az emberben egészen másképp alakul az ébrenlét és az álom ritmusa, mint ahogyan a jó öreg Földön megszoktuk. Azon töprengtem, Rohán, hogyan lehetne a kutatócsoportok számára a legnagyobb biztonságot nyújtani. Elég kemény dió ez: mindenhová el kell cipelni az energorobotokat, és mindenütt ki kell fejleszteni az erőtérburkot. Mit tanácsol?

– Mindenkinek saját emittert adhatnánk. De ez még nem old meg mindent. Az erőbuborékban lévő ember semmihez sem nyúlhat hozzá… tudja, hogy van ez. Ha pedig túlságosan gyenge az energetikus buborék sugárzása, szépen össze lehet égni. Láttam én már ilyet.

– Arra is gondoltam, hogy senkit sem engedünk elmászkálni, és távirányítású robotok segítségével dolgozunk – ismerte be az asztrogátor. – Nos, ez rendben is lenne, ha néhány óráról vagy egy napról volna szó, de az az érzésem, hogy tovább maradunk…

– Tehát mi a szándéka?

– Minden csoportnak erőtérrel körülvett kiindulási bázisa lesz, de az egyes kutatóknak bizonyos mozgásszabadságot kell adnunk. Különben annyira biztosítjuk magunkat balesetek ellen, hogy meg sem tudunk moccanni. Kötelező feltétel, hogy az erőburkon kívül dolgozók mögött védett embernek kell állnia, aki figyeli a másik minden mozdulatát. Mindig szem előtt légy – ez a legfontosabb szabály a Regis-III-on.

– Hová oszt be engem?

– Szeretne a Kondornál dolgozni…? Látom, hogy nem. Jó. Marad a város vagy a sivatag. Választhat.

– A várost választom, asztrogátor. Mindig az jár a fejemben, hogy ott kell keresnünk a rejtély megoldását…

– Lehetséges. Akkor tehát holnap, jobban mondva: ma, mert már hajnalodik, összeszedi tegnapi csapatát. Adok magának még két arktánt is. Érdemes kézi lézereket vinni, mert az az érzésem, hogy az a valami kis távolságból hat…

– Micsoda?

– Azt én is szeretném tudni. Még valamit, konyhát is vigyen magával, hogy teljesen függetlenek legyenek, és szükség esetén akkor is tudjanak dolgozni, ha csak rádióösszeköttetésük van a hajóval…

***

A vörös, bágyadt sugarú nap lebukott az égbolton. A furcsa épületek árnyai megnyúltak és összeolvadtak. A szél fáradhatatlanul kergette a futóhomokot a fémpiramisok között. Rohán a nehézkes jármű tetején ült, távcsővel figyelte Gralevet és Csent, akik az erőtér határán kívül szorgoskodtak a feketés „lépes méz” lábánál. A szíj, melyen kézi világítórakétavetője fityegett, húzta a tarkóját, ezért amennyire lehetett, meglazította, de nem veszítette el szem elől a két embert. Csen kezében a plazmás égő úgy villogott, mint egy kicsiny, de vakító fényű briliáns. A jármű belsejéből a hívójel ütemesen ismétlődő hangja ütötte meg a fülét, de fejét egy pillanatra sem fordította el. Hallotta, amint a jármű vezetője válaszol a bázisnak.

– Navigátor! A parancsnok rendelkezésére azonnal vissza kell térnünk! – kiáltotta izgatottan Jarg, fejét kidugva a lőtorony nyílásán.

– Vissza? És miért?

– Nem tudom. Egyre csak az azonnali visszatérés jelét ismétlik, négyszer pedig az EV-t adták.

– Az EV-t? Hű, de elzsibbadt minden tagom! Pedig ezek szerint sietnünk kell. Adja ide a mikrofont, gyújtsa meg a fényszórókat!

Tíz perc múlva a külső övezet minden embere elhelyezkedett a járművekben. Rohán, amennyire ezen a hepehupás terepen lehetett, maximális sebességgel vezette kicsiny kocsioszlopát. Blank, aki most az összekötő szerepét töltötte be mellette, hirtelen átnyújtotta neki a hallgatót. Rohán leereszkedett az égett műanyagszagú fémkabinba, s miközben a ventillátor légáramlata kellemesen borzolta haját, Gallaghernek a nyugati sivatagban dolgozó csoportja és a Legyőzhetetlen közötti jelváltást figyelte. Mintha vihar készülődött volna. A barométerek már reggel óta alacsony légnyomást jeleztek, de a sötét, lapos fellegek még csak most úsztak elő a látóhatár mögül. Felettük tiszta volt az égbolt. Ami a légköri zavarokat illeti, abból is kijutott: úgy recsegtek a fülhallgatók, hogy csak morzéval lehetett fenntartani az összeköttetést. Rohánnak megbeszélt jelcsoportokat sikerült fognia, de túl későn kapcsolódott be az adásba, ezért nem tudta kihámozni, miről is van szó. Csak annyit értett meg, hogy Gallagher csoportja is teljes gőzzel halad a bázis felé, az űrhajón pedig készültséget rendeltek el, és minden orvosnak a helyén kell lennie.

– Orvosi készültség – mondta Ballminnak és Gralevnek, akik várakozó tekintettel néztek rá. – Valamilyen baleset. De valószínűleg nem súlyos. Talán omlás volt, valakit betemethetett…

Azért mondta ezt, mert mindenki tudta, hogy Gallagher embereinek földtani jellegű kutatásokat kellett végezniük egy előzetesen felderített helyen. Az igazat megvallva maga sem hitte, hogy munka közben valamilyen hétköznapi baleset történhetett. A bázistól alig hat kilométernyire voltak, de a másik csoportot, úgy látszik, korábban vonták vissza, mert amikor megpillantották a Legyőzhetetlen sötét, függőlegesen álló testét, egészen friss hernyótalpnyomokat kereszteztek, amelyek ilyen szélben nem maradtak volna meg félóráig sem.

A külső erőtér határa felé közeledtek, és az irányítófülkét kezdték hívni, hogy adjanak engedélyt a belépésre. Feltűnően sokáig kellett várniuk, amíg végre feleltek a hívásra. Végül is kigyulladtak az ismerős kék fények, és a belső gyűrű széléig hajtottak. A Kondor csoportja már itt volt. Tehát őket hívták be előttük, nem Gallagher geológusait. Néhány hernyótalpas a csúszdánál állt, mások összetorlódtak, és elzárták az átjárást. Mindenütt fejvesztett, térdig a homokban gázoló embertömeg nyüzsgött, automaták lámpásai villogtak.

Már bealkonyodott. Rohán nem egyhamar igazodott el ebben a zűrzavarban. Hirtelen vakító fehérségű oszlop lövellt a magasba. A hatalmas reflektor óriási világítótoronyhoz tette hasonlatossá a rakétát. A fényoszlopok messze a sivatagba nyúlva pásztáztak át mindent felülről lefelé, majd pedig oldalt, mintha valamilyen űrhajósereg közeledne. A nyitott erőtér fényei újból felcsillantak. A gépek még nem álltak meg, de Gallagher emberei már leugráltak, a csúszda felől előgördült még egy kerekeken járó reflektor, és a félreállított, összezsúfolt gépek falán embercsoport tört keresztül. A hordágyon, melyet körülfogtak, feküdt valaki.

Mikor a hordágy elhaladt mellette, Rohán szétlökdöste az előtte állókat, és kővé dermedt. Az első pillanatban azt hitte, hogy valóban szerencsétlenség történt, de a hordágyon fekvő embernek meg volt kötözve keze-lába.

Úgy hányta-vetette magát, hogy szinte recsegtek a kötelékek, amelyek fogva tartották, száját óriásira tátotta, és rettenetesen nyöszörgött. Már régen elhaladt a reflektorok fénykarikáit követő embercsoport, de Rohán, aki csak állt a sötétben, még mindig hallotta ezt a nem is emberi jajongást, amelyhez hasonlót még sohasem tapasztalt. A fehér fényfolt a benne mozgó kis alakokkal egyre kisebbre zsugorodott, felkúszott a lejtős pályán, és eltűnt a tehernyílás szélesen tátongó bejáratában. Rohán kérdezősködni kezdett, hogy mi történt, de a Kondor csapatából való emberek vették körül, akik éppen annyit tudtak, mint ő.

Elég sok időbe telt, míg összeszedte magát, hogy valamilyen rendet teremtsen. Az eddig mozdulatlan gépcsorda dübörgő motorokkal kapaszkodott fel a lejtaknán, a felvonó felett kigyulladtak a fények. Egyre fogyott az előtte álló tömeg, végül az utolsók között Rohán is feljutott, az alaposan megterhelt arktánokkal egyetemben, amelyek nyugalmát szerfölött gonosz gúnyolódásnak érezte. A rakéta belsejében az informátorok és a belső telefonok elnyújtott csengetése hallatszott, a falakon még mindig égtek az orvosokat riadóztató felhívások, de hamarosan kialudtak. Egyre nyugodtabb lett a légkör. A legénység egy része már lement az étkezdébe, lépések kopogása és beszélgetés szűrődött át a folyosóról. Valamelyik elkésett arktán nehézkesen lépegetett a robotok rekesze felé, végre-valahára mindenki elvonult, ő pedig úgy állt, mint akit megbénított a tehetetlenség tudata, mintha még az a remény is elveszett volna, hogy megért valamit a történtekből; mintha bizonyossá vált volna, hogy erre nincs és nem is lesz semmiféle magyarázat.

– Rohán!

Gaarb állt előtte. Ez a kiáltás magához térítette. Összerezzent.

– Maga az, doktor…? Látta? Ki volt az?

– Kertelen.

– Micsoda? Lehetetlen…

– Egész végig láttam őt…

– Hogyhogy végig?

– Együtt voltam vele – mondta Gaarb természetellenesen nyugodt hangon. Rohán látta szemüvegén a folyosó fényeinek csillogását.

– A sivatagi kutatócsoporttal…? – nyögte ki.

– Igen.

– És mi történt vele?

– Gallagher kitűzte a szeizmikus kutatás helyét… Kanyargós, kis sziklaszorosok útvesztőjébe jutottunk – mondta lassan Gaarb, mintha nem is neki, hanem saját magának próbálná pontosan felidézni a történteket. – Szerves eredetű, puha kőzetek vannak itt, melyeket kivájt a víz, csupa barlang meg üreg, a lánctalpasokat fent kellett hagynunk… Szorosan felzárkózva haladtunk, tizenegyen voltunk. A ferrometerek nagyobb mennyiségű vas jelenlétét mutatták: keresni kezdtük. Kertelen arra gondolt, hogy itt valamilyen gépek vannak elrejtve…

– Igen, nekem is mondott ilyesmit… És aztán?

– Az egyik üregben, melynek fala teljesen sima, az iszap alatt – sztalaktitok és sztalagmitok is vannak ott – automataféleségeket talált.

– Igazán?

– Igen, de nem olyant, amilyenre maga gondol. Teljesen elkorhadt már az egész, pedig nem a rozsda tette tönkre, valamilyen nem rozsdásodó ötvözetből van, de mégis teljesen szétmaródott, félig elhamvadt, egyszóval: tiszta roncs.

– Talán mégsem…

– De bizony, mert ez az automata nem kevesebb, mint háromszázezer éves…

– Ezt honnan tudja?

– A masina tetején, ahogyan párolgott a víz, és lecsöpögött a boltozati sztalaktitokról, kalcit ülepedett le. Gallagher maga is végzett egy-két mérést, hogy felbecsülje a párolgás tempóját az üledék kialakulásának és vastagságának alapján. Háromszázezer éves a legszerényebb számítások szerint is… Egyébként tudja, mihez hasonlít nagyon ez az automata? Azokhoz a romokhoz!

– Tehát ez nem is hétköznapi szerkezet…

– Nem bizony, ez mozoghatott is, de nem két lábon és nem úgy, mint a rák. Egyébként nem volt időnk utánanézni, mert rögtön ezután…

– Mi történt?

– Időről időre megszámoltam az embereimet. Én védett voltam, vigyáznom kellett rájuk, ez érthető… No de mindenki álarcban volt, tudja, hogy van az ilyenkor, teljesen egyformák vagyunk, a kezeslábasok sem voltak már különböző színűek, úgy összekentük magunkat az agyaggal. Egyszer csak észrevettem, hogy hiányzik egy emberem. Mindenkit összetereltem, és keresni kezdtük. Kertelen nagyon megörült a felfedezésnek, és tovább hajtatott… Arra gondoltam, hogy biztosan eltévedt egy oldalágban… Sok ott a zsákutca, de mind rövid, a talaj egyenletes, és kitűnőek a látási viszonyok… Végre előbukkant egy kanyar mögül. Már ilyen állapotban volt. Nygren, aki velünk jött, azt gondolta, talán hőgutát kapott…

– Tulajdonképpen mi baja?

– Nincs magánál. Illetve nem is erről van szó. Járni, mozogni tud, de képtelen kapcsolni. Beszédképességét is elvesztette. Hallotta a hangját?

– Igen.

– Most mintha kissé lehiggadt volna. De eleinte még rosszabbul volt. Senkit sem ismert meg közülünk. Az első pillanatban ez volt a legrettenetesebb. Kertelen, hol bujkál? – kiáltottam, ő meg úgy ment el mellettem, mintha teljesen megsüketült volna, keresztültört rajtunk, és a szorosban felfelé tartott, de olyan furcsa léptekkel, hogy mindenkiben megfagyott a vér. Egyszóval, mintha kicserélték volna. Hívásunkra nem felelt, tehát üldözőbe kellett vennünk. Mi volt ott! A végén aztán meg kellett kötözni, különben nem tudtuk volna visszahozni.

– Mit mondanak az orvosok?

– Latinul beszélnek, mint mindig, de ennél többet ők sem tudnak. Nygren és Sax a parancsnoknál vannak, ott kérdezősködhet…

Gaarb szokása szerint fejét félrehajtva, nehézkes léptekkel távozott. Rohán beszállt a felvonóba, és felment a vezetőfülkébe. Ott nem talált senkit, de a térképkabinok előtt elhaladva, a félig nyitott ajtón át meghallotta Sax hangját. Bement.

– Mintha teljesen elvesztette volna az emlékezetét. Pontosan olyannak látszik – mondta a neurofiziológus. Háttal állt Rohánnak, és a kezében tartott röntgenfelvételt vizsgálta.

Az asztrogátor az íróasztal mögött ült, előtte a nyitott fedélzeti napló hevert, kinyújtott karjával a polcoknak támaszkodott, amelyek tele voltak légmentesen elraktározott csillagtérképekkel. Némán hallgatta Saxot, aki lassan visszacsúsztatta a képet borítójába.

– Amnézia. De egészen különleges esete az emlékezet elvesztésének. Nemcsak arra nem emlékszik, hogy ki volt, de elfelejtett beszélni, írni, olvasni. Ez már tulajdonképpen több, mint amnézia: ez tökéletes széthullás, a személyiség megsemmisülése. Nem maradt belőle semmi, kivéve egy-két igen primitív, ösztönszerű mozgást. Járni és enni tud, de csak ha szájába adják az ételt. Képes megfogni dolgokat, de…

– Lát és hall?

– Igen. Kétségtelenül. De fogalma sincs arról, mit lát. Nem különbözteti meg az embereket a tárgyaktól.

– Reflexek?

– Rendesek. Ez központi ügy.

– Központi?

– Igen. Agyközponti. Egyébként emlékezetének még nyomai sincsenek.

– Tehát az a Kondoron talált ember…

– Igen. Ebben biztos vagyok. Ugyanaz az eset.

– Láttam egyszer már valami hasonlót… – mondta az asztrogátor egészen halkan, szinte suttogva. Rohánra pillantott, de mintha észre sem vette volna. – Az űrben történt…

– Á, tudom! Hogy előbb nem jutott az eszembe! – szakította félbe izgatottan a neurofiziológus. –Amnézia, mágneses ütés következtében…

– Igen.

– Még nem láttam ilyen esetet. Csak elméletileg ismerem a fogalmat. Ez akkor volt, amikor egyszer nagy sebességgel haladtak át erős mágneses mezőn?

– Igen. Azaz… sajátos körülmények között. Nem is a térerősség a legfontosabb tényező, hanem az, hogy mennyi a gradiense, és milyen hirtelen áll be a változás. Ha nagy gradiensek vannak az űrben, és ugrásszerűen viselkednek a műszerek már nagy távolságból észlelik őket. Azelőtt ilyen eszközeink nem voltak…

– Igaz, igaz… – ismételte az orvos. – Ammerhatten majmokon és macskákon végzett ilyen kísérleteket. Irtózatos erejű mágneses mezők hatása alávetette őket, amíg csak el nem vesztették emlékezetüket…

– Hogyne, mert hiszen ennek van valami köze az agy elektromos serkentéséhez is…

– De ebben az esetben – töprengett hangosan Sax – Gaarb jelentésén kívül az összes emberének tanúvallomása is birtokunkban van. Veszedelmesen erős mágneses mező… de hiszen akkor több százezer gauss is meglehet…

– Több százezer még nem is sok. Millió és millió – mondta szárazon az asztrogátor. Csak most állapodott meg a tekintete Rohánon.

– Jöjjön csak nyugodtan, és csukja be az ajtót!

– Millió és millió?! És a hajó műszerei nem jeleztek volna ilyen erős mezőt?

– Az attól függ – felelt Horpach. – Ha nagyon kis térben összpontosul, vagy ha olyan terjedelme lenne, mint ennek a glóbusznak, és ha kívülről árnyékolja valami…

– Egyszóval, mintha gigászi méretű elektromágnes sarkai közé dugta volna a fejét Kertelen?

– Még az sem lett volna baj. A mezőnek meghatározott rezgésszámmal kell oszcillálnia.

– De ott nem volt semmiféle mágnes, semmiféle gép, kivéve azokat a rozsdás roncsokat – semmi, csak vízmosta sziklaszorosok, kavicshegyek és homok…

– És barlangok – vetette közbe könnyedén, szinte közömbösen Horpach.

– És barlangok… Talán arra gondol, hogy valaki behúzta egy ilyen üregbe, és ott mágnes lett volna? Ki van zárva, hiszen…

– Akkor hogyan magyarázza? – kérdezte a parancsnok olyan szenvtelenül, mintha untatta volna a beszélgetés. Az orvos hallgatott.

Éjjel három óra negyven perckor riadójelek szirénázó hangja töltötte be a Legyőzhetetlen minden szintjét. Az emberek felpattantak ágyukból, és miközben úgy szitkozódtak, mint a záporeső, futás közben öltözködve rohantak őrhelyükre. Öt perccel az első csengőcsörömpölés után Rohán már az irányítófülkében volt. Az asztrogátort még nem találta ott. Odaugrott a legnagyobb képernyőhöz. A szurokfekete éjszakát keleten fehér felvillanások szőtték át, mintha valamelyik radiáns felől meteorraj zúdulna a rakétára. Az erőteret ellenőrző műszerekre pillantott. Ő maga programozta be az automatákat, tehát nem reagálhattak sem esőre, sem homokviharra. Előrepült valami a sötétségbe burkolózó sivatagból, és lángoló gyöngyfüzérekre fröccsent szét, lövedékei az erőtér felületére hullottak, és titokzatos szilánkjai hol parabolaszerű pályán tüzes csíkot húzva pattantak le róla, míg fényük lassan elenyészett, hol pedig lecsúsztak az erőtér domború kupolája mentén. A homokbuckák csúcsai egy pillanatra elővillantak a sötétségből, majd ismét eltűntek, lustán rezegtek a mutatók – aránylag nem volt nagy a Dirac-emitterek által felhasznált erőmennyiség, amellyel ezt a titokzatos bombázást visszaverték. Rohán éppen akkor hallotta meg háta mögött a parancsnok lépteit, amikor a színképelemző készülék mutatóinak állását kezdte vizsgálni.

– Nikkel, vas, mangán, bérül, titán – olvasta le a világító számlapról a mellette álló asztrogátor. – Sokat adnék, ha tudnám, mi ez.

– Fémrészecske-eső – mondta lassan Rohán. – A kissülésekből ítélve, nem lehetnek nagyméretűek…

– Szívesen megnézném őket közelebbről… – dünnyögte a parancsnok. – Mit gondol, megkockáztathatjuk?

– Kapcsoljuk ki a teret?

– Igen. A másodperc töredékéig. Egy-kettő behullana a körbe, a többit viszont kirekesztenénk, amikor újból bekapcsoljuk az erőteret…

Rohán sokáig nem válaszolt.

– Üsse kő, megpróbálhatjuk – szólalt meg végül habozva. De még mielőtt a kapcsolóasztalhoz ért volna a parancsnok, a fényes nyüzsgés – éppen olyan hirtelen, mint ahogyan jött – eltűnt, s rájuk zuhant az a sötét éjszaka, amelyet csak a galaktika központi csillagtársulásaitól távot keringő, holdtalan bolygók ismernek.

– Nem sikerült elkapnunk őket – morogta Horpach. Még sokáig pihent keze a főkapcsolón, majd könnyedén biccentett Rohánnak, és kiment. Minden szintet betöltöttek a riadó lefújását jelző, jajongó szirénahangok. Rohán felsóhajtott, még egyszer a koromsötét képernyőkre pillantott, majd elment aludni.

A FELHŐ

Már kezdték megszokni a bolygót – egyhangú, sivatagos tájait, a természetellenesen világos felhőfoszlányok elmosódott árnyékait, a nappal is ragyogó, erős fényű csillagokat. Megszokták a kerekek és az emberi léptek alatt csikorgó homokot, a lomha, vörös napot, amelynek ereje meg sem közelítette a földiét, úgyhogy, ha az ember hátat fordított neki, melegség helyett csak néma jelenlétét lehetett érezni.

Reggelenként a csapatok kivonultak a megjelölt munkahelyekre, ormótlan bárkákhoz hasonló imbolygással tűntek el az energorobotok a homokbuckák között. Leülepedett a porfelhő, és a Legyőzhetetlennél maradtak arról beszélgettek, mi lesz ebédre, meg hogy mit mondott a radaros fedélzetmester a híradósnak, vagy megpróbálták emlékezetükbe idézni annak a gyakorlott pilótának a nevét, aki baleset következtében fél lábát elvesztette a Terra-5 navigációs műholdon hat évvel ezelőtt. Üres kannákon ülve társalogtak a hajó törzse alatt, melynek árnyéka úgy forgott lassan körbe, mint egy óriási napóra mutatója, amíg annyira meg nem nyúlt, hogy már az energorobotok vonalát érintette.

Attól kezdve egymás után tápászkodtak fel, és kiálltak figyelni, mikor jönnek vissza a többiek. Azok pedig, alighogy megérkeztek, fáradtan és éhesen roskadtak le, szinte nyoma sem volt rajtuk annak a láznak, amely a „város” fémroncsai között folytatott munka közben lobogott bennük. Egy hét elteltével a Kondor munkacsapata sem hozott szenzációs újdonságokat, mint eleinte, bár még azok a szenzációk sem jelentettek többet, mint hogy sikerült azonosítaniuk egy ember földi maradványait, amelyet aztán ideszállítottak a Kondorról, és gondosan becsomagoltak. (Nem lehet másképpen nevezni ezt az eljárást, amikor is az itt talált tetemeket gondos munkával légmentesen záródó tartályokba helyezték, amelyek aztán a hajófenékre vándoroltak.)

Ez a munka is, amely az első napokban olyan borzasztónak látszott, később megszokottá vált. Annyira megszokottá, hogy a Kondor helyiségeiben matató emberek, akik újra és újra átfésülték a homokot a hajófar körül, a kezdeti lelkesedés helyett olyan fáradtságot éreztek, mintha elfelejtették volna, mi történt a Kondor legénységével, és nevetséges apróságok gyűjtögetésével szórakoztak, melyekről senki sem tudta, kié lehettek valaha. Így hát, mivel nem találtak olyan dokumentumokat, melyek a titokra fényt derítettek volna, összeszedtek mindent, ócska harmonikától a kínai nyelvű keresztrejtvényig, s ezek a tárgyak, miközben lassan lekopott róluk az eredetükhöz tapadó titokzatosság máza, kézről kézre jártak, és a legénység közös tulajdonába mentek át. Rohán, aki sohasem hitte volna, hogy ilyesmi lehetséges, egy hét elteltével éppen úgy viselkedett, mint a többiek. Csak nagy néha, mikor egyedül volt, ötlött fel benne a kérdés: miért is van itt tulajdonképpen. Akkor úgy érezte, hogy egész tevékenységük, egész lázas igyekezetük, a bonyolult kutatások, átvilágítási eljárások, a talajminták gyűjtése, a különböző kőzetrétegek furkálása, amelyeket még nehézkesebbé tett a III. fokozat szigorúsága (az erőterek nyitogatása és csukogatása, a pontosan kiszámított lőtávolságú lézerpisztolyokkal való felfegyverkezés, az állandó optikai ellenőrzés, a szüntelen számolgatás, a több csatornás híradólánc), érezte, hogy mindez csak nagy önámítás, hogy végeredményben csak újabb balesetre várnak, újabb szerencsétlenségre, és megpróbálják elhitetni magukkal, hogy nem így van. Kezdetben minden reggel összegyűltek az emberek a Legyőzhetetlen tábori kórháza előtt, hogy érdeklődjenek Kertelen állapota felől. Nem is annyira a titokzatos támadás áldozatának tekintették, mint inkább valamilyen nem is emberi lénynek, csudabogárnak, nem maguk közül valónak; mintha hittek volna mindenféle fantasztikus mesében, és lehetségesnek tartották volna, hogy a bolygó gonosz ellenséges erői szörnyeteggé varázsolták egyik társukat.

Kertelen valójában csak nyomorék volt; kiderült ugyanis, hogy agya, akár az újszülött gyereké, érintetlen és tiszta, de befogadóképes. Az orvosok nekiálltak hát, és Kertelen újból beszélni tanult, éppen úgy, mint a kisgyermek. A kórteremből nem állati nyöszörgés szűrődött ki többé, de ez a „beszéd” mégis rettenetes volt, mert a felnőtt ember torkát egy csecsemő értelmetlen gőgicsélése hagyta el. Egy hét elteltével Kertelen mondogatni kezdte az első szótagokat, felismerte az orvosokat, bár még nem tudta nevükön szólítani őket.

Úgy a második hét elején az iránta tanúsított érdeklődés lohadni kezdett, annál is inkább, mert az orvosok kijelentették, hogy úgysem fog tudni semmit sem mondani a baleset körülményeiről, még ha teljesen talpra áll is, jobban mondva, amikor majd véget ér ez a szokatlan „gyereknevelés”.

Eközben rendes kerékvágásban haladtak a munkálatok. Szépen gyűltek a „város” térképei, amelyek a „bozótpiramis”-építmények részleteit ábrázolták, bár rendeltetésük továbbra is homályos volt. Az asztrogátor belátta, hogy a Kondorral kapcsolatos további kutatásoknak nem lenne sok értelmük, és felfüggesztette őket. Magát a hajót ott kellett hagyniuk, mert burkolatának kijavítására nem vállalkoztak a mérnökök, különösen annyi munkával a nyakukon. Ezért csak néhány energorobotot, szállítóautomatát és légpárnás siklót, valamint különféle berendezéseket költöztettek át a Legyőzhetetlenhez, a hajóroncsot pedig – mert alapos kifosztása után tulajdonképpen roncs lett belőle – gondosan bezárták, s azzal vigasztalták magukat, hogy majd egy következő expedíció, vagy talán még az övék, sikeresen visszajuttatja a honi kikötőbe. Ekkor Horpach északra vezényelte át a Kondor csapatát, mely Regnar csoportjához hasonlóan Gallagher embereihez csatlakozott. Így Rohán lett a kutatások fő irányítója, s ezért csak rövid időre – és nem is minden nap – hagyhatta el a Legyőzhetetlen körzetét.

A föld alatti források által kivájt sziklaszorosokban mindkét csoport különös dolgokra bukkant.

Az üledékes iszaprétegekkel egy ismeretlen vörösesfekete anyag rétegei váltakoztak, mely nem bizonyult sem geológiai, sem planetáris eredetűnek. A szakemberek nem tudtak mit kezdeni vele. Olyan volt az egész, mintha az ősi bazaltalapra, a bolygó kérgének aljzatára néhány millió évvel ezelőtt rengeteg fémszilánkot vagy egyszerűen csak fémes eredetű hulladékot teregettek volna; gondoltak arra is, hogy óriási vas- és nikkelmeteor robbant szét a Regis légkörébe érve, és lángeső kíséretében olvadt össze az ősrégi sziklával, de ezt a feltételezést hamar elvetették. Ezek a fémrészek aztán lassacskán oxidálódtak, kémiai reakcióra léptek környezetükkel, és végül barnásfekete–bíborvörös színezetű üledékrétegekké alakultak át.

Az eddigi feltáró vágatok fokozatosan olyan talajrétegekbe értek, melyeknek sajátos geológiai felépítése még tapasztalt planetológus számára is nagy fejtörést okozott volna. Amikor aztán a több mint egymilliárd éves bazalthoz fúrtak kutat, kiderült, hogy a rárétegződött kőzetekben az erősen előrehaladott újrakristályosodás ellenére is szerves szén mutatható ki. Rögtön arra gondoltak, hogy itt valamikor tengerfenék volt. De a valódi kőszén rétegeiben már több olyan növényfajta lenyomatát fedezték fel, amelyek csak szárazon tudtak vegetálni.

A bolygó szárazföldi szervezeteinek listája egyre gyarapodott és tökéletesedett. Már ismeretes volt előttük, hogy háromszázmillió évvel ezelőtt az itteni dzsungeleket őshüllők népesítették be. Az egyik ősállat gerincoszlopának és elszarusodott állkapcsának maradványai láttán a tudósok örömmámorban úsztak, ám a legénység többi része nem osztozott lelkesedésükben.

Mintha a szárazföldi fejlődés két szakaszban játszódott volna le: az élővilág első alkonya körülbelül százmillió évvel ezelőtti időszakra esett; akkor erőszakos külső hatás, valószínűleg a közeli nova felrobbanása következtében kipusztultak a növények és állatok.

Aztán mégis feltámadt az élet, és új formákban indult virágzásnak, bár az igazat megvallva, a pontosabb osztályozást a leletek állapota és gyér száma lehetetlenné tette. A bolygón sohasem alakultak ki emlősökhöz hasonló élő szervezetek.

Kilencvenmillió év múlva bekövetkezett a második csillagrobbanás, de most már nagyobb távolságban; nyomait elemi izotópok alakjában sikerült felfedezni. Hozzávetőleges számítások szerint a kozmikus sugárzás akkori erőssége nem volt a bolygón olyan nagy, hogy hullahegyek maradtak volna utána. Annál érthetetlenebb volt, hogy attól kezdve a növényi és állati leletek egyre ritkábban fordultak elő a fiatalabb kőzetrétegekben. Viszont egyre nagyobb mennyiségben találtak ilyen „sajtolt iszapot”, antimonszulfidokat, molibdén- és vasoxidokat, nikkelsókat, kobaltot és titánt.

Ezek a hat-nyolcmillió éves, aránylag vékony fémrétegek helyenként nagy erősségű radioaktív gócokat tartalmaztak, de ez a radioaktivitás fiatal volt a bolygó hosszú múltjához képest. Következésképpen arra lehetett gondolni, hogy abban a bizonyos időszakban erős, de csak egyes helyeken előforduló nukleáris reakciósorozatot idézett elő valami, s ennek termékei „fémiszapokban” ülepedtek le. Elvetették a „radioaktív vasmeteor” hipotézisét és más, egészen fantasztikus feltételezéseket is, amelyek e „melegen sugárzó” különös gócok és a Lant bolygórendszerének katasztrófája, civilizációjának pusztulása között próbáltak kapcsolatot teremteni.

Arra is gondoltak ugyanis, hogy a Regis-III. meghódítására tett kísérletek közben atomháború robbant ki a veszélyeztetett bolygórendszerből érkező hajók között. De így sem tudták megmagyarázni a fémrétegek különös méreteit, mert a próbafúrások folyamán más, távol eső vidékeken is találkoztak velük.

Mindenesetre megcáfolhatatlannak látszott az az éppen annyira rejtélyes, mint nyilvánvaló tény, hogy az élet pontosan akkor – néhány millió évvel ezelőtt – szűnt meg a bolygó szárazföldjein, amikor a fémrétegek keletkeztek. Az élő szervezeteket nem radioaktív tevékenység semmisítette meg: a teljes sugárzásmennyiséget átszámították nukleáris robbanások egyenértékeire, amelyek alig tettek ki húsz-harminc megatonnát. Ez százezer évekre elosztva természetesen nem jelenthetett olyan robbanásokat (ha egyáltalán atomrobbanások voltak, s nem más magreakciók), hogy komolyan fenyegethették volna a biológiai formák fejlődését.

A tudósok arra gyanakodtak, hogy a „város” romjai és a fémüledékek között valamilyen kapcsolatnak kell lennie, s ezért további kutatásokat javasoltak. Ez persze rengeteg nehézségbe ütközött, mivel a feltárási munkálatok hatalmas földtömegek megmozgatását követelték. Az egyetlen kézenfekvő megoldás a tárna lett volna, de a föld alatt dolgozó embereket már nem védték volna az erőterek. A munkálatok folytatását az tette lehetővé, hogy huszonkét méter mélyen, egy vasoxidokban bővelkedő rétegben különös formájú, rozsdás fémhulladékokra bukkantak, amelyek mikroszkopikus gépezetek korrózió marta, darabokra esett alkatrészeire emlékeztettek.

A leszállástól számított tizenkilencedik napon a bolygón eddig még soha nem látott, hatalmas, sötét felhőgomolyok érkeztek arra a vidékre, ahol a bányászcsapatok dolgoztak. Délután felé kitört a vihar, amely az elektromos kisülések hevessége szempontjából jóval túltett a földi viharokon. A sziklát és az égboltot szakadatlanul csapkodó villámok függönye kötötte össze. A megáradt vizek a kanyargós sziklaszorosok között zubogtak, s elöntéssel fenyegették az újonnan vájt járatokat. Az embereknek ki kellett jönniük, és az automatákkal együtt az erőtér főkupolája alatt húzták meg magukat, amelynek kilométeres hosszúságú villámok ostromát kellett állnia. A vihar lassan nyugat felé vonult, és villámoktól átszőtt, fekete fala az óceán horizontjára ereszkedett. A Legyőzhetetlenre visszatérő bányamunkások útközben rengeteg apró, fekete fémcseppecskét találtak a homokban. A hírhedt „legyekkel” azonosították őket. Óvatosan szedtek belőlük, és a hajóra vitték őket, ahol a tudósok nagy érdeklődéssel foglalkoztak velük, de egy szóval sem mondták, hogy rovarok maradványai lennének. Megtartották az elmaradhatatlan szakmai értekezletet, amelyen többször heves vitában törtek ki. Végül úgy döntöttek, hogy expedíciót küldenek északkeletre, túl a kanyargós sziklaszorosokon és a vasvegyület-telepeken, mert a Kondor járműveinek hernyótalpain sok figyelemre méltó ásványdarabkát fedeztek fel, amelyekkel az eddig átkutatott területeken még nem találkoztak.

A rákövetkező napon Regnar vezetésével indult útnak az energorobotokkal, a Kondor cammogó antivetőjével, szállítóautomatákkal és robotokkal kitűnően felszerelt menetoszlop. A robotok közül tizenkét arktánt automatikus kotró- és fúróberendezésekkel láttak el. Az expedíció huszonkét tagján kívül a gépek oxigén-, élelmiszer- és nukleáris üzemanyagkészleteket is szállítottak. A hajóval állandó rádiós és televíziós kapcsolatuk volt, amíg a bolygó domború széle el nem vágta az egyenes vonalban terjedő ultrarövidhullámok útját. Akkor a Legyőzhetetlenről állandó pályán mozgó, automata televíziós közvetítőállomást lőttek fel, amely a további vételt is lehetővé tette. A menetoszlop egész nap mozgásban volt. Éjszakára a kocsik védelmi vonalba rendeződtek, és erőtérövezettel vették körül magukat, másnap pedig tovább folytatták útjukat. Délután Regnar közölte Rohánnal, hogy megáll néhány rom lábánál – amelyeket egy kis, lapos kráter közepén a homok csaknem teljesen betemetett –, mert közelebbről is meg szeretné nézni őket. Egy óra múlva a rádióvétel minősége állandó és erős zavarás következtében romlani kezdett. A híradótechnikusok ezért rövidebb hullámsávra álltak át, ahol jobb volt a vétel. Nem sokkal azután, hogy a kelet felé vonuló vihar mennydörgései alábbhagytak (keleten dolgozott az expedíció is), a kapcsolat hirtelen megszakadt. A vétel teljes megszűnését tucatnyi, egyre erősödő fading előzte meg, a legfurcsább mégis a televíziós kép egyidejű rosszabbodása volt, pedig ez nem függött az ionoszféra állapotától, mert atmoszférán kívüli műhold továbbította. Egy órakor az összeköttetés teljesen megszakadt. A technikusok, de még a segítségül hívott fizikusok is értetlenül álltak a jelenség előtt. Mintha valahol a sivatagban fémfal emelkedett volna, hogy elvágja a Legyőzhetetlentől 170 kilométer távolságban levő csoportot.

Rohán, aki mindvégig az asztrogátor mellett tartózkodott, észrevette, hogy a parancsnok nyugtalankodik. Kezdetben ő maga nem talált okot az aggodalomra. Arra gondolt, hogy ez a sajátos árnyékoló hatás éppen az expedíció útirányát követő viharfelhőnek tulajdonítható. A fizikusok viszont kételkedtek abban, hogy a légkörben ilyen vastag ionizált réteg jöhet létre. Úgy hat óra felé, mikor a vihar már lecsendesedett, de a kapcsolat még nem állt helyre, s miután a szünet nélkül ismételt hívójelekre egyszer sem érkezett válasz, Horpach két, repülő csészealjhoz hasonló felderítőgépet küldött a helyszínre.

Az egyik néhány száz méterrel a sivatag felett repült, a másik viszont négy kilométer magasra emelkedett, hogy az elsőnek televíziós közvetítőállomása lehessen. Rohán, az asztrogátor, Gralev és még jó néhány ember, köztük Ballmin és Sax is, az irányítófülke főképernyője előtt állt, itt közvetlenül megfigyelhettek mindent, ami az első gép pilótájának látómezejébe került.

A mélyfekete árnyékkal kitöltött, kanyargós sziklaszurdokok övezetén túl sivatag terült el, végtelen homokbucka-vonulatokkal, amelyek most feketés csíkoknak látszottak, mert a nap éppen lemenő félben volt. Ebben a ferde megvilágításban a táj különösen komor jelleget öltött, az alacsonyan sikló gép alatt időnként kisebb kráterek tűntek fel, betemette őket a homok. Néhányat csak a századok óta kialudt vulkán központi kúpja révén lehetett észrevenni. A terep lassan megemelkedett, és egyre változatosabb lett. A homoktengerből magas sziklagerincek váltak ki különös, töredezett, csonka láncrendszerekben. A magányos sziklatuskók szétesett űrhajókra vagy óriási szobrokra emlékeztettek. A sziklavonulatok lejtőit szakadékok határozott vonala jelezte, melyeket apró kúpok pettyeztek. Majd a homok végérvényesen eltűnt, helyét meredek szikla- és kőtorlaszokkal tarkított, vad vidék foglalta el. Itt is, ott is messziről patakoknak látszó árkok kanyarogtak, a bolygó kérgének tektonikus törései. A vidék holdbeli tájra emlékeztetett.

Ekkor megromlott a televíziós vétel, amelynek első jelei a kép remegésében és időszakos eltolódásában nyilvánultak meg. Parancsot adtak az emissziós erő növelésére, de a látási viszonyokat ez sem javította meg tartósan.

Ettől kezdve a fehéres színű sziklákat egyre sötétebbek váltották fel. A magasba törő, barnás árnyalatú hegycsúcsokon, melyek lassan kikerültek a látómezőből, baljós, fémes fény játszadozott; s mintha a puszta kövön sűrű, de halott növényzet tenyészne, mindenhol bársonyos, fekete foltok váltak ki. Ekkor szólalt meg az első géppel összekapcsolt rádióvevő. A pilóta azt kiáltotta, hogy hallja az automatikus helyzet-meghatározók hangját, amelyekkel az expedíció vezető járművét szerelték fel. De az űrhajó irányítófülkéjében állók csak a pilóta halk, szinte elhaló hangját hallották, amint Regnar csoportját hívja.

A nap már egészen alacsonyan járt. Vérvörös fényében fekete, felhőszerűen gomolygó fal tűnt elő, amely a sziklák szintjétől számítva ezerméteres magasságot ért el. Abból, ami mögötte volt, semmi sem látszott. Ha nem mozgott volna lassú, megfontoltan imbolygó gomolygással, különös hegyvonulatnak is lehetett volna nézni ezt a hol tintasötétségű, hol fémes, skarlátlila színben játszó feketeséget. Ahol a nap sugarai rést ütöttek rajta, egy pillanatra titokzatos csillogás cikázott fel mélyében, mintha fekete jégkristályok vadul szikrázó rajai kavarogtak volna benne. Az első pillanatban az volt a nézők érzése, hogy a felhő siklik a repülőgép felé, de ez optikai csalódás volt. A repülő csészealj közeledett egyenletes sebességgel a különös akadály felé.

– TL-4 hívja a bázist! Rámenjek-e a felhőre? Vétel! – hangzott fel a pilóta fojtott hangja. Az asztrogátor a másodperc töredéke alatt válaszolt:

– Egyes hívja TL-4-et, álljanak meg a felhő előtt!

– TL-4 hívja a bázist, megállok – felelte rögtön a pilóta, és Rohánnak úgy tetszett, hogy megkönnyebbülés csendül ki szavaiból. Már alig néhány száz méter választotta el a gépet a rendkívüli jelenségtől, amely szélesen kiterjedve, majdnem az egész látóhatárt eltakarta. Most az egész képernyőt ennek a fantasztikus – hiszen függőleges – tengernek óriási szénfekete felülete takarta el. A gépek állni látszottak hozzá képest, de hirtelen, még mielőtt akárki is felocsúdhatott volna, a nehézkesen hullámzó tömeg hosszú, terjengős ködoszlopokat lövellt ki magából, amelyek elhomályosították a képernyőt. A kép ezzel egyidejűleg megtört, remegni kezdett, és egyre gyengülő kisülések szövedékévé alakult át.

– TL-4, TL-4! – hívta a híradós.

– Itt TL-8 hívja a bázist, adjak-e képet. Vétel!

– Bázis a TL-8-hoz, adjon képet!

A képernyő kuszán vibráló fekete csíkokkal telt meg. Az előbbi képet mutatta, de most négy kilométeres magasságból. Látták, amint a felhő hosszan elnyúló, sűrű tömege úgy terpeszkedik rá egy hegyoldalra, mintha el akarná vágni a hozzá vezető utat. Tömege lustán mozgott, szélei mintha félfolyékony állapotban levő anyagból lettek volna, de az első gépet, amelyet az imént kebelezett be, nem sikerült megpillantani.

– Bázis hívja TL-8-at, hallja TL-4-et? Vétel!

– TL-8 bázisnak, nem hallom. Átallok az interferenciasávra. Figyelem, TL-4, itt TL-8, jelentkezz, TL-4, TL-4! – hallották a pilóta hangját. – TL-4 nem felel, átallok az infravörös sávra, figyelem, TL-4, itt TL-8, jelentkezz, TL-4 nem felel, megpróbálom a radarral bemérni a felhőt…

Az elsötétített irányítóteremben mindenki lélegzetvisszafojtva állt, szinte megkövültek a várakozásban. A képernyőn vibráló gyenge kép nem változott, a sziklagerinc úgy emelkedett ki a feketeségtengerből, mint egy tintaszínű óceánba merülő sziget. Magasan az égen arannyal átszőtt bárányfelhők vonultak, a napkorong már a látóhatár szélét érintette, néhány percen belül várható volt a sötétedés.

– TL-8 hívja a bázist – jelentkezett ismét a pilóta, hangja mintha elváltozott volna az alatt a néhány másodperc alatt, amely utolsó jelentkezése óta eltelt. – A radar tömör fémről verődik vissza, vétel!

– Bázis hívja TL-8-at, alakítsd át a radart televíziós képpé, vétel!

A képernyő elsötétedett, kihunyt, egy pillanatig fehér fény izzott rajta, aztán zöldbe váltott át, és milliárdnyi remegő pontban sziporkázott.

– Ez a felhő vasból van – mondta valaki, vagy inkább csak lehelte Rohán háta mögött.

– Jazon! – kiáltott az asztrogátor. – Itt van Jazon?!!

– Jelen! – vergődött át a többiek sorfalán a nukleonszakértő.

– Felmelegíthetem ezt egy kicsit…? – kérdezte hidegvérrel az asztrogátor a képernyőre mutatva, és mindenki azonnal megértette. Jazon húzódozva válaszolt:

– Értesíteni kellene TL-4-et, hogy maximálisra állítsa az erőtérgömbjét…

– Ne butáskodjon, Jazon! Nincs összeköttetésem…

– Négyezer fokig… egy kis kockázattal…

– Köszönöm! Blaar, mikrofont! Egyes számú hívja TL-8-at, irányítson lézereket a felhőre, mérsékelt erővel, trillió ergig az epicentrumban, folytonos tüzelés a tetőponti szög mentén!

– TL-8, folyamatos tűz trillió ergig az epicentrumban – ismételte rögtön a pilóta, majd egy másodpercig semmi sem történt. Aztán nagy villanás, és a középső felhőgomoly, amely a képernyő alsó részét teljesen kitöltötte, színt váltott. Először mintegy szétkenődött, aztán elvörösödött és felforrt; lángfalú örvényként kavargott, amely szinte beszívta magába a szomszédos felhőnyúlványokat. Hirtelen ez a mozgás félbeszakadt, a felhő óriási gyűrűformára nyílt szét, és az így adódott „ablakon” belátás nyílt a rendezetlen összevisszaságban heverő sziklákra, csak finom fekete por vagy inkább pernye szálldosott még a levegőben.

– Egyes hívja TL-8-at, menjen le a tüzelés maximális hatóerejének vonalára!

A pilóta megismételte a parancsot. A felhő nyugtalanul gomolygott a rés körül, és megpróbálta nyúlványaival betölteni, de valahányszor lesújtott kitüremkedő szegélyére a vakító fényű tűzsugár, visszahúzta őket. Ez így ment néhány percig. De nem lehetett sokáig folytatni a játékot. Az asztrogátor nem mert az antianyagvető teljes erejével lesújtani a felhőre, mert valahol benne bujkált a másik gép. Rohán kitalálta, mire számított Horpach: abban reménykedett, hogy a másik repülőnek sikerül a megtisztított térbe jutnia. De még mindig nem bukkant fel. A TL-8 most csaknem mozdulatlanul lebegett, és vakító lézersugarakat lődözött a fekete kör forrongó peremébe. Az égbolt elég világos volt még felette, de a gép alatt lassan árnyék borult a sziklákra. A nap lenyugodott. A völgyben fokozatosan leszálló alkonyat ördögi fényben tündökölt. Mintha kitörőben levő vulkán torkába néztek volna a felette gomolygó füstön át, olyan piszkosvörös, remegő fátyol lepte be az egész látómezőt. Most csak a lassan sűrűsödő homály látszott, melynek mélyében tűz tombolt és fortyogott. A titokzatos anyagból álló felhő megtámadta a bekebelezett gépet, és rettenetes izzással égett a repülőt övező erőtérburokban.

Rohán az asztrogátorra pillantott, aki kővé meredve állott, a tűz imbolygó visszfénye játszott kifejezéstelen arcán. A fekete kavargás és a benne dúló tűzvész, amely olykor-olykor oldalra is csapdosott lángnyelveivel, a képernyő egész középső részét elfoglalta. A távolban látható, magas sziklacsúcsot bíborfénnyel árasztották el a hideg, vörös nap utolsó sugarai, s most kimondhatatlanul földivé tették a tájat. Annál valószínűtlenebb volt a felhő belsejében lejátszódó esemény látványa. Rohán várt; az asztrogátor arca semmit sem árult el. Pedig határoznia kellett: vagy a másik segítségére küldi a felső gépet, vagy sorsára hagyja, és megparancsolja a felderítőnek, hogy repüljön tovább északkeleti irányba.

Hirtelen váratlan dolog történt. Vagy a felhőbe került alsó gép pilótája vesztette el a fejét, vagy magától romlott el valamilyen berendezés, elég az hozzá, hogy a fekete örvénybe vakító középpontú fény hasított. A felhő szétfröcskölt a szélrózsa minden irányába a robbanástól, s a TL-8-at úgy megdobta a légnyomás óriási ereje, hogy hintázásával egy ütemre kezdett táncolni a televíziós kép is. Aztán a feketeség visszaszivárgott, összeállt, és mindent eltakart.

Az asztrogátor előrehajolt, és olyan halkan, hogy Rohán nem érthette, mondott valamit a mikrofonoknál ülő híradósnak, de az utóbbi csaknem kiáltva rögtön megismételte:

– Antilöveget készíts! Teljes erőből, a felhőre folytonos tüzelés!

A pilóta megismételte a parancsot. Abban a pillanatban az egyik technikus, aki az oldalsó képernyőn figyelte, hogy mi történik a gép mögött, felkiáltott:

– Vigyázat! TL-8! Menj fel! Menj fel! Menj fel!

Az eddig még szabadon maradt nyugati oldal felől egy orkán sebességével száguldó fekete felleg örvénylett elő. Egy pillanattal azelőtt még a nagy felhő egyik szárnya volt, de leszakadt róla, és az irtózatos iramtól megnyúlt csápjaival meredeken felfelé tört. A pilóta még a figyelmeztetés előtt egy ezredmásodperccel felfigyelt a dologra, és gyertya-egyenesen a magasba szökkent, de a felhő, fekete oszlopokkal ostromolva az éget, üldözőbe vette. Hol egyik, hol másik felhőoszlop volt tűz alatt, s amikor a legnagyobb, legközelebb esőt találat érte, a fekete gomolyag kettévált, még sötétebb lett. Hirtelen az egész kép remegni kezdett.

Abban a pillanatban, amikor a felhő egy darabja a rádióhullámok útjába került, megrontva a gép és a bázis közötti összeköttetést, a pilóta valószínűleg először használta az antianyagvetőt. A lövés hatására a bolygó egész légköre egyetlen lángtengerré változott; a nyugaton derengő bíborfény úgy eltűnt, mintha szétfújták volna, a zegzugos vonalakban kavargó háborgásból még egy pillanatra kibontakozott a felhő és a felette gomolygó füstoszlopok, amelyek felpuffadtak és elfehéredtek, majd egy második, még rettenetesebb robbanás izzó tűzesővel árasztotta el a gáz- és gőzfelhőkben elpárolgó sziklaerdőt. Ezt láthatták utoljára, mert a következő pillanatban az egész kép még egyszer megremegett, kisülések szikrái szőtték át, majd eltűnt. Csak az üres, fehér képernyő vakító fénye ragyogott az elsötétített irányítófülkében, és visszaverődött nézői halálsápadt arcáról.

Horpach utasítást adott a rádiósoknak, hogy próbálják meg hívni a két gépet, aztán Rohánnal, Jazonnal és a többiekkel átvonult a szomszédos navigációs fülkébe.

– Véleményük szerint miből van ez a felhő? – kérdezte minden bevezetés nélkül.

– Fémrészecskékből áll. Távirányított, egységes centrumú emulzióféle lehet – mondta Jazon.

– Gaarb?

– Szerintem is.

– Van más elgondolás? Nincs? Annál jobb. FM, melyik szuperkopter van jobb állapotban, a miénk vagy a Kondoré?

– Mindkettő üzemképes, asztrogátor. De ami engem illet, inkább a miénk mellett döntenék.

– Jó. Ha nem tévedek, maga, Rohán, már régóta szeretne kisétálni az erőtérernyő alól… Most alkalma lesz rá. Kap tizennyolc embert, dupla automata felszerelést, nagy hatósugarú lézereket és antilövedékeket… Van még valamink…? – Senki sem válaszolt. – Hát igen, egyelőre az antianyagnál még nem találtak fel tökéletesebbet… 4.31-kor indul, vagyis napkeltekor, és megpróbálja felkutatni északkeleten azt a krátert, melyről utolsó híradásában Regnar beszélt. Ott létrehozza az erőteret, és védelme alatt leszáll. Útközben lehetőleg a legnagyobb távolságból sújtson le mindenre; semmi bevárás, megfigyelés, kísérlet, semmi takarékoskodás, ne sajnálja az ütőerőt! Ha összeköttetésünk megszűnne, cselekedjék saját belátása szerint. Ha megtalálta a krátert, szálljon le, kérem, de óvatosan, nehogy a többiek fejére üljön… gondolom, valahol arrafelé lehetnek…

Az egész falat beborító térképen a feltételezett pontra bökött.

– Ebben a pirossal bekarikázott körzetben. Ez ugyan csak vázlat, de egyelőre ennél jobb nincs.

– Mit csináljak a leszállás után, asztrogátor? Megkeressem őket?

– Ezt magára bízom. Csak ne felejtse el, hogy a leszállás helyétől számított ötven kilométeres körzetben semmit sem szabad célba venni, mert a mi embereink lehetnek mögötte.

– Egyetlen földi célpontot sem?

– Egyáltalán semmit sem. Eddig a vonalig – az asztrogátor határozott mozdulattal osztotta két részre a térképen ábrázolt területet – bármilyen fegyverrel támadhat. Ettől kezdve csak erőtérrel védheti magát. Jazon! Mennyit bír ki a szuperkopter erőmezeje?

– Több mint egymillió atmoszférát négyzetcentiméterenként.

– Mi az, hogy „több mint egymillió”? El akarja nekem adni? Azt kérdeztem, hogy mennyit! Ötmilliót? Húszat?

Horpach mindvégig tökéletes nyugalommal beszélt, éppen ezzel a tulajdonsága tette olyan hatékonnyá a fedélzeten. Jazon zavartan köhécselt.

– Kettő és félre próbálták ki a mezőt…

– Ez mindjárt más! Hallotta, Rohán? Ha a felhő ennyire megszorítja, meneküljön! Felfelé a legajánlatosabb. Egyébként nem tudok mindent előre kiszámítani… – Órájára nézett. – Az indulástól számított nyolc óra múlva minden hullámsávon hívni fogom. Ha nem sikerül, optikai vagy „trójai” műholdakkal próbáljuk felvenni a kapcsolatot. Lézerrel fogunk morzézni. Ez eddig mindig eredményes volt. De többre kell felkészülnünk, mint amit eddig láttunk. Ha a lézerek is csütörtököt mondanak, újabb három óra múlva startol és visszajön. Ha engem nem talál itt…

– Ön is el akar menni valahova?

– Ne szakítson félbe, Rohán! Nem. Egyáltalán nincs szándékomban kimozdulni innen, de nem tőlünk függ minden. Ha én sem leszek itt, térjen bolygó körüli pályára. Csinált már ilyet szuperkopterrel?

– Igen, kétszer, a Lant deltáján.

– Rendben. Akkor tudja, hogy kicsit bonyolult dolog, de nem lehetetlen. A pályának állandónak kell lennie, pontos adatait még a start előtt Ströhm megadja. Ezen a pályán keringve vár rám harminchat óráig. Ha időközben nem jelentkeznék, visszatér a bolygóra. Elrepül a Kondorhoz, és megpróbálja üzemképes állapotba hozni. Tudom, micsoda munka. Még sincs más kilátásunk. Ha csodával határos módon minden sikerül, menjen vissza a Kondorral a támaszpontra, és jelentse a történteket! Van valami kérdése?

– Igen. Megpróbálhatok-e kapcsolatba lépni velük: azzal a központtal, amely a felhőt irányítja, ha véletlenül sikerülne rábukkannom?

– Ezt is magára bízom. Mindenesetre a kockázat is értelmes határok közt mozogjon. Persze semmit sem tudok, de úgy gondolom, hogy ez a bizonyos irányítóközpont nem a bolygó területén van. Ezenkívül a létezéséről sem vagyok meggyőződve…

– Hogy érti ezt?

– Az elektromágneses színképtartományt ugyanis állandó rádiós lehallgatással ellenőrizzük. Ha valaki sugarak segítségével irányítaná azt a felhőt, már régen észleltük volna megfelelő jelek formájában.

– Talán magában a felhőben van a központ…

– Lehetséges. Nem tudom. Jazon, elképzelhető, hogy elektromágnesességtől független távirányítási eszközök létezzenek?

– Ha az én véleményem érdekli, akkor nemet kell mondanom. Nincsenek.

– Mi az, hogy az „én véleményem”? Mi érdekelhetne más?

– Amit tudok, nem lehet azonosnak venni azzal, ami létezik. Ami létezhet. Mi nem ismerünk ilyen eszközöket. Ez minden.

– Telepátiával… – jegyezte meg valaki a hátul állók közül.

– Erről a témáról nincs mit mondanom – vetette közbe szárazon Jazon. – Mindenesetre a világmindenség ismert körzetében még nem fedeztek fel ilyesmit.

– Uraim, ne vesztegessük az időt meddő vitára! Rohán, szedje össze az embereit, és készítse elő a szuperkoptert! Az ellipszis alakú pálya adatait Ströhm egy óra múlva szállítja. Ströhm kolléga, ötezres földtávollal számítsa ki az állandó pályát, legyen szíves!

– Igenis, asztrogátor!

Az asztrogátor benyitott az irányítófülke ajtaján.

– Mi újság, Terner? Semmi?

– Semmi, asztrogátor. Csak recsegés. Elektrosztatikus zörejek, más semmi.

– Emissziós színképnek semmi nyoma?

– Semmi.

Vagyis egyik repülő csészealj sem használja fegyverét; feladták a harcot – gondolta Rohán. Ha lézersugárral támadnának, vagy akár csak indukciós vetőkkel, a Legyőzhetetlen műszerei több száz kilométer távolságból jeleznék.

Rohánt annyira lenyűgözték a drámai események, hogy eszébe sem jutott nyugtalankodni az asztrogátortól kapott feladat miatt. Egyébként ideje sem lett volna rá. Ezen az éjszakán le sem hunyta a szemét. Ellenőriznie kellett a kopter minden berendezését, újabb hajtóanyagtonnákat tölteni bele, felrakni rá a készleteket és a fegyvereket, úgyhogy a megadott időpontra éppen csak készen lettek. A hetventonnás, kétemeletes gép hatalmas porfelhőt verve emelkedett a levegőbe, és egyenesen északkeletnek fordult, amikor a vörös napkorong szegélye megjelent a látóhatáron. Rohán rögtön az indulás után tizenöt kilométerre ment fel; a sztratoszférában a legnagyobb sebességgel haladhatott, ezenkívül nagyobb esélye volt arra, hogy elkerülje a fekete felhőt. Legalábbis ezt remélte. Lehet, hogy igaza volt vagy talán csak szerencséje, de alig egy óra múlva már le is szálltak a ferde napfényben sütkérező, homok borította kráterbe, melynek mélyén még homály derengett.

Amíg a kitóduló forró gázoszlopok homokfelhőket kavartak alattuk, a televíziós operatőrök azzal a jelentéssel riasztották a navigációs kabint, hogy a kráter északi részében valami gyanúsat látnak. A nehéz repülő szerkezet megállt, és enyhén remegett, mintha láthatatlan rugón himbálózna, s ötszáz méter magasságból részletesen megvizsgálták a jelzett helyet.

Az erősítő képernyőn hamvasvörös háttér előtt apró, derékszögű formák látszottak, amelyek mértani pontossággal helyezkedtek el egy nagyobb, acélszürke alakzat körül. Rohán, Gaarb és Ballmin, akik egymás mellett ültek a kormányoknál, egyszerre ismerték fel bennük Regnar expedíciójának járműveit.

Késlekedés nélkül leszálltak a közelben, de nem feledkeztek meg az elővigyázatossági rendszabályokról sem. A kopter teleszkópos „lábai” alig hagyták abba a lassú, rugózó mozgást, máris leeresztették a süllyesztőt, és két felderítőgépet küldtek ki mozgó erőtér védelme alatt. A kráter belseje csorba szélű, nagy lapostányérra emlékeztetett. Közepén a vulkanikus kúpot a láva feketésbarna kérge borította.

A mozgó felderítő néhány perc alatt tette meg a másfél kilométeres utat – többé-kevésbé ennyi választotta el őket egymástól. A rádióösszeköttetés kitűnő volt. Rohán Gaarbbal beszélgetett, aki a vezértranszporterben ült.

– Vége az emelkedőnek, mindjárt meglátjuk őket – ismételte néhányszor Gaarb. Egy pillanat múlva felkiáltott: – Megvannak! Látom őket!

Majd nyugodtabban:

– Úgy látszik, minden rendben. Egy, kettő, három, négy… mindegyik gép a helyén; de miért állnak a napon?

– És az emberek? Látja őket? – faggatta Rohán idegesen hunyorogva a mikrofon előtt.

– Igen. Valami mozog ott… két ember… hopp, még egy… és valaki az árnyékban fekszik… látom őket, Rohán!

Hangja eltávolodott. Rohán hallotta, amint odaszól a vezetőjének. Válaszul tompa dörej árulkodott arról, hogy füstrakétát lőttek fel. Gaarb hangja visszatért:

– Üdvözöljük őket… a füst kicsit zavarja a látást… rögtön eloszlik… Jarg… mi van? Na! Hogy a… Hé! Emberek!

Kiáltása egyszerre betöltötte az egész kabint, majd elnémult. Rohán hallotta a motorok elcsendesedő berregését, futó lépések zaját, majd a távolban elvesző szólongatást, egy-két elmosódó kiáltást, aztán semmi többet. Csend.

– Halló! Gaarb! Gaarb! – ismételte zsibbadt ajakkal. Lépések közeledtek a homokon, a hangszóró sercegni kezdett.

– Rohán! – lihegte Gaarb megváltozott hangon. – Rohán! Ugyanaz, ami Kertelennel! Eszméletlenek, nem ismernek meg bennünket, nem beszélnek… Rohán, hall engem?!

– Hallom… mindenki, kivétel nélkül…?

– Azt hiszem… még nem tudom, Jarg és Terner az egyiktől a másikhoz futkos…

– Hogyhogy, és az erőtér…?

– Az erőteret kikapcsolták. Nincs. Nem tudom. Úgy látszik, kikapcsolták.

– Összecsapás nyomai?

– Nincs, semmi. A gépek állnak, teljesen épek, sértetlenek. Ők pedig fekszenek, üldögélnek, hiába rázogatja őket az ember. Hát ez meg? Csak nem?!

Rohán elmosódott hangokkal vegyes nyöszörgést hallott. Összeszorította száját, de nem tudta legyőzni az egész belsejét görcsbe rántó émelygést.

– Egek, hisz ez Gralev! – harsant fel Gaarb kiáltása. – Gralev! Ember! Nem ismersz meg??

Felerősített lélegzete hirtelen betöltötte a kabint.

– Ő is… – sóhajtotta. Egy pillanatig hallgatott, mintha erőt gyűjtött volna. – Rohán… nem tudom, boldogulunk-e segítség nélkül… El kell vinnünk őket innen. Küldjön még embereket…

– Azonnal!

Egy óra múlva a szuperkopter fémtörzse alatt állt meg a lehangoló menet. Az expedíció huszonkét emberéből csak tizennyolc maradt, négyük sorsa ismeretlen volt. Többségük ellenkezés nélkül hagyta magát elvitetni, de ötüket erőnek erejével kellett elrángatni onnan, ahol találták őket. A hordágyak a kopter alsó fedélzetén rögtönzött kórházba vándoroltak. A többi tizenhárom, ijesztően elváltozott arckifejezésű embert külön helyiségbe cipelték, ahol ellenállás nélkül, önként hagyták magukat lefektetni az ágyakra. Ruhájukat, cipőjüket úgy kellett lehámozni róluk, mert egyedül olyan elesettek voltak, mint egy csecsemő. Rohán, aki a jelenet néma tanújaként állt az ágysorok közti kis folyosón, megfigyelte, hogy míg a lefektetettek többsége tétlen mozdulatlanságba merevedik, néhányan – azok, akiket erővel kellett idehozni – természetellenes hangon sírnak és jajveszékelnek.

Gondoskodott orvosi felügyeletről, majd pedig az egész gépparkot bevetette az eltűntek felkutatására. Most szinte dúskált a gépekben, mert az otthagyott járműveket is beindították, s azokba is saját embereit ültette. Éppen az utolsó osztagot eresztette útnak, amikor a tájékoztató a kabinba szólította. A Legyőzhetetlenről hívták.

Nem is csodálkozott, hogy sikerült az összeköttetés. Már semmin sem tudott csodálkozni. Röviden beszámolt Horpachnak a történtekről.

– Kik hiányoznak? – tudakozódott az asztrogátor.

– Benningsen, Korotki, Mead és maga Regnar. És mi újság a repülőgépekkel? – kérdezte most Rohán.

– Semmit sem tudok róluk.

– És a felhő?

– Három emberből álló osztagot küldtem ki reggel. Egy órával ezelőtt jöttek haza. Még nyomát sem találták a felhőnek.

– Semmit? Semmit sem találtak?

– Semmit sem.

– A repülőgépeket sem?

– Azokat sem.

LAUDA ELMÉLETE

Lauda doktor kopogott az asztrogátor fülkéjének ajtaján. Amikor belépett, a parancsnok éppen a fotogrammetrikus térképre rajzolt valamit.

– Mi újság? – kérdezte Horpach, fel sem emelve fejét.

– El szeretnék mondani valamit.

– Nagyon sürgős? Tizenöt perc múlva indulunk.

– Azt hiszem, sürgős. Úgy érzem, hogy kezdjük megérteni, mi is történik itt… – mondta Lauda.

Az asztrogátor letette a körzőt. Tekintetük találkozott. A biológus cseppet sem volt fiatalabb a parancsnoknál. Csoda, hogy még engedték repülni. Úgy látszik, nem tudott élni enélkül. Inkább idős műszerésznek nézte volna az ember, mint tudósnak.

– Úgy gondolja, doktor? Hallgatom.

– Az óceánban van élet – kezdte a biológus. – Az óceánban van, a szárazföldön pedig nincs.

– No és? A szárazföldön is volt élet, Ballmin leletei bizonyítják.

– Ez igaz. De ezek a leletek több mint ötmillió évesek. Aztán minden szárazföldön élő szervezet kipusztult. Fantasztikusan hangzik, amit most mondani fogok, asztrogátor, és az igazat megvallva, egyetlen bizonyíték sincs a kezemben, de… mégis így kell lennie. Fogadjuk el, hogy valamikor, esetleg több millió évvel ezelőtt más bolygórendszerből származó rakéta szállt le a Regisen. Mondjuk, a nova régiójából jött.

Most már gyorsabban, de nyugodtan beszélt.

– Tudjuk, hogy a Lant zétájának kitörése előtt értelmes lények lakták a rendszer hatodik bolygóját. Magas fejlettségű, technikai típusú civilizációban éltek. Tegyük fel, hogy a Lant-lakók felderítőhajója itt szállt le, de katasztrófa áldozata lett. Vagy más szerencsétlen baleset történt, amelynek következtében a legénység minden tagja elpusztult. Mondjuk, felrobbant egy reaktor, láncreakció indult el… Elég az hozzá, hogy a Regisre érkező hajóroncs fedélzetén nem maradt életben senki. Ott maradtak viszont… az automaták. Nem olyanok, mint a mieink. Nem ember formájúak. Nos, ezek az automaták épségben maradtak, és elhagyták a hajót. Erősen szakosított, homeosztatikus gépezetek voltak, amelyek igen mostoha körülmények között is fenn tudják magukat tartani. Nem volt viszont senki sem, aki parancsokat adhatott volna nekik. Az a részlegük, mely agyberendezés tekintetében leginkább hasonlíthatott a Lant-lakókhoz, valószínűleg kísérletet tett a hajó kijavítására is, bár az adott helyzetben ennek nem volt sok értelme. De hiszen tudja, hogy van ez. A javítórobot mindent kijavít, amire beállították, függetlenül attól, hogy használ-e vele valakinek, vagy sem. Később azonban másfajta automaták kerekedtek felül. Függetlenítették magukat tőlük. Lehet, hogy az itteni állatvilág rájuk támadt. Létezhettek a Regisen gyíkszerű hüllők, tehát ragadozók is, és bizonyosfajta ragadozó minden mozgó dologra rátámad. Az automaták felvették a harcot, és legyőzték őket. Erre a harcra fel kellett készülniük. Olyanformán alakították át tehát saját magukat, hogy a lehető legjobban alkalmazkodhassanak a bolygón uralkodó viszonyokhoz. Véleményem szerint már eleve eldöntötte a harc kimenetelét az a tény, hogy ezek az automaták szükség esetén újabb automatákat tudtak előállítani. Nos, mondjuk, repülő szerkezetekre volt szükség a repülő óriásgyíkok legyőzéséhez. Természetesen fogalmam sincs konkrét részletekről. Csak azért említem ezt a példát, mert körülbelül így képzelném el a helyzetet a természetes fejlődés keretei között. Lehet, hogy itt nem voltak óriásgyíkok; talán föld alatti, ormányos csúszómászók léteztek helyettük. Nem tudom. Tény viszont, hogy idő múltával ezek a gépezetek kitűnően alkalmazkodtak a szárazföldi körülményekhez – és sikerült kiirtaniuk a bolygón minden létező élő szervezetet. Állatit is, növényit is.

– A növényvilágot is? Ezt mivel magyarázza?

– Tulajdonképpen semmivel. Több tucat különböző elméletet is előrángathatnék, de az ilyesmi nem kenyerem. Egyébként még nem mondtam el a legfontosabbat. A bolygón megtelepedett gépek utódjai, isten tudja, hány száz nemzedék után már egyáltalán nem hasonlítottak az ősgépezetekhez, vagyis a lantbeli civilizáció termékeihez. Ért engem? Ez azt jelenti, hogy élettelen fejlődés jött létre. Gépi berendezések evolúciója. Mert mi a homeosztát alapvető feltétele? Fennmaradni változó körülmények ellenére is, a legnehezebb, a legellenségesebb körülmények között. Ezeknek az önfejlesztő szervezeteknek új nemzedékeire nagyobb veszély már nem leselkedett, legalábbis az itteni állat- és növényvilág részéről. Csak energia- és nyersanyagforrásokat kellett találniuk, hogy pótalkatrészeket és utódszervezeteket hozhassanak létre. Még bányászattal is foglalkozniuk kellett, hogy feltárják a fémérc-lelőhelyeket. Elődeiket, melyek azon a feltételezett hajón érkeztek ide, kezdetben valószínűleg sugárenergia működtette. De a Regisen egyáltalán nincsenek radioaktív elemek. Ilyen energiaforráshoz tehát nem juthatnak. Mást kellett keresni. Feltehetően komoly energiaválsággal küszködtek, ezért hamarosan sor került a gépezetek egymás közti harcára. A megmaradásért, a létért való küzdelemre. Hiszen ezen alapszik a fejlődés. A kiválasztódáson. A magas fokú értelmi szervezettségű, de megmaradásra képtelen berendezések, mondjuk, azok, amelyek méreteikből eredően jelentős mennyiségű energiát igényeltek, nem bírták a versenyt a náluk alacsonyabb értelmi szinten álló, de az energiát takarékosabban és jobb hatásfokkal hasznosító gépezetekkel…

– Várjunk csak. Ez ugyan kevésbé fantasztikus lesz, de a fejlődésben, az evolúciós játékban mindig a fejlettebb idegrendszerű lénynek kell nyernie, nem igaz? Ebben az esetben, mondjuk, idegrendszer helyett elektromos rendszerről van szó, de az alapelv nem változik.

– Ez igaz, asztrogátor, de csak egynemű szervezetek viszonylatában, amelyek természetes módon alakultak ki az illető bolygón, nem pedig más rendszerből érkeztek.

– Ezt nem értem.

– Egyszerűen arról van szó, hogy a Földön élő szervezetek biokémiai körülményei szinte mindig változatlanok maradtak, és a jelen pillanatban sem változnak. A moszatok, az amőbák, a növények, az alacsonyabb és felsőbbrendű állatok csaknem azonos sejtekből épülnek fel, lényegében ugyanabból az anyagfajtából, vagyis fehérjéből; ilyen alapállásból kiindulva válhat differenciálódási tényezővé az, amiről ön beszélt. Persze, ez sem az egyetlen tényező, mindenesetre az egyik legfontosabb. De itt másképp történt. A Regisre érkezett legfejlettebb gépezetek saját radioaktív tartalékaikból merítették a szükséges energiát, de az egyszerűbb berendezések, mondjuk, kisebb javítórendszerek, napenergiát raktározó elemekből táplálkozhattak. Ily módon az előbbieknél sokkal kedvezőbb helyzetben lehettek.

– De a magasabb szinten álló gépek megfoszthatták volna őket napelemeiktől… Egyébként mire jó ez a vita? Azt hiszem, nem érdemes több időt vesztegetni erre a témára.

– De igen, asztrogátor, ez életbe vágóan fontos, nagyon komoly dolog, mert véleményem szerint itt rendkívül sajátos jellegű élettelen fejlődés játszódott le, méghozzá a körülmények véletlen alakulása folytán, kivételes feltételek között. Röviden összefoglalva így látom a dolgot: ebben az evolúcióban azok a szerkezetek győztek, amelyek először a legeredményesebben miniatürizálódtak, másodszor pedig, telepekbe álltak össze. Az előbbiek hozták létre az úgynevezett fekete felhőket. Úgy képzelem el, hogy apró műrovarokból állnak, amelyek szükség esetén valamilyen közös cél érdekében felsőbbrendű, nagy rendszerekben társulhatnak. És éppen felhők formájában. A mozgó gépezetek idáig jutottak a fejlődésben. A telepek pedig azt a különös fémvegetációt fejlesztették ki, amelyet mi egy város romjainak néztünk…

– Ön szerint tehát az nem város?

– Természetesen nem. Egyáltalán nem város, hanem letelepedett gépezetek hatalmas csoportosulásai, élettelen, de szaporodásra képes képződmények, amelyek sajátos szerveik segítségével napenergiát tudnak felvenni… azt hiszem, éppen azokkal a háromszögű lemezekkel…

– Ön szerint ez a „város” továbbra is vegetál?

– Nem. Az az érzésem, hogy valamilyen ismeretlen oknál fogva ez a „város”, jobban mondva, ez a „fémerdő”, veszített a létért való harcban, és most csak rozsdás hulladék az egész. Egyetlenegy képződmény tartotta fenn magát a mai napig: ezek a mozgó szerkezetek, amelyek az egész szárazföldet meghódították.

– Miért éppen ők?

– Nem tudom. Különféle elgondolásokkal próbálkoztam. Lehet, hogy az utóbbi hárommillió év folyamán a Regis-III napja gyorsabban hűlt, mint előzőleg, úgyhogy e „szervezetek” hatalmas telepei már nem tudtak elegendő energiát felvenni. De ezek csak ködös elképzelések.

– Tegyük fel, hogy úgy van, ahogy mondja. Mi a véleménye, ezeknek a „felhőknek” van valami irányítóközpontjuk a bolygó felületén vagy a föld alatt?

– Azt hiszem, nem létezik ilyesmi. Talán maguk a mikrogépezetek alakulnak át ilyen központtá, „élettelen agy”-félévé, amikor meghatározott módon állnak össze. A szétszórtság előnyös lehet számukra. Laza rajokat alkotnak, ennek köszönhető, hogy mindig kapnak napfényt, vagy viharfelhők nyomába tudnak szegődni, mert nincs kizárva, hogy légköri kisülésekből is fedezik energiaszükségletüket. De veszély esetén, vagy tágabb értelemben, ha valami hirtelen változás a létüket fenyegeti, összekapcsolódnak…

– Mégis, valaminek ki kell váltania az összekapcsolódás reakcióját, máskülönben hol keressük azt a hallatlanul bonyolult agyat, amely „rajzás” közben emlékszik az egész rendszerre? Az elektronikus agy ugyanis „okosabb” bármelyik alkotórészénél, Lauda. Hogyan tudnának ezek az alkotórészek szétválás után maguktól visszatérni a helyükre? Előbb az agy tervének kellene meglennie…

– Nem szükséges. Már az is elég, ha egy-egy alkotórész csak annyira emlékszik, milyen más részekkel kapcsolódott össze közvetlenül. Tegyük fel, hogy az első számú alkotórésznek hat más alkotórész meghatározott pontjaival kell találkoznia; ezt mindegyikük „tudja” saját magáról. Ily módon az egyes elemekben raktározott adatmennyiség egészen csekély lehet, ezenkívül csak valamiféle hívójelre van szükség, körülbelül ilyen értelműre: ,Vigyázat! Veszély!”, amelynek észlelésekor mindegyikük elfoglalja helyét az alakzatban, és azonmód létrejön az „agy”. De ez csak primitív vázlat, asztrogátor. Gondolom, az ügy sokkal bonyolultabb, már csak azért is, mert ezek az alkotórészek bizonyára elég gyakran elpusztulnak, ami azonban nem befolyásolja az egész tevékenységet…

– Jó, jó, de sajnos, nincs időnk arra, hogy részletekbe bocsátkozzunk. Tudna valami kézzelfogható tanulságot levonni számunkra ebből az elméletből?

– Bizonyos értelemben igen, de csak negatív irányban. Több millió éves gépi evolúcióval, olyan jelenséggel állunk szemben, amilyennel eddig nem találkozott ember a galaktikában. Az alapvető kérdést mindig szem előtt kell tartanunk. Az általunk ismert gépek mindegyike dolgozik valakinek, nem pedig saját magának. Ezért hát emberi nézőpontból a Regisen burjánzó fémszövedékek vagy a fekete felhők létezése képtelenség, igaz, hogy éppen ilyen „képtelen” dolognak lehetne tartani például a földi sivatagokban tenyésző kaktuszokat is. A dolog lényege abban rejlik, hogy ezek a gépezetek kitűnően alkalmazkodtak az élő szervezetekkel vívott harchoz. Az az érzésem, hogy csak a kezdet kezdetén ölték meg őket, amikor a szárazföldön még pezsgő élet volt; az ölésre fordított energia később pazarlásnak bizonyult. Ezért más módszerekhez folyamodtak, melyek a Kondor katasztrófáját, Kertelen balesetét és utoljára pedig… Regnar csoportjának megsemmisülését eredményezték.

– Miféle módszerek ezek?

– Nem tudom pontosan, min alapszanak. Csak egyéni véleményemmel szolgálhatok: a „casus Kerteleniensis” nem más, mint az emberi agyban raktározott információk csaknem tökéletes megsemmisítése. Ez állati agyra is vonatkozik. Az így megnyomorított élő szervezetek természetesen elpusztulnak. Ez a megölésnél egyszerűbb, gyorsabb s egyszersmind takarékosabb módszer. Ebből eredően végkövetkeztetésem, sajnos, borúlátó. Lehet, hogy még túl enyhén is fejeztem ki magam… Összehasonlíthatatlanul rosszabb helyzetben vagyunk, mint ők, mégpedig több oknál fogva. Először is, élőlényt ezerszer könnyebb elpusztítani, mint valami gépezetet vagy technikai berendezést. Azonkívül az ő evolúciójuk olyan körülmények között zajlott le, hogy egyszerre harcoltak élő szervezetek és „fémtestvéreik”, értelmes automaták ellen. Kétfrontos háborút viseltek tehát, amelynek során kiirtották az élő szervezetek mintájára készült gépezeteket és az értelmes gépek intelligenciájának minden jelét. A több millió éves küzdelem alatt rendkívüli sokoldalúságra és a pusztítóképesség tökélyére tehettek szert. Attól tartok, csak akkor győzhetjük le őket, ha mindet elpusztítjuk, de ez szinte lehetetlen…

– Ez meggyőződése?

– Igen. Illetve, elegendő erő összpontosításával megsemmisíthetjük az egész bolygót… De hiszen nem ezért jöttünk ide, arról nem is beszélve, hogy nincsenek meg hozzá az eszközeink. A maga nemében egyedülálló helyzettel találjuk magunkat szemben, mivel, ahogy én látom, ami az értelmet illeti, mi vagyunk felül. Ezek a gépezetek ugyanis nem rendelkeznek szellemi hatalommal, csak kitűnően alkalmazkodtak a bolygó viszonyaihoz, hogy elpusztítsanak mindent, ami értelmes, vagy mindent, ami él. Ők viszont élettelenek. Ezért ami nekik nem árthat, számunkra gyilkoló hatású lehet.

– De hát milyen meggondolásból meri biztosra venni, hogy nincsenek felruházva értelemmel?

– Most kertelhetnék, és tudatlanságommal mentegethetném magam, de megmondom kereken: ha egyáltalán van valami, amiben bizonyos vagyok, akkor ez az. Miért nem képviselnek szellemi erőt? Bah! Ha így lenne, már régen megszabadultak volna tőlünk. Ha leszállásunktól kezdve sorban végiggondolja a Regisen lejátszódott eseményeket, el kell ismernie, hogy teljesen ésszerűtlenül támadnak. Ahogy éppen adódik.

– No… de ahogyan elvágták összeköttetésünket Regnarral, aztán a felderítőgépek ellen intézett támadás…

– Hiszen egyszerűen csak azt ismétlik, amit ezredéveken át csináltak. Az általuk kiirtott magasabb rendű automaták is bizonyosan rádióhullámokkal érintkeztek. Ennek a közvetítésnek a lehetetlenné tétele, az összeköttetés szétzúzása volt egyik első dolguk. A feladat megoldása szinte önként adódott, mert a fémfelhőnél nincs jobb árnyékoló a világon. És most? Mit tehetünk mi? Védenünk kell magunkat és automatáinkat, gépeinket, amelyek nélkül meg sem tudunk moccanni; ők viszont kényük-kedvük szerint manőverezhetnek, helyileg adott, gyakorlatilag kimeríthetetlen megújulási forrásaik vannak. Ha egy részüket elpusztítjuk, megsokszorozódnak, ezenkívül nem árthat nekik semmi, ami az élet számára halálos veszélyt rejt magában. Nélkülözhetetlenekké válnak legkegyetlenebb fegyvereink: az antianyaggal való bombázás… de még így sem lehet valamennyit megbénítani. Megfigyelte, hogy viselkednek támadás esetén? Egyszerűen szétszóródnak… Nekünk viszont állandóan védőerőtér alatt kell lennünk, ami korlátozza stratégiánkat. Ők tetszés szerint csoportokra oszolhatnak, helyet változtathatnak… és ha erről a szárazföldről ki is irtanánk őket, egy másikon ismét megjelennének. De végeredményben nem az a dolgunk, hogy mindet megsemmisítsük. Véleményem szerint el kellene repülnünk innen.

– Ahá.

– Így van. S mivel ellenfeleink az élettelen fejlődésnek kétségtelenül nem pszichés alakulatai, a probléma nem vetődhet fel előttünk úgy, mintha bosszút kellene állnunk a Kondorért, vagy meg kellene torolnunk legénységének halálát. Ez ugyanaz lenne, mintha megkorbácsolnánk a tengert, mert elsüllyedt benne egy emberekkel teli hajó.

– Ha valóban így állnának a dolgok, sok igazság lenne a szavaiban – mondta felállás közben Horpach. Két kézzel támaszkodott a telerajzolt térképre. – De ez végeredményben csak feltevés, és mi nem térhetünk haza feltevésekkel. Bizonyosságra van szükségünk. Nem bosszúra, hanem bizonyosságra. Pontos ismeretekre, a tények megállapítására. Ha ez meglesz, ha a Legyőzhetetlen tartályaiba zárjuk ennek a repülő gépállatvilágnak mintapéldányait – ha egyáltalán valóban van ilyen –, akkor azt fogom mondani, hogy itt már nincs több keresnivalónk. Akkor már a bázis dolga lesz, hogy eldöntse, mit tegyünk a továbbiakban. Mellékesen megjegyzem, nincs semmi biztosítékunk arra, hogy ha ezek a szerkezetek itt maradnak a bolygón, nem fejlődnek-e olyan irányban, hogy a végén a bolygóközi hajózást is fenyegetik majd a galaktikának ebben a körzetében.

– Ha erre valóban sor kerülne, akkor is csak száz- és százezer vagy inkább több millió év múlva. Asztrogátor, még mindig attól tartok, úgy fogja fel a dolgokat, mintha gondolkozó ellenféllel néznénk farkasszemet. Ez itt valaha értelmes lények berendezése volt, de eltűnésük után önállósodott, és több millió év leforgása alatt tulajdonképpen a bolygó természeti erőinek részévé lett. Az élet a tengerben maradt, mert odáig nem hatolt el a gépi evolúció, de nem is engedi ki az életet a szárazföldre. Ezzel magyarázható a légkörben talált, mérsékelt százalékarányú oxigén – tengeri moszatok állítják elő – és a kontinensek külső képe. Sivatagos, mert ezek a szerkezetek semmit sem építenek, nincs civilizációjuk, egyáltalán semmijük sincs önmagukon kívül, semmi értékeset nem alkotnak: ezért természeti erőként kell kezelnünk őket. Maga a természet sem alkot semmiféle értéket. Ezek teljesen öncélú képződmények, csak azért léteznek és működnek, hogy tovább létezhessenek.

– Hogyan magyarázza a repülőgépek pusztulását? Erőtér védte őket…

– Az erőteret másik erőtér nyugodtan megsemmisítheti. Egyébként, asztrogátor, ahhoz, hogy a másodperc töredéke alatt teljesen eltöröljük az emberi agy emlékezetét, olyan erősségű mágneses teret kell egy pillanaton belül létrehozni a fej körül, amelyet összes fedélzeti berendezésünkkel is csak nehezen tudnánk fejleszteni. Óriási transzformátorokra, feszültségátalakítókra, elektromágnesekre lenne ehhez szükség…

– És ön szerint nekik megvan mindez?

– Szó sincs róla! Nincs semmijük sem. Ezek kis téglák, melyekből minden felépülhet a pillanatnyi szükséglet szerint. Jelzést kapnak: veszély! Feltűnt valami a láthatáron, amit az általa előidézett változások, például az elektrosztatikus tér megváltozása jelez… a szállongó raj rögtön „felhőaggyá” áll össze; felébred bennük az emlékezet: már voltak ilyen lények, így és így kellett velük szemben viselkedni, hogy elpusztuljanak… és megismétlik az eljárást…

– Rendben van – szólt Horpach, aki már jó ideje nem is hallotta az idős biológus szavait. – Elhalasztom az indulást. Most értekezletet hívunk össze, szerettem volna ugyan elkerülni, mert nagy veszekedés lesz a vége, lángra lobbannak majd a tudósszenvedélyek, de nem tehetek egyebet. Fél óra múlva a központi könyvtárban, Lauda doktor…

– Bárcsak meggyőznének, hogy tévedek, akkor egy igazán elégedett embert mondhatna magáénak a fedélzeten… – szólt békésen a doktor, s olyan halkan, ahogy jött, kiment a fülkéből. Horpach nagyot nyújtózkodott, a fali kommunikátorhoz ment, és miután megnyomta a belső hangszóróhálózat billentyűjét, összehívta a tudósokat.

Mint kiderült, a szakemberek többsége hasonló elgondolásokat dédelgetett magában, de Lauda volt az első, aki ilyen határozottan megfogalmazta. A „felhő” pszichés vagy nem pszichés volta körül mégis fellángoltak a viták. A kibernetikusok inkább arra hajlottak, hogy stratégiai képességgel megáldott, gondolkozó rendszernek ismerjék el. Élesen támadták Laudát. Horpach tisztában volt azzal, hogy ezeknek a támadásoknak szenvedélyességét nem is annyira Lauda elmélete váltotta ki, hanem inkább az, hogy legelőször nem tudós kollégáival, hanem az asztrogátorral vitatta meg a kérdést. Bármennyire is a legénységhez tartoztak a tudósok, mégis valamiféle „állam az államban” szerepét játszották a fedélzeten, és elvárták bizonyos íratlan törvények tiszteletben tartását.

Kronotos, a főkibernetikus azt kérdezte Laudától, hogy szerinte miként tanulta meg a „felhő” az emberek megtámadását, ha képtelen értelmes gondolkodásra.

– Hiszen ez egyszerű – válaszolt a biológus. – Egyebet sem csinált millió és millió éven át. A Regis őslakóival vívott harcra gondolok, amelyek központi idegrendszerrel rendelkező állatok voltak. Éppen úgy tanultak meg támadni, ahogyan a földi rovar támad rá áldozatára. Ugyanazzal a pontossággal csinálják, ahogyan a darázs befecskendezi mérgét a szöcske vagy más bogár ideggócaiba. Ez nem értelem, ez ösztön…

– És honnan tudták, hogyan kell megtámadni a repülőgépeket? Eddig még nem találkoztak velük…

– Ezt nem tudhatjuk, kolléga. Ahogy már mondottam önöknek, két fronton harcoltak. A Regis élő és élettelen lakóival, az utóbbi esetben tehát automatákkal… Ezek az automaták a helyzetüknél fogva kénytelenek voltak a legkülönbözőbb energiafajtákat használni védelmi és támadási célokra…

– De ha nem voltak köztük olyanok, amelyek repülni is tudtak…

– Azt hiszem, kitaláltam, mire gondol a doktor – jegyezte meg az FK helyettese, Saurahan. – Ezek a nagy automaták, a makroautomaták, együttműködésük érdekében kapcsolatot tartottak fenn. Az elszigeteltség, a megosztottság pusztíthatta el őket legkönnyebben, s ha valaki ezt akarta elérni, elegendő volt lehetetlenné tenni közöttük az összeköttetést…

– Nem arról van szó, meg lehet-e magyarázni a „felhő” viselkedésének különböző formáit anélkül, hogy azonnal az intelligencia feltételezéséhez menekülnénk, hiszen minket sem kerget a tatár – felelte Kronotos. – Nem az a feladatunk, legalábbis egyelőre, hogy olyan elméletet állítsunk fel, amely egy csapásra magyarázatot ad mindenre, inkább olyan elméletre van szükségünk, amelynek segítségével biztonságos körülmények között dolgozhatunk. Ezért jobb értelmesnek gondolni a „felhőt”, mert így óvatosabbak leszünk. Sokkal jobban fogunk vigyázni. Viszont ha rögtön elhinnénk Laudának, hogy a felhő nem intelligens, de a valóságban mégis annak bizonyulna, ilyen hibáért könnyen rettenetes árat fizethetnénk… Ezt nem mint elméleti szakember mondom, hanem elsősorban mint stratéga.

– Nem tudom, kit akarsz legyőzni: a felhőt vagy engem – felelt nyugodtan Lauda. – Nem feledkeztem meg az óvatosságról, de a felhőnek nincs több intelligenciája, mint egy rovarnak, jobban mondva nem is egy rovarnak, hanem inkább egy hangyabolynak. Ha ugyanis másképp lenne, már régen nem élnénk.

– Bizonyítsd be!

– Nem mi voltunk első homo típusú ellenfelei, hiszen volt már velünk dolga: ne felejtsük el, hogy itt járt előttünk a Kondor. Namármost: ezek a mikroszkopikus „legyek” könnyen bejuthatnának az erőtér belsejébe, ha a homokba ásnák magukat. Hiszen az erőtér csak a homok színéig ér. Ismerniük kellett a Kondor erőtereit, tehát kitanulhatták volna ezt a támadási módot. Mostanáig eszükbe sem jutott. Vagy ostoba a „felhő”, vagy ösztönösen cselekszik…

Kronotos nem akarta megadni magát, de Horpach közbelépett, és azt tanácsolta, hogy a további vitát halasszák későbbre. Konkrét javaslatokat kért a legvalószínűbbnek látszó elméletek alapján. Nygren felvetette, nem lehetne-e fémsisakokkal árnyékolni az embereket, hogy védekezhessenek a mágneses tér hatása ellen. De a fizikusok arra a következtetésre jutottak, hogy ez nem vezet eredményre, mert a nagy erősségű tér örvényáramot kelt a fémben, amely magas hőmérsékletre hevíti fel a sisakot. S amikor párologni kezd, nem tehet mást az ember, mint hogy lekapja a fejéről, és ez a már ismert következményeket vonja maga után.

Már estébe hajlott az idő. Horpach az egyik sarokban Laudával és az orvosokkal beszélgetett, a kibernetikusok külön csoportot alkottak.

– Azért mégis furcsa, hogy a magasabb értelmi szinten álló szerkezetek, ezek a makroautomaták, vereséget szenvedtek – mondta valaki. – Ez is olyan kivétel lenne, amely erősíti a szabályt, nevezetesen azt, hogy a fejlődés az egyszerűtől a bonyolult felé halad, egyre tökéletesedik az önfenntartás, az ismeretszerzés, az ismeretek felhasználása…

– Éppen azért nem volt a nagy automatáknak sok esélyük, mert már a kezdetek kezdetén igen bonyolultak voltak, és a fejlődés nagyon magas fokán álltak – felelt Saurahan. – Vagyis magas szinten specializálták őket, hogy segíthessék építőiket, a Lant-lakókat céljaik megvalósításában, s amikor gazdáik eltűntek, szinte megbénultak, mert nem volt senki, aki irányította volna őket. Viszont azok az alakzatok, amelyek a mostani „legyek” formájában maradtak fenn – korántsem arra gondolok, hogy már akkor is léteztek, sőt kizártnak tartom, sokkal később kellett keletkezniük –, viszonylag primitívek voltak, és ezért a fejlődés nagy távlatai nyíltak meg előttük.

– Talán még jelentősebb tényező is közrejátszhatott ebben – vetette közbe Sax doktor, aki most érkezett. – Gépezetekkel van dolgunk, és a gépezetek sohasem úgy „javítják meg” magukat, mint az élőlény, az élő szövet, amely a sebesülés után újraalkotja magát. A makroautomatának, még ha meg tudna is javítani egy másikat, ehhez szerszámokra, egész gépparkra van szüksége. Elég volt megfosztani őket ezektől az eszközöktől, hogy megbénuljanak. Akkor aztán a repülő szerkezetek könnyen végeztek velük, annál is inkább, mert őket sokkal kevésbé fenyegette az elromlás veszélye…

– Ez hallatlanul érdekes – mondta hirtelen Saurahan. – Ebből az következik, hogy valóban univerzális automatákat egészen máshogyan kell építeni, mint ahogy mi csináljuk: kis, elemi alkotórészekből kell kiindulni, műsejtekből, amelyek kölcsönösen helyettesíthetik egymást…

– Ez nem is olyan új dolog – mosolyodott el Sax –, hiszen az élő szervezetek is éppen ilyen elv alapján fejlődnek, mégpedig nem véletlenül… Éppen ezért bizonyosan az sem véletlen, hogy a „felhő” ilyen kicserélhető elemekből áll… Ez csak nyersanyag kérdése: a megrongált makroautomatának olyan alkotórészekre van szüksége, amelyeket csak fejlett ipar tud előállítani, míg néhány pár kristályszemcséből vagy termisztorból, esetleg más, egyszerű részecskéből álló rendszer nyugodtan tönkremehet anélkül, hogy ez végzetes lenne, mert milliárdnyi hasonló rendszer ugorhat be rögtön helyette.

Horpach látta, hogy ezután már nem várhat többet, és berekesztette az ülést, de a jelenlevők alig akarták tudomásul venni, annyira belemelegedtek a vitába. Horpach az irányítófülkébe ment, hogy tudósítsa Rohán csapatát az „élettelen fejlődés” elméletéről. Már sötét volt, mire sikerült összeköttetést teremteni a Legyőzhetetlen és a kráterben levő szuperkopter között. A mikrofonnál Gaarb jelentkezett.

– Csak hét emberem van – mondta –, ebből kettő orvos, akik a szerencsétlenül jártakat gondozzák. A többiek alszanak, kivéve a híradóst, aki itt van velem. Igen… teljes erőtérvédelem alatt vagyunk. De Rohán még nem érkezett meg.

– Nem érkezett meg? Hát mikor ment el?

– Délután hat óra körül. Hat gép van vele és a csapat másik fele… Úgy beszéltük meg, hogy napnyugtakor már itt lesz. Tíz perccel ezelőtt ment le a nap.

– Rádió-összeköttetésük van?

– Egy órával ezelőtt szűnt meg.

– Gaarb! Miért nem jelentette ezt nekem azonnal?!

– Mert Rohán előre megmondta, hogy az összeköttetés egy darabig szünetelni fog, ugyanis igen mély sziklaszorosba ereszkednek le, tudja, hová… A járatok úgy tele vannak ezzel a mohaszerű, fémes disznósággal, amelyről minden visszaverődik, hogy gyakorlatilag lehetetlenség venni a jeleket…

– Kérem, Rohán megérkezésekor azonnal értesítsen! Ezért felelni fog… így egykettőre elvesztünk mindenkit…

Az asztrogátor még beszélt, de Gaarb kiáltása félbeszakította:

– Jönnek, asztrogátor! Látom a fényeiket… felfelé jönnek a lejtőn, ez Rohán… egy, kettő… nem, csak egy gép jön… rögtön megtudok mindent…

– Várok.

Amikor Gaarb meglátta a reflektorfényeket, melyeknek hintázó csóvái szinte súrolták a földet, majd egy-egy pillanatra eltalálták a táborhelyet is, hogy utána ismét eltűnjenek a hepehupás terepen, felkapta a közelben fekvő rakétapisztolyt, és kétszer a levegőbe lőtt. Szédületes hatása volt – minden alvó azonnal talpra ugrott, a gép eközben nagy kanyart írt le. A központban virrasztó híradós biztosította az átjárást az erőtéren, és a kék fényekkel jelzett sávon begördült a porlepte hernyótalpas, majd eltűnt a szuperkoptert tartó homokbucka mögött. A most érkező kis, háromszemélyes, kétéltű felderítőben Gaarb döbbenten ismerte fel a rádiós kocsit. A sürgősen ideirányított reflektorok fényében a többiekkel együtt a még mozgó jármű felé futott. Alig állt meg a gép, egy ember ugrott ki belőle, rongyos kezeslábasban, arcát vér- és sárfoltok borították, s míg a hangját nem hallotta, nem tudta, ki jött vissza.

– Gaarb – nyögte, a tudós vállába kapaszkodva; lába felmondta a szolgálatot. Többen odaugrottak, hogy támogassák, és rákiáltottak:

– Mi történt?! Hát a többiek…?

– Nincsenek… már többiek… senki… – suttogta Rohán, és elájult.

Éjjel tizenkét óra felé sikerült az orvosoknak magához téríteni. Az alumíniumbarakk védelme alatt meghúzódó oxigénsátorban mondta el mindazt, amit fél órával később Gaarb megtáviratozott a Legyőzhetetlennek.

ROHÁN CSOPORTJA

A Rohán vezette menetoszlop két nagy energorobotból, négy hernyótalpas terepjáróból és egy kis kétéltű járműből állott. Az utóbbiban foglalt helyet Rohán és Terner fedélzetmester, a kormánynál Jarg ült. A harmadfokú eljárás által előírt alakzatban haladtak. Legelöl az üres energorobot gurult, mögötte siklott Rohán kétéltű felderítője, kicsit távolabb pedig a többi négy gép, mindegyikben két ember. A sort a második energorobot zárta be, elöl haladó géptestvérével együtt erőtérkupolával védelmezte az egész csoportot.

Rohán azért szánta el magát erre az expedícióra, mert még a kráterben sikerült Regnar négy eltűnt emberét megtalálniuk a „villanykutyák”, szagló mérőeszközök segítségével. Világos volt, hogy ha nem bukkannak rájuk, éhségtől vagy szomjúságtól pusztulnak el, amint a sziklák útvesztőjében tehetetlen kisgyermekekként bolyonganak. Az első kilométereket a műszerek útmutatása alapján tették meg. Hét óra körül az egyik sziklaszoros bejárata előtt – a szurdokok itt kiszélesedtek és ellaposodtak – tisztán kirajzolódó lábnyomokat pillantottak meg a szinte teljesen kiapadt patak iszapos medrében. A sekély iszapban, amely nagyon keveset száradt a nap folyamán, háromféle lábnyomot lehetett megkülönböztetni, a negyediket már félig elmosta a kövek között gyengén csordogáló víz. A határozott körvonalú nyomokból arra következtetett, hogy a Regnar csoportjához tartozó emberek súlyos bakancsai hagyhatták őket, mikor a szurdok belsejébe igyekeztek. Kevéssel odébb, a sziklákon eltűntek a nyomok, de ez nem kedvetlenítette el Rohánt, mert látta, hogy befelé a szurdok oldalai egyre meredekebbek lesznek. Valószínűtlennek látszott, hogy az emlékezetüket elvesztett emberek ezekre felmászva képesek lettek volna elmenekülni. Rohán arra számított, hogy hamarosan megtalálja őket a rengeteg éles kanyar miatt áttekinthetetlen szurdok belsejében. Rövid tanácskozás után a géposzlop továbbhaladt, míg végül olyan terepre értek, ahol mindkét partot különös alakú, rendkívül sűrű növésű fémbozót borította.

Ecset formájú, bolyhos alakulatok voltak, magasságuk egy-másfél méter között váltakozott. A csupasz sziklák repedéseit kitöltő, feketés iszapban gyökereztek. Itt-ott magányosan meredeztek, másutt egységes, tömött szövedékké sűrűsödtek, mely rozsdás, kefeszerű rétegekben lepte be a szurdok mindkét hajlatát; csaknem a legaljáig ért, ahol a nagy kőtömbök között megbújva vékonyka csermely folydogált.

A „romok” között itt is, ott is üregek tátongtak. Némelyikükből vízér szivárgott, a többi száraz volt, vagy legalábbis annak látszott. Rohán emberei reflektorokkal próbáltak bevilágítani az alacsonyabban lévő üregekbe. Az egyik ilyen barlangban számtalan apró, háromszögű kristályt találtak, amelyeket a boltozatról csöpögő víz nagyrészt elborított. Rohán jó maréknyit zsebre vágott belőlük. Még fél kilométert tettek meg az egyre meredekebb szorosban. Mivel a gépek hernyótalpai egészen idáig könnyedén kapaszkodtak fel az emelkedőn, és minthogy újabb két helyen találtak lábnyomokat a csermelyt kísérő száraz iszapban, bizonyosak voltak, hogy jó irányban haladnak. Az egyik kanyar után a szuperkopterrel fennálló rádióösszeköttetés észrevehetően megromlott, amit Rohán a fémszövedékek árnyékoló tevékenységének tulajdonított. A fent húsz és lent körülbelül tizenkét méter széles szurdok mindkét oldala helyenként szinte függőleges falakban szakadt le, amelyeken, mint valami megmerevedett fekete prém, drótfonatú cserje tenyészett. Buja telepei egyneműnek látszó sűrű takaróval lepték be a szurdok két oldalát, sőt a magaslat csúcsait ostromolták.

A járműkaraván két, elég széles sziklakapun haladt át; ez kissé lassan ment, mert a technikusoknak nagyon pontosra kellett venniük az erőtér hatósugarát, ha nem akartak a sziklákba ütközni. Az energiamező egyetlen ütése elég lett volna ahhoz, hogy az erózió által szétrepesztett és feldarabolt sziklapillérek azonnal kőlavinákra essenek szét. Természetesen nem magukat féltették, hanem az eltűnt embereket, akiket – ha a közelben lettek volna – az omlás megsebesített vagy meg is ölt volna.

Körülbelül egy óra telt el a rádióösszeköttetés megszakadása óta, amikor a mágneses mérőműszerek ernyőin sűrű villanások jelentkeztek. Úgy látszik, az irányjelzők elromlottak, mert amikor le akarták róluk olvasni, honnan érkeznek ezek az impulzusok, összevissza forogtak. Csak feszültségmérőkkel és polarizáló műszerekkel sikerült megállapítani, hogy a mágneses erőtér ingadozásának oka a szurdok falán tenyésző szövevényben rejlik. Csupán most vették észre, hogy ez a szövedék itt egészen más, mint a sziklaszoros előző szakaszában: nem volt rajta a rozsdás bevonat, bokorszerű alkotórészei magasabbak, nagyobbak és valahogyan feketébbek voltak, mivel drótjaik vagy ágaik helyenként furcsán megvastagodtak. Rohán úgy döntött, hogy nem nézi meg őket közelebbről. Nem akart az erőtér megnyitásával kockázatot vállalni.

Valamivel gyorsabban haladtak, mialatt az impulzusmérők és a mágneses műszerek egyre növekvő aktivitást jeleztek. Ha felpillantottak, láthatták, hogy a feketés szövedék fölött mindenütt remeg a levegő, mintha magas hőmérsékletre hevítették volna, és a második sziklakapu után észrevették, hogy a bokrok felett eloszló füsthöz hasonló gubancfoszlányok keringenek. De mindez olyan magasságban játszódott le, hogy a jelenség természetét még távcsővel sem lehetett kifürkészni. Igaz, a Rohán kocsiját vezető Jarg, akinek sasszeme volt, azt mondta, hogy ezek a „füstöcskék” apró rovarok rajaira emlékeztetnek.

Rohán már kissé nyugtalankodott, mert a kirándulás hosszabbra nyúlt a tervezettnél, de még mindig nem látszott a kanyargós szurdok vége. Most gyorsíthattak, mert eltűntek a haladást idáig gátló kőtorlaszok a patak medrében, amely errefelé már szinte teljesen kiapadt, mélyen a hordalékkövek alatt bujkált, s csak a kocsik meg-megállásakor hallatszott a hirtelen beállt csendben a láthatatlan víz tűnő mormolása.

A következő kanyar mögött az előbbieknél szűkebb sziklakapu tűnt fel. A mérések után a technikusok kijelentették, hogy bekapcsolt erőtérrel nem lehet rajta átmenni. Az ilyesfajta teret ugyanis nem szabhatják önkényes formájúra, mindig forgástestváltozatnak kell lennie, tehát gömbnek, ellipszoidnak vagy hiperboloidnak. Az előbb úgy sikerült átjutniuk a szurdok elkeskenyedő részén, hogy lapos meteorológiai léggömb alakjára nyomták össze a láthatatlan erőteret.

Most viszont semmiféle ügyeskedéssel sem tudták volna megoldani a dolgot. Rohán rövid haditanácsot tartott Tomman fizikussal és a két erőtértechnikussal, majd közösen úgy döntöttek hogy megkísérlik az átjutást, de csak egy pillanatra, és ráadásul csak részlegesen kapcsolják ki az erőteret. Elsőnek az üres energorobot fog majd átmenni kikapcsolt erőemitterrel; a sziklakapu mögött azonnal megállítják, hogy homorú, kagyló formájú erőterével előre is fedezze őket. Amikor pedig a négy nagy kocsi és Rohán felderítője halad át a keskeny kapun, csak felülről lesznek védettek: a sort bezáró utolsó energorobot a sziklakapu mögött azonnal hozzáilleszti majd „kagylóját” az első gép „kagylójához”, hogy ily módon újra teljes védelmet biztosítsanak.

Minden terv szerint ment, s éppen a negyedik hernyótalpas jármű haladt át a sziklaoszlopok között, amikor különös rengés futott végig a levegőben; nem hang, hanem rengés, mintha sziklatömb esett volna le valahol a közelben. A szurdok sörtés falai füstölögni kezdtek, fekete felhő vált le róluk, és őrületes sebességgel a kocsioszlopra rontott.

Rohán kétéltűje elé akarta ereszteni a nagy szállítóautomatákat. Éppen az utolsó áthaladására várt, amikor meglátta a szurdok meredélyeiről hirtelen lezúduló feketeséget és az elöl felvillanó óriási fényt. A sziklakapun túljutott első energorobot már bekapcsolta az erőteret, és nagy lánggal égett benne néhány felhőgubanc, de túlnyomó részüknek sikerült a lángok alá férkőzni és a gépekre vetni magukat. Rákiáltott Jargra, hogy azonnal indítsa be a hátulsó energorobotot, és kapcsolja össze a két erőteret, mert ilyen helyzetben a kőomlás veszélye már nem számított. Jarg rögtön hozzálátott, de nem sikerült bekapcsolnia a teret. Valószínűleg azért – jegyezte meg később a főmérnök –, mert a készülékek klisztronjai túlságosan bemelegedtek. Ha a technikus néhány másodperccel tovább hagyta volna gerjedni az áramot, kétségtelenül „beugrik” az erőtér, de Jarg elvesztette a fejét, és ahelyett hogy még egyszer próbálkozott volna, kiugrott a gépből. Rohán kezeslábasánál fogva elkapta, de a rémülettől megzavarodott ember kiszakította magát a szorításból, és a szurdok mélye felé futott. Mikor maga Rohán ugrott a géphez, már késő volt.

A meglepett emberek kiugráltak a szállítókból, és szétszaladtak a szélrózsa minden irányába, a kavargó felhőgubancok szinte láthatatlanná tették őket. A látvány annyira valószínűtlen volt, hogy Rohán meg sem próbált cselekedni. (Egyébként nem is lehetett volna – ha bekapcsolja az erőteret, agyonsújtja az embereket, mert még a meredélyekre is felkapaszkodtak néhányan, mintha a fémbozótban akartak volna elrejtőzni.) Tehetetlenül állt tehát az üres gép mellett, várva, mikor telik be az ő sorsa is. Háta mögött Terner a lőtoronyból derékig kihajolva, sűrített lézersugarakkal ostromolta az eget, de a tüzelés már semmit sem használt, mert a felhő nagyobb része túl közel volt. Rohánt a kocsioszlop első felétől mindössze hatvan méter választotta el. A szerencsétlenül járt emberek úgy fetrengtek és hánykolódtak itt a földön, mintha fekete lángok nyaldosták volna körül őket. Biztosan kiáltoztak is, de szavukat, mint minden más hangot, beleértve az első energorobot zúgását, amelynek erőterében még mindig remegő zsarátnokként égtek a támadók miriádjai, túlharsogta a felhő mélyen zengő, elnyújtott moraja.

Rohán, derékig kiemelkedve kétéltűjéből, még mindig csak állt, meg sem próbált elrejtőzni a gépben – ahogy később maga magyarázta –, nem halált megvető bátorságból, hanem egyszerűen azért, mert erre nem is – de egyáltalán semmire sem – gondolt.

A fekete lavina alá temetett emberek elfelejthetetlen látványa csodálatosképpen hirtelen átalakult. A megtámadott férfiak már nem fetrengtek a köveken, nem is menekültek már a drótszerű szövedékbe kapaszkodva. Lassan felálltak vagy leültek, a több kis tölcsérre oszlott felhő mindegyikük felett mintegy helyi örvényként keringve körülsimogatta törzsüket vagy csak a fejüket, aztán háborogva eltávozott. Mind magasabban zümmögött a szurdok falai mentén, még az alkonyba hajló égboltot is eltakarta, majd lassan elhaló neszezéssel visszasiklott a sziklák közé, leülepedett a fekete dzsungelben, és eltűnt. Csak a mozdulatlan alakzatok árulkodtak arról, hogy nem álom volt, ami az előbb történt.

Rohán nem akarta elhinni, hogy megmenekült, és fogalma sem volt, minek köszönheti ezt. Szemével Ternert kereste, de a lőtorony üres volt, úgy látszik, a fedélzetmester közben kiugrott, aztán megpillantotta a közelben, amint a lézerpuska tusát még mindig melléhez szorítva, bambán maga elé meredt.

Rohán kiszállt, egyik embertől a másikhoz futott. Nem ismerték fel. Szólítására egyik sem rezzent fel. Többségük nyugodtnak látszott, a köveken ültek vagy feküdtek, ketten-hárman felálltak, és a gépekhez mentek, majd a vakok lassú, elesett mozdulataival tapogatták végig a szállítóautomaták oldalait.

A következő pillanatban Rohán megtudhatta, mit jelentettek a Kondor páncéljába égetett kerek lyukak, mert amikor fél térdre ereszkedve elkapta Ballmin doktor vállát, és kétségbeesésében tiszta erőből megrázta, mintha szentül hitte volna, hogy így sikerül magához térítenie, a fejétől nem messze ülők közül valaki kihúzta tokjából Weyr-vetőjét, és véletlenül meghúzta a ravaszt. Rohán rákiáltott, de a tettes rá se hederített. Lehet, hogy megtetszett neki a villanás, mint kisgyereknek a tűzijáték, mert nekiállt az egész atomtölténytár elpufogtatásának, hogy körös-körül szinte sisteregve felizzott a levegő, és Rohánnak a földre vetődve a kövek mögé kellett kúsznia.

Ebben a pillanatban vad dobogás hallatszott, és a kanyar mögül izzadságtól csöpögő arccal, zihálva rohant elő Jarg. Egyenesen az őrült felé futott, aki nagy élvezettel lődözgetett a Weyr-rel. „Állj! Hasalj! Hasalj!!!” – ordított rá teli torokból Rohán, de mire a megzavarodott Jarg megállt, egy rettenetes lövés eltalálta a bal vállát, Rohán világosan látta arcát, mikor karja tőből leszakadt, és a levegőbe repült, majd a borzasztó sebből bugyogni kezdett a vér. A lövöldöző ezt észre sem vette, Jarg pedig mérhetetlen csodálkozással nézett először a vérző csonkra, aztán levágott kezére, majd megfordult és elesett.

A weyres ember felállt. Rohán látta, hogy az áttüzesedett vető lángsugara szikrákat csihol az erős kovaszagot árasztó kőtömbökből. A férfi sután mozgott; úgy viselkedett, mint egy csörgőt tartó csecsemő. Két, oldalt ülő ember között hasított a lángsugár a levegőbe, ezeknek szemük sem rebbent a vakító fény láttán; még egy pillanat, és egyikük arcába kapja az egész töltetet. Rohán előrántotta tokjából saját Weyrét – most sem megfontolásból, hanem ösztönösen cselekedett –, és lőtt, de csak egyetlenegyszer. Az őrült mindkét kezével görcsösen melléhez kapott, fegyvere megcsörrent a kövön, maga pedig arccal utána zuhant.

Rohán már teljesen magához tért. Bealkonyodott. Mindenkit a lehető leghamarabb el kellett szállítani a bázishoz. Csak saját kis kétéltűje állt rendelkezésére, mert amikor el akarta indítani az egyik szállítóautomatát, kiderült, hogy kettő közülük úgy egymásba gabalyodott a sziklakapu legszűkebb pontján, hogy csak daruval lehetett volna szétszedni őket. Maradt még a hátulsó energorobot, amelybe legfeljebb öt ember fért volna bele, neki pedig kilenc élő, bár öntudatlan emberrel kellett számolnia. Arra gondolt, legjobb lesz mindet egy helyre gyűjteni és megkötözni, nehogy elszökjenek, vagy kárt tegyenek egymásban; aztán bekapcsolja mindkét energorobot erőterét, hogy védettek legyenek, ő maga pedig segítség után néz. Nem akart senkit sem magával vinni, mert a kis kétéltű terepjárón nem volt semmi fegyver, így támadás esetén csak saját magát veszélyeztette.

Már sötét este volt, mire végzett ezzel a nem mindennapi munkával; az emberek ellenkezés nélkül tűrték, hogy megkötözze őket. Félrefarolt a hátsó energorobottal, hogy a kis kétéltűnek szabad kijárása legyen, beállította az emittereket, távirányítással bekapcsolta a védőerőteret (ezen belül maradtak az összekötözött emberek), maga pedig visszaindult.

Ily módon a leszállást követő huszonhetedik napon a Legyőzhetetlen legénységének csaknem a felét ártalmatlanná tette a bolygó.

KUDARC

Mint minden igaz történet, Rohán elbeszélése is különös és ellentmondásos volt. Miért nem támadta meg a felhő sem őt, sem Jargot? Miért nem nyúlt Ternerhez sem, amíg a kétéltűben ült? Miért menekült el Jarg, ha aztán visszajött? Az utóbbi kérdésre aránylag könnyű volt választ adni. Valószínűnek látszott, hogy azért tért vissza, mert páni félelme lecsillapodott, és eszébe jutott, hogy a bázistól körülbelül ötven kilométer választja el, s ezt elegendő oxigén tartalék hiányában képtelenség megtenni.

A többi kérdés továbbra is nagy fejtörést okozott. Ezek megválaszolása életfontosságú volt a legénység számára. De elgondolások és feltevések helyett most tettekre volt szükség.

Horpach éjfél után tudta meg, mi lett Rohán csoportjának sorsa: fél óra múlva már indultak az űrhajóval.

Nem a leghálásabb feladat egy űrcirkálót eredeti helyétől alig kétszáz kilométernyi távolságra átdobni. A hajót egész idő alatt úgy kell vezetni, hogy függőlegesen álljon a tűzsugáron, sebességének aránylag kicsinek kell lennie, s ezért rengeteg hajtóanyagot fogyaszt. Az ilyen munkához nem szokott hajtóművek meg sem tudtak volna moccanni a villanyautomaták szakadatlan segítsége nélkül, így aztán az acélóriás enyhén himbálózva haladt az éjszakában, mintha lágyan hullámzó tengeren ringatózna. A Regis-III-on álló megfigyelő rendkívüli látványban gyönyörködhetett volna, amint a lángsugarak fényében szinte elvesző tömeg mozgó tűzoszlopként hasított a sötétbe.

Nem volt könnyű az útirány megtartása sem. Az atmoszféra fölé kellett emelkedniük, majd farral előre visszaereszkedtek bele.

Mindez megfeszített figyelmet követelt az asztrogátortól, annál is inkább, mert a keresett kráter vékony felhőtakaró alatt rejtőzött. Végre-valahára, még virradat előtt a Legyőzhetetlen leszállt a kráterben, két kilométerre Regnar régi táborhelyétől. A szuperkoptert, a gépeket és a barakkokat rögtön átköltöztették a cirkáló mellé, délutánra pedig a tetőtől talpig felfegyverzett mentőosztag is megérkezett Rohán életben maradt embereivel, akik egészségesek voltak ugyan, de öntudatlanok. Újabb két helyiséget kellett a betegek rendelkezésére bocsátaniuk, mert az eredeti hajókórházban már nem volt szabad hely. Csak azután foghattak a tudósok a rejtély kibogozásához: miért menekült meg Rohán és kis híján Jarg is, ha nem történik az a szerencsétlenség az őrült lövöldöző miatt.

A kérdés megoldhatatlannak látszott, hiszen egyforma volt ruházatuk, fegyverzetük is, tehát külsejükben nem üthettek el a többiektől. Annak sem lehetett különösebb jelentősége, hogy Ternerrel együtt hárman ültek a kis terepjáróban.

Horpach is nagy kérdés előtt állt: hogyan tovább? Elég világos volt a helyzet ahhoz, hogy olyan adatokkal térhessen meg a bázisra, amelyek indokolnák a visszafordulást, s egyben fényt derítenének a Kondor tragédiájára is. Az, hogy a tudósokat nagyon izgatták ezek a fém műrovarok, a sziklákra telepedett „gépnövényekkel” való életközösségük, meg a felhő „pszichikus” voltának kérdése – még azt sem tudták bizonyosan, csak egy van-e vagy több, s vajon a kisebb felhők összeállhatnak-e valamiféle nagy egységgé –, mindez annyit sem nyomott volna a latban, hogy csak egy órával is meghosszabbítsa a Regis-III-on való tartózkodást. Mégis a maradás mellett döntött, csak azért, mert Regnar csapatából – a vezetőt is beleértve – még négy ember hiányzott.

Az eltűntek nyomai Rohán csoportját a szurdokba vezették. Kétségtelen volt, hogy az eltűntek nagy gyámoltalanságukban mind ott pusztulnának, ha a Regis élettelen lakói békén hagynák is őket. Tehát át kell kutatni a környéket, mert ezek a boldogtalanok, értelmes cselekvésre képtelenek lévén, csak a Legyőzhetetlen segítségére számíthattak.

Csak azt tudták megközelítő pontossággal megállapítani, hogy mekkora körben keressék az eltűnteket, a barlangok és szurdokok útvesztőjében ugyanis nem juthattak tíz-húsz kilométernél messzebbre. Oxigénkészülékük már kimerülő félben lehetett, de az orvosok biztosan állították, hogy a bolygó levegőjének belégzése nem halálos, abban az állapotban pedig, amelybe ezek a szerencsétlenek kerültek, a vérben felszívódó metán okozta szédülésnek valóban nem volt különösebb jelentősége.

A kutatási terület nem ígérkezett nagynak, de annál nehezebbnek és áttekinthetetlenebbnek. Még kedvező feltételek esetén is hetekig tartott volna minden sikátor, hasadék, barlang vagy üreg átfésülése. A kanyargós horhók és süppedések kövei alatt vízvájta folyosók és barlangok újabb rendszere rejtőzött, amely csak helyenként kapcsolódott a felső szinttel.

Az sem látszott lehetetlennek, hogy az eltűnt emberek ilyen rejtekhelyen húzzák meg magukat, még arra sem számíthattak, hogy együtt találják őket. Az emlékezetüket vesztett, kisgyereknél is gyámoltalanabb emberek képtelenek lettek volna együtt maradni.

Ráadásul ezen a környéken tanyáztak a fekete felhők. A Legyőzhetetlen félelmetes fegyvertárára és technikai eszközeire sem számíthattak ezekben a kutatásokban. A bolygó föld alatti folyosóiban nem használhatták a legbiztosabb védelmet nyújtó erőteret, így hát a következő választási lehetőségük maradt: vagy azonnal visszafordulnak, és ezzel halálra ítélik az eltűnteket, vagy kockázatos keresgélésekbe bocsátkoznak. Az utóbbi is csak az elkövetkező néhány napon, legfeljebb egy héten belül kecsegtetne reális eredménnyel. Horpach tudta, hogy további kutatások esetén embereinek már csak földi maradványait találnák meg.

Másnap reggel az asztrogátor magához kérette a szakértőket, lefestette előttük a helyzetet, és a segítségüket kérte. Néhány marék „fémbogár” állt rendelkezésükre, melyeket Rohán hozott zubbonyának zsebében. Még az éjszakát is a vizsgálatnak szentelték. Horpachot erősen foglalkoztatta az effajta alakulatok gyökeres kiirtásának lehetősége. Újra felvetődött az a kérdés is, hogy mi mentette meg Jargot és Rohánt a „felhő” támadásától.

A tanácskozás közben az üvegedénybe zárt „foglyok” az asztal közepén díszelegtek. Alig maradt belőlük egy tucat, a többi a vizsgálatok folyamán megsemmisült. Ezek a tökéletes hármas szimmetriájú, Y-ra emlékeztető alakulatok – hegyesen végződő száraik közepén megvastagodva kapcsolódtak össze – szénfeketének látszottak a rájuk eső fényben, amelyet olajzöld és kékeslila árnyalatokban játszva vertek vissza. Apró síkokból összetevődő oldalaikkal néhány földi rovar potrohára hasonlítottak, és rózsa alakúra hasított briliánsokra emlékeztettek. Belsejükben ugyanez a mikroszkopikus méretű felépítés ismétlődött. A homokszemeknél több százszor kisebb elemek automatikus idegrendszerfélét alkottak, amelyben egymástól részben független alakzatokat lehetett megkülönböztetni.

Az Y szárainak belsejét kitöltő kisebb rész a „rovar” mozgásközpontjának feladatát látta el, amely a szárak mikrokristályos szerkezetében valamilyen univerzális energiaakkumulátorral és transzformátorral rendelkezett. A mikrokristályok különböző kapcsolódásaiktól függően hol elektromos, hol mágneses teret hozták létre, vagy váltakozó erőteret, amelyek aránylag magas hőfokra tudták felmelegíteni a központi részt; akkor aztán az elraktározott meleget egyenes vonalban kisugározták. Az így keletkezett légmozgás lökhajtásszerűen vitte őket előre a kívánt irányban. A kristályok külön-külön inkább lebegtek, mint repültek, és képtelenek voltak pontosan kormányozni magukat repülés közben, legalábbis a laboratóriumi kísérletek ezt mutatták. Viszont amikor száraik végével egymásba kapaszkodtak, aerodinamikus képességük az összekapcsolódó alakzatok számával egyenes arányban nőtt.

Minden kristály három másikkal kapcsolódott össze, ezenkívül szárainak végződésével még egy kristály központi részéhez csatlakozhatott, ami az így keletkező együttesek több rétegű felépítését tette lehetővé. A kapcsolathoz nem volt feltétlenül szükség teljes érintkezésre, már a végződések közeledése is elegendő volt ahhoz, hogy mágneses terük egyensúlyban tartsa az egész szerkezetet. Meghatározott „rovar”-mennyiség esetén halmazuk számos szabályszerűséget mutatott, a külső ingerek „ösztönzésére” meg tudta változtatni mozgásirányát, alakját, sűrűségét, a belsejében lüktető impulzusok gyakoriságát. Bizonyos változásra a mágneses tér ellenkező előjelűvé alakult át, s ahelyett, hogy továbbra is vonzották volna egymást, a fémkristályok szétváltak, az „egyéni szétszórtság” állapotába kerültek.

Az ilyen mozgásokat irányító központon kívül minden fekete kristálykában még egy kapcsolódási rendszer, jobban mondva, csak annak töredéke helyezkedett el, mert ez utóbbi valamilyen nagyobb egység részének látszott. Ez a magasabb rendű egység, amely valószínűleg csak hatalmas mennyiségű alkotórész társulásakor jött létre, volt a felhő tevékenységének tényleges hajtómotorja. Itt azonban megállt a szakértők tudománya. Nem ismerték a magasabb rendű rendszerek növekedési lehetőségeit, és különösen az maradt tisztázatlan, van-e „intelligenciájuk”, vagy sem. Kronotos szerint minél több alakzat egyesül a nagy egészben, annál nagyobb problémák tornyosulnak a tudósok elé. Ez elég meggyőzően hangzott, de a kibernetikusok és az információs szakemberek még sohasem hallottak olyan szerkezetről, azaz valamiféle „tetszés szerint táguló agyról”, amely a feladatok nagyságához szabná méreteit.

A Rohán szerzeményéből való alakulatok nem mind voltak sértetlenek. Túlnyomó részük viszont típusreakciókat mutatott. A magányos kristály csaknem mozdulatlanul tudott egy helyben lebegni, képes volt emelkedni vagy süllyedni, ingerforrás felé közeledni vagy azt elkerülni. Emellett teljesen ártalmatlannak látszott, semmiféle energiát sem bocsátott ki, még ha pusztulás fenyegette is (pedig a kutatók különböző vegyszerekkel, égetéssel, erőterekkel, sugárzásokkal estek neki). Úgy el lehetett „taposni”, mint a legesendőbb földi bogárkát – azzal a különbséggel, hogy a kristályfém páncélt valamivel nehezebb összezúzni. Egyesülésük után viszont még aránylag kicsiny „rovar”-halmazok is megfelelő erőtér létrehozásával védekeztek a külső mágneses térrel szemben. Melegítésre infravörös sugárzással próbáltak megszabadulni a hőtől. A kísérletek félbeszakadtak, mert a tudósoknak csak maréknyi kristályuk volt.

Az asztrogátor kérdésére a „fő-fők” nevében Kronotos válaszolt. A tudósoknak több időre lenne szükségük a további kutatásokhoz, mindenekelőtt pedig nagy mennyiségű kristályt szeretnének beszerezni. Ezért azt javasolták, küldjenek expedíciót a szurdokba, amely az eltűntek felkutatása közben össze tudna szedni legalább húsz-harmincezer műrovart.

Horpach beleegyezett. De azzal is tisztában volt, hogy emberéletet már nem kockáztathat. Azt a gépet akarta a sziklaszorosba küldeni, amely eddig még nem vett részt egyik akcióban sem. Különleges rendeltetésű, nyolcvantonnás, önjáró gépóriás volt, csak nagy ritkán használták: komoly sugárfertőzés vagy óriási nyomás és igen magas hőmérséklet esetén. Az egymás között csak „Ciklopsz”-nak becézett gépet a cirkáló mélyében alaposan a tehertér aljzatához rögzítették. Eredetileg nem akarták a bolygó területén használni; az igazat megvallva, a Legyőzhetetlen még sohasem hozta működésbe Ciklopszát. Fél kézen meg lehetett számolni azokat a helyzeteket – a támaszpont összes űrhajóját is beleértve –, amelyek e végső eszköz alkalmazását követelték meg. Fedélzeti nyelven „elküldeni a Ciklopszot valamiért” – annyit jelentett, mintha a poklok kapuinak döngetésére készültek volna; még senki sem hallott a Ciklopsz vereségéről. A daruk csúszdára tették a gépet, ahol a technikusok és programozók vették kezelésbe. Erőteret fejlesztő, közönséges Dirac-rendszerén kívül antianyag-bombavetője is volt, tetszés szerinti irányban vagy egyszerre mindenfelé szórhatott antiprotonokat. A Ciklopsz páncélgyomrába épített vetőcső az erőterek interferenciája révén lehetővé tette, hogy több méterrel a talaj szintje fölé emelkedjék, nem volt tehát sem az aljzathoz, sem pedig kerekekhez vagy hernyótalpakhoz kötve. Nyitott páncélormányán ki tudta dugni „markoló-kanalát”, ezt a teleszkópikus kézfélét, amellyel ásványmintákat gyűjthetett, fúrásokat vagy más munkákat végezhetett a helyszínen. Bár a Ciklopszról sem hiányzott az erős rádióadó és televíziós közvetítőállomás, arra is előkészítették, hogy elektronikus agya irányításával önállóan is cselekedhessek. Petersen mérnök hadműveleti osztagának technikusai gondosan kidolgozott programot töltöttek „agyába”: az asztrogátor ugyanis arra számított, hogy a szurdokon belül elveszti kapcsolatát a géppel.

A programban szerepelt az eltűntek felkutatása, akiket a Ciklopsz úgy vesz majd fel, hogy előbb erőtérfallal védelmet biztosít számukra – saját erőterén kívül még egyet fejleszt –, ezután pedig érintkezési pontjaikon összenyitná a külső és belső (önmagát védő) erőteret. Ezenkívül az őt támadó kristályokból is bőséges zsákmányra kell szert tennie. Az antianyagvetőt csak végszükség esetén szabad használnia, ha közvetlen veszély fenyegeti védőerőterét, mivel a magrombolási folyamat – a dolog jellegénél fogva – sugárfertőzötté tenné a terepet, ami az eltűntek számára életveszélyes lenne, ha esetleg az összecsapás közelében tartózkodnak.

A Ciklopsz teljes hossza nyolc métert tett ki, ennek megfelelően jó „vastag” is volt – törzsének átmérője meghaladta a négy métert. Ha nem fért be egy üregbe, vagy „acélkezével” szélesítette ki útját, vagy erőtérrel lökdöste szét és mállasztotta el a sziklákat. Még a tér kikapcsolása sem árthatott neki, mert keramit-vanádium páncélzata a gyémánt keménységével vetekedett.

A megtaláltak fogadására külön automatát helyeztek el a Ciklopsz belsejében, még az ágyakat is előkészítették. Végül az összes berendezés ellenőrzése után a páncéltest meglepő könnyedséggel végigsiklott a leeresztett csúszdán, és mintha táthatatlan kéz tartaná a levegőben – legnagyobb sebességét elérve sem vert porfelhőt –, kigördült a Legyőzhetetlen erőterének kék fényekkel jelzett kapuján, majd egykettőre eltűnt a hajófarnál gyülekezők szeme elől.

A Ciklopsz és a vezetőkabin közti rádió-televíziós összeköttetés körülbelül egy óra hosszat kifogástalanul működött. Rohán a hatalmas, romba dőlt templomtoronyhoz hasonló oszlopról – amely félig eltakarta a sziklafalakhoz való bepillantást – ismerte fel a szurdok bejáratát, ahol a támadás érte őket. Az első nagy kőgörgeteghez érve valamelyest csökkent a sebesség. Olyan hangtalanul dolgozott a Ciklopsz atomhajtóműve, hogy a képernyő előtt állók még a kőkupacok alatt bujkáló patak csörgedezését is hallották.

A híradósok két óra negyven percig tudták fogni a képet és a hangot, ekkor a Ciklopsz a szurdok simább, járhatóbb szakasza után a rozsdás szövedékek labirintusába ért. Hála a rádiótechnikusok erőfeszítéseinek, még négyszer sikerült üzenetet váltani, de az ötödik adás már annyira torzítva érkezett, hogy csak sejteni lehetett tartalmát: a Ciklopsz elektronikus agya jelentette, hogy a gép akadálytalanul halad tovább.

Ekkor Horpach a megbeszélt terv szerint televíziós adóval felszerelt repülőszondát bocsátott fel a Legyőzhetetlenről. A szonda meredeken az égboltba fúródott, és egy másodperc alatt eltűnt. A központba azonban rögtön befutottak a jelei – ezzel együtt megjelent a mérföldes magasságból látott festői táj képe, melyet a rozsdás és fekete szövedékfoszlányokkal tarkított öreg sziklák tettek még változatosabbá. Egy perc múlva minden nehézség nélkül követhették, hogyan siklik a Ciklopsz fényes acél ékszerként a szurdok mélyén. Horpach, Rohán és a szakcsoportok vezetői az irányítófülke ernyői előtt álltak. Jó volt a vétel, de felkészültek arra az eshetőségre is, hogy megromlik vagy félbeszakad, ezért indulásra készen várakoztak az újabb szondák, amelyek majd folytatják a közvetítést. Az FM úgy vélte, hogy támadás esetén bizonyosan megszakad a kapcsolatuk a Ciklopsszal, de legalább magát a csatát figyelemmel lehet kísérni.

A Ciklopsz elektromos szemei még nem vehették észre, de a képernyők előtt állók láthatták a széles látómezőben, amely a magasan lebegő teleszonda révén tárult ki előttük, hogy már csak néhány száz méter választja el a gépet a sziklakapunál összetorlódott szállítóautomatától. A Ciklopsz feladatai közé tartozott az is, hogy visszafelé jövet vontatóra vegye az összeütközéskor egymásba akadt két hernyótalpast.

A magasból zöldes dobozkáknak látszottak az üres szállítóautomaták, az egyik mellett félig elszenesedett kis figura hevert, annak az embernek a holtteste, akit Rohán lőtt le lézerpisztolyával.

Közvetlenül a kanyar előtt, amely mögött a sziklakapu csúcsai meredeztek, a Ciklopsz megállt, és a szurdok aljáig merészkedő fémbozót sörtéi felé közeledett. Megfeszített figyelemmel kísérték minden mozdulatát. Elöl ki kellett nyitnia erőterét, hogy keskeny nyílásán kidughassa a „markoló-kanalat”, amely hosszú ágyúcső módjára csúszott ki hüvelyéből. A végén csüngő fogazott marokkal megragadott egy nyaláb cserjét, és látszólag erőfeszítés nélkül szakította ki a sziklatalapzatból, majd behúzta zsákmányát, és a szurdok közepére farolt.

A művelet simán és könnyedén zajlott le. A szurdok felett lebegő teleszonda révén rádiókapcsolatot teremtettek a Ciklopsz agyával, amely közölte velük, hogy a fekete „rovaroktól” hemzsegő mintát tartályába zárta.

A Ciklopszot már csak száz méter választotta el a katasztrófa színhelyétől. Páncélfarával a sziklának támaszkodva ott állt Rohán csoportjának hátulsó energorobotja, a kőkapuban az összegabalyodott szállítóautomaták rostokoltak, valamivel előttük az első energorobot vesztegelt. A levegő leheletfinom remegése arról tanúskodott, hogy még most is fejleszt erőteret, éppen úgy, ahogyan Rohán hagyta csapatának széthullása után. A Ciklopsz előbb távvezérléssel kikapcsolta a fenti energorobot Diracjait, aztán megnövelte a lökhajtás erejét, és a levegőbe emelkedve, elegánsan átvitorlázott a bogárhátú szállítóautomaták fölött, majd az átjárón túl visszaereszkedett a kövekre. Ebben a pillanatban valamelyik néző ajkát figyelmeztető kiáltás hagyta el. Visszhangzott tőle a Legyőzhetetlen vezetőfülkéje. Hatvan kilométer választotta el a szurdoktól, ahol a két partot belepő fekete szőrzetből füst csapott ki, és olyan hevesen rontott hullámaival a földi gépóriásra, hogy az abban a pillanatban teljesen eltűnt, mintha szurokfekete palást borult volna rá. Egy szempillantás alatt cikázó fény szelte át a támadó felhőt. A Ciklopsz nem használta rettenetes fegyverét: csak a felhő energiatere ütközött össze a gépet védő erőtérrel. Most egyszeriben mintha anyagiasult volna az erőtér: hol óriási lávahólyaggá dagadt, hol pedig összeesett a nyüzsgő feketeség óriási takarója alatt, és ez a különös játék elég sokáig tartott. A nézők úgy érezték, hogy a számukra láthatatlan gép most próbálja visszaverni a támadók miriádjait, amelyek egyre inkább sokasodtak, mert a szurdokba újabb és újabb felhőlavinák hengeredtek le. Már nem látszott az erőterek lángolása, a két élettelen, de hatalmas erő pokoli birkózása néma csendben folyt tovább. Végül a képernyő előtt állók felszisszentek: a remegő, fekete buborék eltűnt a sötét örvényben; a felhő óriási, kavargó tölcsérré alakult át, amely a legmagasabb sziklacsúcsokat is megszégyenítő magasságban, kilométeres tornádóként őrült köröket írt le, s míg lent láthatatlan ellenségét szorongatta, kékes árnyalatokban tündökölt. Senki sem szólt, mindenki tudta, hogy a felhő így próbálja összeroppantani az energiabuborékot, amelyben, mint mag a gyümölcsben, a gép rejtőzött. Rohán szeme sarkából az asztrogátorra pillantott, aki éppen szólásra nyitotta ajkát, hogy megkérdezze a mellette álló főmérnöktől, mennyit bír el még az erőtér – de mégse mondott semmit sem. Nem volt rá ideje.

Minden eltűnt a másodperc töredéke alatt: a fekete örvény, a szurdok falai, a fémbozót… Mintha tűzokádó vulkán tört volna ki a sziklás hasadék torkában. Füstoszlop és fortyogó láva, kődarabok, végül pedig hatalmas, ködfátyolba burkolózó felhő robbant a magasba, mialatt a patak felforrt vizéből keletkezett gőz másfél kilométeres magasságban gomolygott azon a helyen, ahol a televíziós közvetítőállomás lebegett. A Ciklopsz bekapcsolta antianyagvetőjét.

Senki sem mozdult vagy beszélt a vezetőfülkében, de belül mindenki az édes bosszú örömét ízlelgette, s ezt az érzést még az sem tudta megkeseríteni, hogy a bosszúnak nem volt sok értelme. Minden arra utalt, hogy a felhő végre méltó ellenfélre talált. A támadás pillanatától kezdve minden kapcsolatuk megszakadt a Ciklopsszal, ezután csak azt láthatták az emberek, amit a repülőszonda ultrarövidhullámai közvetítettek a hetven kilométeres körzetben remegő légen át. A vezetőfülkén kívül is tudomást szerezhettek az emberek a szurdok belsejében dúló harcról. Az alumíniumbarakk szétszedésével megbízott osztag abbahagyta a munkát. A látóhatár északkeleti pereme megvilágosodott, mintha még egy nap lett volna ott kelőben, hogy elhomályosítsa az égbolton állót, majd a fényt behemót nagy gombára emlékeztető füstoszlop emésztette el.

A teleszondát irányító technikusok visszarendelték a tűzvonalból a gépet, és négy kilométer magasra küldték. Csak így tudták kikerülni az állandó robbanások által keltett orkánszerű légáramlatok övezetét. Nem látszottak a szurdokot övező sziklák, fémbolyhos oldalaik, még a róluk leszakadt fekete felhő sem. Bugyborékoló tűz- és füstáradat borította el a képernyőket, lángoló cafatok parabolái cikáztak; a szonda hangvevő berendezései hol erősebb, hol gyengébb, de szakadatlan dübörgést közvetítettek, mintha a szárazföld egy részén földrengés dúlt volna.

Furcsa volt, hogy az embertelen küzdelem nem akart véget érni. Húsz-harminc percen belül felizzott a szurdok mélye, és a Ciklopsz körül minden magas hőmérsékletre hevült. Meglágyultak és szétomlottak a sziklák, lávává alakultak át, s valóban, a szurdok kijárata felé igyekvő bíborvörös fényben úszó patak a tűzfészektől már több kilométeres távolságban kanyargott. Horpach egy pillanatig arra gondolt, hogy talán megakadtak a vető elektronikus kapcsolói, mert szinte hihetetlennek látszott, hogy a felhő ilyen irtózatos csapás után is folytatni tudja a támadást, de mikor a szonda újabb parancsra még feljebb, egészen a troposzféra határáig emelkedett, a képernyőn feltáruló látvány megcáfolta elképzeléseit.

A látómező most már körülbelül negyven kilométeres körzetre terjedt ki. A sziklaszurdoktól felszabdalt térségen meglepő mozgolódás kezdődött. A sziklafalak sötét foltokkal borított oldalairól a repedésekből és üregekből újabb és újabb fekete gubancok úsztak elő csigalassúsággal – de ez csak a megfigyelőpont távolsága miatt látszott így –, majd a magasba lendültek, repülés közben egyesültek és összesűrűsödtek, aztán pedig a harc kellős közepébe vetették magukat. Néhány percig azt a látszatot kelthették, mintha a közepébe tóduló fekete lavinák megújuló ostromai elfojtanák az atomtüzet, mintha tömegükkel képesek lennének ránehezedni és elnyomni, de Horpach jól ismerte az emberi kéz alkotta szörnyeteg energiatartalékait.

Egyetlen fülsiketítő, most már pillanatra sem szűnő dörgés áradt a hangszórókból a vezetőfülkébe, ezzel együtt három kilométer magas lángok lőtték szitává a támadásba lendült felhő nagy, lomha testét, és lassacskán valamiféle tüzes malommá alakultak át. A levegő minden ízében remegett és hajlongott az izzástól, amelynek központja lassan eltolódott.

A Ciklopsz kideríthetetlen okok folytán farolni kezdett, s bár szünet nélkül folytatta a harcot, fokozatosan a szurdok torkolata felé hátrált. Talán elektronikus agya számolt azzal a lehetőséggel is, hogy az atomrobbanások lenyesik a szurdok sziklás oldalait, s azok a gépre omlanak. Ez pedig cselekvési szabadságában korlátozta volna, még ha sértetlenül kerül is ki a szorítóból. Elég az hozzá, hogy a harcoló Ciklopsz tágasabb terepre próbált jutni, mialatt az őrült kavargásban minden összeolvadt: antivetőjének lángja, a tűzvész füstje, a felhődarabok és a romba dőlő sziklatornyok hamuja.

Úgy látszott, hogy a „világfelfordulás” tetőpontjára hágott. A következő pillanatban mégis hihetetlen dolog történt. Láng csapott át a képernyőn, majd félelmetes, szemsértő fehérség ragyogott fel rajta. Milliárdnyi kisülés tarkította, és az újabb antianyag-áradatban minden megsemmisült a Ciklopsz körül – a levegő, a kődarabok, a gőz, a gázok és a füstök –, mindez pedig irtózatos erejű sugárzássá változott át, amely kettéhasította a szurdokot; egy kilométeres karjaival az atomdúlásba rántotta a felhőt, majd a levegőbe röpítette, mintha a bolygó belsejében dúló erők lökték volna ki magukból.

A Legyőzhetetlen beleremegett az irtózatos ütésbe, melynek epicentrumától hetven kilométer választotta el. A rengéshullámok végigfutottak a sivatagon, a csúszda alatt veszteglő expedíciós szállítóautomaták és energorobotok arrébb csúsztak, néhány perc múlva pedig kegyetlenül bömbölő forgószél csapott le rájuk. Egy pillanatra vörösen izzó fénnyel öntötte el a gépek mögé rejtőzködő emberek arcát, majd örvénylő homokfalat emelve továbbkavargott a sivatagban.

Valamilyen szilánk eltalálhatta a televíziós szondát is, bár az a kataklizma központjától tizenhárom kilométernyire lebegett. Adását nem szakította meg, de a vétel erősen megromlott, ami a képen jelentkező sűrű vibrálásban nyilvánult meg. Eltelt egy perc, s mikor a füst kissé eloszlott, Rohán feszült figyelemmel nézte a harc következő szakaszát.

Mert még nem ért véget, mint ahogyan egy pillanattal ezelőtt várta. Ha élőlények a támadók, ez a soraikban rendezett vérfürdő bizonyosan visszavonulásra készteti őket, de legalábbis óvakodtak volna az elszabadult pokol közelébe kerülni. Itt azonban élettelen harcolt az élettelennel. Az atomtűz nem hunyt ki, csak alakját és támadásának fő irányát változtatta meg – és Rohán akkor értette meg először, jobban mondva, csak sejtette, anélkül, hogy tisztán megfogalmazta volna, milyenek is lehettek valamikor a Regis-III sivatagi homokján lejátszódott ütközetek, melyekben az egyik robot összezúzta és szétverte a másikat, milyen kiválasztódási formákhoz fordult az élettelen fejlődés, és hogy mit jelentettek Laudának ezek a szavai: a műrovarok győztek, mert ők alkalmazkodtak a legjobban. Ekkor rögtön eszébe ötlött, hogy ilyen alkalom bizonyára adódott már valaha a bolygón. Nevezetesen, a billiónyi alkotórészből álló felhő élettelen, elpusztíthatatlan emlékezete, amely napenergia segítségével raktározódott el kristályaiban, hasonló összecsapásokban szerezhette ismereteit, hogy hasonló magányos bölényeket, súlyos páncélzatban járó óriásokat, atommamutféle robotokat nemegyszer kényszerítettek térdre századokon át ezek az élettelen csöppségek, amelyek jelentékteleneknek látszottak a mindent elpusztító lángokhoz, a sziklákat szitává lyuggató lövésekhez képest. És hogy mégis fenn tudtak maradni, hogy e hatalmas szörnyek szétvert páncélzatai rozsdás kacatok módjára hevertek a sivatagban a homokba temetett elektronikus csontvázakkal együtt, melyik valaha finom műszerek lehettek – ez valami hihetetlen, kimondhatatlan virtusra vallott, ha szabad ezt a szót használni a titáni felhő kristályaira. De találhatott-e jobb kifejezést…? És akarata ellenére sem tudta megtagadni tőle csodálatát, látva, hogy még az eddigi „vérengzés” sem tudta letörni…

Mert a felhő tovább rohamozott. A magasból szemlélt vidéken most csak a magányos sziklacsúcsok, a legmagasabbak látszottak. Minden más, a szurdok egész labirintusa eltűnt a fekete hullámok áradata alatt, amely a szélrózsa minden irányából körkörösen tódult a tűzörvény magja felé, mely nem volt más, mint a háborgó izzás pajzsa mögé rejtőző Ciklopsz. A látszólag értelmetlen, óriási „véráldozatokat” követelő ellenállás nem volt teljesen hiábavaló.

Rohán és a többiek, akik most már elerőtlenedve szemlélték a vezetőfülke képernyőjén tükröződő látványt, tisztában voltak ezzel. A Ciklopsz energiatartalékai gyakorlatilag kimeríthetetlenek voltak, de az állandó magrombolásos tüzeléstől a legbiztosabb védőberendezések – a sugárzást elhárító-visszaverő tükrök – ellenére a csillaghőmérséklet kis töredéke az antivetőket is érte, végigfutott csövükön, és ily módon a gép belsejében is egyre melegebbnek kellett lennie. Ezért folytatódott olyan makacsul a támadás, ezért rohant rá azonnal a felhő mindenfelől, s a páncélburkolathoz minél közelebb sújtott le az antianyag újabb csapása a tömegestül vesztükbe rohanó kristályokra, annál erősebben melegedtek fel a gép berendezései. Már régen nem bírta volna ki egyetlen ember sem a Ciklopsz belsejében, keramitvértje talán már meggypirosán izzott – de csak a lüktető tűz kék hólyagját látták a füstkupola alatt, amely lassanként, méterről méterre a szurdok kijárata felé húzódott, úgyhogy a felhő első támadásának helye három kilométerre innen, északi irányban tárult a szemük elé: láva- és salakrétegek borították az ijesztően összesült talajt, a szétaprított sziklákon hamuvá égett fémbozótok lógtak, közöttük összeolvadt rögöcskék, a hősugártól eltalált kristályok maradványai himbálóztak.

Horpach kikapcsoltatta a hangszórókat, melyek eddig fülsiketítő dörgéssel töltötték be a vezetőfülkét, és megkérdezte Jazont, mi történik, ha a Ciklopsz belső hőmérséklete túllépi az elektronikus agy ellenálló-képességének határát.

A tudós egy pillanatig sem habozott.

– Kikapcsolódik az antianyagvető.

– És az erőtér?

– Az nem.

A tűzharc ezalatt a szurdok bejárata elé, a síkságra tevődött át. A tintaóceán felforrt, felpuffadt, és nagy örvényléssel, pokoli löketekben zuhant a tűz tátott torkába.

– Talán már most… – törte meg Kronotos az elnémított képernyők csendjét, amelyeken most csak a viharosan háborgó kép látszott. Eltelt még egy perc. A tűzörvény fénye hirtelen elsápadt. Betakarta a felhő.

– Tőlünk hatvan kilométerre van már – válaszolt a híradótechnikus Horpach kérdésére. Az asztrogátor riadót rendelt el. Mindenkit a helyére hívtak. Az űrhajó behúzta a csúszdát, a személyfelvonót, és becsukta a csapóajtót. Újabb fény villant át a képernyőn. Ismét előtűnt a tűzörvény. Most az egyszer nem támadott a felhő; alig világosodtak ki a tűz martalékául esett foszlányai, többi része hátrálni kezdett a szurdokok birodalma felé, beleolvadt árnyékba borult útvesztőjükbe, és a nézők előtt – látszólag épen – megjelent a Ciklopsz. Továbbra is farolva, nagyon lassan haladt, még mindig folyamatos tüzeléssel ostromolta környezetét: a köveket, a homokot és a dombokat.

– Miért nem kapcsolja ki a vetőt? – kiáltott fel valaki. Mintha meghallotta volna, a gép beszüntette a lángszórást, megfordult, és egyre növekvő gyorsasággal száguldott a sivatagban. A repülőszonda a magasban kísérte. Egyszerre csak mintha valami tűzfonál csapott volna hihetetlen sebességgel arcukba. Ebből megértették, hogy a Ciklopsz vetője a szondát vette célba, és most a lövés mentén atomjaira hasított levegődarabok csíkját látják – ösztönösen hátrahőköltek, mintha attól tartottak volna, hogy a lövés átszakítja a képernyőt, és felrobban a vezetőfülke belseje. Rögtön ezután eltűnt a kép, és a képernyőn csak fehér fény remegett.

– Szétlőtte a szondát! – kiáltotta a kapcsolótábla előtt ülő technikus. – Asztrogátor úr!

Horpach másik szondát lövetett fel; a Ciklopsz már olyan közel volt a Legyőzhetetlenhez, hogy rögtön megpillantották, alig érte el a szonda a kellő magasságot. Újabb fonálszerű felvillanás, és ez is megsemmisült. Mielőtt a kép eltűnt volna, magát az űrhajót is megláthatták a szonda látómezejében – a Ciklopsz alig tíz kilométernyire volt tőle.

– Megbolondult, vagy mi – mondta a készülék mellett a második technikus emelt hangon. Ezek a szavak szöget ütöttek Rohán fejébe. A parancsnokra nézett, és rögtön látta, hogy egyet gondoltak. Úgy érezte, hogy tagjait, fejét, egész testét ostoba, ólmos álom zsibbasztja el. De kiadták a parancsokat: az asztrogátor fellövette a negyedik, aztán az ötödik szondát is. A Ciklopsz sorban leszedte őket, mint egy céllövöldében szórakozó mesterlövész.

– Teljes erőt kérek – szólt Horpach anélkül, hogy elfordította volna tekintetét a képernyőről.

A főmérnök két kézzel csapott a vezérlőasztal billentyűzetére, mint egy akkordot kivágó zongoraművész.

– Induláshoz erőt hat perc múlva – mondta.

– Teljes erőt kérek – ismételte Horpach az előbbi hangsúllyal, a vezetőfülkében pedig olyan csönd támadt, hogy még a vezetékek zümmögését is hallották a zománcozott válaszfalak mögött, mintha méhraj kelt volna életre.

– A telepek túl hidegek – kezdte az FM, de Horpach szembefordult vele, és változatlan hangon csak ennyit mondott:

– Teljes erőt kérek!

A mérnök szó nélkül nyúlt a főkapcsolóhoz. A hajó mélyében felbőgtek a riadószirénák, távoli dobpergésként feleltek a harci állásokba futók léptei. Horpach ismét a képernyőre nézett. Senki sem szólt, de már valamennyien felfogták, hogy bekövetkezett, amit lehetetlennek hittek: az asztrogátor magával a Ciklopsszal készült harcba szállni.

A villogó mutatók már katonás rendben sorakoztak. Az erőindikátor öt, majd később hat számjegyű mennyiségeket mutatott kémlelőnyílásain. Valahol szikrát hányt egy vezeték – ózonillat terjengett. A vezetőfülke hátsó részében a technikusok egyezményes jelekkel értekeztek, ujjaikon mutatták, hányadik ellenőrző berendezést kell elindítani.

A következő szonda lelövése előtt a kinyújtott ormányú Ciklopszról adott képet, amint éppen sziklavonulatokon küzdötte át magát, aztán a képernyő megint kifakult, vakítóan fehér, ezüstös fényben játszott. Minden pillanatban várható volt, hogy a gép a közvetlen látóhatáron jelenik meg. A radaros fedélzetmester már készüléke mellett őrködött: a hajóorrból televíziós felvevőgép emelkedett ki, hogy a látómező még tágasabb legyen. A híradós technikus fellőtte a következő szondát. A Ciklopsz nem egyenesen a Legyőzhetetlen felé tartott, amely tökéletesen bezárkózva, teljes harci készültségben állt az erőtérpajzs védelme alatt. Orrából szabályos időközökben teleszondákat röpített fel. Rohán tudta, hogy a Legyőzhetetlen állja az antianyag-töltések ostromát, de a lövés energiájának elnyelése igénybe veszi a hajó erőtartalékait. Ebben az esetben a visszavonulás látszott a legértelmesebb megoldásnak, vagyis állandó pályára kellett volna térni. Minden pillanatban ilyen értelmű parancsra várt, de Horpach hallgatott, mintha arra számított volna, hogy a Ciklopsz elektronikus agya valami csudával határos módon kijózanodik. Valójában pedig résnyire zárt szemhéjai mögül a homokdombok között hangtalanul suhanó sötét test mozdulatait figyelte, majd megkérdezte:

– Állandóan hívják?

– Igenis. De nincs összeköttetésünk.

– Szólítsak fel azonnali megállásra!

A technikusok valamit babráltak a vezérlőasztalokon. Kezük nyomán kétszer, háromszor, négyszer fénycsíkok lobbantak fel.

– Nem felel, asztrogátor.

Miért nem indul már? – töprengett Rohán. – Nem tud belenyugodni a vereségbe? Horpach! Ez képtelenség! De már mozdul… Most – most kiadja a parancsot.

Az asztrogátor azonban csak egyetlen lépést tett hátrafelé.

– Kronotos?

A kibernetikus kivált a többiek közül.

– Jelen.

– Mit csinálhattak vele?

Rohán fülét rögtön megütötte ez a szó: „csinálhattak” Horpach úgy beszélt, mintha valóban gondolkozó ellenféllel lenne dolga.

– Az automata rezgőkörök kriotrónokból vannak – mondta Kronotos, de hangjából érződött, hogy csak feltevésekre támaszkodik. – A hőmérséklet felszökött, elvesztették szupervezető–képességüket…

– Tudja vagy csak találgatja mindezt, doktor? – kérdezte az asztrogátor. Különös társalgás volt, mert közben mindenki maga elé meredt: a képernyőre, ahol már szonda közbeiktatása nélkül is látszott a Ciklopsz, amint egyenletes, de nem egészen határozott mozgással haladt előre, időnként oldalra tért, mintha bizonytalankodna, merre menjen. Többször rálőtt a már fölösleges teleszondára, amíg eltalálta. Látták, amint vakító fényű üstökösként hull alá.

– Az egyetlen, amit el tudok képzelni, a rezonancia – mondta rövid habozás után a kibernetikus. – Ha mágneses terük keresztezte az agy öngerjesztő irányzatát…

– És az erőtér?

– Az erőtér nem árnyékolja a mágnesességet.

– Kár – jegyezte meg szárazon az asztrogátor.

A feszültség lassan alábbhagyott, mivel a Ciklopsz most már határozottan távolodott anyahajójától. A köztük levő távolság, amely egy perccel ezelőtt volt a legkisebb, nőni kezdett. Az emberi felügyelet alól kisiklott gép az északi sivatag végtelenjébe veszett.

– Az FM fog helyettesíteni – mondta Horpach. – Maguk pedig, kérem, fáradjanak le!

A HOSSZÚ ÉJSZAKA

Rohán arra ébredt, hogy fázik. Félálomban összekuporodott takarója alatt, és az ágyneműbe fúrta arcát. Aztán kezével is próbálta védeni, de egyre hidegebb lett. Tisztán tudta, hogy úgyis fel kell ébrednie, mégis húzta-halasztotta ezt a pillanatot, maga sem tudta, miért. Hirtelen az ágy szélére ült a szuroksötétben. A jeges fuvallatot egyenesen arcába kapta. Feltápászkodott, és csendesen szitkozódva a hőszabályzó után tapogatózott. Mikor lefeküdt, teljes hűtésre állította a kapcsolót, olyan fülledt meleg volt.

A kis kabin levegője lassan felmelegedett, de ő már nem tudott újra elaludni: félig ülve maradt a takaró alatt. Karórájának világító számlapjára pillantott – a fedélzeti idő szerint három óra volt. „Megint csak három órát aludtam” – dühöngött. Még mindig fázott. Sokáig tartott az értekezlet, éjfél körül széledtek szét. Mennyi haszontalan fecsegés – gondolta. Most ebben a sötétben mit nem adott volna, ha már újra a bázison lehetne, ha elfelejthetné ezt az átkozott Regis-III-at, élettelen gépek által kiötlőit szörnyűséges holt világával együtt. A stratégák többsége a felszállást tanácsolta, csak a főmérnök és a főfizikus állt kezdettől fogva Horpach pártján, szerettek volna maradni, amíg csak lehet. Egy a százezerhez, de talán még ennyi sem volt a valószínűsége annak, hogy Regnart és három eltűnt emberét életben találják. Ha előzőleg nem pusztultak is el, csak az menthette volna meg őket az atompokoltól, ha a harc színhelyétől nagyon messze vannak. Rohán sokért nem adta volna, ha tudja, vajon csak miattuk nem indult el az asztrogátor – vagy más okok is közrejátszottak. Mert ami itt valójában megtörtént, egész másképp hangzana a jelentés száraz szavaival, a bázis nyugodt fényében, ahol be kellene vallani, hogy az indulás óta elveszett a gépek fele, a fő fegyver, a Ciklopsz is, az antianyagvetővel együtt, amely mostantól kezdve minden itt leszálló hajó számára külön veszélyt fog jelenteni. Hogy hat emberáldozat is van, ráadásul a legénység fele kórházi ápolásra szorul, és talán soha többé nem repülhet. S miután az embereket, gépeket és legjobb berendezésüket elvesztették, megszöktek – mert mi más lenne most a visszatérés, ha nem közönséges szökés – a csöpp kristályok elől, amelyek egy kis, sivatagos bolygó szülöttei, a földi tudomány által oly régen túlszárnyalt lantbeli civilizáció élettelen maradványai! De olyan ember lenne-e Horpach, aki ilyen megfontolásokból kiindulva dönt? Talán maga sem tudja, miért nem indul még? Vár valamire? De mire?

Nos, igen – a biológusok szerint van esély arra, hogy saját fegyverükkel győzzük le a műrovarokat. Ha fajuk fejlődés eredménye – okoskodtak –, irányítani lehet további evolúciójukat. Jelentős mennyiségű fogoly példányon mutációkat kell létrehozni, meghatározott jellegű, örökölhető változásokat, amelyek szaporodásuk folyamán átöröklődnek a következő nemzedékre, és elsorvasztják ezt az egész kristályos fajt. Ennek a változásnak igen bonyolultnak kell lennie, amely átmenetileg még előnyöket is biztosíthat, de ugyanakkor el kell érnie, hogy az új fajnak vagy változatnak Achilles-sarka – gyenge pontja – is legyen, ahol megsebezhető. De az elméleti szakemberek, szokásuk szerint, most is csak a levegőbe beszéltek: fogalmuk sem volt, milyen legyen a mutáció, milyen eszközökkel vihető keresztül ez a változás, hogyan tehetnek szert jelentős mennyiségre ebből az átkozott kristályból anélkül, hogy újabb harcba bocsátkoznának, mert az talán még a tegnapinál is keservesebb kudarccal végződne. És ha minden sikerül, mennyit kellene várniuk ennek a további fejlődésnek az eredményeire? Bizonyára nem egy napot vagy hetet. Akkor hát körhintaként keringjenek a Regis körül egy, két vagy esetleg tíz éven át? Nem lenne semmi értelme. Rohán érezte, hogy nem jól állította be a hőszabályzót; megint túl meleg volt. Felkelt, ledobta magáról a takarót, megmosakodott, gyorsan felöltözött, és kiment.

A felvonó valahol másutt volt. Benyomta a hívógombot, és miközben a félhomályban ugráló jelzőlámpák fényében várakozott, fejében érezte az álmatlan éjszakák és a megfeszített munkában eltelt nappalok egész súlyát; a halántékában lüktető vér zúgásán át a hajó éjszakai csendjét hallgatta. Időnként felbugyborékolt valami a láthatatlan vezetékekben, az alsó szintektől idáig szűrődött az üresjáratban dolgozó motorok tompa dohogása, még mindig indulásra készen álltak. Fémízű, száraz légáramlat lengte be a függőleges aknák felől az előteret, ahol várakozott. Az ajtószárnyak széthúzódtak, belépett a felvonóba. A nyolcadik szinten kiszállt. A folyosó itt elkanyarodott, a törzs páncélborítása mentén futott, kék lámpafüzér világította be. Csak ment előre, maga sem tudta, hová, gépiesen lépkedett át a légmentesen záruló válaszfalak magas küszöbjein, s egyszer csak a nagy reaktor kezelőlegénységéhez tartozó néhány ember árnyékát pillantotta meg. A helyiség sötét volt, csak a több tucat mutató világított a számtáblákon. Az emberek egymás fölött elhelyezett fotelekben ültek.

– Nem élnek már – mondta valaki. Rohán nem ismerte meg a beszélőt. – Mibe fogadjunk? Öt mérföldes körzetben ezer röntgen volt a sugárzás. Végük van. Erre mérget vehetsz.

– Akkor minek ülünk itt? – morogta egy másik. Rohán Blank fedélzetmestert vélte felfedezni benne, nem hangja, hanem a helye miatt: a gravimetrikus ellenőrző berendezés előtt ült.

– Mert az öreg nem akar hazamenni.

– Te hazamennél?

– Mi mást tehetnék?

Itt meleg volt, és jellegzetes szag terjengett a levegőben, mesterséges fenyőillat, amellyel a légkondicionáló próbálta elfojtani a munka közben felmelegedő páncélburkolat lemezeiről és plasztiktelepeiből áradó szagot. Ebből aztán olyan keverék jött létre, amelyről azonnal meg lehetett ismerni a nyolcadik szint környékét. Rohán a fotelben ülők számára láthatatlanul a habgumi borítású válaszfalnak támaszkodott. Nem mintha el akart volna bújni: egyszerűen nem volt kedve bekapcsolódni a beszélgetésbe.

– Most még az is nekünk jöhet… – szólalt meg valaki rövid szünet után. Egy pillanatra megjelent a beszélő arca, ahogy előrehajolt az ellenőrző berendezés varázsszemeinek félig rózsaszínű, félig sárga visszfényében: mintha a reaktor fala nézte volna az alatta kuporgókat. Rohán a többiekkel együtt azonnal kitalálta, miről beszél.

– Van erőterünk és radarunk – mordult vissza kelletlenül a fedélzetmester.

– Sokra megyünk az erőtérrel, ha telibe kapunk vagy trillió erget…

– A radar nem engedi át.

– Nekem mondod? Jobban ismerem, mint a tenyeremet.

– No és?

– Csakhogy antiradarja is van. Eltérítő berendezései…

– De hiszen teljesen lerobbant! Elektronikus őrült…

– Szép kis őrült! Voltál a vezetőfülkében?

– Nem. Itt voltam lent.

– Na látod! Én viszont igen. Kár, hogy nem láttad, mikor szétlőtte a szondákat.

– Mit akarsz ezzel mondani? Hogy ők hangolták volna át? Az ő ellenőrzésük alatt lenne?

Mindenki „őróluk” beszél – gondolta Rohán. – Mintha valóban értelmes élőlények lennének…”

– Tudja a proton! Talán csak az összeköttetést tették tönkre.

– Akkor miért támadna ránk? Megint csend lett.

– Nem lehet tudni, hol van most? – kérdezte az, aki nem volt a vezetőfülkében.

– Nem. Tizenegykor kaptuk az utolsó jelentést. Kralik mondta nekem. Látták, amint kanyargott a sivatagban.

– Messze?

– Mi van, beijedtél? Vagy kilencven mérföldnyire innen. Neki egy órácskába kerülne. Még annyiba se.

– Nem unjátok még ezt a sok süketséget? – szólt közbe dühösen Blank fedélzetmester.

Profilja élesen kirajzolódott a pislogó lámpácskák színes hátterében.

Mindenki hallgatott. Rohán lassan megfordult, és ahogy jött, halkan távozott. Útközben elhaladt a két laboratórium mellett. A nagyobbikban sötét volt, a kisebbikben égtek a lámpák. A mennyezetbe épített világítótestek fénye a folyosóra esett. Benézett. A kerek asztal mellett a kibernetikusok és a fizikusok ültek – Jazon, Kronotos, Sarner, Liwin, Saurahan és még valaki, aki a többieknek hátat fordítva programozta be a nagy elektronikus agyat a ferde válaszfal árnyékában.

– Két lépcsőzetes eljárás kínálkozik megoldásként, az első magrombolással, a másik önmegsemmisítéssel vagy összetett műveletekkel – mondta Saurahan. Rohán nem lépte át a küszöböt. Megint csak megállt, és hallgatózott.

– Az első lépcsőzetes eljárás láncreakciós folyamat megindításán alapul. Az antianyagvető bemegy a szurdokba, és ott marad.

– Már volt ott egy… – mondta valaki.

– Ha nem lesz elektronikus agya, még egymillió fokos hőmérsékleten is működik. Plazmavetőre van szükség, a plazma nem fél a csillaghőmérsékletektől. A felhő úgy fog viselkedni, mint eddig – megpróbálja megfojtani, rezonanciába akar lépni az irányító áramkörökkel, de nem lesz benne egyetlen áramkör sem, semmi az égvilágon a hipermagreakción kívül. Minél több antianyag lép reakcióba, annál nagyobb lesz a rombolóereje. Ily módon egy helyre lehet csalogatni és széthasítani a bolygó egész nekroszféráját…

Nekroszféra… – tűnődött Rohán – hopp, megvan, ezek a kristályok élettelenek: ezek a tudósok! Mindig kitalálnak valami szép új elnevezést…

– Legjobban az önmegsemmisítő megoldás tetszik nekem – mondta Jazon. – De hogy képzeli tulajdonképpen?

– Nos, azon alapul, hogy előzetesen két nagy „felhőagyat” fejlesztünk ki egymástól függetlenül, aztán összeütköztetjük egyiket a másikkal. Az eljárás lényege az, hogy az egyik felhő versenytársának tekintse a másikat a létért vívott harcban…

– Értem, de hogyan akarják ezt megvalósítani?

– Nem könnyű éppen, de lehetséges, mivel a felhő csak álagy, vagyis nem képes értelmes gondolkodásra…

– Mégis biztosabbnak látszik az összetett megoldás, az átlagos besugárzás csökkentésével – szólt Sarner. – Elég lenne négy darab ötven-száz megatonnás hidrogéntöltet mindegyik félgömbre – az összesen nem egészen nyolcszáz… Az elpárolgó óceánok vizei megnövelik a felhőtakarót, fokozódik a kisugárzás, és ily módon a szimbiózistelepek nem kapják meg a szaporodásukhoz szükséges energiaminimumot…

– Bizonytalan adatokra támaszkodva nem lehet számolni – tiltakozott Jazon. Látva, hogy kezdődik megint a szakmai vita, Rohán visszahúzódott az ajtóból, és folytatta útját.

Nem felvonóval, hanem gyalog ment vissza a kanyargós acéllépcsőkön, melyeket rendszerint nem használtak. Egymás után maradtak el mögötte az egyre magasabb fedélzetek lépcsőfordulói. Látta, hogy De Vries csoportjának javítóműhelyében a mozdulatlanul feketéllő nagy arktánok körül hegesztőkészülékek fényei villognak. Messziről belesett a hajókórház kis, kerek ablakán: bent letompított, violaszínű lámpák világítottak. Fehér köpenyes orvos haladt át nesztelenül a folyosón, mögötte a kisegítő-automata vitte a csillogó műszereket. Elment az üres és sötét étkezdék, a klubhelyiségek és a könyvtár mellett; elhaladt az asztrogátor kabinja mellett, és fél lépésre megállt tőle, mintha hallani szerette volna a hangját. De az ajtó sima lapja mögül nem szűrődött ki semmi nesz, még egy kis fénysugár sem, a kerek hajóablakon is gondosan meg voltak szorítva a vörösréz fejű csavarok.

Csak a kabinba érve érezte, hogy elfáradt. Karját tehetetlenül lógatva leroskadt az ágyra, lerúgta cipőjét, majd tarkója mögött kezét összefonva üldögélt, és közben az alacsony mennyezeten gyéren pislákoló éjszakai lámpásra bámult, amelyet két félgömbre szelt a kék lakkmázon végigfutó hasadás.

Nem kötelességből járta be a hajót, nem is a többiek életére és beszélgetésére volt kíváncsi. Egyszerűen rettegett az éjszakától, mert olyan képek rohanták meg, amelyekre nem akart emlékezni. Emlékei közül a legborzalmasabb annak az embernek a képe volt, akit azért ölt meg egészen közelről, hogy másokat ne ölhessen meg. Így kellett tennie, de ettől még nem könnyebbült meg. Tudta, hogy ha most eloltja a lámpát, újból megpillantja azt a jelenetet, látni fogja, amint ez az ember tétova, bamba mosollyal lépked a kezében himbálózó Weyr csöve mögött, majd átlépi a köveken fekvő, kar nélküli testet.

Az a tetem Jargé volt, aki azért tért vissza, hogy ostobán elpusztuljon csodával határos megmenekülése után, egy másodperc múlva pedig a másiknak kellett holtan összeroskadnia, mellén megtépett, füstölgő kezeslábasában. Hiába próbálta elkergetni ezt a képet, makacsul megjelent ismét, érezte az átható ózonszagot, a fegyver agyának heves visszarúgását, amelyet akkor izzadt ujjai közt szorongatott. Hallotta az emberek nyüszítését, akiket később lihegve és zihálva összeterelt, hogy mintegy kévébe kösse őket, valahányszor közel került hozzá egy-egy ismerős áldozat eltorzult arca, s szíven ütötte kétségbeesett tanácstalanságuk.

Valami koppant: leesett a könyv, amelyet még a bázison kezdett olvasni. Fehér papírdarabbal jelölte meg, hol tart, azóta egy sort sem olvasott. De mikor is lett volna rá ideje! Végignyújtózott az ágyon. A stratégákra gondolt, akik most a felhők kipusztítására gyártottak különböző terveket, és megvető mosolyra rándult ajka. Az egésznek nincs semmi értelme… – gondolta. – El akarják pusztítani… de hiszen mi is, mi mindannyian el akarjuk pusztítani, de ezzel senkit sem támasztunk fel. A Regis néptelen bolygó, az embernek nincs semmi keresnivalója rajta. Akkor miért ez a dühödt makacsság? Hiszen úgy is felfoghatnánk, hogy embereink vihar vagy földrengés áldozatai lettek. Semmilyen céltudatos akarat, egyetlen ellenséges gondolat sem állt utunkba. Élettelen önszervező folyamat… Érdemes minden erőnket és energiánkat arra fecsérelni, hogy megsemmisítsük, csak azért, mert rögtön ádáz ellenségként kezeltük, aki előbb orvul rátámadt a Kondorra, aztán pedig nekünk esett? Még hány ilyen különleges, az emberi képzelőerőt meghaladó meglepetést tartogat az űr? Vajon mindenhová pusztító eszközöket kell magunkkal vinnünk az űrhajókon, hogy összezúzzunk mindent, ami ellentmond elképzeléseinknek? Hogy is nevezték el? Nekroszféra, tehát holt fejlődés, az élettelen anyag fejlődése. Talán a Lant-lakók tudnának mondani róla valamit, elvégre a Regis-III az ő hatáskörükbe tartozott; lehet, hogy itt akartak megtelepedni, amikor csillagfizikusaik megjósolták a napjuk nóvává alakulását… Talán ebben volt utolsó reményük. Ha ilyen helyzetben lennénk, természetesen harcolnánk, szétvernénk ezt a fekete, kristályos szemetet, de így…? Milyen címen rostokolunk itt, a bázistól egy parszeknyi távolságban, a Földtől több mint három fényévnyire, miért áldozzuk fel embereinket, és a stratégák miért törik fejüket éjszakákon át a legjobb romboló módszereken, hiszen bosszúról itt szó sem lehet…

Ha most Horpach itt állna előtte, ezt mind a szemébe mondaná. Végeredményben egyszerűen óvatlanok voltunk, túlságosan bíztunk fegyvereinkben és műszereinkben, hibát követtünk el, és most viseljük a következményeket. Mi, csak mi vagyunk bűnösök – gondolta a félhomályban, és szemét lehunyta, mert úgy égett, mintha homok szóródott volna szemhéjai alá. Az ember még nem emelkedett hivatása magaslatára – fűzte tovább némán gondolatmenetét –, még nem érdemli meg a galaktocentrikus lény szép elnevezését, ahogyan már régóta emlegetik; nem az a feladatunk, hogy csak hozzánk hasonló jelenségeket keressünk és próbáljunk megérteni, hanem az, hogy ne avatkozzunk bele abba, amihez semmi közünk, a nem emberi dolgokba. Hódítsuk meg az űrt, rendben van, miért is ne? De ne támadjuk meg azt, ami benne létezik, ami millió és millió év folyamán, mindentől és mindenkitől függetlenül csak saját anyagi erőire és energiaforrásaira támaszkodva megteremtette létegyensúlyát, s olyan tevékeny, aktív életet hozott létre, mely egy cseppet sem jobb vagy rosszabb a fehérjetársulások léténél, legyenek azok állatok vagy emberek.

Éppen amikor így elmerült a Tejútrendszerben létező formák kölcsönös megértésének fennkölt gondolataiba, úgy tört rá a riadószirénák vijjogása, mintha tűt döftek volna idegeibe.

Ábrándozását egyszeriben elsöpörte a fedélzeteket betöltő, tolakodó hang. A következő pillanatban kivágódott a folyosóra, és a fáradt léptek nehézkes ritmusához igazodva, a forró emberi leheletek áramában együtt loholt a többiekkel, és még mielőtt bezuhant volna a liftbe, érezte – nem is érzékeivel vagy egész testében, hanem mintegy eggyé válva a hajóval, amelynek most molekuláját alkotta – azt a látszólag szinte igen távoli és gyenge, de mégis a cirkáló egész testén, a tat bordáitól az orrig végigfutó remegést, egy semmihez sem hasonlítható erő ütését, amelyet – ezt is érezte – a Legyőzhetetlennél is nagyobb valami kapott, és rugalmasan el is hárított.

– Ő az! Ő az! – hallotta a vele együtt futók kiáltásait. Sorban eltűntek a felvonókban, sziszegve összecsukódtak az ajtók. A legénység egy része nem bírta kivárni, hogy sorra kerüljön, ezért végigdörömbölt a csigalépcsőkön, de a különböző kiáltások és a fedélzetmesterek sípjainak hangzavarát, a riadószirénák szüntelen vijjogását és a felső szintről lehallatszó dobogást is elnyomta a második hangtalan, de annál erősebb rengés, mintha a következő lövéstől származott volna. A folyosókon egyet-kettőt pislantottak a lámpák, aztán újból felragyogtak. Rohán sohasem gondolta volna, hogy ilyen lassan mászik egy lift. Csak állt, és észre sem vette, hogy még mindig tiszta erőből nyomja a gombot, s már csak egy ember maradt vele, Liwin kibernetikus. A felvonó megállt, és miközben kiugrott belőle, Rohán az elképzelhető legmagasabb hangú fütyülést hallotta, amelynek felső regisztereit, tudta, az emberi fül képtelen észlelni. Mintha egyszerre jajdult volna fel a cirkáló minden titáneresztéke. A vezetőfülke ajtaján beesve fogta fel, hogy a Legyőzhetetlen tűzzel felelt a tűzre.

De az összecsapás ekkor már a vége felé járt. A képernyő égő hátterében feketén magaslott előtte az asztrogátor, a mennyezeti világítás nem működött, talán szándékosan kapcsolták ki. A képernyőn lefutó csíkok mögött a látómező síkját teljesen árnyékba borította a robbanás óriási pöfeteggombája, amely szárával a talajba kapaszkodva, kalapjánál pedig teljesen mozdulatlanul állt, miután atomjaira hasította és megsemmisítette a Ciklopszot és körülötte háromszoros átmérőn belül mindent. A levegőben még mindig visszhangzott a robbanás rettenetes, üveges hangú döreje, amelyet a technikus monoton motyogása kísért:

– Húsz egész hatszáz a nulla pontban… kilenc egész nyolcszáz a kerületen… egy egész négyhuszonkettő a térben…

– Ezernégyszázhúsz röntgen van a térben, eszerint a sugárzás áthatolt az erőtérbarikádon… – kapcsolt Rohán. Nem hitte volna, hogy ilyesmi is lehetséges. De amikor ránézett a központi erőelosztó tárcsájára, megtudta, hogy mekkora töltetet használt az asztrogátor. Ezzel az energiával fel lehetett volna forralni egy közepes nagyságú beltengert. No persze, Horpach nem akart további lövéseket kockáztatni. Talán el is túlozta egy kicsit, de most legalább megint csak egy ellenségük maradt.

Eközben rendkívüli látvány bontakozott ki a képernyőkön: a gomba fodros, karfiolszerű kalapja a szivárvány minden színében égett, a legezüstösebb zöldtől a legmélyebb barackszíneken át a kárminvörös árnyalatokig. Rohán csak most vette észre, hogy a sivatag egyáltalán nem látszott, mint vastag ködtakaró borult rá az ötven-hatvan méternyire felvert homok, valódi tengernek tűnt, ahogy hullámzott felette. A technikus pedig folytatta a skála leolvasását:

– Tizenkilencezer a nullpontban… nyolc egész hatszáz a kerületen… egy egész és nulla kettő a térben…

A Ciklopsz felett aratott győzelmet mély hallgatással vették tudomásul, mert saját, legerősebb egységüknek szétverése nem a legjobb alkalom volt arra, hogy diadalünnepet üljenek. Az emberek lassan eloszlottak, a robbanás gombája még mindig terjengett a légkörben, s csúcsán hirtelen újabb színsor robbant fel: ez egyszer még a látóhatár alatt bujkáló nap sugarai villantak meg benne. Már a jeges cirruszfelhők fölé emelkedett, és jóval fölöttük lila-arany, borostyán és platina színekbe váltott át. A képernyőből kisugárzó visszfények végighullámzottak a vezetőfülkén, úgyhogy teljesen olyan lett, mintha a fehér vezérlőasztalokon valaki földi virágok színeit hintette volna szét.

Rohán még egyszer elcsodálkozott, amikor szemügyre vette Horpach öltözékét. Az asztrogátor egyenruhában volt – abban a hófehér díszegyenruhában, amelyet utoljára a bázison rendezett búcsúünnepségen látott rajta. Bizonyosan az első keze ügyébe eső ruhadarabot rántotta magára. Halántékán összeborzolódott ősz haja, kezét zsebre dugta, és megszemlélte a jelenlevőket.

– Rohán kolléga – mondta váratlanul kedves hangon –, fáradjon be hozzám!

Rohán előrelépett, és ösztönösen kihúzta magát. Az asztrogátor sarkon fordult, és az ajtó felé tartott. Így haladtak át egymás mögött a folyosón, miközben a szellőzőaknák felől a sűrített levegő zúgásán keresztül a lenti szinteken gyülekező emberek fojtott, szinte haragos moraja jutott el hozzájuk.

A BESZÉLGETÉS

Rohán, akit egyáltalán nem lepett meg a meghívás, belépett az asztrogátor fülkéjébe. Igaz, hogy ritkán fordult meg benne, de amikor egyedül tért vissza kráterbeli támaszpontjukra, és a Legyőzhetetlen fedélzetére hívták, Horpach éppen itt fogadta. Az ilyen meghívások általában nem sok jóval kecsegtettek. Az igazat megvallva Rohánt akkor úgy megrázta a szurdokban történt szerencsétlenség, hogy az asztrogátor haragjától már nem félt. Egyébként nem is mosta meg a fejét, csak nagyon részletesen kifaggatta a felhő támadásának körülményeiről. A beszélgetésben Sax doktor is részt vett, aki úgy vélekedett, hogy Rohán azért menekült meg, mert „stupor”, vagyis olyan kábultság és döbbenet kerítette hatalmába, amely gátolta az agy elektromos tevékenységét, úgyhogy a felhő már betegként kezelte, mintha ő is átesett volna a támadáson. Ami Jargot illeti, az idegfiziológus szerint a sofőr csak tiszta véletlenségből úszta meg a támadást azzal, hogy kiszaladt a gyűrűből. Terner viszont, aki csaknem egész idő alatt megpróbálta a többieket és saját magát is védeni lézerével, kötelességével teljes összhangban cselekedett, de paradox módon éppen ez lett a veszte, mert agya rendesen dolgozott, és ily módon felhívta magára a felhő figyelmét.

Emberi értelmezés szerint a felhő kétségtelenül vak volt, és az ember csak mozgó célpont volt számára, amely jelenlétét agykérgének elektromos potenciálja révén árulta el. Horpachhal és az orvossal mérlegelték is az emberek védelmének ezt a lehetőségét: „mesterséges döbbenet” állapotába kell hozni őket megfelelő vegyi készítmény alkalmazásával, de Sax elismerte, hogy ez a szer túl későn hatna, amikor hirtelen szükség lenne „elektromos álcázásra”, viszont stupor jellegű kábult állapotban nem lehet akcióba küldeni az embereket. Végeredményben Rohán vizsgálatai nem vezettek kézzelfogható eredményekre. Arra gondolt, hogy Horpach szeretne még egyszer visszatérni erre az ügyre.

Megállt a fülke közepén, mely kétszer akkora volt, mint az ő kabinja. Közvetlen összeköttetése volt a vezetőfülkével, és a falban a belső berendezésekhez szóló mikrofonok egész sora rejtőzött, de ezenkívül egyetlen jel sem utalt arra, hogy évek óta itt lakik a hajó parancsnoka. Horpach ledobta a zakót. Alatta nadrágot és trikót viselt, melynek lyukacsain át kilátszott széles mellének sűrű, őszes szőrzete. Rohántól kissé oldalt ült le, tenyerével súlyosan egy kis asztalra nehezedett. Nem volt semmi rajta egy elnyűtt, bőrkötésű könyvecskén kívül, amelyet Rohán eddig még nem látott. Amikor tekintetét erről az ismeretlen olvasmányról magára a parancsnokra emelte, az volt az érzése, hogy most látja először.

Halálosan fáradt ember ült előtte, aki meg sem próbálta leplezni homlokához emelt kezének remegését. Most mintegy varázsütésre megvilágosodott előtte, hogy egyáltalán nem ismeri Horpachot, pedig már negyedik éve teljesít szolgálatot mellette. Sohasem jutott eszébe, hogy eltűnődjön azon, miért nincs semmilyen személyes holmi az asztrogátor fülkéjében, semmi olyan apró, néha játékos, néha naiv csecsebecse, amit az emberek magukkal visznek az űrbe, hogy gyermekkorukra vagy otthonukra emlékeztesse őket. Ebben a pillanatban mintha megértette volna, miért nincs ilyesmi Horpachnál, miért nincsenek a falakon a Földön maradt szeretteinek elsárgult fényképei. Nem volt rá szüksége, mert nem a Földön, hanem itt volt otthon egészen. Talán most, életében először sajnálta is. Erős karja, válla és tarkója nem árulkodtak öregségről. Csak keze feje volt öreges, az ujjcsontokra tapadó ráncos bőr elfehéredett, amikor kinyújtotta kezét, és látszólag közömbösen, szórakozottan figyelte enyhe remegését, mintha valami addig ismeretlen jelenséget vett volna tudomásul. Rohán igyekezett nem észrevenni, de a parancsnok, fejét könnyedén oldalra hajtva, szemébe nézett, és szinte szégyenlős mosollyal ezt morogta:

– Túlzásba vittem, ugye?

Rohánt nem is annyira ezek a szavak, mint inkább az asztrogátor viselkedése vágta fejbe. Nem tudott felelni. Csak állt, Horpach pedig megdörzsölte széles tenyerével bozontos mellét, és hozzátette:

– Talán jobb is így. – És néhány másodperc múlva, ritka őszinteséggel: – Nem tudtam, mit tegyek…

Volt ebben valami megrázó. Rohán sejtette, hogy az asztrogátor napok óta éppen olyan tanácstalan, mint ők, de csak ebben a pillanatban tudatosította magában, hogy ezt sohasem hitte igazán, mert végeredményben mindig abban reménykedett, hogy az asztrogátor több dolgot lát előre, mint bárki más, hiszen ennek így kell lennie. És most hirtelen megmutatkozott előtte a parancsnok szinte kettős arca, amikor Horpach félmeztelen alakjára pillantott, erre a fáradt testre, remegő kezére, és sejtése, mely eddig nem hatolt le tudatáig, szavaival most beigazolódott.

– Ülj le, fiú – mondta a parancsnok.

Rohán leült. Horpach felállt, a mosdókagylóhoz ment, vizet locsolt arcára és tarkójára, sebtiben és erőteljesen ledörzsölte magát. Zubbonyba bújt, begombolta, és leült vele átellenben. Ránézett gyenge, nedves szemével, melyet mintha mindig erős szél bántott volna, és hanyagul megkérdezte:

– Hogy is állunk a te híres… védettségeddel? Megvizsgáltak alaposan? Hát csak erről van szó – villant át Rohán agyán. Torkát köszörülte.

– Természetesen, az orvosok megvizsgáltak, de semmit sem találtak. Minden valószínűség szerint Saxnak volt igaza ezzel a stuporral.

– No persze. Más semmit nem mondtak?

– Nekem nem. De hallottam… amint azon tanakodtak, miért csak egyszer támadja meg áldozatát a felhő, aztán sorsára hagyja.

– Ez érdekes. No és?

– Lauda úgy véli, hogy a felhő az agy elektromos tevékenységének különbsége révén választja szét a normálisokat a megtámadottaktól. A már sértett agy tevékenysége olyan, mint az újszülötteké. Legalábbis nagyon közel áll hozzá. Úgy látszik, hogy az a döbbenet is, amelybe én estem, hasonló képet nyújt. Sax szerint vékony fémsapkát lehetne készíteni és elrejteni az ember hajában… éppen olyan gyenge impulzusokat keltene, mint a sérültek agya. Amolyan „láthatatlanná tevő sapka” lenne. És hogy ily módon lehetséges lenne elrejtőzni a felhő elől. De ez mind csak feltételezés. Egyáltalán nem biztos, hogy beválik. Egy-két kísérletet szerettek volna végezni. Nincs viszont elegendő mennyiségű kristályuk. Azokat, amelyeket a Ciklopsznak kellett volna elhozni, nem kaptuk meg…

– Hát igen – sóhajtott az asztrogátor. – Nem is erről akartam veled beszélni… Amit most mondok, maradjon köztünk. Rendben?

– Igen… – mondta Rohán, és belső feszültsége újra feltámadt. Az asztrogátor most kerülte tekintetét, mintha nehéz lenne elkezdenie.

– Még nem határoztam – szólt hirtelen. – Másvalaki az én helyemben már elvetette volna a kockát. Visszatérünk… vagy maradunk… De ezt nem akarom. Tudom, hogy gyakran eltérő véleményen vagyunk…

Rohán kinyitotta a száját, de Horpach egy könnyű kézmozdulattal belefojtotta a szót.

– Nem, nem… Most itt az alkalom. Én adom neked. Te fogsz dönteni. Megteszem, amit mondasz.

Rápillantott, aztán hirtelen lehunyta fáradt szemhéját.

– Hogy… hogy én? – dadogta Rohán. Minden mást várt, csak ezt nem.

– Igen, éppen te. Természetesen úgy, ahogy megbeszéltük: minden köztünk marad. Te határozol, és én végrehajtom. Mindenért én felelek a bázis előtt. Tisztességes feltételek, nem igaz?

– Ezt… komolyan mondja? – kérdezte Rohán csupán időnyerés végett, mert úgyis tudta, hogy igaz minden.

– Igen. Ha nem ismernélek, gondolkozási időt is adnék. De tudom, hogy a saját fejed után mész… hogy már régen határoztál is… de ezt sohasem tudnám meg tőled. Ezért itt azonnal kell válaszolnod. Egy pillanatig te lehetsz a Legyőzhetetlen parancsnoka… Nem megy rögtön? Jó. Adok egy perc gondolkozási időt.

Horpach felállt, a mosdókagylóhoz ment, tenyerével végigsimította arcát, szinte sercegett ujjai nyomán az őszes borosta, és mintha semmi sem történt volna, elővette a villanyborotváját. A tükörbe nézett.

Rohán látta is, meg nem is. Első érzése a harag volt: Horpach szinte lerohanta, amikor felruházta a döntés jogával, illetőleg kötelességével: előbb szavát vette, aztán a nyakába varrta az egész felelősséget. Rohán ismerte annyira, hogy tudja: mindent előre kitervelt, és ebben megingathatatlan. A másodpercek egyre szálltak, és egy pillanat múlva, rögtön nyilatkoznia kell, pedig most semmi sem volt a fejében. Összes érvei, melyeket olyan szívesen az asztrogátor arcába vágott volna, melyeket éjszakai elmélkedései alatt szinte vastéglákból épített fel magának, halomra dőltek. A négy ember nem él – ez majdnem bizonyos. Ha nincs ez a „majdnem”, akkor nem kellene egy cseppet sem fontolgatni, latolgatni, már hajnalban elrepülhetnének. De most ez a „majdnem” nőni kezdett benne, egyre jobban elgondolkoztatta. Amíg Horpach tisztje volt, úgy vélte, hogy azonnal indulniuk kell. De most érezte, hogy ilyen parancsot nem tudna kiejteni a száján. Tudta, hogy ez nem tenne a Regis ügyére pontot, minden csak akkor kezdődne igazán. Ebben semmi szerepet sem játszott az, hogy felelősséggel tartoznak a bázisnak. Ha valóban itt maradna az a négy ember, már sohasem mehetne minden úgy, mint régen. A legénység szeretett volna menni. De emlékezetébe idézte éjszakai körsétáját, és tudta, hogy egy idő után elgondolkoznának rajta, aztán pedig beszélni kezdenének. Azt mondanák magukban: „Látjátok? Négy embert itt hagyott és elrepült”. Ezenkívül semmi más nem számítana. Minden embernek tudnia kell, hogy a többiek nem hagyják el semmilyen körülmények között sem. Hogy mindent el lehet veszteni, de a legénységnek – élve vagy halva – a fedélzeten kell lennie. Ez az alapelv nem szerepelt a szabályzatban. De ha nem így viselkedtek volna, senki sem tudott volna repülni.

– Nos? – szólt Horpach. Letette a borotvát, és leült vele szemben. Rohán megnyalta ajkát.

– Meg kell próbálni…

– Mit?

– Megkeresni őket…

Megtörtént. Tudta, hogy az asztrogátor nem fog ellenkezni. Most csaknem teljesen bizonyos volt abban, hogy Horpach éppen ezt várta, hogy szándékosan rendezett így mindent. Hogy ne egyedül kelljen vállalnia a kockázatot…?

– Megkeresni. Értem. Rendben van.

– De tervszerűen kell cselekednünk. Valami józan, alapos módszer…

– Eddig is józanul jártunk el – mondta Horpach. – Ismered az eredményeket.

– Mondhatok valamit?

– Tessék.

– Ma éjszaka a stratégák gyűlésén voltam, illetve hallottam, amint… de ez mellékes. Különféle elméleteket gyártanak a felhő atomizálására, holott nem az a feladatunk, hogy elpusztítsuk, hanem négy emberünket akarjuk megtalálni. Ha megint valamilyen antiprotonos világégést zúdítunk a nyakukba, még ha él is közülük valaki, még egy ilyen pokolból nem kerül ki ép bőrrel, az biztos. Senki sem. Kizárt dolog…

– Én is így gondolom – felelte lassan az asztrogátor.

– Ön is? Akkor jó… tehát?

Horpach hallgatott.

– Talán ők… találtak valamilyen más megoldást?

– Ők…?

Nem.

Rohán szeretett volna még kérdezni valamit, de nem volt mersze. Ajkára fagyott a szó. Horpach úgy nézett rá, mintha várt volna valamit. De mit mondhatott volna Rohán – a parancsnok talán azt feltételezi, hogy ő egyedül, a saját kútfejéből valami tökéletesebbet találhat ki, mint az összes tudós, kibernetikus és stratéga az elektromos agyakkal egyetemben? Képtelenség. Mégis türelmesen függesztette rá szemét. Hallgattak. A csapról ütemesen leváló vízcseppek szokatlanul hangosan kopogtak a tökéletes csendben. És kölcsönös hallgatásukból valami olyasmi kerekedett ki, amitől Rohánnak elzsibbadt az arca. Már egész arca, bőre bizsergett tarkójától állkapcsáig, mintha ráfagyott volna, amikor Horpach nedves, most kimondhatatlanul öreg szemébe nézett. Már csak ezt a két szemet látta. Már mindent tudott.

Kimérten bólintott. Mintha „igent” mondott volna. „Érted?” – kérdezte az asztrogátor tekintete. „Értem” – felelt pillantásával Rohán. Minél jobban erősödött benne ez a tudat, annál inkább érezte, hogy ilyesmi nem lehetséges. Hogy senkinek sincs joga ezt kérni tőle, még saját magának sem. Tovább hallgatott hát. Hallgatott, de most már csak színlelte, hogy nem tudja, hogy nem találta ki, miről van szó. Abban a naiv reményben ringatta magát, hogy még semmi sem hangzott el, hogy a szemek játékát nem kell komolyan venni. Azt lehet hazudni, hogy nem értette – mert tudta, érezte, hogy Horpach sohasem fogja magától kérni. De ezt is látta rajta, mindent látott. Mozdulatlanul ültek. Horpach tekintete megenyhült. Már nem várakozást fejezett ki vagy erőszakos sürgetést, hanem együttérzést. Mintha azt mondta volna: „Értem. Jól van. Így legyen”. A parancsnok lehunyta szemét. Még egy pillanat, és a kimondatlan egyezség érvényét veszti, s mindketten úgy tehetnek, mintha egyáltalán semmi sem történt volna. De az az elfordított tekintet már kimondta az ítéletet. Rohán meghallotta saját hangját.

– Elmegyek – szólt.

Horpach mélyen sóhajtott, de Rohán nem vette észre, olyan pánikot keltett benne saját kijelentése.

– Nem – mondta Horpach. – így nem mész el…

Rohán hallgatott.

– Én nem kérhettem ezt tőled… – vallotta be az asztrogátor. – Önként jelentkezőt sem kereshettem. Nincs hozzá jogom. De te magad is tudod, hogy így nem repülhetünk el. Csak egyetlen magányos ember tud oda bemenni… és tud onnan kijönni. Sisak, gépek, fegyverek nélkül. Rohán alig hallotta.

– Elmondom neked a tervemet. Gondolkozz rajta! Nyugodtan elvetheted, mert még minden kettőnk közt marad. A következőképpen képzelem: légzőkészülék szilikonból. Semmi fém. Elküldök oda két terepjárót, ember nélkül. Magukra vonják a felhőt, az elpusztítja őket. Ugyanakkor érkezik a harmadik terepjáró. Emberrel. Itt kockáztatunk a legtöbbet, mert a lehető legközelebb kell hajtani, hogy ne veszítsünk időt a sivatagon való áthaladással. Az oxigéntartalék tizennyolc órára elég. Itt vannak az egész szurdok és a környék légi felvételei. Úgy gondolom, hogy nem az eddigi expedíciók útját kell követni, hanem a lehető legközelebb hajtani a fennsík pereméig, és onnan leereszkedni a sziklákon. A szurdok felső részébe. Mert ha egyáltalán vannak valahol, akkor csak ott lehetnek. Ott életben maradhattak. A terep nehéz, rengeteg a barlang és a szakadék. Ha megtalálod mindannyiukat, vagy ha csak egyet is…

– Éppen ez az! Hogy szedjem össze őket? – kérdezte Rohán az ellentmondás ördögi örömével. Ezen a ponton csődöt mond az egész terv. Milyen könnyen feláldozná őt Horpach…

– Kapsz rá megfelelő, enyhe kábítószert. Van valami ilyesmi. Természetesen csak akkor lesz rá szükséged, ha nem akar a maga jószántából veled menni. Szerencsére járni tudnak abban az állapotban.

Szerencsére – gondolta Rohán. Keze ökölbe szorult az asztal alatt, de vigyázott, hogy Horpach észre ne vegye. Egyáltalán nem félt. Még nem. Ez az egész annyira valószerűtlen volt.

– Abban az esetben, ha a felhő figyelmét felkeltenéd, mozdulatlanul a földre kell hasalnod. Gondoltam valami szerre ilyen esetre is, de túl későn hatna. Marad az a fejvédő, az a villanyálca, amiről Sax beszélt…

– Már van ilyen? – kérdezte Rohán. Horpach felfogta a kérdés rejtett értelmét. De nyugodt maradt.

– Nincs. De egy óra alatt csinálhatunk. Hajban elrejtett hálócska. Az áramimpulzusokat keltő kis készüléket bevarrjuk a kezeslábas gallérjába. Most adok neked egy óra időt. Többet is adnék, de minden eltelt óra csökkenti megmentésük esélyeit. Amúgy sincs már sok. Mikor döntesz?

– Már döntöttem.

– Ne butáskodj! Nem hallottad, mit mondtam? Csak azért volt az egész, hogy megértsd: még nem szabad visszaindulnunk.

– Hiszen úgyis tudja, hogy elmegyek.

– Nem mehetsz el, ha én nem adok rá engedélyt. Ne felejtsd el, hogy még mindig én vagyok itt a parancsnok! A kérdés olyan komoly, hogy itt nem lehet önérzeteskedni.

– Értem – mondta Rohán. – Azt szeretné, hogy ne érezzem kényszernek? Rendben van. Akkor hát… de arra is vonatkozik az egyezség, amiről most beszélünk?

– Igen.

– Akkor hát tudni akarom, hogy ön mit tenne az én helyemben. Cseréljünk, de most fordítva, mint az előbb…

Horpach egy pillanatig hallgatott.

– És ha azt mondanám, hogy nem mennék?

– Akkor én sem megyek el. De tudom, hogy úgyis megmondja az igazat…

– Akkor nem mész el? Szavadat adod? Nem, nem… Tüdőm, hogy ez fölösleges…

Az asztrogátor felállt, Rohán is követte.

– Még nem felelt nekem.

Az asztrogátor ránézett. Magasabb, megtermettebb és szélesebb vállú volt, mint ő. Látszólag éppen olyan unottan nézett rá most is, mint a beszélgetés elején.

– Mehetsz – szólt. Rohán ösztönösen kiegyenesedett, és az ajtó felé tartott. Az asztrogátor keze hirtelen megrándult, olyan mozdulatot tett, mintha vissza akarná tartani, vállon ragadni, de Rohán ezt már nem látta. Kiment, Horpach pedig mozdulatlanságba dermedve állt a becsukódó ajtó mögött, és sokáig így maradt.

A LEGYŐZHETETLEN

Az első két terepjáró hajnalban gördült le a csúszdán. A buckák keletre néző oldalai még az éjszaka sötétjében feketélltek. Az erőtér széthúzódott, utat nyitott a gépeknek, és a kék fények csillogása közben visszacsukódott. A harmadik gép hátulsó peremén ült Rohán, közvetlenül a cirkáló fara mellett, kezeslábasban, sisak és üvegellenző nélkül, csak a légzőkészülék kis maszkja volt arcán, kezét térdén összefonta, mert így kényelmesebben nézhette az ugráló másodpercmutatót.

Kezeslábasának bal felső zsebében négy injekciós ampulla volt, a jobb felsőben laposra sajtolt ételsűrítmény-tabletták, térdvédő zsebeit pedig apróbb szerszámokkal tömték meg: volt itt sugárzásmérő, kis mágneses mérőműszer, tájoló és a terep levelezőlap nagyságú, mikro-légifelvételes térképe, amelyet csak erős nagyítóval lehetett használni. Hatszoros rétegű, leheletvékonyságú plasztikszalagok övezték, öltözetéből gyakorlatilag minden fémet kiiktattak. Egyáltalán nem érezte a hajába rejtett dróthálót – legfeljebb, ha szándékosan mozgatta fejbőrét. A benne keringő áram jelenlétét sem érzékelte, de működését a gallérjába varrt mikroadó segítségével ellenőrizhette, ha odarakta az ujját: a kemény kis henger ugyanis kimérten ketyegett, erről a lüktetésről tapintásával könnyen meggyőződhetett.

Keleten vörös csík húzódott, a szél is feltámadt már, és a homokbuckák csúcsait nyesegette. A látóhatár szélét képező fűrészfogú, alacsony kráteren lassan végigömlött a vörös fény. Rohán felemelte fejét: úgy határoztak, hogy nem lesz kölcsönös összeköttetése a hajóval, mert a rádióadó működése azonnal elárulná jelenlétét. De fülében babszemnyi vevőkészülék rejtőzött: a Legyőzhetetlen alkalomadtán jelzéseket küldhetett neki. Most éppen ez a kis készülék szólalt meg, teljesen olyan volt, mintha a fejében beszélne valaki.

– Figyelem, Rohán! Itt Horpach! A hajóorr mérőműszerei növekvő mágneses tevékenységet jeleznek. A terepjárók már valószínűleg a felhő alatt vannak… kibocsátok egy szondát…

Rohán a világosodó égboltra nézett. Nem látta, hogyan startolt a rakéta, amely függőlegesen szökött az égbe, eloszló fehér füstcsíkot húzva maga után; elborította vele az űrhajót, majd szédületes sebességgel tovaszállt északkeleti irányban. Teltek a percek. A vén nap puffadt korongja szinte ráterpeszkedett már a kráter peremére.

– Kisebbfajta felhő támadja az első terepjárót… – szólalt meg a hang a fejében. – A másik akadálytalanul halad tovább… az első a sziklakapuhoz közeledik. Figyelem: ebben a pillanatban csúszott ki ellenőrzésünk alól az első. Optikai megfigyelésünk alól is… eltakarta a felhő. A második most kanyarodik be a hatodik szorosba, még sértetlen… Most kezdődik a támadás! Kicsúszott ellenőrzésünk alól a második is, már ellepték… Rohán! Figyelem! Tizenöt másodperc múlva indulsz terepjáróddal, attól kezdve saját belátásod szerint cselekedj! Bekapcsolom az indítómutatót, sok sikert…

Horpach hangja hirtelen eltávolodott. Gépies, másodpercenkénti ketyegés váltotta fel. Rohán kényelmesen elhelyezkedett, lábát felhúzta, átbújt a terepjáró felső mellvédjéhez erősített villanyvezeték hurokja alatt. A könnyű járású gép hirtelen megremegett, és simán előrelendült. Horpach mindenki mást a hajó belsejébe rendelt, s Rohán majdnem hálás volt ezért, mert kibírhatatlannak talált volna mindenféle búcsúzkodást. Így aztán a terepjáró ugráló pereméhez kötözve csak a Legyőzhetetlen óriási, majd egyre kisebbedő oszlopát látta; a homokdombok mentén egy pillanatra felvillanó kék fény jelezte, hogy a gép most halad át az erőtér határán. Rögtön azután sebessége fokozódott, és a ballontömlőktől felvert vörös felhő eltakarta előle a kilátást; alig látta alóla a hajnali színekben pompázó égboltozatot.

Helyzetét nem lehetett különösen szerencsésnek mondani – bármelyik pillanatban őt is megtámadhatták. Ezért nem ült be, hanem, ahogyan eltervezték, felállt, előrefordult, és a mellvédbe kapaszkodva a gép peremén vetette meg a lábát. Ily módon az üres jármű lapos háta fölött láthatta a vele szemben rohanó sivatagot. A terepjáró legnagyobb sebességével haladt, időnként akkorákat ugrott és úgy rázkódott, hogy Rohánnak teljes erőből meg kellett kapaszkodnia. A motort alig lehetett hallani, csak a szél süvöltött fülébe, szemébe homokszemek pattantak. A gép két oldalán olyan homokszökőkutak permeteztek, hogy átlátszatlan falukon még azt sem vehette észre, mikor hagyta el a kráter gyűrűjét. A terepjáró valószínűleg északi peremének egyik homokos hágóján furakodott ki belőle.

Rohán hirtelen éneklő hangú jelek közeledésére lett figyelmes; a teleszonda adójából származott, amelyet olyan magasra lőttek fel, hogy hiába erőltette szemét, nem találta meg az égbolton. Azért kellett olyan magasan lebegnie, hogy ne vonja magára a felhő figyelmét, jelenléte elengedhetetlen volt – másképpen nem lehetett irányítani a hajóról a terepjáró mozgását. A gép hátsó falán kilométerórát szereltek fel, hogy könnyebben tájékozódhasson. Eddig tizenkilenc kilométert tett meg, és minden pillanatban várta, hogy feltűnjenek az első sziklák. De az alacsonyan járó napkorong, amely eddig jobb kéz felől kísérte – vörös fénye alig hatolt át a nyomában kavargó homokfelhőn –, most kissé mögéje került.

A terepjáró tehát balra kanyarodott – Rohán hiába próbálta eltalálni, vajon ez az eltérés is előre ki volt-e számítva, vagy változást jelent az eredeti útirányhoz képest. Ha igen, ez azt jelenti, hogy a vezetőfülkéből észrevették a felhő valamilyen előreláthatatlan hadmozdulatát, és most szeretnék minél messzebbre vinni tőle. A nap eltűnt egy pillanatra az első, enyhén hajlott sziklahát mögött. Aztán ismét előbukkant. A ferde megvilágításban vad lett a táj, és egyáltalán nem emlékeztette a legutóbbi expedíció alkalmával látott vidékre. De akkor magasabbról, a szállítóautomata lőtornyából figyelte.

A terepjáró hirtelen ijesztően dobálni kezdett, és néhányszor úgy nekivágta páncéljának, hogy szinte fájt. Minden erejét meg kellett feszítenie, hogy ez a veszett hánykolódás, amelynek hevességét még a ballontömlők sem tudták csillapítani, le ne dobja a keskeny peremről. A kerekek táncoltak a köveken, magasra felverték a kavicsot, néha irtózatosan erőlködve egy helyben forogtak. Rohán tudta, hogy ez az őrületes vágtatás több kilométeres körzetbe is ellátszik; kezdett komolyan gondolkozni azon, ne állítsa-e meg a gépet – közvetlenül vállánál meredezett a fékező fogantyú –, hogy aztán leugorjon róla. De akkor hosszú kilométereket kellett volna gyalogolnia, ami a gyors célba jutás amúgy is gyér esélyeit csökkentette volna. Fogait összeszorítva, görcsösen a fogantyúkba kapaszkodott, amelyek most korántsem látszottak olyan biztosnak, mint utazása kezdetén, és kicsire összehúzott szemmel, a gép lapos orra mögül az emelkedő terepet vizsgálta. A rádiószonda éneke időnként elnémult, de mégis ott kellett lennie fölötte, mert a terepjáró ügyes mozdulatokkal kikerülte a magasra tornyosodó sziklatörmeléket, néha elkanyarodott, lassított, majd ismét teljes gázzal felfelé tört.

Kilométerórája a 27-esen állt. A térképen kijelölt útvonal hatvan kilométernek látszott, de valójában hosszabb volt, hiszen hemzsegett a cikcakkos kanyaroktól. Most már nyoma sem volt homoknak: a hatalmas, kihűlőfélben lévő nap korongja komoran, szinte fenyegetően lebegett a sziklafüzérek fölött, a gép lázas igyekezetében rángatózva, elkeseredetten felbőgött a sziklagörgetegeken, meg-megcsúszott a csikorgó kőzátonyokon. Az abroncsok vinnyogva felsírtak, amint erőtlenül küzdöttek az egyre meredekebb, omladékos pályával. 29 kilométer – a szonda dallamos jelzésén kívül semmit sem hallott. A Legyőzhetetlen hallgatott; vajon miért?

Úgy tetszett neki, hogy az a feketés, elmosódó körvonalú szakadék, amelyet éppen a vörös nap alatt lát, a szurdok felső pereme, ahová be kell mennie, de nem itt, hanem sokkal följebb, észak felől harminc kilométer… Mindenesetre a fekete felhőnek se híre, se hamva. Talán már kikészítette a másik két gépet. Vagy egyszerűen sorsukra hagyta őket, megelégedve azzal, hogy az összeköttetés megszüntetésével elvágta őket a hajótól? A terepjáró úgy hánykolódott, mint egy kétségbeesett állat: a maximális fordulatszámmal dolgozó motor dübörgését néha a torkában érezte. Sebessége egyre csökkent, de így is várakozáson felül jó iramban haladt; jobb lett volna légpárnást választani? De az túlságosan nagy és nehéz gép, aztán meg nem érdemes ezen töprengeni, mert most már a helyzeten úgysem lehet változtatni…

Órájára szeretett volna pillantani. De képtelen volt egy másodpercre is szeméhez emelni a kezét. Megkísérelte hajlított térdekkel tompítani a borzasztó rázkódást, amitől szinte kiszakadtak belső részei. A gép eleje hirtelen felemelkedett, nyaktörő merészséggel oldalra s egyszersmind felfelé vágódott. Csikorogtak a fékek, de már mindenfelől repültek a kövek, hangosan doboltak a vékony páncéllemezeken. A terepjáró élesen bekanyarodott, lelassított, egy darabig a kőgörgeteg patakja mentén haladt, az omlás lassan megszűnt…

A gép lassan visszakanyarodott, és makacsul felfelé mászott a lejtőn. Most már látta a szurdokot. Megismerte az undorító szövedék feketés, lekaszált fűhöz hasonló foltjairól, melyek a meredek sziklapartokat borították. A szurdok szélétől első pillantásra fél mérföld választotta el. 34. kilométer…

Az ereszkedőt, ahol még végig kellett mennie, a zűrzavarosán összetorlódó omladékok hullámzó tengerhez tették hasonlatossá. Kizártnak látszott, hogy a gép át tudjon vergődni rajta. Arról lemondott, hogy esetleges átjárók után fürkésszen, hiszen úgysem ő irányította a terepjárót. Inkább arra vigyázott, szem elől ne tévessze a körülötte ásító sziklatorkokat, mert bármelyik pillanatban kiúszhatott mögülük a fekete felhő.

– Rohán… Rohán… – hallotta hirtelen. Szíve erősebben vert. Megismerte Horpach hangját.

– A terepjáró valószínűleg nem visz el a végcélig. Innen nem tudjuk kielégítő pontossággal megállapítani a lejtő hajlását, annyi bizonyosnak látszik, hogy már csak öt-hat kilométert utazhatsz. Amikor a terepjáró elakad, gyalog kell továbbmenned… Ismétlem…

Horpach még egyszer elmondta ugyanezt. Legfeljebb negyvenkét-negyvenhárom kilométer, marad még körülbelül tizenhét; ezen a terepen legkevesebb négy óra, ha nem több – számította ki gyorsan Rohán. De talán tévednek, és a terepjáró mégiscsak átjut…

A hang elhallgatott, most megint csak a szonda ütemesen ismétlődő, dallamos hangja hallatszott. Rohán ráharapott a maszk szopókájára, mert minden nagyobb zökkenőnél felsértette a száját. A nap sugarai már nemcsak a legközelebbi hegyet érintették, de még mindig alacsonyan állt. Kisebb–nagyobb kőtömbök, sziklalapok tűntek szemébe, időnként rávetődött hideg árnyékuk. A gép most sokkal lassabban haladt; ha felemelte tekintetét, szétfoszló cirruszfelhőket látott az égen, amelyen még néhány csillag is ragyogott. Egyszer csak valami különös dolog történt a terepjáróval. Hátsó része leült, eleje felemelkedett. Egy pillanatig úgy hintázott, mint egy ágaskodó ló… még egy másodperc, és Rohánt maga alá temetve zuhan vissza, ha nem ugrik ki idejében. Térdére és kezére esett, a vastag védőkesztyűk és térdvédők ellenére is fájdalmas ütést érzett, vagy két métert gurult a köveken, amíg meg tudott állni. A terepjáró egy darabig sivítva kapálódzott kerekeivel, aztán bedöglött.

– Figyelem… Rohán… Ez a 39-ik kilométer… A kocsi nem tud továbbmenni, gyalog kell folytatnod… A térkép szerint tudsz tájékozódni… A terepjáró itt marad, arra az eshetőségre, ha nem tudnál máshogy visszatérni… A 46-os és 192-es koordináták metszéspontján vagy…

Rohán lassan feltápászkodott. Sajgott minden porcikája. De csak az első lépések voltak nehezek. A lehető legmesszebbre akart kerülni a két sziklaküszöb közé szorult terepjárótól. A nagy „obeliszk” előtt leült, kivette a térképet a zsebéből, és megkísérelte betájolni. Nem ment könnyen. Végre-valahára meghatározta helyzetét. A szurdok felső peremétől légvonalban alig egy kilométer választotta el, de nem is álmodhatott arról, hogy ezen a helyen lejuthat; a szakadék oldalait tömör fémszövedék takaró borította. Fent haladt tehát előre, és egész idő alatt azon törte a fejét, ne próbáljon-e az előre kiszemelt helynél közelebb behatolni a szurdokba. Mert ahhoz legalább négy órát kell menetelnie. Még ha sikerül is a terepjárót üzembe helyezni, a visszaútra további öt órát kell számítania, és még hol van a lejutásra szükséges idő, nem is beszélve a keresgélésről?!

Hirtelen úgy érezte, az egész tervből hiányzik a józan észnek még a szikrája is. Egyszerűen hiábavaló s egyszersmind hősi tett volt, amely – az ő feláldozásával – megnyugtatta Horpach lelkiismerettét. Egy pillanatra olyan dühroham öntötte el, hogy szinte elhomályosult előtte minden: hagyta, hogy az orránál fogva vezessék, mint egy taknyos kölyköt, hiszen az asztrogátor előre kifundált mindent. Lassan lecsillapodott. – Nincs visszaút – ismételte magában –, meg kell próbálnom. Ha nem sikerül lemennem, ha délután háromig nem találok meg senkit, visszamegyek. – Tizenöt perccel múlt hét. Igyekezett hosszú, kimért lépésekkel haladni, de nem túl gyorsan, mert az erőfeszítéstől jelentősen megnőtt volna az oxigénfogyasztás. Jobb kezének csuklójára erősítette az iránytűt, hogy ne térjen le a kijelölt útvonalról. Néhányszor azonban függőleges falú szakadékokat kellett kerülgetnie. A Regisen jelentősen kisebb volt a nehézkedés, mint a Földön, ez legalább viszonylagos mozgásszabadságot jelentett még ilyen nehéz terepen is.

Felkelt a nap. Füle hozzászokott az állandó gépzajhoz, amely az eddigi expedíciók alatt mintegy védőtakaróként simult köréje, s most a nagy csendben rendkívül élesen hallott mindent. Csak néha csendült fel a szonda ütemes, most már sokkal gyengébben hallatszó hangja, ezért izgalomba hozta minden fuvallat, mely végigsöpört a sziklaéleken, mert úgy érezte, hogy azt a jól ismert és felejthetetlen, halk zöngést hallja benne. Lassan beleszokott a menetelésbe, és ismét szabadon foglalkozhatott gondolataival, ahogy automatikusan lépkedett kőről kőre. Lépésmérő is volt a zsebében, nem akarta túl korán megnézni számlapját; elhatározta, hogy csak egy óra múlva veszi elő. De mégsem bírta ki, és még mielőtt letelt volna a tervezett idő, előhalászta a karórához hasonló szerkezetet. Keserűen csalódott: még három kilométert sem tett meg. Túl sokat kellett keringenie a tetőn, és ez lassította a menetet. – Akkor tehát nem három, nem is négy óra még, hanem legalább hat… – gondolta.

Elővette a térképet, és térdére ereszkedve még egyszer betájolta. A szurdok felső pereme hét-nyolcszáz méterre látszott keleti irányban, az egész idő alatt többé-kevésbé vele párhuzamosan haladt. Egy ponton vékony, kanyargó hézag vágta ketté a sziklás lejtőn tenyésző fekete szövevényt: kiszáradt patak medre lehetett. Megpróbálta kifürkészni. Letérdepelt, és míg feje fölött fütyülve zúgott a szél, egy pillanatig még habozott. Aztán, mintha nem is tudná még, mit fog tenni, felállt, gépiesen zsebre vágta a térképet, és eddigi haladási irányához képest derékszögben indult el, egyenesen a szurdokba vezető meredélyen.

Úgy közeledett a néma, széttöredezett sziklák felé, mintha a föld minden pillanatban meg akarna nyílni alatta. Irtózatos félelem szorította össze szívét. De azért ment, és továbbra is ijesztően üres kezét lóbálta. Egyszer csak megállt, és a síkságra nézett, a pusztaságba, ahol a Legyőzhetetlen állt. Nem láthatta, mert a hajó a látóhatár mögött volt. Ezt tudta, de mégis rápillantott a horizont szélén vöröses égboltra, amely lassan gomolyfelhőkkel telt meg. A szonda jelzésének éneke úgy elhalkult, hogy nem is tudta, hallja-e, vagy csak hallucinál. Miért hallgat a Legyőzhetetlen?

Azért, mert nincs semmi mondanivalója – adta meg magának a választ. Már egészen közel járt a groteszk szobrokhoz hasonló, erózió marta felső sziklákhoz. Hatalmas árokként tárult ki előtte a sötétségbe burkolózó szurdok: a feketeséggel belepett falaknak még feléig sem jutottak le a napsugarak. Itt is, ott is fehér, mészkőszerű tűk fúródtak a sörtés szövedékbe. Egy pillantással felmérte a köves mélybe vezető másfél kilométeres, függőlegesen leszakadó, hatalmas lejtőt. Annyira védtelennek érezte magát, mint egy céltábla, és ösztönösen letérdelt, hogy a kövekhez tapadjon, mintha beléjük tudna olvadni. Nem volt semmi értelme, hiszen megfigyeléstől nem kellett tartania. Annak, amitől félnie kellett, nem volt szeme.

Lefeküdt az enyhén langyos kőlapra, és lenézett. A légi felvételes térkép teljesen hasznavehetetlennek bizonyult, mert madártávlatból ábrázolta a terepet, ijesztően függőleges rövidülésben. Szó sem lehetett arról, hogy lejuthasson a fekete bozótot kettészelő vékony mezsgyén. Nem huszonöt, hanem legalább százméteres kötélre lett volna szüksége, nem is beszélve kampókról, kalapácsokról; de nem volt nála semmi ilyesmi, nem készült fel hegymászásra. Ez a vékony rés eleinte csak enyhén lejtett, de aztán megszakadt, eltűnt szeme elől egy kiálló sziklahát alatt, és már csak messze, lent bukkant elő, a levegőben úszó kékes ködfátyol mögött. Ha lenne ejtőernyője – jutott eszébe ez az őrült gondolat.

Makacsul még egyszer körbejáratta tekintetét a sziklás lejtőkön, attól a ponttól, ahol ő feküdt, egy hatalmas, gombaszerű kőtömb tövében. Csak most érezte meg először, hogy az alatta tátongó nagy térség felől meleg légáramlat lengedez. S valóban, a szemközti lejtők körvonala enyhén remegett. Ez a szövedék napcellaként működött. Amikor tekintete délnyugat felé kalandozott, meglelte a hegyes sziklacsúcsokat a sziklakapuval, a katasztrófa színhelyét. Nem ismerte volna fel őket, ha a többi sziklával ellentétben nem lettek volna olyan fényesek és feketék, mintha vastag zománc csurogna rajtuk – a Ciklopsz és a felhő csatája közben külső rétegeik a forrás hőfokán lehettek… De onnan, ahol meglapult, nem látta sem a szállítóautomatát, sem az atomrobbanás nyomait a szurdok alján. Csak feküdt, és egyszerre nagy kétségbeesés fogta el: le kellett mennie, de nem volt odavezető út. Ahelyett, hogy megkönnyebbült volna, hogy most vissza kell mennie, és megmondhatja az asztrogátornak: minden lehetőt megtett, elszánta magát a döntő lépésre.

Felállt. Szeme sarkából elkapott valami mozgást a szurdok mélyében, ösztönösen visszahúzódott a kő mögé, de aztán kiegyenesedett. – Ha minden pillanatban hasra vágódom, nem jutok messzire… – gondolta. Most közvetlenül a szakadék mentén haladva keresett lejáratot; pár száz lépés után a mélység fölé hajolt, de mindig ugyanaz a kép tárult szeme elé – ott, ahol a szurdok oldala enyhén lejtett, fekete szövevény lepte be, ahol viszont kopár volt, függőlegesen szakadt le. Véletlenül belerúgott egy kőbe, mely lefelé gurult, és még néhányat magával rántott. Százlépésnyire alatta a kis lavina dübörögve nekivágódott a tüskés falnak, a belőle kiszivárgó füstcsík megcsillant a napfényben, a levegőbe emelkedett, és egy pillanatig úgy lebegett, mintha körülszimatolna; Rohán szinte sóbálvánnyá merevedett. Kis idő múlva azonban a füst felhígult, és hangtalanul felszívódott a tündöklő szövevényben.

Kilenc felé járhatott az idő, amikor egy újabb kőtömb mögül kihajolva észrevette, hogy lent a mélyben, a völgy legeslegalján – itt a szurdok erőteljesen kiszélesedett – világos pontocska mozog. Remegő kézzel kikotorta zsebéből kihúzható kis távcsövét, és ráirányította…

Ember volt. A nagyítás gyengének bizonyult ahhoz, hogy legalább az arcát kivehesse, de kitűnően látta lábának ütemes mozgását. Lassan ment, enyhén bicegve, mintha húzta volna egyik, talán sebesült lábát. Rákiáltson? Nem volt mersze hozzá. Jobban mondva, megpróbálta, de nem jött ki hang a torkán. Gyűlölte magát ezért az átkozott gyávaságért. Most már bizonyosan tudta, hogy nem fordulhat vissza.

Jól megjegyezte magának azt a helyet, amerre a másik ment – felfelé tartott az egyre szélesedő völgyben, a fehérlő görgeteghalmok felé –, ő is ugyanebbe az irányba indult futva a szakadék peremén. Kőtömbökön és tátongó szakadékokon ugrált át, amíg a szopókában sípoló légzése elfulladt, és szíve hevesen dörömbölni kezdett. – Őrültség, így nem fogom bírni… – gondolta tanácstalanul. Lassított, és egyszerre széles vágat tárult ki előtte hívogatóan. Lejjebb fekete bozótcsápok borították. Lent meredekebben szakadt le a lejtő… Talán akad ott valami átjáró.

Az óra döntött: majdnem fél tíz volt már. Ereszkedni kezdett, először arccal a mélység felé, de amikor túl meredekké vált a szakadék, megfordult. Most már kezével is segített, a fekete szövevény egészen közel volt, látszólag mozdulatlanul, és némán ontotta magából a meleg párát. Halántékán kidagadtak az erek. Felállt egy rézsútos kőlapra, bal lábát megvetette a szomszédos kőlapon, és lenézett. Vagy negyvenméternyi mélységben széles padot pillantott meg, ahonnan jól látható kopár sziklagerinc vezetett tovább a fekete bokrok élettelenül meredező bojtjai között. De ehhez a megváltó sziklapadhoz a levegőn át vezetett az út.

Felnézett a magasba: jó kétszáz méter lehetett már mögötte, ha nem több. Úgy érezte, hogy szívverésétől még a levegő is remeg. Egyet-kettőt pislantott, aztán lassú, tétova mozdulatokkal nekilátott, hogy kibontsa a kötelet. „Csak nem őrültél meg…” – szólalt meg benne egy hang. Oldalazva csúszott lefelé, így ért el a legközelebbi bokorhoz. Hegyes nyúlványait rozsdás bevonat borította, és tapintására gőzölögni kezdett. Megérintette a bokrot, maga sem tudta, mit várt ettől. De nem történt semmi. Csak száraz, nyekergő zizegést hallott. Erősebben megrángatta, de a bokor szilárdan ült. Rácsomózta fő szárára a kötelet, még egyszer meghúzta… Hirtelen jött bátorságrohamában még egy másik, majd egy harmadik bokor tövére is rátekerte, összeszedte magát, és teljes erőből megrántotta. A megrepedezett kőtömbbe kapaszkodó gyökerek erősen tartották.

Mászni kezdett, egy darabig a sziklára tudta helyezni testsúlyának egy részét, amíg cipőtalpával odatapadt, de nemsokára himbálózva függeszkedett. Egyre gyorsabban csúszott térde között a kötéllel, jobb vállának mozdulataival fékezve az esést, figyelmesen körülnézett, és leugrott a sziklapadra. Most megpróbálta kiszabadítani a kötetet. A bokrok nem eresztették. Rántott rajta még egyet–kettőt. Meg se moccant. Erre szétvetett lábbal leült a padra, és egész testéből húzni kezdte, mire a kötél baljós sziszegéssel átszelte a levegőt, és alaposan tarkón vágta. Minden ízében összerándult. Ült még néhány percet, mert lábát túl megviseltnek érezte ahhoz, hogy az ereszkedés folytatására vállalkozhasson. De nem vesztette szem elől a mélyben gyalogló kis figurát. Már valamivel nagyobb volt. Furcsának találta, hogy olyan fényes: az ember fejformájában, jobban mondva, fejfedőjében is volt valami különös.

Tévedett, amikor azt gondolta, hogy már túljutott a nehezén. Az igazat megvallva, ezt nem fogalmazta meg magában világosan. Mégis reménykedett, úgy látszik, hiába. A további útszakasz technikailag sokkal könnyebb volt, de az élettelen, rozsdásan csörgő bokrokat szinte zsírosan fénylő, fekete cserje váltotta fel, melynek sűrűjében azonnal felismerte az apró gyümölcsökhöz hasonló, jellegzetes drótgumókat.

Hébe-hóba halkan zümmögő felhőcskék rajzottak ki belőlük, és keringeni kezdtek a levegőben, akkor egy pillanatra megállt – azért nem tovább, mert akkor sohasem jutott volna el a szurdok aljáig. Egy darabig szétterpesztett lábakkal, lovaglóülésben lökte magát előre, aztán a szikla gerince szélesebb lett és kevésbé meredek, úgyhogy, bár nem minden nehézség nélkül, kezével is állandóan segítve, de haladt előre. Mégsem örülhetett minden pillanatban a hosszú ereszkedés újabb eredményének, mert figyelmét meg kellett osztania: hol jobbra, hol balra tekingetett. Egyszer-kétszer olyan közel kellett mennie a rajzó bokrokhoz, hogy ecsetszerű drótjaik kezeslábasát súrolták. Mégis, egyszer sem közeledtek feléje a levegőben úszkáló füstcsíkok, amelyek felszikráztak a napfényben.

Amikor végre-valahára a görgetegen állt, alig néhány száz lépésnyire a szurdok aljától, ahol csontszerűen lekopott hordalékkövek fehérlettek, már tizenkettő felé járt. Mire kikecmergett a fekete cserje övezetéből, a lejtőt, ahol lejött, félig beragyogta a magasan járó nap. Most felbecsülhette volna a megtett út nagyságát, de hátra sem tekintett. Lefelé rohant, testsúlyát igyekezett egyik lábáról a másikra, kőről kőre helyezni, hogy minél gyorsabban haladjon. De az amúgy is ingadozó görgeteg óriási tömege nagy zakatolás közepette megindult vele együtt, egyre hangosabban dübörgött, majd – a kiszáradt patakhoz már egészen közel – hirtelen kicsúszott lába alól a talaj, és úgy elesett, hogy oxigénmaszkja is félrecsúszott a tízegynéhány méteres gurulás közben.

Már-már felpattant, hogy nem törődve a zúzódásokkal, továbbrohanjon, mert attól tartott, hogy szem elől téveszti a felülről látott embert – mindkét sziklafalon, de különösen a szemben levőn, tömegével tátongtak a fekete barlangtorkok –, amikor felfigyelt valamire, s anélkül, hogy tudná, mit is tesz, visszazuhant az éles, hegyes kövekre, és szétterjesztett karokkal mozdulatlanná merevedett. Könnyű árnyék vetődött rá a magasból, és egyre erősödő, monoton zúgás kíséretében, mely a süvöltéstől egészen a legmélyebb hangokig végigment minden regiszteren, fekete, alaktalan gomolyag folyt köréje. Talán le kellett volna hunynia szemét, mégsem tette.

Utolsó gondolata az volt, hogy vajon nem tett-e kárt a hirtelen elvágódás a kezeslábasába varrott kis készülékben. Aztán talán kicsit akarattal is, teljesen elhagyta magát. Még a szemét sem mozdította el, mégis látta, mint lebeg felette a felhő nyüzsgő tömege, mint nyújtja lefelé lustán himbálózó csápját, amelynek végét egészen közelről látta – olyan volt, mintha egy tintaszínben játszó örvény torkába nézett volna. Úgy érezte, hogy millió kis leheletből összetevődő meleg légáramlat érinti ezernyi ponton arcát, fejbőrét, egész testét. Érezte, hogy kezeslábasát valami megcsiklandozza a mellén; csaknem áthatolhatatlan homály vette körül. Egyszer csak az apró légtölcsérhez hasonló nyúlvány, amely eddig kitartóan lebegett felette, visszahúzódott a felhőbe. A zümmögés éles hangba csapott át. Még fogai is bizseregtek tőle, szinte fejében érezte az egészet. Elgyengült.

A felhő csaknem függőlegesen a magasba szökkent, fekete ködként terjengett a két sziklafal között; különálló, egy középpont körül forgó gomolyagokra esett szét, aztán visszaúszott a mozdulatlan, fémes bozót közé, és eltűnt. Jó darabig még úgy feküdt ott mozdulatlanul, mint egy halott. „Már kész” – villant át az agyán. Talán nem fogja tudni azt sem, hogy kicsoda is voltaképpen, azt sem, hogy került ide, és mi dolga van itt, és ettől a gondolattól olyan rémület fogta el, hogy villámgyorsan felült. Hirtelen mosoly tolult az ajkára. Hiszen ha gondolkozni tudott, ez azt jelentette, hogy megmenekült. Nem ártott neki a felhő, sikerült becsapnia.

Megpróbálta elfojtani a torkát csiklandozó őrült nevetést, amely görcsösen rázta egész testét. Kész hisztéria – gondolta, és feltápászkodott. Csaknem teljesen megnyugodott, legalábbis azt hitte. Megigazította az oxigénmaszkot, körülnézett. A fentről látott ember már sehol sem volt. De lépteit hallotta. Már messze járhatott, eltűnt a szurdok közepéig benyúló sziklatömb mögött, amely felülről gurulhatott le valamikor. Utána eredt. A lépések zaja egyre közelebbről és természetellenesen hangosnak hallatszott. Mintha vascipőben cammogott volna az az ember.

Futás közben éles fájdalom hasított sípcsontjába, bokájától egészen a térdéig. – Biztosan eltört a lábam… – gondolta. Kétségbeesetten kalimpált kezével, megint nem kapott levegőt, s már majdnem fulladozni kezdett, amikor végre megpillantotta, akit keresett. Egyenesen haladt előre, gépies, nagy léptekkel taposta a köveket. A környező sziklafalak csattogva verték vissza léptei zaját. Egy világ omlott össze Rohánban. Nem ember volt, hanem robot. Az egyik arktán. Sohasem gondolt arra, hogy mi lett a sorsuk, mi történt velük a katasztrófa után. A középső szállítóautomatában voltak, amikor a felhő megtámadta őket. Már csak húsz-harminc lépés választotta el tőle, amikor észrevette, hogy a robot tehetetlenül lógatja összetört bal karját, valaha fényes, domború páncélja pedig tele volt karcolásokkal és horpadásokkal.

Csalódása nagy volt, mégis valahogy jobb kedve kerekedett arra a gondolatra, hogy legalább lesz társa a többiek megtalálásáig. Kiáltással akarta magához hívni a robotot, de valami visszatartotta ettől, ezért meggyorsította lépteit, megelőzte, és útjába állva várt, de a két és fél méteres óriás mintha észre sem vette volna. Rohán közelről észrevette, hogy medvefülre emlékeztető radarantennája félig összetört, bal szemének lencserendszere helyén pedig szakadozott szélű üreg tátong. Mégis magabiztosan lépkedett, csak a bal lábát húzta egy kicsit. Rohán rákiáltott, amikor a köztük lévő távolság néhány lépésnyire zsugorodott össze, de a gép, mint valami vak ember, egyenesen keresztül akart menni rajta, ezért az utolsó pillanatban ki kellett térnie az útjából. Még egyszer a robot után futott, hogy elkapja a fémmancsát, de a gép közömbös és gyors mozdulattal leszakította magáról, és továbblépkedett.

Rohán belátta, hogy ez az arktán is a támadás áldozata lett, hiába is próbálkozik vele. Mégis, valahogy nehezére esett sorsára hagynia ezt a magatehetetlen gépet, ezenkívül az is furdalta az oldalát, hogy tulajdonképpen hova igyekszik ez a robot, mert lehetőleg egyenes irányban haladt, mintha valamilyen úti célja lenne. Rövid gondolkozás után – ezalatt a gép már tíz-tizenöt méterre távolodott el tőle – úgy döntött, hogy a nyomába ered. A robot végül a görgeteg lábához ért, és megpróbált felmászni rajta. Egy cseppet sem törődött azzal, hogy széles talpai alatt megindul az omladék. A görgetegnek körülbelül a közepéig kapaszkodott fel, akkor hirtelen elvágódott, visszacsúszott, de tovább kapálózott a levegőben a lábával, ami más körülmények között talán nevetésre ingerelte volna a jelenet tanúit. Aztán feltápászkodott, és újból nekilátott a hegymászásnak.

Rohán gyorsan sarkon fordult, és továbbment, de még sokáig hallotta a görgeteg moraját és a meg-megismétlődő fémes csoszogást, amelyet a sziklafalak megsokszorozva vertek vissza. Most gyorsan haladt előre, mert a patakmederbe ágyazott lapos kőtömbökön át aránylag sima volt az út, és enyhén lejtett is. Felhőnek nem volt se híre, se hamva, csak a sziklafalak fölött időnként finoman megremegő levegő tanúskodott a fekete szövedék pezsgő tevékenységéről.

Így jutott el a szurdok legszélesebb, völggyé táguló részéhez, amelyet meredek sziklafalak határoltak. Két kilométernyire innen emelkedett a sziklakapu, a katasztrófa színhelye. Felötlött benne, hogy mennyire hiányozni fog neki a szagló-mérőeszköz, aminek nagy hasznát vehette volna emberi nyomok keresésében, de ezt a nehéz gépet gyalog nem cipelhette magával. Nélküle kellett hát boldogulnia.

Megállt, és sorban végigfürkészte a sziklákat. Kizártnak látszott, hogy valaki magában a fémszövedékben keresett volna menedéket. Maradtak tehát a barlangok, az üregek és a sziklakatlanok, ahol állt, négyet számolt meg belőlük. Függőleges falú, magas kőküszöbök takarták el belsejüket szeme elől, rögtön látta, hogy megmászni sem lenne gyerekjáték. Ezért úgy határozott, hogy előbb a barlangokat járja sorra. Előzőleg, még a fedélzeten, azt is megvitatta az orvosokkal és pszichológusokkal, hol érdemes keresnie az eltűnteket, jobban mondva, hol húzhatták meg magukat. De mindent összevetve nem sokra jutottak, mert az amnéziás emberek viselkedése kiszámíthatatlan. Abból, hogy négyesben szakadtak el Regnar csoportjának többi tagjától, arra lehetett következtetni, hogy a többieknél sokkal mozgékonyabbak voltak, és bizonyos mértékben arra is számíthatott, hogy együtt fogja megtalálni mindannyiukat, mert a négy ember nyoma az eddig átkutatott területen még nem vált szét. Persze, csak akkor, ha még élnek egyáltalán, és a sziklakapun túl nem széledtek szét a szélrózsa minden irányába.

Rohán sorban átkutatott két kisebb és négy nagyobb barlangot, amelyekbe elég könnyű volt a bejutás, csak néhány perces, veszélytelen mászásba került a ferdén álló, hatalmas kőlapokon. Az utolsó barlangban félig a víz alá süllyedt fémroncsra bukkant. Első látásra azt gondolta, hogy egy másik arktán csontváza lesz, de ahhoz rettenetesen régi volt, és az általa ismert szerkezeti megoldások egyikére sem emlékeztetett.

A sekély tavacskában, amelyet a simára csiszolt mennyezetről visszavert, gyenge nappali fény világított meg, szerfölött különös, hosszúkás valami pihent, talán ötméteres kereszthez lehetett volna hasonlítani; borítólapjai már régen szétestek, és az iszappal összekeveredve, rozsdától vörös rétegekben ülepedtek le a vízfenéken. Rohán nem vesztegethetett sok időt a nem hétköznapi lelet alaposabb szemrevételére, pedig talán azoknak a makroautomatáknak egyike lehetett, melyeket az élettelen fejlődésben győztes felhő elpusztított.

Csak emlékezetébe véste alakját, valamiféle fémszálak és vezetékek bizonytalan körvonalait, amelyek inkább repülésre, mint járásra szolgáló alkalmatosságok lehettek; de az idő múlása egyre jobban siettette, ezért egy percig sem késlekedve hozzálátott a következő üregek átkutatásához. Rengeteg volt, olykor-olykor magas kőfalakban sötéten tátongó ablakszemeknek látszottak lentről a völgyből, jobbára vízzel borított föld alatti folyosóik és járataik, amelyek nemegyszer függőleges kutakhoz és jéghidegen csörgedező vizenyőkhöz vezettek, olyan bonyolult labirintust alkottak, hogy alig mert beljebb menni. Egyébként is csak kis zseblámpája volt, amelynek aránylag gyenge fénye különösen erőtlennek bizonyult a több emeletes és magas boltozatú, óriási barlangrendszerekben, mert néhányszor ilyenekbe is betévedt.

A végén, amikor már majdnem összeesett a fáradtságtól, leült egy hatalmas, a napsugaraktól felmelegített, lapos kőre az imént átkutatott egyik üreg szádája előtt, és elrágott néhány ételsűrítmény-tablettát, majd patakvízzel enyhítette szomját. Néhányszor már úgy hitte, hogy a felkerekedő felhő zümmögését hallja, de valószínűleg csak az előbbi arktán sziszifuszi erőfeszítésének visszhangja volt, amely a völgy magasabban fekvő vidékeiről jutott a fülébe. Miután elköltötte szűkös kis ebédjét, sokkal frissebbnek érezte magát. Az egészben azt találta a legfurcsábbnak, hogy egyre kevesebbet törődött veszélyes szomszédságával – pedig bárhova tekintett, fekete szövedék futott fel a lejtőkön.

Leereszkedett az üreg előtti magaslatról, ahol megpihent, és akkor vékony, rozsdaszínű csíkban húzódó valamit pillantott meg a völgy szemközti oldalának kopár kőtömbjein. Közelebb menve rájött, hogy ezek a foltok – vérnyomok. Már régen megalvadtak, színük is elváltozott, és ha a kőnek nem lett volna a kalcitéval vetekedő, feltűnő fehér színe, bizonyosan észre sem veszi.

Egy darabig megpróbálta kideríteni, merre vezetnek e vérnyomok, de nem sokra ment. Így hát találomra elindult felfelé a lejtőn, mert úgy gondolkozott, hogy ez az ember bizonyára a Ciklopsz és a felhő harca közben sebesült meg, majd igyekezett eltávolodni a tűzfészektől. A nyomok keresztezték egymást, néhol megszakadtak, míg végül annak az üregnek közelébe vezettek, melyet az elsők között kutatott át. Annál nagyobb volt megdöbbenése, amikor kiderült, hogy a száda mellett függőleges, kúthoz hasonló, szűk hasadék nyílik, amelyet eddig nem vett észre. Épp oda vezetett a vérnyom.

Rohán letérdelt, a félhomályba burkolózó nyílás fölé hajolt, s bár el volt készülve a legrosszabbra, mégsem tudta elfojtani az ajkára toluló kiáltást, mert tekintete Benningsen vicsorgó fogú koponyájával, üres szemgödreivel találkozott: megismerte aranykeretes szemüvegéről, melynek lencséi a sors különös szeszélye révén épen maradtak, és tisztán ragyogtak a sziklasír fölé hajló mészkőlapról visszaverődő fényben. A geológus fennakadt a kövek között, ezért teste függőlegesen lógott, vállával beékelődött a sziklakút természetes falai közé. Rohán nem akarta így hagyni a holttestet, de amikor erőt vett irtózatán, és megpróbálta kihúzni a tetemet, a vastag kezeslábason át is érezte, hogy szétoszlik keze között. A bomlás, melyet az állandóan ide sütő nap tevékenysége meggyorsított, már megtette a magáét. Rohán csak kezeslábasának ingzsebén húzta szét a cipzárt, és kivette belőle a tudós azonosítólapját, s még mielőtt elment volna, minden erejét megfeszítve odavonszolt egy közelebb heverő kőtáblát, és ráborította a sziklasírra.

Így találta meg az elsőt. Már messze járt, amikor eszébe jutott, hogy meg kellett volna mérnie a tetem radioaktivitását, mert ennek foka bizonyos mértékben fényt deríthetett volna Benningsen és a többiek sorsára: a túlságosan erős sugárzás ugyanis arról árulkodna, hogy a halott az atomháború közelében tartózkodott. De hát elfelejtette, most pedig a világ minden kincséért sem lett volna hajlandó elgördíteni a sírkövet. Egyszersmind az is világossá vált előtte, milyen nagy szerepet játszik kutatásaiban a véletlen; hiszen arról a helyről is azt gondolta, hogy igen alaposan átfésülte a környéket.

Újabb ötlete támadt, meggyorsította lépteit, hogy a vérnyomok mentén haladva eljusson kiindulási helyükhöz. Csaknem egyenes vonalban vezettek lefelé a völgyön, mintha az atomharc színtere felé tartanának. De már néhány száz lépéssel arrébb hirtelen elkanyarodtak. A geológus rengeteg vért veszített, éppen ezért különösen meglepő volt, hogy ilyen messzire tudott jutni. A katasztrófa óta egy csöpp eső sem esett, ezért a sziklákat még mindig vérfoltok tarkították. Rohán felkapaszkodott az ingadozó kőrakásokon, és tágas, teknőszerű mélyedésben, egy kopár sziklaív-borda alatt találta magát. Első pillantása egy robot fémlábának természetfelettien nagy talpára esett. Oldalra dőlve hevert, szinte teljesen szét volt lőve, minden valószínűség szerint Weyrből kapott egy sorozatot.

Valamivel odébb, félig ülő helyzetben, csaknem kétrét görnyedve egy ember támaszkodott a kőtömbnek, domború védősisakja feketéllett a koromtól. Halott volt. Az antivető még ott fityegett oszladozó kezében, fényes csöve a földet súrolta. Rohán nem mert rögtön hozzányúlni az ülő férfihoz, csak leguggolt, és úgy próbált arcába tekinteni, amit az oszlás éppen úgy eltorzított, mint Bennigsenét. Aztán felismerte a széles, lapos geológustáskát, amely a férfi most soványnak látszó vállán függött. Maga Regnar volt az, a kráterben megtámadott expedíció vezetője. A radioaktivitás méréseredményei azt mutatták, hogy az arktánt egy Weyrtől származó lövés zúzta össze: a jelzőkészülék ritka elemekre jellemző izotópokat jelzett.

Rohán magához akarta venni a geológus azonossági lapját is, de ezúttal nem vitte rá a lélek. Csak táskáját oldotta le, mert így nem kellett testéhez nyúlnia. De csak ásványminták voltak benne. Rövid gondolkodás után kivágta a geológus monogramját táskája bőréből, eltette, majd a kőhalomról még egyszer körültekintett a néma színtéren, és megpróbálta elképzelni, mi is történt itt tulajdonképpen. Valószínűnek látszott, hogy Regnar lőtt a robotba, de vajon őt támadta-e meg, vagy Bennigsent? Egyébként tud-e védekezni az amnéziába esett ember valamilyen támadás ellen? Belátta, hogy képtelen kibogozni a rejtélyt, de még további kutatás várt rá. Újból órájára pillantott: öt óra felé járt.

Ha csak a saját oxigéntartalékával számol, már vissza kell fordulnia. De eszébe jutott, hogy lecsavarhatja Regnar készülékeiről is az oxigénpalackokat. Az egész szerkezetet levette tehát a halott hátáról, és megállapította, hogy az egyik palack még tele van. Saját üres palackja helyett ezt vette magához, majd nekilátott, hogy kőhalmot emeljen a tetem fölé. Csaknem egy órájába került, de úgy gondolta, hogy a halott bőkezűen kárpótolta oxigéntartalékaival. Amikor a kis sírhalom elkészült, Rohánnak eszébe jutott, hogy érdemes lett volna magához vennie a fegyverét is, a kis Weyrt, amely még bizonyosan nem volt teljesen kilőve. De késő bánat, eb gondolat; megint üres kézzel kellett távoznia.

Hat óra felé járt; olyan fáradt volt, hogy alig állt a lábán. Lenyelt egyet a maradék négy serkentő tabletta közül, és egy perc múlva új erőre kapva indult tovább. Halvány fogalma sem volt, merre folytassa a keresést, ezért ment, amerre látott, egyenesen a sziklakapu felé. Már csak egy kilométer választhatta el tőle, amikor a mérőműszer növekvő radioaktivitást jelzett. Egyelőre elég alacsony fokú volt, ezért továbbhaladt, miközben szorgosan tekingetett jobbra-balra.

Mivel a szurdok kanyargós lefutású volt, csak néhány sziklafelület viselte az olvadás nyomait. Minél beljebb haladt, annál gyakrabban jelentkezett ez a jellegzetes, megrepedezett máz, míg végül megdermedt hólyagokkal teli, hatalmas kőtömböket pillantott meg – az irtózatos hősugarak csapása alatt kérgük szinte felforrt. Errefelé tulajdonképpen nem volt semmi dolga, mégis ment tovább egyenesen. A csuklójára csatolt műszer halk, egyre gyorsuló ketyegésbe kezdett, a mutató a beosztásokon táncolva, őrülten ugrált végig a skálán. Végül megpillantotta a távolban a sziklakapu maradványait, teknőszerű tölcsér tátongott a helyén, mintha egy irtózatos erővel szétfröcskölő tavacska vize fagyott volna meg fantasztikus módon. A sziklacsoportok vastag lávakéreggé alakultak át, a fémbozót valaha fekete szőrméje elhamvadt cafatokban lógott; középütt, a sziklafalak között, világosabb színű, óriási repedések futottak végig. Rohán sebesen otthagyta ezt a helyet.

Megint a véletlen sietett segítségére, amikor már a csatatér mögött, a következő, sokkal szélesebb sziklakapuhoz ért: nem messze attól a helytől, amerre az előbb megfordult, valamilyen csillogó fémtárgy került az útjába. Oxigénkészülék alumínium-reduktora volt; a szikla és a kiszáradt patakmeder között, egy lapos mélyedésben, összeégett kezeslábasban egy hát feketéllett. Egy fej nélküli holttesté. A légnyomás borzasztó ereje a kőrakások fölé röpítette, aztán a sziklához mázolta. Kissé odébb teljesen ép pisztolytáska hevert, egy Weyr lapult benne, alaposan bele volt szorítva, és olyan fényes volt, mintha most tisztították volna ki. Rohán birtokába vette. Meg akarta állapítani a halott személyazonosságát, de lehetetlen volt.

Folytatta tehát útját a szurdokon felfelé, amelynek keleti lejtőjén már vörösbe váltott a fény, s egyre magasabbra emelkedett a lángfüggöny, ahogyan a nap lassan lebukott a hegygerinc mögött. Háromnegyed hét volt. Rohán komoly dilemmával küszködött. Eddig minden jól ment, legalábbis olyan értelemben, hogy küldetését teljesítette, ép bőrrel megúszta az egészet, akár vissza is mehetett a támaszpontra. A negyedik ember halálához meggyőződése szerint nem fért semmi kétség, de hát ezt többé-kevésbé már a Legyőzhetetlenen is tudták.

Azért jött ide, hogy megbizonyosodjék. Joga lett volna ezek után a visszatéréshez? Oxigénkészlete, melyet Regnar készülékének köszönhetett, további hat órára volt elegendő. De hamarosan leereszkedik az éjszaka, s akkor semmit sem tud csinálni, nemcsak a felhő miatt, hanem inkább azért, mert már közel állt a teljes kimerüléshez, végleg fogytán volt az ereje. Lenyelt még egy serkentő tablettát, és mialatt hatását várta, megpróbált valami értelmes – vagy legalábbis annak tűnő – haditervet kieszelni.

A nyugaton égő, egyre vörösebb esti pír elöntötte a fenti sziklapárkányokon tenyésző fekete szövedéket, bokraiból magányos lándzsahegyek döftek a fénybe, és mély ibolyaszínben játszottak.

Rohán még mindig habozott. Ahogy ott ült a hatalmas szikla alatt, messziről a felhő vészjósló, közeledő zúgását vélte hallani. Bármennyire hihetetlen, egyáltalán nem ijedt meg. A felhőhöz való viszonya egyetlen nap folyamán meglepő változáson ment át. Tudta, jobban mondva, úgy érezte, hogy tudja, mit engedhet meg magának, mint az alpinista, akit nem rettent meg a jégmezők falai közt leselkedő halál.

Igaz, hogy maga sem volt teljesen tisztában a benne végbement változással, mert nem maradt meg emlékezetében az a pillanat, amikor – legelőször – észrevette a fekete szövedék zordon szépségét, ahogyan a sziklákon az ibolyaszín minden árnyalatában tündökölt. De most, amikor már látta is a fekete felhőket – egyszerre kettő rajzott elő a szemközti meredek lejtökről –, meg se moccant, még menedéket sem keresett, arcával a kőtömbökhöz tapadt.

Egyébként testhelyzetének nem volt semmi gyakorlati jelentősége, ha még működött az elrejtett kis szerkezet. Ujjai hegyével a kezeslábas anyagán keresztül megérintette éremszerűen kerek alját, és göbjein finom lüktetést tapintott ki. Nem akarta kihívni a veszélyt, ezért csak kényelmesen elnyújtózott, hogy ne kelljen fölöslegesen mozgolódnia. A felhők most a szurdok mindkét oldalát ellepték; fekete gomolyaikon mintha valami rendező áram futott volna végig, mert szegélyeiken összesűrűsödtek, csaknem függőleges oszlopokat hoztak létre, miközben belső részeik egymás felé dagadoztak, és egyre közelebb kerültek. Olyan volt az egész, mintha valami titáni szobrász formázta volna ki szédületesen gyors, láthatatlan kezével.

Néhány rövidebb kisülés villant át a levegőn a két felhő legközelebb eső pontjai között, amint látszólag egymás felé repültek, de azért mindegyikük megmaradt a maga oldalán, csak egyre fokozódó ütemben csapkodtak központi gomolyagaikkal. A villámlások fénye különös módon sötét volt; mindkét felhő úgy ragyogott fel bennük egy pillanatra, mint milliárdnyi, röptében megdermedt, ezüstfekete kristály. Aztán, amikor a sziklák már jó néhányszor visszadörögték a gyenge, elfojtott robajt, mintha hirtelen hangtompító anyagot borítottak volna a szurdokra, a fekete tenger két örvénylése végletekig megfeszített rengéssel egyesült és egymásba olvadt.

Alattuk sötétség borult mindenre, mintha már lebukott volna a nap, majd rögtön ezután furcsa, hullámzó vonalak jelentek meg benne, és Rohán csak hosszas gondolkozás után fedezte fel bennük a völgy kőpadlatának eltorzult, groteszk tükörképét. Aztán a felhőmennyezet alatti levegőtükrök hullámzani kezdtek és kiterjedtek, majd egy pillanat múlva óriási, feje búbjával az alkonyi eget verdeső emberi alakot pillantott meg benne, amint mozdulatlanul meredt rá, holott a kép maga szüntelenül remegett és táncolt, mintha egy titokzatos, állandóan alábbhagyó, majd ismét megélénkülő ritmust követne.

És megint több másodpercnek kellett eltelnie, amíg felismerte benne saját tükörképét, amely a felhő szélső gubancaitól keretezve lebegett az űrben. Annyira elképedt, annyira mellbe vágta a felhőnek ez a rendkívüli működése, hogy mindenről megfeledkezett. Átvillant agyán a gondolat, hogy a felhő talán tud róla, tud a szurdok kőtömbjei között meglapuló, utolsó, életben maradott, parányi emberkéről, de nem rémült meg erre a gondolatra sem. Nem azért, mert túlságosan valószínűtlennek tetszett – immár semmit sem tartott lehetetlennek –, hanem egyszerűen részt szeretett volna venni ebben az egyre homályosabb misztériumban, melynek lényegét – ebben bizonyos volt – nem foghatja fel sohasem. Óriási tükörképe, amelyen keresztül halványan derengtek a távoli sziklás lejtők –a völgy felső részén, ahová nem ért el a felhő árnyéka –, lassan szétoszlott.

A felhőből ekkor számtalan nyúlvány türemkedett elő. Amikor visszaszippantott egyet, helyébe rögtön ott volt a másik. Egyre sűrűsödő, fekete eső kezdett hullani belőlük. Őt is elárasztották az apró kristályok, érezte könnyű érintésüket a fején, leperegtek a kezeslábasán, és megültek ráncai között. A fekete eső egyre hullott, a felhő hangja pedig, ez a jellegzetes süvöltés, amely mintha már nemcsak a völgyet, hanem a bolygó egész légkörét betöltené, egyre magasabban zengett; helyenként örvénylő ablakok nyíltak rajta, melyeken át látszott a derűs ég. A fekete lepel középen kettéhasadt, két hatalmas, elnehezült szárnya szinte kelletlenül leereszkedett a szövedékekre, majd mozdulatlanná merevedett, és eltűnt.

Rohán még mindig nem moccant ültő helyéből. Nem tudta, lerázhatja-e magáról a kristálykákat, amelyek teljesen belepték; vastagon ültek a kőtömbökön is, az eddig csontfehér patakmeder is olyan lett, mintha tussal locsolták volna be. Óvatosan kézbe vett egy háromszögű kristályt, mire az szinte feléledt: alig érezhető meleget árasztott magából tenyerébe, és felrepült, amikor Rohán ösztönösen kinyitotta markát. Akkor mintegy adott jelre minden feltámadt körülötte. Ez a mozgás csak az első másodpercben volt rendszertelen. Aztán a fekete pontok valami talaj menti füsttakarót alkottak, összetömörültek, és eggyé olvadva, oszlopszerűen a magasba emelkedtek. A látvány olyan volt, mintha maguk a sziklák füstölögtek volna, mint óriási, láng és fény nélküli áldozati fáklyák.

De a legrejtélyesebb dolog még hátravolt: mert amikor a kirepülő raj csaknem gömb alakú kis felhőként lebegett a völgy kellős közepe felett, a lassan sötétbe burkolózó ég hátterében, mint valami óriási, pelyhes-fekete léggömb, az előbbi felhők felemelkedtek a szövedékekről, és őrületes lendülettel a léggömbre rontottak. Rohán légrobbanás döbbenetes, csikorgó hangját vélte hallani, de talán csak érzéki csalódás volt. Majdnem bizonyosan tudta, hogy harc játszódik le szeme előtt, hogy az előbbi felhők kivetették magukból és a szurdok aljára szórták a műrovarokat, mert meg akartak tőlük szabadulni, amikor az összecsapás veszélyessé kezdett válni. A felhők szétoszlottak, a pelyhes gömbnek írmagja sem maradt. Egyszerűen bekebelezték.

Még egy pillanat, és már ismét csak a sziklacsúcsok vöröslőitek a nap utolsó sugaraiban, a hatalmas völgy némán és üresen terült el előtte. Rohán eközben már feltápászkodott, bár lába kicsit remegett. Nevetségesnek érezte magát azzal a Weyr-vetővel, amelyet olyan sietősen elrabolt a halottól, sőt feleslegesnek érezte magát a tökéletes halál e birodalmában, ahol csak a holt létformák tudtak győzedelmesen fennmaradni, hogy olyan titokzatos tevékenységet folytassanak, amely nem élő szemnek való.

Nem borzalommal, hanem csodálkozással vegyes bódulattal vett részt egy pillanattal ezelőtt abban, ami történt. Tudta, hogy egyetlen tudós sem lesz képes osztozni érzéseiben, de most már nemcsak az eltűntek elpusztulásának hírnökeként akart visszatérni, hanem mint olyan ember, aki követelni fogja, hogy érintetlenül hagyják itt a bolygót. Nem minden és nem mindenütt a miénk – gondolta, miközben lassan lefelé ballagott.

Az égen tükröződő fény megengedte, hogy gyorsan elérjen a harc színteréig. Ott azonban hosszabbra kellett fognia lépéseit, mert az üveggé dermedt, a sűrűsödő sötétségben rémes árnyaknak látszó sziklák sugárzása egyre erősebb lett. A végén már futni kezdett; lépteinek zaját felváltva verték vissza a kőfalak, és ettől a nem szűnő visszhangtól kísérve, amely óriásira nagyította rohanását, erejének végső megfeszítésével ugrott szikláról sziklára. Elmaradt mellette egy felismerhetetlenségig összeolvadt géproncs, amíg aztán a kanyargós lejtőhöz ért, de a sugárzásmérő varázsszeme itt is rubinpirosan ragyogott.

Nem volt szabad megállnia, bár fulladozott, ezért, szinte alig lassítva a tempót, egészen addig csavarta a palack reduktorát, amíg meg nem akadt. Még ha elfogy is az oxigén a szurdok kijáratáig, még ha be is kell lélegeznie a bolygó levegőjét, kétségtelenül jobban jár, mintha itt vesztegetné az idejét, ahol minden szikladarab gyilkos sugárzást árasztott magából. Hideg hullámokban ömlött szájába az oxigén. Könnyű volt futni, mert a lávapatak, amely a megvert és hátráló Ciklopsz nyomában maradt, helyenként szinte üvegsima volt. Szerencsére terepjáró bakancsa erősen tapadt a talajhoz, nem csúszkált.

Most már olyan sötétség borult mindenre, hogy csak a zománctakaró alól itt-ott kivillanó világosabb kövek vezették tovább, egyre lejjebb. Tudta, hogy legalább három kilométeres ilyen útszakasz vár még rá. Akárhogy is erőlködött, képtelen volt bármiféle számítást is elvégezni, de időnként rápillantott a mérőműszer pirosan lüktető varázsszemére. Ha még egy órát tölt itt, az atomtűzben meglágyult és szétmorzsolt sziklák között, akkor a dózis nem haladja meg a kétszáz röntgent. Legrosszabb esetben egy és negyed óráig; ezután – ha nem ér el a sivatag széléig – már nem lesz érdemes sietnie.

Úgy a huszadik percben érkezett el a mélypontra. Szíve dörömbölt és zakatolt mellkasában, mint valami kegyetlen és legyőzhetetlen erő, az oxigén folyékony tűzként égette torkát és légcsövét. Szeme előtt szikrák táncoltak, de a legborzasztóbb az volt, hogy botladozni kezdett. Igaz, a sugárzás valamelyest gyengült, a jelzőkészülék úgy világított a sötétségben, mint valami hunyó parázs, mégis tudta, hogy futnia kell, futni tovább, pedig lábai már felmondták a szolgálatot.

Minden porcikája sajgott, minden azt kiáltotta benne, hogy hagyja abba, álljon meg, sőt roskadjon le a látszólag olyan hideg, olyan ártalmatlan, repedezett zománccal bevont kőlapokra. Amikor fel akarta emelni fejét, hogy megnézze a csillagokat, megbotlott, és kitárt karokkal előrebukott. Kapkodva szedte a levegőt. Feltápászkodott, kiegyenesedett, tétován botorkált, oldalazva, aztán újból megtalálta az ütemet, nekilendült.

Időérzékét már elvesztette. Egyáltalán, hogyan tudott tájékozódni ebben a koromfekete éjszakában? Nem emlékezett már a megtalált halottakra, Benningsen csontvigyorára a szétzúzott arktán mellett; a kövek alatt pihenő Regnarra, a fejetlenre, akit nem sikerült felismernie, még a felhőről is elfeledkezett. Szinte összeroppantotta ez a sötétség, véraláfutásos szeme üres tekintettel meredt a sivatag fölé boruló hatalmas, csillagos égboltra, a homokos pusztaságot már csak csalóka délibábnak gondolta. Vaktában futott, szemhéján patakokban csurgott a sós veríték, olyan kifogyhatatlan erővel küzdött, hogy időnként még arra is képes volt, hogy elcsodálkozzon magán. Ez a rohanás, ez az éjszaka végtelennek tűnt.

Tulajdonképpen már semmiről sem tudott, amikor egyszer csak nehezebb lett az előrehaladás, s lába egyre mélyebbre merült. A kétségbeesés utolsó rohamában még felemelte fejét, és hirtelen megértette, hogy kiért a sivatagba. Még látta a csillagokat az égen, aztán, miközben lába összecsuklott alatta, tekintetével a műszer fényét kereste, de nem találta: sötét volt, hallgatott.

A láthatatlan halál már mögötte volt, a megdermedt lávateknő mélyében. Ez volt utolsó gondolata, mert amikor arcával megérezte a homok szúrós hidegségét, álomba merült, jobban mondva, csak zsibbadt állapotba, amelyben még egész teste kétségbeesetten dolgozott. Bordái tágultak, szíve hevesen lüktetett, de a teljes kimerültség homályán át aztán más, mélyebb sötétségbe zuhant, amíg el nem vesztette eszméletét.

Hirtelen felocsúdott, fogalma sem volt, hol van. Körültapogatózott, keze hideg homokot ért, amely kifolyt ujjai közül. Felült, és akaratlanul is felnyögött. Fulladozott. Teljesen magához tért. A manométer foszforeszkáló mutatója nullán állt. A másik palackban még tizennyolc atmoszféra volt a nyomás. Kinyitotta a szelepet, és felállt. Éjjel egy óra volt. A csillagok éles fénnyel ragyogtak a fekete égbolton.

Megállapította a helyes irányt, és elindult. Háromkor lenyelte az utolsó tablettát. Valamivel négy óra előtt kifogyott az oxigénje. Mikor eldobta a légzőkészüléket, és nélküle folytatta útját, először bizalmatlanul lélegzett, de amikor a hideg nappali levegő megtöltötte tüdejét, sebesebben kezdett lépegetni. Igyekezett semmire sem gondolni a homokbuckákon való menetelésen kívül, miközben néha térdig süppedt bennük. Kicsit részegnek érezte magát, de nem tudta, hogy a légkör gázainak vagy egyszerűen csak a kimerültségnek tulajdonítsa-e. Arra számított, hogy ha négy kilométert tesz meg óránként, délelőtt tizenegykor már a hajón lesz.

Megkísérelte lépésmérőn ellenőrizni haladásának ütemét, de nem sok sikerrel. A Tejút hatalmas, fehér sávja két egyenlőtlen részre osztotta az égboltot. Már annyira hozzászokott a csillagok gyenge fényéhez, hogy minden nagyobb buckát ki tudott kerülni. Csak gázolt a homokban rendületlenül, míg a látóhatár legszélén, csillagtalan űr formájában valamilyen szögletes, szabályos alakzatot pillantott meg. Nem tudott rájönni, mi az, arrafelé vette útját. Futni kezdett, egyre mélyebbre süppedt, de észre sem vette, végül kinyújtott, vakon tapogatózó karjai kemény fémbe ütköztek. Egy üres, elhagyott terepjáró volt, talán azok közül, melyeket az előző nap reggelén küldött ki Horpach, vagy talán egy másik, esetleg Regnar csoportja után maradt itt; ezzel nem is törődött, csak állt lihegve, s mindkét kezével a gép lapos orrába kapaszkodott. Majdnem a földre roskadt, olyan fáradt volt. Szeretett volna lerogyni a gép mellé, elaludni, és csak nappal útnak indulni…

Lassan felküzdötte magát a domború páncéltetőre, tapogatózva megkereste a csapóajtó fogantyúját, s kinyitotta. Felgyulladtak a lámpák. Becsúszott az ülésbe. Igen, most már bizonyosan tudta, hogy mérgezően hatott rá ez a gáz, elkábította, mert képtelen volt megtalálni a kapcsolókat, nem emlékezett arra sem, merre keresse őket, semmit sem tudott… Végül keze magától beleütközött a kifényesedett gombba, megnyomta, a motor halkan felberregett és beindult. Felnyitotta a pörgettyűs tájoló fedőjét, már csak ezt az egyetlen számot, a visszatérés útvonaláét tudta biztosan. Egy darabig teljes sötétségben gördült előre a terepjáró, Rohán teljesen megfeledkezett a fényszórók létezéséről…

Ötkor még sötét volt, ekkor előtte a távolban, fehér és kékes fényű csillagok között, magasan a látóhatár felett ragyogó, rubinvörös pontot pillantott meg. Értetlenül hunyorgott. Vörös csillag? Ilyen még nem volt… Úgy érezte, hogy ül mellette valaki, bizonyosan Jarg. Meg akarta tőle kérdezni, mire vélje ezt a csillagot, de hirtelen úgy kijózanodott, mintha fejbe verték volna. A cirkáló orrának fénye volt.

Egyenesen arrafelé tartott. A sötétben pislákoló rubincsepp lassan nőtt, végül vakítóan ragyogó gömb lett belőle, melynek fénye a felső páncélborításról verődött vissza. A különféle órák között piros varázsszem pislogott, és tompa csengőhang szólalt meg, jelezve, hogy az erőtér közelében jár. Rohán kikapcsolta a motort. A gép egy bucka lábához kanyarodott, és megállt. Nem tudta biztosan, vissza tud-e majd ülni a terepjáróba, ha egyszer kiszáll belőle. Ezért benyúlt az egyik süllyesztett polcra, kivette a rakétapisztolyt, és mihelyt a kezében érezte, könyökét a kormányra támasztotta, másik kezével pedig marokra fogta, és megrántotta a ravaszt.

Narancsszínű sugár robbant a sötétségbe. Rövid repülés után hirtelen szétsziporkázott, mert az erővédelem üveg módjára átlátszó falába ütközött. Folyamatosan tüzelt, amíg az ütőszeg szárazon nem csattant. Nem volt több tölténye. De így is észrevették, a legelsők bizonyosan riasztották a vezetőfülkében virrasztó ügyeletest, mert csaknem egyidejűleg két hatalmas jupiterlámpa gyulladt ki a hajó csúcsa alatt, és fehér nyelvükkel a homokot nyaldosva a terepjárón keresztezték egymást.

Rögtön ezután kivilágosodott a csúszda, és a személyfelvonó egész aknája is lámpák hideg tüzében égett. Egy szempillantás alatt futólépésektől visszhangzottak a süllyesztők. Már a far közelében levő homokbuckákon is fellángoltak a reflektorok, fényoszlopaik szakadatlanul pásztázták a környéket, majd kék fények sövénye villant fel, utat mutatva az erőtér kapujához.

Rohán, akinek a rakétapisztoly kiesett a kezéből, nem is tudta, mikor csúszott le a gép oldalán, és imbolygó, túlságosan nagy léptekkel, természetellenesen kiegyenesedve, kezét ökölbe szorítva – hogy elrejtse ujjainak leírhatatlan remegését – elindult a húszemeletes hajó felé, amelynek mozdulatlan tömege olyan fenségesen úszott a fényárban, a lassan világosodó égbolt hátterében, mintha valóban legyőzhetetlen lenne.

(Szabó Győző fordítása)

AZ ÚR HANGJA

A KIADÓ JEGYZETE

E könyv kéziratát Péter E. Hogarth professzor hátrahagyott iratai között találtuk. Sajnos, a nagy tudósnak – betegsége miatt – nem maradt ideje, hogy sajtó alá rendezze és végleg lezárja ezt a kéziratot, amelyen sokáig dolgozott. Nem kedvtelésből, inkább kötelességérzetből vállalta ezt a számára szokatlan munkát, és nem szívesen beszélt róla még velünk sem, akiket barátságával tüntetett ki. Ezért a kézirat sajtó alá rendezése során felmerültek bizonyos homályos és vitás kérdések. Hozzátartozik a teljes igazsághoz, hogy a szöveget ismerő személyek némelyike ellenezte a kézirat kiadását, azt állítva, hogy az elhunyt professzornak nem állt szándékában művét nyilvánosságra hozni. De erre vonatkozólag semmilyen írásos nyilatkozata nem maradt fenn, így joggal vélhetjük, hogy a fenti nézet alaptalan. Kétségtelennek látszott viszont, hogy a mű befejezetlen, ugyanis nem volt címe, és csak fogalmazvány formájában sikerült megtalálni azt a különálló részt, amely – erre nézve teljes a bizonytalanság – a könyv bevezetője vagy utószava lett volna.

Mint az elhunyt barátja és kollégája, akit a végrendelkező az írásos hagyaték kezelésére kijelölt, végül úgy döntöttem, hogy az egész mű megértéséhez fontos töredéket előszóként teszem közzé. Az Úr hangja címet Mr. John F. Killer kiadó javasolta, akinek ezúton kívánok köszönetet mondani Hogarth professzor utolsó művének kiadásához nyújtott értékes segítségéért. Szeretném köszönetemet kifejezni Mrs. Rosamond T. Shellingnek is, aki nagy gonddal végezte az előkészítő munkákat és a szöveg korrektúráját.

Thomas V. Warren professzor

Washingtoni Egyetem, Matematikai Tanszék

Washington D. C, 1996 áprilisában

ELŐSZÓ

Lehet, hogy sok olvasómat megbotránkoztatják az alábbi szavak, mégis kötelességemnek érzem, hogy kimondjam őket. Olyan jellegű könyvet, mint ez, még sohasem írtam, és mivel a matematikusok nem szokták műveiket személyes vallomásokkal kezdeni, talán nekem sem kellett volna ilyesmire vetemednem.

Tőlem független körülmények folytán lettem részese azoknak az eseményeknek, amelyeket leírni készülök. Később kiderül, miért fűzöm a leíráshoz ezt a vallomásfélét. Magamról akarván szólni, valamilyen vonatkoztatási rendszert kell választanom; legyen ez legutóbb megjelent életrajzom, Harold Yowitt professzor műve. Yowitt azt írja, hogy a legnagyobb formátumú szellem vagyok, mert a napjainkban felmerülő problémák közül mindig a legnehezebbeket rohamoztam meg. Rámutat, hogy nevem mindig ott szerepel, ahol a tudományos örökség radikális lerombolásán és új fogalmak kiépítésén munkálkodtak, például a matematikai forradalomban, az etika fizikalizálásában vagy a MAVO–tervben.

Mikor odáig értem az olvasásban, ahol a rombolásról esik szó, pusztító hajlamaim említése után további és merészebb következtetéseket vártam, és azt gondoltam, végre igazi életrajzíróm akadt, aminek egyébként korántsem örültem, mert kitárulkozni nem ugyanaz, mint lelepleződni. De Yowitt, mintha megijedt volna éleslátásától, később – következetlenül – visszatér a rólam alkotott közkeletű képhez, a hangyaszorgalmú, szerény géniusz képéhez, néhány közismert anekdotát is idézve.

Nyugodtan felrakhattam hát a könyvet a polcra, többi életrajzom mellé, mert akkor még nem sejtettem, hogy rövidesen így nekirontok hízelgő dalnokomnak. Mellesleg észrevettem, hogy már alig van hely a polcon. Eszembe jutott, hogy egyszer azt mondtam Yvor Baloyne-nak: akkor halok meg, amikor ez a polc megtelik. Tréfának vette, én pedig nem tiltakoztam, holott szilárd meggyőződésemet fejeztem ki, amely dőre ugyan, de teljesen őszinte. Így hát – Yowittra visszatérve – ismét megúsztam, vagy megint pórul jártam, és hatvankettedik évemben, huszonnyolc rólam szóló kötettel a polcomon, teljesen ismeretlen maradok. De szabad–e így beszélnem?

Yowitt professzor úgy írt rólam, ahogy a szabályok diktálják, és ezeket a szabályokat nem ő találta ki. A különféle közéleti személyiségeket más-más szemmel nézik. A nagy művészek gyarlóságait szabad tollhegyre tűzni, sőt némelyik életrajzíró alighanem úgy véli, hogy a művészlélek kötelező tartozékai az apró aljasságok. De ami a nagy tudósokat illeti, még mindig kötelező a régi sztereotípia. A művészekben már a testhez bilincselt szellemet látjuk, az irodalomtörténészek említést tehetnek Oscar Wilde homoszexualitásáról, de bajos elképzelni, hogy egy tudománytörténész ilyesmiket írjon a nagy fizikusokról. Tökéletes, gáncs nélküli lovagokra van szükségünk, és ezen a történelmi változások csak annyit módosítanak, hogy mindig másutt keressük őket. A politikus lehet hitvány alak és mégis nagy politikus, ellenben a hitvány zseni, az contradictio in adiecto: a hitványság kizárja a zsenialitást. Így követelik manapság a szabályok.

Egy michigani pszichoanalitikus csoport ugyan megpróbált változtatni ezen, de a trivialitás bűnébe esett. A fizikusok teoretizáló hajlamát ezek a kutatók a szexuális gátlásokból vezették le. A pszichoanalízis, mint tudomány, megmutatja az emberben az állatot, amelyet ugyan a lelkiismeret megnyergelt, de az eredmény gyászos: az állat kényelmetlenül izeg-mozog a jámbor lovas alatt, és a lovas sem érzi magát jobban, mert nemcsak azon fáradozik, hogy az állatot megfékezze, hanem még azon is, hogy láthatatlanná tegye. Ez a koncepció, amely szerint mindannyiunkban ott ficánkol a régi állat, hátán az új értelemmel, a primitív mitológiai képzetek elegye.

A pszichoanalízis gyermeteg, iskolás módon tálalja az igazságot: brutálisan és sebbel-lobbal közli velünk a dolgokat, és a sokkhatás révén kényszerít engedelmességre. Sokszor előfordul, mint ebben az esetben is, hogy az egyszerűsítés, bár határos az igazsággal, olyan silány, hogy semmivel sem ér többet a hazugságnál. Megint felvonultatják előttünk a manicheus ölelésben összefonódott démont és angyalt, vadállatot és istent, és az ember megint felmentette saját magát, mint a belé költözött és az ő bőrében dulakodó erők csataterét. Ezért a pszichoanalízis elsősorban iskolás módszer. A botrányok tükrében mutatja meg az embert, a lét egész drámája a disznó és a szublimált szellem között játszódik le, és ez utóbbivá a kultúra erőfeszítése formálhatja át a disznót.

Voltaképpen tehát hálásnak kell lennem Yowitt professzornak, hogy képemet a klasszikus stílusban festette meg, és nem a michigani pszichológusok módszereit alkalmazta. Nem akarok kedvezőbben szólni magamról, mint ők szólnának, de mégiscsak van különbség a karikatúra és a portré között.

Bár nem hiszem, hogy az, akiről az életrajzot írják, többet tudna a témáról, mint az életrajzírók. Csakhogy ez utóbbiak előnyösebb helyzetben vannak, mert a homályos pontokat az adatok hiányával magyarázhatják, minek folytán vélelmezhetik, hogy a leírt személy, ha élne és ha akarná, megadhatná nekik a hiányzó információt. Pedig a leírt személynek önmagáról csak hipotézisei vannak, amelyek mint szellemi termékek ugyan érdekesek, de semmiképp sem tekinthetők e hiányzó tégláknak.

Kellő leleménnyel voltaképpen mindenki írhat magáról egész sereg életrajzot, amelyeknek halmazában nincs más közös elem, mint a tények váza. Sok fiatal, tehát tapasztalatlanul naiv ember, még ha okos is, valószínűleg cinikusnak találja ezt a megállapításomat. Tévednek, mivel ez nem erkölcsi, hanem ismeretelméleti probléma. A metafizikai hitek mennyisége egyáltalán nem marad el ama különféle hitek száma mögött, amelyeket az ember önmagáról táplálhat – egymás után, élete különböző szakaszaiban, sőt olykor egyidejűleg.

Nem állítom tehát, hogy többet tudnék nyújtani azoknál az elképzeléseknél, amelyeket önmagamról táplálok körülbelül negyven éve, és úgy találom, egyetlen metszetük az, hogy nem hízelgőek rám nézve. Nem hízelgő voltuk azonban nem korlátozódik az „álarcletépésre”, a pszichoanalitikus egyetlen mutatványára. Ha például azt mondják egy lángészről, hogy erkölcsileg disznó volt, akkor nem biztos, hogy amiatt pirítanak rá, amit ő maga szégyell. A „korunk csúcsain járó” elme, mint Yowitt írja könyvében, fütyül az effajta diagnózisra. A lángész szégyene csak szellemi meddősége lehet, annak felismerése, hogy minden, amit létrehozott, mennyire ingatag. A zsenialitás elsősorban örökös kétkedés. De minden nagy ember engedett a közvélemény nyomásának, nem döntötte le még éltében emelt emlékműveit, és nem vonta ilyesformán kétségbe önmagát.

Ha mint olyan személy, akinek zsenialitását két tucat tudós életrajz tanúsítja, mondani tudok valamit a szellem csúcsteljesítményeiről, hát csupán annyit, hogy a világos elme fénypont a feneketlen sötétségben. A lángész nem egyszerűen fény, hanem elsősorban a környező sötétség állandó érzékelése, szokásos gyávasága pedig abban áll, hogy önnön fényében fürdik, és amíg csak lehet, nem tekint ki belőle. Tekintet nélkül arra, hogy mennyi az igazi erő, erejének jelentős részét csak ennek megjátszására, színlelésére fordítja.

Jellemem fő vonásainak a gyávaságot, a gonoszságot és a gőgöt tartom. Úgy adódott, hogy ez a „háromság” rendelkezett bizonyos tehetséggel, amelynek segítségével eltakarhatta és látszólag átformálhatta önmagát. Ebben segítette az intelligencia, amely igen alkalmatos eszköz a velünk született tulajdonságok álcázására, ha ezt kívánatosnak tartjuk. Negyven és egynéhány éve úgy viselkedem, mint szorgalmas és szerény ember, akiben nincs szakmai gőg, mert nagyon sokáig és kitartóan gyakoroltam ezt a viselkedést. Már kisgyerek koromban, amióta az eszemet tudom, mindig a rosszat kerestem, bár ezzel persze nem voltam tisztában.

Rosszaságom izotróp és tökéletesen érdekmentes volt. Tiszteletreméltó helyeken, például a templomban vagy jeles személyek közelében, szerettem arra gondolni, ami tilos. Lényegtelen, hogy e gondolataim tartalma nevetségesen gyermeteg volt. Egyszerűen kísérleteztem, olyan szinten, amilyenen akkor tehettem. Egyáltalán nem emlékszem, mikor végeztem először ilyen kísérletet. Csak arra az égő fájdalomra, haragra, csalódottságra emlékszem, amely később évekig kísért, mert kiderült, hogy rút gondolatokkal teli fejembe sehol és semmilyen társaságban nem csap bele a mennykő, és ha kitörök a helyénvaló rendből, annak semmi, de semmi következménye nincs.

Ha egyáltalán mondhatok ilyet egy néhány éves gyerekről, én kívántam azt a mennykőcsapást vagy a szörnyű büntetés és fizetség egyéb formáját, kihívtam a büntetést, és meggyűlöltem a világot, mint létem színhelyét, mert bebizonyította nekem, hogy hiábavaló bármilyen cselekedet, tehát a rossz is, ha csak gondolatban követjük el. Ezért sohasem kínoztam állatokat, még a füvet se téptem, hanem a követ, a homokot ütöttem, tárgyakat kínoztam, a vizet gyötörtem, és gondolatban miszlikre aprítottam a csillagokat, hogy megbüntessem őket, amiért ügyet se vetnek rám. Így cselekedtem mindinkább erőtlenedő dühömben, ugyanis lassanként rájöttem, hogy milyen nevetségesen és ostobán cselekszem.

Felismert állapotomat valamivel később mardosó boldogtalanságnak tekintettem, amellyel egyáltalán semmit sem lehet kezdeni, mert semmire sem szolgálhat. Már mondtam, hogy gonoszságom és dühöm izotróp volt: legelőször magam ellen fordult; kezem, lábam formája, arcom vonásai úgy idegesítettek, ha tükörbe néztem, mint ahogyan általában csak mások külseje szokta dühíteni és bosszantani az embert. Amikor még nagyobb lettem, megállapítottam, hogy így nem lehet élni. Elhatároztam, időről időre helyesbíteni a célt, hogy milyennek is kell lennem, és attól fogva igyekeztem a kitűzött programhoz ragaszkodni, egyébként nem mindig azonos következetességgel.

Az önéletrajzban, amely azzal kezdődik, hogy a rosszat, a gőgöt és a gyávaságot nevezi meg mint a lélek alapjait, determinista szempontból logikai hibát fedezhetünk fel. Ha ugyanis feltételezzük, hogy minden tulajdonságunk eleve meghatározott, akkor eleve elrendeltetett az is, hogy szembeszálljak a bennem élő rosszal, és mindössze abban különböznék más, jobb emberektől, hogy cselekedeteim forrása másutt keresendő. Amit ők saját jószántukból, olcsón cselekszenek, természetes hajlamaikra hallgatva, azt én hajlamaim ellenére, mondhatni mesterségesen gyakoroltam. De hát magam parancsoltam meg magamnak, hogy így tegyek, ennélfogva végső soron – ebben a felfogásban – mégiscsak eleve a buzgó jóságra rendeltettem. Ahogy Démoszthenész kavicsot tett dadogó szájába, én vasat tettem a lelkembe, hogy megerősítsem.

De ebben a hasonlatban éppen a determinizmus értelmetlensége mutatkozik meg. A hanglemez, amelyre angyalok énekét rögzítették, erkölcsileg hajszálnyival sem jobb annál, amelyről a gyilkos ordítását halljuk. A determinizmus szerint az, aki jobbá akart és tudott válni, eleve erre volt ítélve, és eleve megszabott sorsát követte az is, aki akart, de nem tudott jobbá válni, vagy aki egyáltalán nem is akart. Márpedig ez hamis kép, hiszen a hanglemezre rögzített csatazaj nem valódi csata. Én tudom, hogy mekkora árat fizettem, és elmondhatom, hogy viaskodásom nem puszta képzelődés volt. A determinizmus egészen másról beszél – a fizikai számításokban szereplő erőknek ehhez semmi közük, ahogy a gyilkosságot sem menti, ha lefordítják az atomi valószínűségek nyelvére.

Egyvalamiben bizonyára igaza van Yowittnak: mindig a nehézségeket kerestem. Azokat az alkalmakat, amelyekben szabad folyást engedhettem volna a velem született gonoszságnak, rendszerint elvetettem, mert túl könnyűnek találtam. Bár ez furcsán, sőt értelmetlenül hangzik, nem azért fékeztem meg a rosszra való hajlamomat, mert a jót nagyobb értéknek tartottam, hanem éppen azért, mert ilyenkor éreztem magamban igazán, teljesen a rossz jelenlétét. Az erőfeszítés matematikája volt a fontos, amelynek semmi köze az erkölcs aritmetikájához. Ezért igazán nem tudom megmondani, mi lett volna velem, ha legfőbb, eredendő tulajdonságom éppen a jóra való hajlam. Az olyan okoskodás, amely a logika szabályait megsértve, a valóságostól eltérő alakban próbálja megragadni önmagunkat, egykettőre csődöt mond.

Csak egyszer nem mondtam le a rosszról; ez az emlékem anyám hosszú és iszonyatos haldoklásához fűződik. Szerettem anyámat, mégis hihetetlen mohósággal figyeltem pusztulása folyamatát. Kilencéves voltam akkor. Anyám, a derű, az erő, a szinte fenséges egyensúly megtestesülése, ágyban feküdt. Haldoklását az orvosok hosszúra nyújtották, én pedig ágya mellett, az orvosságszagú, besötétített szobában még tartottam magam, de mikor kimentem, és becsukódott mögöttem az ajtó – látva, hogy egyedül vagyok –, vidám fintort vágtam a hálószoba felé. S mivel ez nem volt elég, a szobámba rohantam, és lihegve ugrálni kezdtem a tükör előtt, ökölbe szorított kézzel, pofákat vágva és vihogva a csiklandozó jókedvtől. Jókedvtől? Pontosan tudtam, hogy anyám haldoklik, reggel óta emésztett a kétségbeesés, és ez a kétségbeesés éppolyan valódi volt, mint ez az elfojtott vihogás. Világosan emlékszem, mennyire megrémített a villogásom, de ugyanakkor túlléptem általa mindazon, amit addig ismertem, s ez az élmény megbénított és elvakított.

Még éjszaka is, egyedül fekve ágyamban, a történteken tépelődtem, és mivel képtelen voltam megérteni, addig sajnáltam magamat és anyámat, míg álomba nem sírtam magam. Könnyeimet alighanem vezeklésnek véltem, de aztán minden megismétlődött, amikor kihallgattam, mit mond az orvos apámnak, és a hírek egyre rosszabbá váltak. Nem mertem fölmenni a szobámba, szándékosan kerestem az emberek társaságát. Így hát én magam voltam az első ember, akitől megijedtem.

Anyám halála után gyermeki kétségbeesésbe süppedtem, és bánatomat semmilyen lelkiismeret–furdalás nem zavarta. Mikor anyám utolsót lélegzett, szétfoszlott a varázs és vele a félelem. Olyan homályos ez a história, hogy csak feltevéseket kockáztathatok meg. Végignéztem az illúziónak bizonyuló abszolútum bukását, szégyenletes, obszcén küzdelem tanúja voltam, mert a tökéletesség úgy foszlott szét benne, mint egy ócska rongy. Ez a viaskodás lábbal tiporta az élet rendjét, és a felnőttek magyarázataikkal még az ilyen komor alkalmakat is beillesztették az általános rendbe, noha ezek sehogy sem illettek ahhoz, ami történt. Nem lehet méltóságteljesen, bájosan ordítani fájdalmunkban – amint gyönyörünkben sem. A veszteség tisztátalanságában megsejtettem az igazságot. Meglehet, erősebbnek véltem azt, ami megbontotta a rendet, és mellészegődtem, mert felülkerekedett.

Titkos nevetésemnek semmi köze sem volt anyám szenvedéséhez. Ettől a szenvedéstől csak féltem, a haldoklás elkerülhetetlen velejárója volt. Ezt megértettem, és ha tehettem volna, megszabadítottam volna a fájdalomtól, nem kívántam sem a szenvedését, sem a halálát. Egy kézzelfogható, valódi gyilkosra sírva és könyörögve rávetettem volna magam, mint minden gyermek, de mivel ilyen gyilkos nem volt, csak a kínzás fondorlatos aljasságát szívhattam magamba. Anyám felpüffedt teste önmaga visszataszító karikatúrájává lett, és kigúnyoltatva fetrengett ebben az iszonyatos játékban. Nem volt más választásom, mint vele pusztulni vagy kinevetni, és gyáva lévén, az áruló nevetést választottam.

Nem tudom megmondani, hogy csakugyan így volt-e. Az első, féktelen nevetőgörcs a pusztulás láttán fogott el, és talán nincs ez a tapasztalatom, ha anyám esztétikusabban hal meg, csendesen elszenderedik, mert az emberek a meghalás ezen formáját tartják helyénvalónak. De nem így volt, és kénytelen lévén hinni a saját szememnek, védtelennek bizonyultam. Régebbi korokban a siratóasszonyok kórusa bizonyára túljajgatta volna anyám szűkölését. A kultúra elsatnyulása azonban a fodrászat szintjére süllyesztette a mágikus szertartásokat, hiszen a temetkezési vállalkozó – ezt is kihallgattam – különféle arckifejezéseket javasolt apámnak, amelyekké átformálhatja anyám görcsös halotti fintorát. Apám akkor kiment a szobából, és egy pillanatra megrezdült bennem a szolidaritás, mert megértettem őt. Később számtalanszor eszembe jutott anyám haldoklása.

Nevetésemnek árulásként való értelmezését nem látom elégségesnek. Az árulást felismerés előzi meg, de mitől lehet vonzó a pusztulás? Miféle fekete reményt lát benne fölsejleni az ember? Tökéletes haszontalansága meddővé tesz minden ésszerű magyarázatot. Ezt a mohó hajlamot hiába próbálta eltiporni megannyi kultúra. Éppolyan megfellebbezhetetlenül adott számunkra, mint az, hogy két lábon járunk. Aki az okokat keresve nem fogad el semmiféle (gondolati) hipotézist, sem isteni, sem ördögi formájában, kénytelen beérni a démonológia racionális pótlékával – a statisztikával. Az enyészetszagú, besötétített szobából vezet hát a nyom az én matematikai antropogenezisem felé, sztochasztikus formulákkal próbáltam feloldani az ocsmány varázst. De ez is csak feltevés, tehát az ész önvédelmi reflexe.

Jól tudom, hogy amit itt írok, némi hangsúlyeltolással javamra lehetne fordítani – és valamelyik kései életrajzíróm meg is próbálkozik vele. Bebizonyítja, hogy értelemmel leküzdöttem jellememet, hősi győzelmet arattam, és a megtisztulás szándékától vezérelve becsméreltem magam. Az effajta okoskodás Freud nyomában halad – ő a lélektan Ptolemaiosza, mert őt követve mindenki megmagyarázhatja az emberi jelenségeket, epiciklust epiciklusra emelve: az ilyen építkezés meggyőző, mert esztétikus. Az idilli változatot groteszkre cserélte, nem tudván, hogy az esztétika foglya marad. Mintha az lett volna a célja, hogy az operát tragikomédiával váltsa fel az antropológiában.

Ne fáradjon majdani életrajzíróm; nincs szükségem apológiára, és egész erőfeszítésem a bűntudattól mentes kíváncsiságból fakadt. Mindent meg akartam érteni – csak megérteni, semmi többet. A rossz érdekmentessége ugyanis a teológiai érvelés egyetlen támasza az emberben; a teodicea válaszol arra a kérdésre, hogy miként keletkezett egy tulajdonság, amelynek szülőanyja nem a természet és nem a kultúra. Az emberi tapasztalat anyagában evickélő, ezért antropocentrikus elménk végül is megbékélhet abban a tudatban, hogy a teremtés voltaképpen makabrisztikus tréfa volt.

Vonzó gondolat, hogy a Teremtő egyszerűen tréfált, csakhogy ezzel hibás körbe lépünk: nem azért képzeljük kajánnak, mert ilyenné tett bennünket, hanem azért, mert mi magunk ilyenek vagyunk. Márpedig, mint a tudomány megtanít rá, az ember mellékes és teljesen lényegtelen a kozmoszhoz képest, ennélfogva a manicheus mítosz primitív közhely. Másképp mondom: ha volt teremtés – amit egyébként nem hiszek –, akkor olyan szintű tudást igényelt, amelyben nincs helye együgyű tréfának. Mert – és voltaképpen ennyi az én hitvallásom – a rossz nem lehet a tökéletes bölcsesség megtestesítője. Értelmem azt mondja, hogy a Teremtő nem lehet manipuláló kis gazfickó, aki gúnyosan nevetgél a teremtményein. Amit rosszindulatú beavatkozás eredményének vélünk, nem lehet egyéb, mint egyszerű tévedés, számítási hiba, de ez esetben a gyarló istenek nem létező teológiájának körébe lépünk. Vagyis e gyarló istenek építési gyakorlata nem más, mint éppen az én munkaterületem: a statisztika.

Minden gyerek öntudatlanul átéli azokat a felfedezéseket, amelyekből Gibbs és Boltzmann világai kinőttek, mert a valóság úgy jelenik meg előtte, mint a könnyen elkülöníthető és szinte önmaguktól keletkező lehetőségek sokasága. A gyermeket a virtuális világok sokasága veszi körül, teljesen idegen tőle Pascal világegyeteme, ez az alig mozgó, halott óramű. A felnőttkor megkövesedett rendje aztán megsemmisíti ezt az eredeti gazdagságot. Ez a gyermekkori világkép egyoldalúnak tűnhet, már csak azért is, mert a gyermek tudatlanságának és nem tudatos választásának köszönheti belső szabadságát, de hát végső soron minden világkép egyoldalú. Az én fantáziám is vereséget szenvedett, de rám maradt belőle egy csekély örökség: állandó ellenkezés a valósággal, egyébként inkább düh, mint tagadás formájában. Már a nevetésem is elutasítás volt, és talán hatékonyabb, mint az öngyilkosság. Most, hatvankét éves fejjel bevallom, a matematika pedig csak akkori viselkedésem kései következménye volt, második dezertálásom.

Ezt átvitt értelemben mondom, de hallgassanak végig. Elárultam haldokló anyámat, vagyis minden embert, nevetésemmel a náluk nagyobb hatalomhoz pártoltam, bármilyen ocsmány volt, mert nem láttam más kiutat. De aztán megtudtam, hogy ezt az ellenfelünket, aki minden, aki mibennünk is fészkel, szintén elárulhatom, legalábbis bizonyos mértékig, mert a matematika független a világtól.

Az idő megmutatta, hogy kettős tévedésbe estem. Valójában nem lehet a halált választani az élettel szemben, és a matematikát a világgal szemben. Az igazi választás csak a saját pusztulásunkat jelenti. Bármit teszünk ugyanis, az életben tesszük, és a tapasztalat azt mutatja, hogy a matematika sem tökéletes menedék, mert lakása a nyelv. Ez az információs növény a világban és bennünk gyökerezik. Mindig követett ez a hasonlat, már akkor is, amikor még nem tudtam a bizonyítás nyelvére lefordítani.

A matematikában azt kerestem, ami gyermekkoromban értékes volt, a világok sokaságát, a könnyed elszakadást a ránk kényszerített világtól – mintha mentes volna amaz erőtől, amely bennünk is ott lappang, csak eléggé elrejtőzik ahhoz, hogy megfeledkezhessünk a jelenlétéről. De aztán, mint minden matematikus, csodálkozva fedeztem fel, milyen megrendítően váratlan és hihetetlenül sokoldalú ez a tevékenység, noha eleinte játéknak tűnik. Belép az ember a matematika világába, büszkén, nyíltan és hangsúlyozottan elszakítva gondolkodását a világtól, s önkényes döntésekkel, amelyeknek apodiktikus volta a teremtéséhez hasonló, definíciókba zárkózik, amelyek elszigetelik életünk zűrzavaros, kényszerű színterétől.

És lám, ez az elutasítás, ez a radikális szakítás éppen a jelenségek gyökeréhez vezeti el, a menekülés hódításnak bizonyul, a dezertálás megértésnek, a szakítás megbékélésnek. És ugyanakkor felfedezzük, hogy a menekülés látszólagos volt, hiszen ahhoz térünk vissza, ami elől szökni próbáltunk. Az ellenség szövetségessé alakul át, elnyerjük a teljes megtisztulás állapotát, amelyben a világ hallgatólag értésünkre adja, hogy csak általa győzhetjük le őt. Így a félelem elcsitul, elragadtatásba csap át, olyan különös menedékké válik, amelynek éppen a legbelseje érintkezik az egyetlen világ felszínével.

A matematika sohasem mutatja meg, fejezi ki olyan mértékben az embert, mint bármilyen más emberi munka. Testi mivoltunk megsemmisülésének olyan fokára visz el, mint semmilyen más tevékenység. Akiket ez a téma érdekel, olvassák el műveimet. Itt csak annyit mondhatok, hogy a világ beoltotta a maga rendjét az emberi nyelvbe, mihelyt a nyelv megszületett; a matematika ott szunnyad minden beszédben, és csak megtalálni lehet, kigondolni nem.

Azt, ami a koronája, nem lehet elvágni attól, ami a gyökere; mert nem a civilizáció történetének háromszáz vagy nyolcszáz éve alatt alakult ki, hanem a nyelv fejlődésének évezredei alatt: az ember és a környezet súrlódási felületén, emberek között és folyók közében. A nyelv éppúgy bölcsebb bármelyikünk elméjénél, mint ahogyan minden egyén értelménél bölcsebb a teste, amely magától végzi sokoldalú, életfolyamatnak nevezett munkáját. E két fejlődésnek, az élő anyag és a beszéd mint információs anyag fejlődésének örökségét még nem merítettük ki, de már arról álmodozunk, hogy túllépjük mindkettőnek a határait. Lehet, hogy ez olcsó bölcselkedés, de mással is szolgálhatok: bizonyítékaim vannak a matematikai fogalmak nyelvi genezisére, vagyis arra, hogy ezek a fogalmak nem a dolgok megszámlálhatóságából és nem is észjárásunk gyorsaságából születtek.

Bizonyára különböző okokból lettem matematikus, de az egyik fő ok a képesség, amely nélkül annyira jutottam volna a szakmámban, mint a púpos az atlétikai világbajnokságon. Nem tudom, hogy a jellemmel és nem a képességekkel kapcsolatos okok szerepet játszottak-e abban a históriában, amelyet el akarok beszélni, de nem zárhatom ki ezt az eshetőséget, mert maga az ügy olyan nagy horderejű, hogy a természetes szégyenkezésnek éppúgy el kell némulnia, mint a büszkeségnek.

Az emlékiratok szerzői rendszerint akkor mennek a legmesszebbre az őszinteségben, ha úgy vélik, hogy amit elmondhatnak magukról, rettentően fontos. Én, éppen ellenkezőleg, azért szánom rá magam az őszinteségre, mert személyem teljességgel lényegtelen, vagyis az általában elviselhetetlen bőbeszédűségre csakis az kényszerít, hogy nem tudom, hol végződik a személyiségszerkezet statisztikai szeszélye, és hol kezdődik a faj szabálya.

Különböző területein szerezhetünk reális tudásanyagot, vagy csupán a lelki kényelmünket szolgáló tudást. A kettő korántsem szükségszerűen fedi egymást. E kétfajta tudás megkülönböztetése az antropológiában a lehetetlenség határát súrolja. Ha semmit sem ismerünk olyan kevéssé, mint önmagunkat, ez alkalmasint azért van, mert folyvást egy megszerezhetetlen információra várunk, vagyis azt szeretnénk megtudni, hogy mi teremtette az embert, és öntudatlanul eleve kizárjuk azt a lehetőséget, hogy a vak véletleneket összekapcsoljuk a legmélyebb szükségszerűséggel.

Kidolgoztam valamikor egy kísérleti programot az egyik barátom számára. A kísérlet abból állt, hogy a számítógépen belüli környezetben semleges lényekből álló családokat modelleztünk, tehát olyan homeosztátokét, amelyek majd megismerkednek környezetükkel, és kezdetben semmiféle „érzelmi” vagy „etikai” tulajdonságuk nincs. A lények szaporodtak – persze csak a gépben, vagyis olyasmi gyanánt, amit a laikus a „számítások” bizonyos formájának nevezne –, és néhány tucat „nemzedék” után minden „példányban” mindig újra megjelent egy számunkra teljesen érthetetlen tulajdonság, az „agresszivitás” sajátos megfelelője. Roppant fáradságos és hiábavaló ellenőrző számítások után elkeseredett barátom – igazán csak elkeseredésében – megvizsgálta a kísérlet legjelentéktelenebb körülményeit is. Ekkor kiderült, hogy az egyik vezeték a levegő páratartalmának változásaira reagált, és ezek a változások okozták a rendellenességeket.

Míg e sorokat írom, mindig újra eszembe jut az a kísérlet, mert könnyen meglehet, hogy a társadalmi fejlődés felkészületlenül emelt ki bennünket az állatvilágból e hirtelen, az exponenciális görbe vonalán haladó lendülettel. A szocializálódási reakció nyomban megkezdődött, mihelyt az emberi atomok között létrejött az első kötés. Ez az atomhalmaz csak biológiailag előre gyártott anyag volt, tipikusan biológiai ismérveknek felelt meg, de az a mozgás, az a hirtelen feltörés a civilizációs térbe röpített minket. Nyilvánvaló, hogy ez a rajt a véletlen körülmények bélyegét is rányomta a biológiai anyagra, ahogyan a tenger fenekét kutató szonda nemcsak a vizsgálandó anyagot ragadja fel, hanem a véletlenül odakerült hulladékot és limlomot is. Gondoljunk a csalhatatlan számítógép beázott vezetékére. Miért éppen a bennünket létrehozó folyamat lett volna – bármilyen szempontból – tökéletes? Márpedig sem mi, sem filozófusaink nem merjük megkockáztatni azt a gondolatot, hogy a faj létezésének végérvényes és egyszeri volta korántsem jelenti a keletkezési folyamat tökéletességét – ahogyan az egyed bölcsőjénél is hiába keresnénk tökéletességet.

Roppant érdekes, hogy az egyéneknek mint a faj képviselőinek tökéletlenségét soha egyetlen vallás sem fogadta el annak, ami, tehát hibás folyamatok következményének, hanem ellenkezőleg, szinte minden vallás egyetért abban, hogy az ember tökéletlensége két egymásnak ártó, antagonisztikus tökéletesség demiurgikus viaskodásának eredménye. A világos tökéletesség összecsapott a sötét tökéletességgel, és létrejött az ember – így szól a formula. Az én koncepcióm csak akkor hangzik vulgárisnak, ha téves – és nem tudjuk, az-e. Említett barátom karikírozva így fogalmazta át tételemet: Hogarth szerint az emberiség egy olyan púpos, aki nem tudja, hogy vannak nem púpos emberek is, s ezért évezredek óta a magasabb szükségszerűség ismérveit keresi púpjában, mert bármilyen verziót kész elfogadni, kivéve azt, hogy nyomoréksága egyszerű véletlen. Nem tudatos, magasabb megfontolásból kapta púpját, ami semmire sem jó, hanem egyszerűen így jött ki az antropogenezis görbéiből és kacskaringóiból.

De magamról akartam beszélni, és nem a fajról. Nem tudom, honnan támadt bennem és mi okozta, de még most, annyi év után is meglelem magamban a rosszat, máig ifjan, mert a legprimitívebb indulatok energiái sohasem öregszenek. Felháborító? Hosszú évtizedeken át úgy működtem, mint a desztilláló kolonna, kitermeltem egy halom művet és általuk a rólam szóló hagiográfiát. Ha azt mondják, hogy önöket cseppet sem érdekli a készülék belső szerkezete, igazán kár kirámolnom, vegyék figyelembe, hogy én az önöknek nyújtott táplálék tisztaságában látom minden titkom tartós jelét.

A matematika nem árkádia volt nekem, hanem borotva, melybe a fuldokló belekapaszkodik, templom, amelybe hitetlen létemre beléptem, mert benne a treuga dei uralkodott. Legfontosabb metamatematikái munkámat rombolónak nevezték – nem véletlenül. Nem véletlen, hogy visszavonhatatlanul kérdésessé tettem a matematikai dedukció alapjait és a logikai analízis fogalmait. A statisztika eszközeit alapjuk ellen fordítottam – míg szét nem vetették azt. Nem lehettem ördög a föld alatt, és angyal a napfényben. Alkottam, de a romokon, és igaza van Yowittnak: több igazságot vettem el, mint ahány újat adtam.

Ezért a negatív mérlegért a kort hibáztatták, nem engem, hiszen Russel és Goedel után jöttem, az után, hogy az előbbi felfedezte a repedéseket a kristálypalota fundamentumában, az utóbbi pedig megrendítette a palotát. Azt mondták hát, hogy működésem megfelel a kor szellemének. Hát hogyne! De a háromszögletű smaragd akkor is háromszögletű smaragd marad, amikor emberi szemmé válik – a mozaikban.

Sokszor eltöprengtem, mi lett volna velem, ha a mienket megelőző, primitívnek nevezett négyezer kultúra egyikében szülétek, abban a nyolcvanezer évnyi feneketlen mélységben, amelyet fantáziátlanságunk az igazi történelem előterepévé, várószobájává zsugorít. Némelyikben bizonyára kárba veszett volna minden tehetségem, de másutt talán sokkal teljesebben kibontakoztathatom – mint új szertartásokat és mágiákat teremtő sámán – az elemek kombinálásának velem született képességét. Ha nincs az a fék, mely kultúránkban minden fogalom létének relativizálódásában jelentkezik, akadálytalanul szakralizálhatom a pusztítás és tombolás orgiáit, hiszen azokban az ősi közösségekben az volt a szokás, hogy időről időre felfüggesztették a mindennapi törvényeket, vagyis megszakították a kultúrát (amely kőszikla, biztos alap, abszolútum volt, de lám, bámulatos módon rájöttek, hogy még az abszolútumnak is lyukasnak kell lennie!), hogy levezessék a fölösleg izzó tömegét, amely semmiféle kodifikált rendszerben nem fér el, s amelynek csak egy részét élik ki a harc és család álarcaiban, a szokások hámjába fogva.

Okos volt, ésszerű volt, hogy meglazították a társadalmi kötelékeket és szabályokat, ésszerű volt minden tömegtéboly, pandémonium, féktelen tombolás és önkorbácsolás ritmusok és mérgek kábulatában – megnyitotta a biztonsági szelepeket, levezette a pusztító indulatot, az emberi természethez alkalmazkodott ez a különös, barbár találmány. A visszacsinálható bűn, az elmulasztható téboly elve, a társadalmi rendben ritmikusan lüktető megszakítások sora immár megszűnt, és most minden romboló erő hámba fogva sínylődik a taposómalomban, olyan szerepre kényszerül, amelyben rosszul érzi magát. Így aztán kikezdi a mindennapokat, ott lappang mindenütt, mert sehol sem engedik nyíltan megmutatkozni. Gyermekkorunktól fogva belekapaszkodik lényünk egy nyilvánosan engedélyezett darabjába, abba, amelyet kiválasztottak, iskoláztak, amelyet általános helyeslés övez, és most ezt a darabkáját ápolja, neveli, csiszolgatja, tökéletesíti, csucsujgatja, hogy minél tökéletesebben fejlődjön. És mindenki úgy tesz, részecske létére, mintha egész volna – csonka létére épkézlábnak szeretne látszani.

Amióta az eszemet tudom, hiányzott belőlem az érzékenységbe oltott etika. Tudatosan építettem pótlékot magamnak. De okot kellett találnom arra, hogy így cselekszem, mert a puszta űrbe építeni a parancsolatokat annyi, mint hit nélkül járulni az áldozáshoz. Nem azt mondom, hogy ilyen elméleti módon terveztem meg az életemet, ahogy itt leírom. Nem is gyártottam visszamenőleg axiómákat a viselkedésemhez. Mindig így cselekedtem, bár eleinte öntudatlanul; a motivációra később jöttem rá.

Ha alapvetően jó embernek tartanám magam, aligha volnék képes megérteni a rosszat. Úgy vélném, az emberek mindig előre megfontolt szándékkal cselekszenek rosszat, vagyis azt csinálják, amit elhatároztak, saját tapasztalataimban nem találnék más okot gonoszságukra. De én jobban tudtam, hogy állnak a dolgok, mert ismertem a saját hajlamaimat, és azt is tudtam, hogy nem tehetek róluk, hiszen készen kaptam magamat úgy, ahogy vagyok, nem kérdezték tőlem, hogy elfogadom-e.

Mármost az, hogy egyik rabszolga megfojtja a másik rabszolgát, eleget téve a mindkettőjükbe beoltott erőknek, hogy egyik ártatlan a másikat gyötri, csak abban az esetben érthető a józan ész számára, ha nincs mód ellenállni ennek az erőnek. Adottak vagyunk egymásnak, és ezt az adományt a maga egészében megkérdőjelezni meddő igyekezet, de ha van rá egy parányi esély, hogy szembeszálljunk azzal, amit készen találtunk – hogyne élnénk vele? Csak az ilyen döntés és az ilyen cselekvés kizárólag a mi emberi tulajdonságunk, éppúgy, mint az öngyilkosság lehetősége – ez az a szabadságmező, ahol lerázhatjuk kéretlen örökségünket.

Kérem, ne mondják azt, hogy rácáfolok magamra – arra, aki úgy vélte, hogy a kőkorszakban többet tudott volna kihozni magából. A tudás visszafordíthatatlan, nem térhetünk vissza az édes tudatlanság homályába. Abban a korban nem jutott volna osztályrészemül a tudás, és nem is szerezhettem volna meg. De most megvan, és ki kell használnom. Tudom, hogy a véletlen rakott össze és rendezett el bennünket, de miért hajtsak végre engedelmesen minden utasítást, amelyet vaktában sorsoltak ki, számtalan húzással?

A „principium humanitatis”, amelyet én elfogadok, annyiban sajátos, hogy ha egy alapvetően jó ember akarná önmagára alkalmazni, kénytelen lenne – a „győzzük le önnön természetünket” irányelv értelmében – rosszat tenni, hogy megerősítse magát emberi szabadságában. Elvem tehát nem alkalmas általános használatra, de nem is látok rá okot, hogy feltaláljam az emberiség egyetemes etikai gyógyírját. Az emberek különbözősége adott, tehát Kant categoricus imperativusa, miszerint az egyén úgy cselekedjen, hogy „akaratának maximája mindenkor egyszersmind általános törvényadás elveként érvényesülhessen”, azt jelenti, hogy különböző mértékben tesz erőszakot az embereken, és feláldozva az egyéni értékeket a magasabb érték – a kultúra – oltárán, igazságtalanul jár el. Én korántsem állítom, hogy mindenki csak annyiban ember, amennyiben önként megfékezett szörnyeteg. Teljesen magánjellegű okoskodást fejtettem ki, az én különbejáratú stratégiámat, amely egyébként semmit sem változtatott meg bennem. Ha mások bajáról hallok, első reakcióként ma is felcsillan bennem a jókedv, sőt ezeket a rezdüléseket már nem is próbálom elfojtani, mert tudom, hogy erőm nem jut el odáig, ahol ez az esztelen vihogás lakozik. De ellenkezéssel válaszolok, és önmagam ellenére cselekszem, mert megtehetem.

Ha igazán önéletrajzot akarnék írni, amely a polcon sorakozó kötetekhez képest antiéletrajz lenne, nem kellene megindokolnom ezeket a vallomásokat. De nekem más a célom. A kaland, amelyet leírok, dióhéjban annyi, hogy az emberiség találkozott valamivel, amit egy más fajhoz tartozó lények küldtek a csillagos sötétségbe. Ez a helyzet, az első ilyen a történelemben, elég komoly ahhoz, hogy szükségesnek lássam a szokásosnál és illendőnél pontosabban elmondani, ki képviselte ebben a találkozásban a mi oldalunkat. Annál is inkább, mivel sem zsenialitásom, sem matematikám nem tudta elejét venni annak, hogy e találkozás mérgezett gyümölcsöket teremjen.

EGY

A Masters Voice-tervnek óriási irodalma van, terjedelmesebb és sokkal változatosabb, mint annak idején a Manhattan-terv volt. Nyilvánosságra hozatala után Amerikát és a világot az újságcikkek, tanulmányok és monográfiák olyan bőséges áradata öntötte el, hogy az anyag bibliográfiája lexikon vastagságú, hatalmas kötet. A hivatalos változat a Baloyne-jelentés, amelyet az American Library később tízmillió példányban adott ki, tartalmi kivonata pedig az Encyclopaedía Americana nyolcadik kötetében szerepel. Más vezető beosztású munkatársak is írtak a Tervről. Így S. Rappaport (The First Case of Interstellar Communication), W. Dill (Masters Voice – I was there) és D. Prothero (Mavo Project – Physical Aspects). Az utóbbi könyv, elhunyt barátom műve, a legalaposabbak közé tartozik, bár tulajdonképpen ahhoz a szakirodalomhoz kell sorolni, amely a kutatások tárgyát teljesen elkülöníti a kutatók személyétől.

Történeti feldolgozás annyi van, hogy lehetetlen felsorolni őket. Monumentális, négykötetes művet írt William Angers hivatásos tudománytörténész (Chronicle of 749 Days). Csak bámulni tudtam buzgalmát, Angers ugyanis felkereste a Terv minden egykori munkatársát, és kivonatolta nézeteiket, de művét nem olvastam végig – ezt éppolyan lehetetlen ötletnek találtam, mint végigolvasni a telefonkönyvet.

Külön fejezetbe tartoznak a nem tényleíró könyvek, a Terv különböző értelmezései, a filozófiai és teológiai fejtegetésektől kezdve egészen az elmegyógyászati munkákig. Az effajta művek olvasása mindig felbosszantott és elcsüggesztett. Bizonyára nem véletlen, hogy azoknak volt a legtöbb mondanivalójuk a Tervről, akik semmiféle közvetlen kapcsolatban nem voltak vele.

De hát ez természetes. Mint ahogy az is természetes, hogy másképpen gondolnak a gravitációra és az elektronokra a fizikusok, és másképpen az ismeretterjesztő könyveket olvasó művelt emberek. Ez utóbbiak azt hiszik, tudnak valamit olyan dolgokról, amelyeket a szakemberek szóba sem mernek hozni. A másodkézből kapott információ mindig takaros és formás, ellentétben a szakember hézagos és homályos ismereteivel. A MAVO-tanulmányok szerzői, akik az értelmező kategóriába sorolták magukat, a szerzett információkat rendszerint a maguk meggyőződésének fűzőjébe gyömöszölték, és ami nem illett bele, azt kíméletlenül és habozás nélkül lemetélték. Egyik-másik ilyen könyvről el kell ismernem, hogy szerzője bámulatosán leleményes. De a műfaj észrevétlenül átcsúszik abba a sajátos változatba, amelyet Terv-grafomániának nevezhetnék. A tudományt kezdettől fogva körülvette a különféle éretlen fejekből kigőzölgő áltudomány haló tüneménye, nem csoda hát, hogy a MAVO, ez a vadonatúj, példátlan jelenség aggasztóan heves erjedésre indította a kificamodott agyakat, még vallási szekták is alakultak, szép számmal.

Ahhoz, hogy valaki legalább nagy vonalakban megismerkedjen a Terv problematikájával, olyan mennyiségű információra van szükség, amely igazság szerint meghaladja az egyes ember agyának befogadóképességét. De a tudatlanság csak az értelmesek buzgalmát fékezi, a legkevésbé sem tartja vissza az ostobákat. Így aztán a nyomtatott papír óceánjában, amelyet a Masters Voice életre hívott, mindenki megtalálhatja azt, ami megfelel az ízlésének, ha nem ragaszkodik túlzottan az igazsághoz. Egyébként nagyon tiszteletreméltó személyek is irkáltak a Tervről. A jeles Patrick Gordiner Új kinyilatkoztatás című könyve legalább logikailag világos, amit már nem mondhatnék el Bemard Pignan atya művéről, Az Antikrisztus leveléről. A jámbor atya ugyanis a démonológia körébe sorolta a MAVO-t (megszerezve ehhez egyházi felsőbbségének nihil obstatját), a Terv végső kudarcát pedig a Gondviselés közbelépésének tulajdonította. Gondolatait alighanem a Legyek Ura elnevezés sugallta; a Tervben használt tréfás nevet Pignan atya komolyan vette, mint a gyerek, aki azt hiszi, hogy a csillagokra és bolygókra rá van írva a nevük, és a csillagászok csak leolvassák a távcsövükkel.

És mit mondhatnék a tömérdek szenzációhajhász irományról, amelyek a mélyhűtött készételekre hasonlítanak: annyira készek, hogy szinte már meg is vannak rágva, és sokkal mutatósabbak a celofánburkolatban, mint amennyire ízletesek. Alkotóelemeiket mindig más, de mindig mesésen színes mártással körítik. Kémhistóriából és politikából kotyvasztott mártással öntötte le riportsorozatát a Look (olyan szavakat adva a számba, amelyeket sohasem mondtam); a New Yorkerben finomabb volt a mártás, némi filozófia-sűrítményt is adagoltak hozzá, a „Mavo – the True Story” című írásban viszont W. Shaper orvosdoktor az események pszichoanalitikai magyarázatát fejtette ki, amelyből megtudtam, hogy a Terv embereit a libidó vezérelte, ám természetes ösztöneiket eltorzították a legújabb, kozmikus szexmitológia kivetülései. Shaper doktor pontos adatokkal rendelkezik a kozmikus civilizációk szexuális életéről is.

Fel nem tudom fogni, hogy ha a közutakra nem engednek embereket jogosítvány nélkül, miért szabadítanak rá a társadalomra olyan szerzőket, akikből az elemi tisztesség is hiányzik, hogy a tudásról már ne is beszéljek! A nyomtatott szó inflációját kétségkívül a szerzők számának exponenciális növekedése okozza, de éppúgy a kiadói politika is. Civilizációnk olyan állapotot örökölt, amelyben csak a gondosan kiművelt, kiválasztott személyek tudtak írni és olvasni, s ezek a szempontok a nyomtatás feltalálása után is érvényesültek. Ha kiadták is tökfejek műveit – amit aligha lehet teljesen elkerülni –, az ostoba művek száma nem volt olyan csillagászati, mint manapság. Jelenleg az értékes művek óhatatlanul belefulladnak a szemétáradatba, mert könnyebb megtalálni egyetlen értékes könyvet tíz silány között, mint ezret millió között. Azonkívül elkerülhetetlenné válik a pszeudoplágium jelensége is, a szerzők tudtukon kívül mások gondolatait ismétlik.

Én sem tudhatom biztosan, hogy az, amit írok, nem hasonlít-e valamihez, amit már megírtak. Ez a demográfiai robbanás korának kockázata. Mindenesetre azért határoztam el, hogy leírom a Tervben végzett munkámmal kapcsolatos emlékeimet, mert semmivel sem voltam megelégedve, amit a Tervről olvastam. Nem ígérem, hogy „az igazat és csak az igazat” fogom írni. Ez csak akkor lenne lehetséges, ha erőfeszítéseinket siker koronázta volna, ám a siker egyben fölöslegessé tenné vállalkozásomat, hiszen ama végső igazság elhomályosítaná felderítésének körülményeit, és a civilizáció középpontjába beépült tényanyaggá válna. A kudarc ellenben a kezdetekig lökte vissza minden erőfeszítésünket. Mivel a talányt nem értjük, egyebünk sem maradt, mint a körülmények, amelyeknek csak állványzatnak kellett volna lenniük, és nem épületnek, a fordítási folyamatnak, és nem a mű tartalmának. De hiába indultunk el a csillagok arany gyapjújáért, üres kézzel tértünk vissza, csak az úti élményeket hozva magunkkal. Már ehelyütt eltérek még a fentebb objektívnak nevezett verziók hangvételétől is, kezdve mindjárt a Baloyne-jelentéssel, mert a „kudarc” szó vagy hasonló nem is szerepel bennük. Hát nem sokkal gazdagabban tértünk vissza expedíciónkból, mint ahogyan elindultunk? Új fejezetek a kolloidfizikában, az erős kölcsönhatások fizikájában, a neutrínó-csillagászatban, a nukleonikában, a biológiában, no és elsősorban új ismeretek a világegyetemről – mindez csupán első kamatja információs tőkénknek, amely a szakemberek szerint további busás osztalékot ígér.

Igaz. De hát sokféle haszon lehetséges. A hangyák, amelyek vándorútjukon egy halott filozófusra találtak, szintén hasznot húznak a találkozásból. Megdöbbentő a példa? Éppen ez volt a célom. Az írásbeliségnek kezdettől fogva ellensége volt a szólásszabadság korlátozása. De úgy látszik, a szólásszabadság olykor még gyilkosabban hat a gondolatra, mert a tiltott gondolatok titokban elterjedhetnek. De mit tehetünk akkor, ha a fontos tény elvész a hamisítványok áradatában, az igazság hangját túlharsogja a fülsiketítő lárma, és noha szabadon terjedhet, nem hallják meg, mert az információs technika eleddig csak olyan helyzetet idézett elő, amelyben azt hallani a legjobban, aki a leghangosabban ordít, még akkor is, ha ő hazudja a legnagyobbakat?

Én, akinek van egy s más mondanivalóm a Tervről, sokáig haboztam, mielőtt íróasztalhoz ültem, mert jól tudom, hogy csak az amúgy is mérhetetlenül hatalmas papírtengert duzzasztóm. Arra számítottam, hogy valaki, aki járatosabb ebben a műfajban, elvégzi helyettem ezt a munkát, de ahogy múltak az évek, rájöttem, hogy nem hallgathatok. A Masters Voice-ról szóló legfontosabb munkák, az objektív verziók, élükön a kongresszusi jelentéssel, beismerik, hogy nem tudtunk meg mindent, de az eredményeknek szentelt hosszú fejezetek és a homályban maradt kérdésekről szóló kurta utalások arányai azt sugallják, hogy nagyjából megismertük a labirintust, kivéve néhány beomlott folyosót, amely bizonyára úgyis zsákutca – holott az az igazság, hogy egyáltalán be sem mentünk a labirintusba. Mindvégig csak találgattunk, letördeltünk néhány morzsát a zárak pecsétjeiről, és gyönyörködtünk az ujjainkat bearanyozó morzsalék csillogásában. Arról, amit a pecsétek lezárnak, semmit sem tudunk. Márpedig a tudós egyik legelső feladata, hogy ne a megszerzett tudásanyag méreteit határozza meg, mert a tudásanyag önmagáért beszél, hanem a tudatlanság méreteit, amely láthatatlan Atlaszként hordozza ezt a tudást.

Nincsenek illúzióim. Attól tartok, nem hallgatnak meg, mert már nincsenek egyetemes tekintélyek. A szakágakra oszlás vagy bomlás elég messzire jutott ahhoz, hogy az érintett szakemberek illetéktelennek nevezzenek, valahányszor behatolok a területükre. Már rég megmondták, hogy a szakember olyan barbár, akinek tudatlansága nem terjed ki mindenre. Pesszimista jóslataim személyes tapasztalatomon alapulnak.

Tizenkilenc évvel ezelőtt Max Thornoppal, a fiatal antropológussal (aki tragikus autóbaleset áldozata lett) közösen publikáltam egy munkát, amelyben bebizonyítottam, hogy az algedonikus vezérlésű véges automaták esetében, amelyhez minden állat és az ember is tartozik, van egy bonyolultsági küszöb. Az algedonikus vezérlés oszcilláció a büntetés és a jutalom, vagyis a fájdalom és a gyönyör között.

Bizonyításom kimutatja, hogy ha a szabályozóközpont (az agy) elemeinek száma a legmagasabb szinten meghaladja a négymilliárdot, akkor az ilyen automaták halmaza szórást mutat a vezérlés ellenpólusai között. Bármelyik ilyen automatában felülkerekedhet az egyik irányító pólus, vagyis közérthetőbb nyelven szólva a szadizmus és a mazochizmus elkerülhetetlen, és az antropogenezis folyamatában óhatatlanul létre kellett jönnie. Az evolúció „belement” ebbe a megoldásba, mert statisztikai számítással dolgozik: a faj fennmaradása a fontos számára, nem az egyedek beteges állapotai, gyarlóságai, szenvedései. Opportunista konstruktőr, nem törekszik mindenáron tökéletességre.

Sikerült kimutatnom, hogy minden emberi populációban, az egész populáció keveredését feltételezve, legfeljebb az egyedek tíz százalékában lehetséges jól kiegyensúlyozott algedonikus vezérlés, a többi egyed szükségszerűen eltér az ideális normától. Noha már akkor a világ vezető matematikusai közé tartoztam, bizonyításom semmiféle hatást nem gyakorolt az antropológus, etnológus, biológus és filozófus körökre. Ezt sokáig nem tudtam megérteni. Munkám nem hipotézis volt, hanem formális, tehát cáfolhatatlan bizonyítás, amely kimutatta, hogy azokért az emberi tulajdonságokért, amelyeken a gondolkodók egész légiója töri a fejét évszázadok óta, kizárólag a statisztikai fluktuációs folyamat a felelős, márpedig ezt a folyamatot az automaták vagy szervezetek konstruálásánál nem lehet kiküszöbölni.

Később kibővítettem ezt a bizonyításomat, kiterjesztve azt az etika társadalmi csoportban való keletkezésének jelenségére is. Munkámban Thornop gazdag anyagára támaszkodtam. De erről a munkámról sem vettek tudomást. Évek múlva, miután számtalan vitát folytattam embertani szakértőkkel, arra a következtetésre jutottam, hogy felfedezésemet azért nem ismerték el, mert ilyen felfedezést egyikük sem óhajtott. Az a gondolkodási stílus, amelyet én képviseltem, az ő köreikben szinte ízetlenségnek számított, mert nem adott teret az ellenérvek retorikus kifejtésének.

Tapintatlanság volt részemről, hogy matematikai módszerrel bizonyítottam be valamit az emberről. Vállalkozásomat a legjobb esetben „érdekesnek” nevezték. Lényegében senki sem volt hajlandó belenyugodni, hogy a fennkölt Emberi Titok, a számos megmagyarázhatatlan emberi tulajdonság a szabályozás általános elméletéből következik. Persze, nem cáfoltak ilyen nyíltan. Még csak zokon sem vették a bizonyításomat. Úgy viselkedtem, mint elefánt a porcelánboltban, hiszen mindössze kilenc nyomtatott oldal terjedelmű bizonyításommal megpróbáltam szétvágni azt a gordiuszi csomót, amellyel nem boldogult sem az antropológia, sem az etnográfia a maga helyszíni kutatásaival, sem az „emberi természetről” szóló mélyenszántó filozófiai elmélkedések; azt, amit az idegélettan és az etológia meg sem tudott fogalmazni mint kutatási problémát, inkább meghagyta a mindig termékeny metafizikák gazdag rezervátumának, a mélypszichológia, a klasszikus és nyelvészeti pszichoanalízis, meg isten tudja, még miféle ezoterikus kutatások területének.

Az emberrel foglalkozó tudósok már megszokták magasztos Hivatalukat. Ők annak a Titoknak az őrzői, amelyet archetípusok transzmissziójának, élet- és halálösztönnek, pusztító hajlamnak vagy a Semmi vonzásának neveznek. Én meg holmi átalakulási kísérletek eredményeivel és ergodikus teorémákkal becsörtettem szent rítusaikba, és azt állítottam, hogy kezemben van a probléma megoldása! Gondosan titkolt ellenszenvet tápláltak irántam, megbotránkozva mértek végig, mint durva szentségtörőt, aki merényletet követett el az ő szentélyük ellen, aki el akarja apasztani örökké buzgó forrásaikat, befogni a szájukat, amellyel olyan kedvtelve teszik fel a végtelen sok kérdést. És mivel bizonyításom cáfolhatatlan volt, egyszerűen ignorálni kellett.

Nem sértett hiúságból írom le mindezt. Munkáim, amelyekért piedesztálra emeltek, mással foglalkoznak – tiszta matematikával. De az a régi tapasztalatom nagyon tanulságos. Többnyire alábecsüljük az egyes tudományágak gondolkodási stílusának tehetetlenségi erejét. Bár ez lélektanilag érthető. A statisztikai felfogással szemben érzett ellenállásunkat sokkal könnyebb leküzdeni, ha atomfizikáról van szó, mint az antropológia esetében. Az atommag világosan felépített statisztikai elméletét készséggel elfogadjuk, ha a kísérlet igazolja. Ha megismerkedtünk egy ilyen elmélettel, utána nem kérdezzük: „Na jó, de hogyan viselkednek az atomok igazából?” – mert tisztán látjuk, hogy ennek a kérdésnek nincs értelme. De az antropológia hasonló állításait csökönyösen elutasítjuk.

Negyven éve ismeretes, hogy a nemes lelkű, igaz ember és a perverz mániákus közötti különbség az agy fehérállományának néhány kötegecskéjére vezethető vissza, és hogy a sebészkés rossz mozdulata, amely az agynak a szemüreg fölötti táján megsérti ezeket a kötegecskéket, hitvány gazemberré formálhatja át a legnagyszerűbb embert is. De az antropológusok túlnyomó része – a filozófiáról már nem is beszélve – nem hajlandó ezt a tényt tudomásul venni. Egyébként én sem vagyok kivétel; tudósok vagy laikusok, végső soron belenyugszunk, hogy a testünk megrokkan a korral, no de a szellemünk?! Azt nem vagyunk hajlandóak holmi gépezetnek látni, amely előbb-utóbb meghibásodik. Tökéletességre sóvárgunk – akár negatív előjellel, akár szégyenletes, bűnös tökéletességre, csak megmentsen attól a sátáninál is rosszabb magyarázattól, hogy olyan erők játékáról van itt szó, amelyek tökéletesen közömbösek az ember iránt. És mivel gondolkodásunk olyan körben forog, amelyből nem lehet kitörni, elismerem, hogy volt némi igazsága egyik jeles antropológusunknak, aki – jól megjegyeztem – ezt mondta nekem: „Milyen büszke vagy, hogy bebizonyítottad az emberi természet véletlenszerűségét. Csak azt ne hidd, hogy ez tiszta öröm! Te nemcsak a felismerésednek örülsz, hanem annak is, hogy sárba rángathatod azt, ami a másiknak szép és kedves”.

Valahányszor eszembe jut ez az agyonhallgatott munkám, szomorú gondolat tolakszik fel bennem: biztosan másoknak is vannak ilyen munkái a világon. A potenciális felfedezések lelőhelyei alighanem különféle könyvtárakban porosodnak, de az illetékesek nem vettek tudomást róluk.

Hozzászoktunk ahhoz a tiszta helyzethez, hogy a sötét és ismeretlen dolgok a tudomány egységes arcvonala előtt terülnek el, a tudomány hátországa pedig immár végleg meghódított terület, ahol minden világos és érthető. Pedig lényegében mindegy, hogy az ismeretlen a természet ölén szunnyad, vagy háborítatlan könyvtárakban porosodik, mert az a tudásanyag, amely nem került be a tudomány vérkeringésébe, és nem fejti ki termékenyítő hatását, gyakorlatilag nem létezik számunkra. A tudomány minden történelmi korban irtózott a jelenségek merőben újfajta magyarázatának elfogadásától. Csak apró példa erre, hogy a termodinamika egyik megteremtője elborult elmével lett öngyilkos.

Kultúránk élenjárónak tartott tudományos része igen szűk terület. A tudományos látásmódot újra meg újra leszűkíti egy sereg tényező megmerevedő történelmi konstellációja és e tényezők között a körülmények véletlen egybeesései, amelyeket szilárd módszertani irányelvnek fogadnak el, döntő szerepet játszhatnak. Okom van rá, hogy ezt előrebocsássam.

Ha kultúránk még az emberi fejekben született fogalmakat sem képes magába olvasztani, amennyiben központi áramlatán kívül keletkeztek, bár alkotóik ugyanannak a kornak gyermekei, mint a többi ember, hogyan számíthatnánk arra, hogy képesek leszünk megérteni egy kultúrát, amely mindenben különbözik a miénktől, ha a világűrön át megszólít bennünket? Azt hiszem, nagyon is ideülik a hasonlat: a hangyák serege, amelynek számára igen hasznosnak bizonyult a halott filozófus. Amíg ilyen találkozásra nem volt példa, véleményemet túlzónak és különcködőnek tarthatták. De a találkozás megtörtént, és mi kudarcot vallottunk. Igazi experimentum crucis volt ez, döntő kísérlet, tehetetlenségünk bizonyítéka, és lám, nem vettük tudomásul, hogy mi következik ebből a bizonyítékból! Nem ingott meg az a mítosz, miszerint megismerő-képességünk egyetemes, készen állunk arra, hogy átvegyük és megértsük a nem földi, tehát merőben új információkat. És lám csak, üzenetet kaptunk a csillagokból, és annyira mentünk vele, mint a vadember, aki a legnagyobb bölcsek műveiből rakott tűznél melegedve azt hiszi, hogy nagyszerűen kihasználta, amit talált!

Hasztalan erőlködésünk történetét megírni talán hasznos lehet, legalább az Első Kapcsolat majdani, kései kutatójának. A közzétett beszámolók, a hivatalos jegyzőkönyvek ugyanis az úgynevezett sikerekre összpontosítják figyelmüket, vagyis arra a kellemes melegre, amely a kéziratmáglyából árad. A hipotézisekről, amelyeket egymás után kipróbáltunk, jóformán szó sem esik. Ez az eljárás, mint említettem, csak akkor megengedhető, ha a kutatás tárgya végül elválik a kutatóktól. Az iskolai fizikaórán a tanár nem szokott beszélni arról, milyen téves, pontatlan hipotéziseket állítottak fel a fizika megteremtői, milyen téves nézeteket hangoztattak, milyen sokáig tévúton járt Pauli, mielőtt helyesen megfogalmazta volna elvét; hány hibás koncepcióval próbálkozott Dirac, mielőtt a „lyukelmélet” szerencsés ötletére jutott. De a Masters Voice-terv története a kudarcok története, a tévelygésé, amely után nem találtuk meg a helyes utat, nem szabad hát egyetlen érvénytelenítő tollvonással keresztülhúzni bolyongásunk zegzugos nyomát, mert rajta kívül semmink sem maradt.

Sok idő eltelt azóta. Hosszú évekig vártam egy olyan könyvre, mint ez. Tovább – tisztán biológiai okokból – nem várhatok. Voltak jegyzeteim, amelyeket közvetlenül a Terv lezárása után készítettem. Később kiderül, miért nem a munka folyamán. Egyvalamit szeretnék még határozottan leszögezni: nem áll szándékomban, hogy munkatársaim fölé emeljem magam. Ott álltunk egy óriási lelet lábánál, olyan felkészületlenül és egyben magabiztosan, amennyire csak lehetséges. Azon nyomban mindenfelől körüljártuk, gyorsan, mohón és ügyesen, hagyományos gyakorlattal, mint a hangyák. Én a hangyák egyike voltam. Amit elmondok, egy hangya története.

KETTŐ

Matematikus kollégám, akinek megmutattam a bevezetőt, úgy vélte: azért feketítem be magam, hogy aztán szabad folyást engedhessek beolvasó hajlamomnak, hiszen azok, akiket nem kímélek, nem tehetnek szemrehányást, ha előzőleg magamat sem kíméltem. Megjegyzése, noha félig-meddig tréfának szánta, elgondolkodtatott. Ilyen fondorlatos gondolat meg sem fordult a fejemben, de hát eléggé ismerjük a lélek mechanizmusát, hogy tudjuk: az effajta mentség fabatkát sem ér. Lehet, hogy kollégám fején találta a szöget. Talán öntudatlan ravaszság vezérelt: feltártam rút gonoszságomat, lokalizáltam, hogy elhatárolhassam magam tőle – de csak szavakban.

Valójában egész idő alatt ez a „jó szándékaimba” beszivárgott titkos, gonosz hajlam vezérelte a tollamat, és úgy viselkedtem, mint a prédikátor, aki az ocsmány bűnök ellen mennydörögve titkos gyönyörűségét leli abban, hogy legalább néven nevezheti a rút kicsapongásokat, ha már nem mer részt venni bennük. Ebben a feje tetejére állított helyzetben az, amit a téma megkövetelt, kínos szükségességnek tartottam, ihletem fő forrása lesz, a voltaképpeni téma – a Masters Voice – pedig kapóra jött ürügy. Egyébként ez az okoskodás, amelyet körhintaérvelésnek nevezhetnék – mivel olyan körben forog, amelyben az okok és okozatok mindig újra helyet cserélnek –, magára a Terv problematikájára is átvihető. Gondolkodásunk akarva-akaratlanul összeütközik a tények kemény halmazával, amelyek kijózanítják és korrigálják, ha viszont hiányzik ez a korrekció, hajlamossá válunk arra, hogy titkos gyarlóságainkat (vagy erényeinket, mindegy) vetítsük ki a vizsgált tárgyra. A filozófiai rendszereknek az alkotóik egyéni esendőségére való visszavezetését triviális és megengedhetetlen foglalatosságnak tartják – tudok erről egyet és mást. De a filozófiában, amely mindig többet akar mondani, mint az az adott időben lehetséges, mert zárt fogalmi hálójába próbálja keríteni a világot, éppen a legkiválóbb gondolkodók írásainak mélyén torokszorító védtelenség lappang.

Az ember megismerő vágyának határa a végtelen, s a filozófia azzal próbálkozik, hogy egyetlen lendülettel elérje ezt a határt, egy csapásra megszerezze a tökéletes és megingathatatlan tudás bizonyosságát. A tudomány viszont apró léptekkel halad előre, olykor csak kúszik, sőt némelykor egy helyben topog, de végül eljut különféle végső sáncokig, amelyeket a filozófia emelt; és mit sem törődve azzal, hogy itt kellett volna húzódnia az értelem végső határának, továbbhalad.

Hogyne ejtené ez kétségbe a filozófusokat? Kétségbeesésük egyik formája volt a pozitivizmus, amely különösen agresszívan viselkedett, mert hű szövetségesnek tettette magát, pedig valójában a tudomány likvidátora volt. Szigorúan büntetendőnek nyilvánították azt, ami aláássa és megsemmisíti a filozófiát, érvénytelenítve nagy felfedezéseit, és a pozitivizmus, a hamis szövetséges maga hozta meg az ítéletet – azt bizonygatta, hogy a tudomány semmit sem fedezhet fel igazán, mivel csupán a tapasztalat kivonatos leírása. A pozitivizmus el akarta némítani a tudományt, rá akarta kényszeríteni, hogy vallja be tehetetlenségét minden transzcendentális kérdésben – de, mint tudjuk, szándéka kudarcot vallott.

A filozófia története a sorozatos és változatos visszakozások története. Először fel akarta tárni a világ végső kategóriáit, aztán az ész abszolút kategóriáit, mi meg eközben, tudásunk gyarapodtával, mindinkább észrevettük a filozófia védtelenségét. Mert úgy áll a helyzet, hogy minden filozófusnak az egész faj, sőt minden elképzelhető értelmes lény abszolút mintájának kell tekintenie önmagát. De a tudomány éppen a tapasztalat transzcendenciája, amely porrá omlasztja a gondolkodás tegnapi kategóriáit; tegnap ugrott az abszolút tér és idő, ma búcsút veszünk az analitikus és szintetikus állítások vagy a determinizmus és véletlenszerűség öröknek vélt alternatívájától. De valahogy egyetlen filozófusnak sem jutott eszébe, hogy saját gondolkodási rendszeréből olyan törvényeket vezetni le, amelyek az emberek egész halmazára érvényesek, a kőkorszaktól a napok kihunytáig, enyhén szólva túlzott merészség.

Élesebben fogalmazok: felelőtlenség volt magunkat helyettesíteni be az egész faj ismeretlenjének helyébe. Igazolásul mindig azt hozták fel, hogy „mindent” meg akarnak érteni – ám ez az indoklás legfeljebb a pszichológust érdekelheti. A filozófia tehát sokkal többet mond az emberi reményekről, félelmekről és vágyakról, mint a tökéletesen közömbös világ lényegéről, amely világ csak a kérészek szemében a törvények örök változatlansága.

Ha megismertünk is már olyan törvényeket, amelyeket semmilyen további fejlődés nem dönt meg, nem tudjuk őket megkülönböztetni azoktól, amelyeket majd megcáfolnak. Ezért a filozófusokat mindig csak mint szenvedélyesen kíváncsi embereket tudtam komolyan venni, de nem mint igazságok hirdetőit. Mielőtt téziseket fogalmaztak a categoricus imperativusról, a gondolkodás és érzékelés viszonyáról, rászánták-e magukat, hogy lelkiismeretesen kikérdezzenek számtalan emberi egyedet? Ugyan már! Mindig és csakis önmagukat kérdezték. Engem mindig felbőszített, hogy mindegyik trónra ülteti magát, hallgatólagosan önmagát nevezi ki a homo sapiens modelljének. Nehezen olvastam végig az egyébként mélyenszántó műveket is, mert csakhamar elértem bennük egy olyan ponthoz, ahol a szerző szemében nyilvánvaló dolgok nekem már nem voltak azok, tehát ettől fogva a filozófus már csak önmagához beszélt, önmagáról mesélt nekem, saját magára hivatkozott, elveszítve azt a jogát, hogy olyan megállapításokat tegyen, amelyek az én szememben, sőt bolygónk valamennyi kétlábú lakójának szemében is igazak.

Mennyit mulattam például azok magabiztosságán, akik kijelentették, hogy nincs más gondolkodás, mint a nyelvi. Ezek a filozófusok nem tudták, hogy fajunk egy bizonyos töredékét alkotják, nevezetesen azt a részét, amelyiknek semmi tehetsége a matematikához. Hányszor megtörtént életemben, hogy már megvilágosodott bennem az új felfedezés, feledhetetlenül, tartósan belém vésődött, de hosszú órákig kellett viaskodnom, hogy nyelvi köntöst találjak számára, mert énbennem mindenfajta természetes vagy formális nyelven kívül született meg.

Ezt a jelenséget a felmerülés állapotának neveztem el magamban; leírhatatlan, mert az, ami a tudattalanból előbukkan, és lassan, fáradságosan talál magának szóbeli fészket, már a fészekbe telepedés előtt is egészként létezik, de még halvány utalásokkal sem tudnám elmagyarázni, hogy voltaképpen milyen alakban nyilvánul meg ez a szónélküliség és szóelőttiség, amelynek közeledtét csupán az a lenyűgöző érzés jelzi, hogy várakozásom nem lesz hiábavaló. A filozófus, aki az ilyen állapotokat saját élményeiből nem ismeri, bizonyos agyi mechanizmusok minősége szempontjából más ember, mint én; faji hasonlóságunk fokától függetlenül, jobban különbözünk egymástól, mint az effajta gondolkodók kívánhatnák.

Éppen a filozófus védtelensége és óriási kockázatvállalása tekintetében volt hasonló a Terv embereinek helyzete, ami a központi problémát illeti. Mi állt rendelkezésünkre? A titok és a találgatások dzsungele. A titokból ténymorzsákat farigcsáltunk le, de mikor ezek nem akartak szilárd tömbbé összeállni, amely korrigálta volna feltevéseinket, lassacskán a feltevések kerekedtek felül, és a végén a vélelmekre épített vélelmek erdejében tévelyegtünk. Konstrukcióink egyre lendületesebbek és vakmerőbbek lettek, egyre jobban elrugaszkodtak tudásanyagunk bázisától – készek voltunk tudásunkat lerombolni, a fizika és csillagászat legszentebb elveit porrá zúzni, csak hogy a titok birtokába jussunk. Legalábbis így éreztük.

Azt az olvasót, aki idáig átrágta magát művemen, és egyre türelmetlenebbül várja, hogy a híres rejtély lényegére térjek, azt remélve, hogy éppolyan kéjes borzongásban lesz része, mint amikor vérfagyasztó horrorfilmet néz, rábeszélném, hogy tegye le könyvemet, mert csalódni fog. Nem izgalmas kalandregényt írok, hanem azt mondom el, miként került kultúránk a kozmikus vagy legalábbis nemcsak földi egyetemesség próbatétele elé, és mi lett ebből. Attól fogva, hogy bekapcsolódtam a munkába, mindig ilyen próbatételnek tekintettem a Tervet, függetlenül attól, hogy milyen hasznot reméltek a magam és munkatársaim működésétől.

Aki figyelemmel kíséri gondolatmenetemet, talán észrevette, hogy amikor átvittem a „körhinta-gondolkodás” problémáját jómagam és témám viszonyáról magára a témára (vagyis a kutatók és az Úr hangja viszonyára), többé-kevésbé kibillentem kényelmetlen helyzetemből, mert „az inspiráció homályos forrásainak” vádját úgy kibővítettem, hogy beleférjen az egész Terv. De éppen ez volt a szándékom, még mielőtt a bíráló megjegyzéseket hallottam volna. A gondolatom megvilágításához szükséges túlzással azt mondhatom: a munka folyamán (bajosan tudnám meghatározni, hogy pontosan mikor) gyanítani kezdtem, hogy a „csillaglevél” nekünk, akik megfejteni igyekeztünk, afféle pszichológiai asszociációs teszt lett, a Rorschach-teszt különösen bonyolult változata. Amiképpen a vizsgált személy, aki a színes foltokban angyalokat vagy félelmetes madarakat vél látni, valójában lelki tartalmát vetíti bele a képbe, mi is annak jelenlétét igyekeztünk megállapítani az érthetetlen jelekben, ami elsősorban bennünk lappangott.

Ez a gyanú megnehezítette munkámat, és most is olyan vallomásokra kényszerít, amelyeket szívesen elkerültem volna, de úgy találtam: ha egy tudós ennyire tehetetlen, akkor már nem tekintheti szaktudását valami különálló mirigynek vagy bendőnek, legkényesebb személyes problémáit sem szabad eltitkolnia. A virágokat osztályozó botanikusnak nem sok módja nyílik arra, hogy a sémákba belevetítse tulajdon fantazmagóriáit, rémképeit, sőt alantas szenvedélyeit. Az ősi mítoszok kutatóját már inkább fenyegeti ez a veszély, hiszen annyi mítosz van, hogy talán már kutatási témájának megválasztását is inkább az határozza meg, ami tulajdon álmainak és nem tudományos gondolatainak tárgya, mint az, ami a mítoszok strukturális állandója.

A Terv embereinek meg kellett tenniük a következő nyaktörő lépést, eddig ismeretlen arányú kockázatot vállalva. Hiszen egyikünk sem tudja, milyen mértékben voltunk objektív analizáló műszerek, milyen mértékben az emberiség korunk formálta tipikus képviselői, végül milyen mértékben képviselte mindegyikünk kizárólag önmagát, és mennyire ihlették a „levél” tartalmával kapcsolatos hipotéziseit önnön lelkivilágának lidérces vagy fájdalmas, ellenőrizhetetlen régiói.

Amikor kifejtettem effajta aggályaimat, sok kollégám azt mondta, ne sumákoljak. Más szavakat használtak, de így gondolták.

Tökéletesen megértettem őket. A Terv egy olyan játékhoz volt hasonlatos, mint a kis fababák a nagyban. Újabb és újabb rejtélyek merültek fel, csakhogy a fizikusok, technológusok, vegyészek, nukleonikusok, biológusok, informatikusok eleddig soha nem kaptak olyan kutatási témát, amely nem csupán anyagi, tehát természetes rejtély, hanem olyan Titok, melyet valaki szándékosan teremtett meg és küldött el, nyilván figyelembe véve a potenciális címzetteket. A tudósok megszokták, hogy a játszmában a természettel állnak szemben, amely semmiféle megengedett értelmezésben nem személyes ellenfél.

Így el sem tudják képzelni, hogy a kutatás tárgya mögött igazán Valaki áll, és a tárgyat csak annyiban lehet megismerni, amennyiben felderítjük teljesen ismeretlen alkotójának észjárását. Így hát, noha többé-kevésbé tudták, sőt mondták is, hogy a Feladó valóságos, minden megszokásuk, gyakorlatuk, amit életükben szereztek, szöges ellentétben állt ezzel a tapasztalattal.

A fizikusnak eszébe sem jut, hogy Valaki szándékosan azért állította pályájukra az elektronokat, hogy ő kénytelen legyen a fejét törni e pályák konfigurációin. Jól tudja, hogy a pályák Teremtőjének feltételezése a fizikában teljesen fölösleges, sőt megengedhetetlen. De a Tervben ez a lehetetlenség valóságnak bizonyult, a fizika a maga addigi felfogásával használhatatlanná vált, rengeteget kínlódtunk emiatt. Amit elmondtam, bizonyára kellően megmagyarázza, hogy a Terven belül eléggé elszigetelt álláspontot foglaltam el (persze, csak általános, elméleti szempontból, nem az igazgatási hierarchiában).

Szememre vetették, hogy nem vagyok elég „konstruktív”, mert ellenvetéseimmel mindig megakasztottam mások érvelését, magam viszont nem sok olyan pozitív koncepcióval szolgáltam, amellyel „kezdeni lehet valamit”. Baloyne egyébként – remélem, nemcsak barátságunkra való tekintettel – nagyon dicsérően nyilatkozik rólam a kongresszusi jelentésben, részben talán helyzetéből (többek között beosztásából) kifolyólag. Az egyes kutatási szinteken ugyanis, az ingadozás szakaszai után, kialakult egy közös csoportnézet, de aki (mint Baloyne) tagja volt a Tudományos Tanácsnak, az jól látta, hogy az egyes csoportok felfogása többnyire szögesen ellentétes. A Terv koordinációs struktúráját, az egyes szintek elszigetelését egyébként nagyon ésszerűnek tartottam, mert megakadályozta a „hibajárványok” jelenségének kialakulását. Az információs vesztegzárnak azonban káros következményei is voltak. De ezek már részletkérdések, s mint ilyenek, még koraiak. Ideje tehát, hogy áttérjek az események előadására.

HÁROM

Amikor Bladergroen, Nemes és a Sigubov-csoport felfedezte a neutrínó-inverziót, új fejezet nyílt meg a csillagászatban: a neutrínó-asztrofizika. Mindjárt roppant divatos lett, és világszerte megkezdték a kozmikus neutrínósugárzások kutatását. A Palomar-hegyi csillagvizsgáló az elsők között szerelt fel egy nagymértékben automatizált és – az akkori időkhöz képest – rendkívül nagy felbontóképességű kutatóberendezést. A berendezés, konkrétan az úgynevezett neutrínó-invertor előtt valósággal sorba álltak a kutatók, és Ryan professzornak, a csillagvizsgáló akkori igazgatójának sok baja volt az asztrofizikusokkal, főleg a fiatalokkal, mert mindegyik úgy vélte, hogy az ő kutatási programja elsőbbséget érdemel.

A szerencsések közé jutott két fiatal tudós, Hailer és Mahoun, mind a kettő roppant becsvágyó és meglehetősen tehetséges (ismertem őket, bár csak felületesen); a neutrínósugárzás maximumait regisztrálták az égbolt bizonyos kiválasztott területein, az úgynevezett Stoeglitz-jelenség nyomait keresve (Stoeglitz az idősebb nemzedékhez tartozó német csillagász volt).

A jelenséget, a jó öreg fotonok vöröseltolódásának neutrínómegfelelőjét sehogy sem sikerült kimutatni, mert, mint néhány év múlva kiderült, Stoeglitz elmélete téves volt. De a két fiatalember ezt nem tudhatta, ezért foggal-körömmel harcoltak, hogy el ne vegyék tőlük a készüléket, és ki is verekedtek, hogy majdnem két évig dolgozhassanak vele, aztán lógó orral elvonultak. Az adatszalagok kilométerei vándoroltak ekkor a csillagvizsgáló archívumába. Néhány hónap múlva a szalagok jó része egy ügyes, bár nem túl tehetséges fizikus kezébe került. Nem is volt végzett fizikus, mert holmi sötét ügyek miatt kitették a szűrét valamelyik hatodrangú déli egyetemről, csak azért nem állították bíróság elé, mert az ügybe néhány fejes is belekeveredett. Ez a Swanson nevű fizikusnövendék tisztázatlan körülmények között jutott a szalagokhoz. Később kihallgatták, de semmit sem tudtak meg tőle, mert naponta megváltoztatta a vallomását.

Fura egy alak volt. Anyagbeszerzője, bankárja, sőt lelki vigasztalója azoknak a mániákusoknak, akik régebben csak örökmozgót szerkesztettek, és a kör négyszögesítésével foglalkoztak, mostanában viszont különféle gyógyító energiákat fedeznek fel, kozmogóniai elméleteket találnak ki, és a telepatikus jelenségek ipari hasznosításán buzgólkodnak. Ezek az emberek nem érik be papírral és ceruzával; az „orgotronok”, a „szuperérzékeny” szondák, a vizet, olajat és kincseket felkutató elektronikus varázsvesszők barkácsolásához (mióta a közönséges fűzfavessző kiment a divatból) sokféle, olykor igen költséges és nehezen megszerezhető nyersanyagra van szükség. Swanson kellő fizetségért a föld alól is előteremtette a kívánt anyagokat. Irodáját sűrűn látogatták a patofizikusok és orgonisztikusok, a telepátorok és pneumátorok építői, akik arra a célra tervezték készülékeiket, hogy állandó kapcsolatba léphessenek a holtak szellemével. Ezek a zavaros fejű egyének a tudománynak abban az alsó régiójában forgolódtak, amely észrevétlenül átmegy a pszichiáterek birodalmába, és azért jártak Swansonhoz, mert hasznos ismeretekkel rendelkezett, és mindig pontosan tudta, minek a legnagyobb a kereslete a habókos géniuszok világában.

A hétköznapibb kereseti lehetőségeket sem vetette meg, többek között homályos eredetű vegyszereket szállított kis laboratóriumoknak; élete minden szakaszában folyt ellene valamilyen bírósági eljárás, de olyan ügyesen egyensúlyozott a törvénysértés határán, hogy sohasem került börtönbe. Mindig érdekelt a Swanson-féle emberek pszichológiája. Amennyire megítélhettem, nem volt sem pusztán szélhámos, sem a mások hóbortjaiból élő, cinikus fickó, bár alighanem volt annyi józan esze, hogy világosan lássa: ügyfeleinek zöme légvárakat épít. Némelyiknek hitelre is szállított készülékeket, és még akkor is gyámolította, amikor az illetőt már kétségek gyötörték. Úgy látszik, védencei olyasformán érdekelték, ahogy engem az ő fajtája. Adott rá, hogy jól kiszolgálja ügyfeleit, ezért ha valamelyiknek okvetlenül orrszarvúcsontra volt szüksége, mert különben készüléke nem közvetíti a szellemek hangját, Swanson biztos, hogy nem marha- vagy birkacsontot szállított neki; legalábbis így hallottam.

Amikor Swanson, nem tudni, kitől, megkapta – vagy talán megvásárolta – az adatszalagokat, üzletet szimatolt a dologban. Értett annyit a fizikához, hogy tudja: amit a szalagra rögzítettek, úgynevezett „tiszta zaj”, és az az ötlete támadt, hogy a szalagok segítségével úgynevezett véletlenszám-táblázatokat készít. Ilyen táblázatokra – más néven véletlen számsorokra – sok tudományos kutatásban van szükség; az ilyen számsorokat vagy speciálisan programozott számítógépekkel állítják elő, vagy forgó koronggal, amelynek szélén számjegyek vannak, és a szabálytalanul fel-felvillanó pontlámpa világít meg egy-egy számot. Más módszerek is vannak, de a feladatot nem könnyű megoldani, mert az előállított számsorok ritkán „eléggé” véletlenszerűek, az alapos vizsgálat többnyire kideríti, hogy egyes számok többé-kevésbé szabályosan fordulnak elő bennük, mert – különösen a hosszú sorozatokban – bizonyos számok „valahogy” hajlamosak gyakrabban felbukkanni a többinél, és ez elég ahhoz, hogy a táblázatot érvénytelennek nyilvánítsák. Bizony, nem könnyű feladat tudatos tevékenységgel „tökéletes káoszt” létrehozni, méghozzá „tiszta állapotban”. Ezért az ilyen táblázatoknak nagy a keresletük. Swanson tehát csinos haszonra számított, annál is inkább, mivel a sógora egy egyetemi nyomdában volt szedő; itt nyomtatták ki a táblázatokat, aztán Swanson eladta őket, postai szállítással, tehát könyvesboltok közvetítése nélkül.

Az egyik példány D. Ph. Sam Laserowitz kezébe került, aki maga is elég talányos figura. Hallatlanul leleményes és talpraesett, akár Swanson, és benne is volt egy csipetnyi furcsa idealizmus, nem mindent a pénzért csinált. Nemegyszer alapító tagja volt számos excentrikus egyesületnek, mint például az Ufológusok Egyesületének, és időnként pénzügyi ellenőrökkel viaskodott, mert az egyesületek költségvetésében érthetetlen hiányok mutatkoztak, de sikkasztást sohasem bizonyítottak rá. Talán egyszerűen hanyag volt.

Névjegye alapján fizikusnak hitték, pedig nem végzett egyetemet, nem volt joga a fizika doktorának nevezni magát, de ha megpróbálták emiatt falhoz szorítani, kijelentette, hogy a D. Ph. rövidítés egyszerűen két keresztnevét jelenti – Douglas és Philipp –, tehát joga van így írni alá a cikkeit. És csakugyan számos sci-fi magazinba írt D. Ph. Sam Laserowitz néven, előadóként is jól ismerték a műfaj barátai: „kozmikus” témákról beszélt számos kongresszuson és konferencián. Az volt a specialitása, hogy évente többször szenzációs felfedezéseket tett. Múzeumot is alapított: összegyűjtötte az ország minden tájáról azokat a tárgyakat, amelyeket állítólag a repülő csészealjak utasai hagytak hátra. Az egyik kiállítási tárgy egy csupaszra borotvált, zöldre festett, spirituszban úszó majomembrió volt; láttam a fényképét. Nem is tudjuk, milyen töméntelen szélhámos és félbolond népesíti be a modern tudomány és az elmekórházak határterületeit.

Laserowitz társszerzője volt annak a könyvnek, mely „összeesküvéssel” vádolta a nagyhatalmakat, mondván, hogy szándékosan eltitkolják a repülő csészealjak földre szállásával kapcsolatos információkat, pedig már magas rangú politikusok is kapcsolatba léptek az idegen űrutasokkal. Az „Idegenek” tevékenységének mindenféle, többé-kevésbé képtelen „bizonyítékát” gyűjtve bukkant rá a Palomar-hegyi adatszalagokra, és jutott el akkori birtokosukhoz, Swansonhoz. Swanson először nem akarta kölcsönadni a szalagokat, de Laserowitz nyomós érvvel állt elő, nevezetesen háromszáz dollárral, mert valamelyik „kozmikus” alapítványa éppen tetemes adományt kapott egy jómódú különctől.

Laserowitz nemsokára egész sereg újságcikkben adta hírül szenzációs címek alatt, hogy a Palomar-hegyi szalagokon az egyes zajszakaszokat néma szakaszok választják el egymástól, s a zaj és a csend váltakozása a morzeábécé pontjait és vonalait adja ki. További, egyre szenzációsabb nyilatkozataiban már Hailerre és Mahounra hivatkozott mint asztrofizikus tekintélyekre, akik tanúsíthatják felfedezése hitelességét. Néhány vidéki lap leközölte nyilatkozatait, mire Hailer feldühödött, és helyreigazítást küldött be, tömören közölve, hogy Laserowitz azt sem tudja, miről beszél (honnan ismernék az „Idegenek” a morzeábécét?), „kozmikus kapcsolatteremtő” társasága humbug, az úgynevezett „csendszakaszok” pedig egyszerűen üres helyek a szalagokon, azért keletkeztek, mert a regisztrálókészüléket időről időre kikapcsolják.

Laserowitzot persze nem olyan fából faragták, hogy szó nélkül lenyelje az effajta kioktatást. Fenntartotta állításait, de Hailert felírta a „kozmikus kapcsolat” ellenségeinek feketelistájára, sok jeles személy társaságában, akik balszerencséjükre könnyelműen szembeszálltak korábbi felfedezéseivel.

Időközben, függetlenül ettől a históriától, amely némi port vert fel a sajtóban, történt egy csakugyan különös esemény. Azzal kezdődött, hogy dr. Ralf Loomis statisztikus, egy közvélemény-kutató iroda tulajdonosa, aki főleg kisebb kereskedelmi cégeknek dolgozott, reklamációval fordult Swansonhoz, mert megállapította, hogy a Swanson-féle véletlenszám-táblázatok újabb sorozatának csaknem egyharmad része pontosan azonos egy korábbi számsorozattal, mégpedig az elsőként kiadott táblázatokkal. Arra gyanakodott, hogy Swanson lusta volt folyamatosan számsorozattá kódolni a „zajt”, csak egyszer végezte el a munkát, aztán már nem készített további véletlenszerű sorozatokat, hanem egyszerűen lemásolta az első sorozatot, éppen csak felcserélve az egyes oldalakat. Swansonnak – legalábbis ebben az ügyben – tiszta volt a lelkiismerete. Így hát vérig sértve élesen kikérte magának a gyanúsítást. Loomis dühbe gurult, hogy nemcsak becsapták, de még le is gorombítják, és bírósághoz fordult. Swansont pénzbírságra ítélték ügyfele megsértéséért, azonkívül a bíróság helytállónak ítélte a magánvádló kijelentését, miszerint az új táblázatok az első sorozat ismétlései. Swanson fellebbezett, de öt hét múlva visszavonta fellebbezését, kifizette a bírságot, és nyomtalanul eltűnt.

A kansasi Morning Star többször is beszámolt a Loomis kontra Swanson perről, mert uborkaszezon volt, és nem akadt érdekesebb anyag. Az egyik cikket munkába menet, a vonaton elolvasta dr. Saul Rappaport, az Institute for Advanced Study tudományos munkatársa (később elmesélte nekem, hogy az újságot a vasúti fülke szomszéd ülésén találta, ő maga sohasem vásárolta).

Szombat volt, és az újság aznapi, több oldalas kiadásába helykitöltés végett beletették a bírósági riport mellé Laserowitz nyilatkozatát „értelmes testvéreinkről” meg dr. Hailer dühös cáfolatát. Rappaport tehát az egész furcsa, bár jelentéktelennek látszó üggyel megismerkedhetett. Amikor letette az újságot, már-már komikusan képtelen ötlete támadt. Laserowitz kétségkívül szamárságokat beszél, amikor a szalag „csendszakaszait” jeleknek véli. De elképzelhető, hogy mégiscsak igaza van, amikor a szalagon „üzenetet” lát – ha ez az üzenet a zaj!

Őrült gondolat volt – de Rappaport nem bírt szabadulni tőle. Az információfolyam, például az emberi beszéd, nem mindig mutatkozik információnak, és előfordul, hogy hangzavarként érzékeljük. Az idegen nyelvű beszédet sokszor értelmetlen kárálásnak halljuk. Az egyes szavakat csak az tudja elkülöníteni, aki az adott nyelvet érti. Aki nem érti, annak csak egyetlen módszere van erre a fontos különválasztásra. Valódi zajnál az egyes jelsorozatok sohasem ismétlődnek ugyanabban a sorrendben. Ebben az értelemben „zajsorozat” például ezer szám, amely kijött a ruletten. Teljesen lehetetlen, hogy a következő ezer játékban azonos sorrendben megismétlődhessen az előző sorozat. Éppen az a „zaj” lényege, hogy az elemek – hangok vagy más jelek – megjelenésének sorrendje nem látható előre. Ha a sorozatok mégis ismétlődnek, az azt bizonyítja, hogy a jelenség „zajszerűsége” csak látszat, valójában információközlő adóval állunk szemben.

Rappaport arra gondolt, hátha Swanson nem hazudott a bíróság előtt, és nem ugyanazt a szalagot másolta le sokszor, hanem sorra felhasználta a kozmikus sugárzás sok hónapi rögzítése során keletkezett szalagokat. Ha a sugárzás értelmes jeladás volt, és ha az „üzenet” sugárzása éppen befejeződött, aztán elölről kezdték sugározni az üzenetet, akkor igaza lehet Swansonnak. A szalagokon azonos impulzussorozatok jöttek létre, és ismétlődésük elárulja, hogy „zajszerűségük” csak látszat!

Ez a legnagyobb mértékben valószínűtlen volt, de mégiscsak lehetséges. Az általában elég kényelmes természetű Rappaport hallatlanul fürge és energikus tudott lenni, ha ilyen villámcsapásszerű gondolata támadt. Az újságban benne volt dr. Hailer címe. Így könnyen kapcsolatba léphetett vele. Mindenáron kézhez akarta kapni a szalagokat. Írt Hailerek, de nem árulta el az ötletét – túl fantasztikusan hangzott –, csak azt kérdezte, kölcsönkaphatná-e a Palomar-hegyi archívumban maradt szalagokat. Hailer, akit nagyon bosszantott, hogy belekeverték a Laserowitz-ügybe, nemmel válaszolt. Rappaport erre csak még jobban tűzbe jött, és egyenesen a csillagvizsgálóhoz fordult. Nevét jól ismerték tudományos körökben. Így hamarosan kézhez kapott vagy egy kilométernyi szalagot. Átadta barátjának, dr. Howitzernek, hogy vizsgálja meg számítógéppel az elemek gyakorisági eloszlása szempontjából, vagyis végezze el az úgynevezett disztributív analízist.

A probléma már ebben a szakaszban bonyolultabb volt, mint ahogy itt leírom. Az információ annál jobban hasonlít a tiszta zajra, minél alaposabban kihasználja a feladó a közlőcsatorna kapacitását. Ha teljesen kihasználja, vagyis ha nincs redundancia, a be nem avatott egyáltalán nem tudja megkülönböztetni a jelet a teljes káosztól. Mint már említettem, az ilyen zajról csak akkor derül ki, hogy információ, ha ugyanazok a közlemények ismétlődnek, és össze lehet hasonlítani őket. Ez volt Rappaport szándéka, és ehhez vette igénybe a számítóközpont komputerét, amellyel Howitzer dolgozott. Egyelőre neki sem mondta meg, miről van szó, mert titokban akarta tartani; azonkívül ha kiderülne, hogy badarságot gondolt, senki sem tudja meg. A később korántsem mulatságos históriának ezt a mulatságos kezdetét Rappaport sokszor elmesélte, sőt ereklyeként megőrizte azt az újságpéldányt, amely nagy horderejű ötletére vezette.

Howitzernek éppen elég munkája volt, nem sok kedvet mutatott a fáradságos és unalmas analízishez, hiszen nem is tudta, mire való. Így Rappaport végül is rászánta magát, és beavatta a titokba. Howitzer először kinevette, de barátja szuggesztív érvelésének hatására végül beadta a derekát.

Amikor Rappaport néhány nap múlva visszatért Massachussettsbe, Howitzer azzal a hírrel fogadta, hogy a számítás eredménye negatív, és ezzel kútba esett a fantasztikus hipotézis. Rappaport – mint tőle tudom – már hajlandó lett volna hagyni az egészet, de barátja addig ugratta, míg feldühödött, és vitatkozni kezdett. Hiszen az éggömb egyetlen kvadránsának neutrínósugárzása valóságos óceán – mondta –, óriási frekvenciasávon, és ha Hailer és Mahoun egyetlenegyszer átfésülve ezt a sávot, puszta véletlenségből talált benne egy „darab” mesterséges sugárzást, amely értelmes feladótól származik, az már valóságos csoda lenne, ha megint csak véletlenül másodszor is ilyesmire akadnak.

Meg kell tehát szerezni a Swanson birtokában levő szalagokat. Howitzer elfogadta az érvelést, de hogy neki is igaza legyen, megjegyezte: ha az „üzenet a csillagokból” vagy „Swanson csaló” alternatívát mérlegelik, annak második tagja több milliószor valószínűbb, mint az első. Hozzáfűzte még, hogy Rappaport nem sokra megy a szalagok megszerzésével. Könnyen lehetséges, hogy amikor Swanson megkapta a bírósági idézést, bizonyítékot gyártott a maga védelmére: lemásolta a birtokában levő szalagot, és úgy mutatta be a másolatot, mintha az egy másik eredeti szalag volna, amely neutrínósugárzást rögzít.

Erre Rappaport nem tudott válaszolni, de felhívta egy ismerősét, aki a nagy sorozatokat készítő félautomata regisztrálókészülékek szakembere, és megkérdezte, hogy meg lehet-e valahogyan különböztetni azokat a szalagokat, amelyekre természetes folyamatokat rögzítettek, az olyanoktól, amelyekre az ilyen grafikont rámásolták (vagyis mi a különbség – ha van egyáltalán – a grafikon eredetije és másolata között). Kiderült, hogy az eredetit meg lehet különböztetni a másolattól. Ekkor Rappaport felhívta Swanson ügyvédjét, és egy hét múlva kezében volt valamennyi szalag. A szakértő valamennyiről megállapította, hogy eredeti. Swanson tehát nem csalt, a sugárzás valóban szakaszosan ismétlődött.

A szakértői vizsgálat eredményét Rappaport sem Howitzerrel, sem Swanson ügyvédjével nem közölte, de még aznap, illetve azon az éjszakán Washingtonba repült, és tudva, milyen reménytelen vállalkozásnak bizonyulhat megostromolni a bürokrácia erődjeit, egyenesen Mortimer Rush-t kereste fel, az elnök tudományos tanácsadóját, a NASA volt igazgatóját, akit személyesen is ismert, és tudta róla, hogy rendkívül éles eszű, kitűnő fizikus. Rush ebben a késői órában is fogadta. Rappaport három hétig várt Washingtonban a válaszra. Közben egyre tekintélyesebb szakemberek vizsgálgatták a szalagokat.

Végül Rush meghívta egy konferenciára, amelyen összesen kilenc személy vett részt, köztük az amerikai tudományos élet legfényesebb csillagai – Donald Prothero fizikus, Yvor Baloyne nyelvész, Tihamer Dill asztrofizikus és John Bear matematikus és informatikus. A konferencián élőszóban elhatározták, hogy bizottságot hoznak létre a „csillagokból jött neutrínólevél” vizsgálatára. A „levél” ekkor kapta, Baloyne félig tréfás ötlete alapján, a MASTERS VOICE fedőnevet. Rush megkérte a tanácskozás résztvevőit, hogy egyelőre tartsák titokban az ügyet, mert attól tartott, hogy ha a sajtó nagydobra veri, nehezebb lesz megszerezni a szükséges pénzt. Politikai csatározás kezdődne a kongresszusban, ahol Rush mint a kormányzat képviselője a bírálatok kereszttüzében áll, és nem sok támogatásra számíthat.

Már azt hitték, az ügy viszonylag józan fordulatot vett, ám ekkor váratlanul közbelépett D. Ph. Sam Laserowitz, a félbemaradt fizikus. A Swanson-perről szóló újságcikkekből csak annyit vett ki, hogy a bírósági szakértő egy szóval sem említette szakvéleményében, hogy a szalagokon levő „csendszakaszok” pusztán üres helyek, amelyek azért keletkeztek, mert a készüléket időnként kikapcsolták. Elutazott tehát Melleville-be, ahol a per folyt, megszállt a hotelban, és éjjel-nappal Swanson védőjét ostromolta, mert meg akarta szerezni a szalagokat, amelyeknek az ő véleménye szerint ott a helyük a „kozmikus üzenetek” múzeumában. Az ügyvéd persze megtagadta kérését, mert komolytalan egyénnek minősítette. Laserowitz, aki mindenhol „antikozmikus összeesküvést” szimatolt, magánnyomozót uszított a védőügyvédre, és így megtudta, hogy egy más városbeli ember, aki a reggeli vonattal érkezett, felkereste az ügyvédet szállodai szobájában, megkapta tőle a szalagokat, és magával vitte Massachussettsbe.

Ez az ember dr. Rappaport volt. Laserowitz most a mit sem sejtő Rappaport után küldte magánnyomozóját. Mikor aztán megtudta, hogy Rappaport Washingtonban van, és több ízben látogatást tett Rush-nál, úgy találta, hogy ütött a cselekvés órája. Rush-t és a Masters Voice akció majdani résztvevőit roppant kellemetlenül lepte meg a Morning Star cikke, amelyet egy washingtoni lap is átvett, és amelyben Laserowitz kellően hangzatos cím alatt közhírré tette, miként igyekszik a kormányzat galádul agyonhallgatni egy korszakalkotó felfedezést, pontosan úgy, ahogyan tíz-egynéhány éve a légierő minisztériumának hivatalos nyilatkozataival levette a napirendről az úgynevezett UFO-kat, a nem azonosított repülő objektumokat, vagyis a híres repülő csészealjakat.

Rush csak most ébredt rá, hogy a dolog nemkívánatos nemzetközi visszhangot kelthet, esetleg azzal gyanúsíthatják az Egyesült Államokat, hogy megpróbálta mindenki elől eltitkolni egy kozmikus kapcsolatfelvétel tényét. De a cikk nem nagyon izgatta, hiszen komolytalan hangja eleve kétes megvilágításba helyezte a cikkírót és magát az információt. Mint a publicity tapasztalt gyakorlati szakembere, arra számított, hogy ha tovább hallgatnak, nemsokára magától elül a lárma.

Baloyne viszont elhatározta, hogy magánemberként elmegy Laserowitzhoz, mert – mint tőle tudom – egyszerűen megsajnálta a kozmikus kapcsolatok bolondját. Úgy vélte, ha négyszemközt felajánl neki valami kisebb állást a Tervben, minden rendbe jön. Lépése azonban könnyelműnek bizonyult, noha a legjobb szándékok sugallták. Baloyne, aki nem ismerte Laserowitzot, beugrott a D. Ph. betűknek, és azt hitte, hogy akivel dolga lesz, kissé talán hóbortos, hírnévre szomjazó, kóklerkedésekkel pénzt kereső ember, de mégiscsak kolléga, tudós, fizikus. Ehelyett egy kakaskodó emberkét talált, aki mihelyt meghallotta, hogy a „csillaglevél” valódi, hisztériás gőggel, fölényesen közölte, hogy valamennyi szalag, tehát a „levél” is az ő magántulajdona, amelyet elraboltak tőle, és pimaszkodásával alaposan feldühítette Baloyne-t. Mikor aztán látta, hogy a szópárbajban alulmarad, Laserowitz sértődötten kirohant a folyosóra, és ott ordítani kezdett, hogy átadja az ügyet az ENSZ-nek, az Emberi Jogok Bíróságának, majd beugrott a liftbe, és magára hagyta Baloyne-t csüggesztő gondolataival.

Baloyne látta, hogy bakot lőtt, elsietett Rush-hoz, és mindent elmondott neki. Rush komolyan aggódni kezdett a Terv sorsáért. Csekély ugyan a valószínűsége, hogy Laserowitzot bárhol is komolyan vennék, de azért ezt az eshetőséget sem lehet kizárni, ha pedig a bulvársajtóból átkerül az ügy a komoly nagyvárosi lapokba, biztosan politikai kihatásai lesznek.

A beavatottak pontosan el tudták képzelni, micsoda felzúdulás lenne abból, ha a nyilvánosság elé kerülne az, hogy az Egyesült Államok meg akarja fosztani az emberiséget attól, ami jog szerint közös tulajdon. Baloyne azt javasolta ugyan, hogy vegyék elejét a botránynak egy rövid, legalább félhivatalos közleménnyel, de Rush-nak nem volt ilyesmire felhatalmazása, és nem is állt szándékában, mert – ahogyan magyarázta – a dolog még nem teljesen biztos, és a kormány nem állhat egész tekintélyével a nemzetközi színtéren a vállalkozás mögé, még ha akarna is, amíg az első kutatások be nem bizonyítják, hogy az eddigi sejtések igazak. Kényes ügyről lévén szó, Rush akarva-akaratlanul ismerőséhez, Barretthez fordult, a demokrata párti szenátusi kisebbség vezetőjéhez, ő pedig, miután tanácskozott embereivel, a Szövetségi Nyomozóirodát akarta mozgósítani. Onnan viszont a Központi Hírszerző Irodához küldték, mert az FBI egyik vezető jogásza kijelentette, hogy a világűr, mivel az Egyesült Államok határain kívül fekszik, nem tartozik az FBI illetékessége alá, viszont a CIA éppen a külföldi problémákkal foglalkozik.

E lépés szerencsétlen következményei csak később nyilvánultak meg, de a megindult folyamatnak már nem lehetett útját állni. A tudomány és a politika határterületén működő Rush bizonyára tisztán látta, mennyi baj lesz abból, ha a Tervet ilyen fennhatóság alá helyezik, ezért huszonnégy órai várakozási időt kért a szenátortól, és elküldte két bizalmi emberét Laserowitzhoz, hogy beszéljenek a lelkére. Laserowitz nemcsak süket maradt a meggyőző szóra, hanem olyan botrányos jelenetet is rendezett, hogy a szállodaigazgató hívására megjelent rendőrség vetett véget a verekedésnek.

A következő napokban hajmeresztőén fantasztikus, vagyis inkább badar hírek árasztották el a sajtót mindenféle „csöndkettesekről” és „-hármasokról”, amelyeket a kozmosz küldött a Földnek; fényjelenségekről, „neutrínóruhát” viselő kis zöld emberkék Földre szállásáról, meg hasonló szamárságok, amelyekben sűrűn hivatkoztak az immár professzornak titulált Laserowitzra. Ám csakhamar, alig egy hónap múlva a „kiváló tudós” paranoiásnak bizonyult, és elmegyógyintézetbe zárták. Története ezzel sajnos nem ért véget. Még a nagy központi lapokba is eljutott a híre, hogy Laserowitz milyen tébolyultan harcolt a maga igazáért (kétszer megszökött a kórházból, másodszorra immár végleg: a nyolcadik emeleti ablakon keresztül), felfedezéséért, amely – az újságok verziója szerint – őrület, de közel jár az igazsághoz. Bevallom, hogy végigfut a hátamon a hideg, valahányszor eszembe jut Tervünk előtörténetének ez a részlete.

Könnyű kitalálni, hogy az egyre képtelenebb sajtóhírek áradata nem volt egyéb, mint figyelemelterelő manőver, amelyet a CIA gyakorlott szakemberei terveztek meg. Ha ugyanis tagadják, cáfolják az ügyet, ráadásul a komoly lapokban, annál jobban felhívják rá a figyelmet, és a lehető legkevésbé kívánatos módon szítják iránta az érdeklődést. Roppant ügyes húzás volt nyilvánvalóvá tenni, hogy badarság volt az egész, a Laserowitz „professzornak” tulajdonított képtelen zöldségek áradatába fullasztani a szemernyi igazságot, különösen, mivel az akciót megkoronázhatta a szegény őrült öngyilkosságáról szóló rövid jelentés, amelynek kicsengése végleg elapasztott minden pletykát.

A megszállott Laserowitz igazán szomorú sorsra jutott, és eleinte nemigen hittem, hogy valóban megőrült, és magától ugrott le abba a nyolcemeletnyi mélységbe, de aztán olyan emberek tanúsították, méghozzá külön-külön, akiknek hitelt kell adnom. Hatalmas vállalkozásunk alapkövében mégis ott állt már bevésve a signum temporis, az idők jele, olyan időké, amelyek talán minden más kornál jobban összekeverték a visszataszítót és a magasztosát; a véletlen események görgetege, mielőtt elénk vetette ama nagy lehetőséget, szétmorzsolta, mint a hangyát, azt az embert, aki ha elvakultan is, mégiscsak elsőként lépett a felfedezés küszöbére.

Ha jól sejtem, Rush kiküldöttei már akkor őrültnek tartották, amikor nem volt hajlandó egy nagyobb összeget elfogadni igényei feladásának fejében. De ha így van, ő meg én ugyanazon a hiten voltunk, azzal az egy különbséggel, hogy más-más szerzetesrendben gyakoroltuk. Ha nincs az a nagy hullám, amely elsodorta, Laserowitz békességben és jómódban élhetett volna, zavartalanul hirdetve a repülő csészealjak ügyét meg a többit, mint jelentéktelen mániákus, hiszen bőven vannak ilyenek. De az a tudat, hogy elvették tőle, amit legszentebb tulajdonának tartott, azt a felfedezést, amely két részre metszi az emberiség történelmét, robbanásszerűen véget vetett lelki nyugalmának, és vesztébe taszította. Nem hiszem, hogy emléke csak gúnyolódást érdemelne. Minden nagy ügynek akadnak nevetséges vagy szánalmasan kisszerű körülményei, amiből egyáltalán nem következik, hogy ezek ne tartoznának szervesen hozzá. Különben is a nevetségesség relatív fogalom. Engem is kinevettek, valahányszor úgy beszéltem Laserowitzról, mint az imént.

A prológus szereplői közül alighanem még Swanson járt a legjobban, mert ő beérte a pénzzel. A bírságot is kifizették helyette (nem tudom, ki – a CIA-e vagy a Terv igazgatósága), és busás kártérítést is kapott azért az erkölcsi szenvedésért, amelyet átélt, mikor ártatlanul csalással vádolták. A kártérítés fejében lemondott a fellebbezésről. És mindez azért történt, hogy a Terv emberei az immár végleg rájuk szabott elszigeteltségben, nyugodtan munkához láthassanak.

NÉGY

A leírt eseményekben, amelyek nagyjából – bár nem mindenütt – megfelelnek a hivatalos verziónak, valamint a Terv egész első évében még nem vettem részt. Arról, hogy miért csak akkor fordultak hozzám, amikor a Tudományos Tanács szükségesnek látta, hogy utánpótlást hozzon, annyiszor és annyi különféle verziót meséltek nekem, olyan nyomós érveket hoztak fel, hogy valószínűleg egy szó sem volt igaz az egészből. Egyébként nem vettem zokon a mellőzést kollégáimtól, elsősorban Yvor Baloyne-tól. Noha ezt elég sokáig nem tudták, a szervező munkában nem volt teljesen szabad kezük. Nyílt beavatkozásra, kifejezett nyomásra persze nem került sor. Hiszen szakemberek rendeztek meg mindent. Mellőzésemben, ha jól sejtem, magasabb hely óhajának lehetett szerepe. A Tervet ugyanis szinte azonnal HSR-nek, High Security Risknek minősítették, vagyis olyan műveletnek, amelyet a nagy politika, az államérdek nevében szigorúan titkolni kell. Hangsúlyozom, hogy a Terv tudományos vezetői erről csak fokozatosan szereztek tudomást, méghozzá külön-külön az egyes tanácskozásokon, ahol virágnyelven politikai tisztánlátásukra és hazafias érzéseikre hivatkoztak.

Nem tudom, hogyan is volt ez, milyen meggyőző eszközöket, bókokat, ígéreteket és okfejtéseket vetettek be, hiszen a dolognak ezt a részét a hivatalos dokumentumok mélységes hallgatásba burkolják, és a Tudományos Tanács tagjai később, immár mint munkatársaim, szintén ugyancsak szófukarnak bizonyultak, ami a Masters Voice-kutatások előkészítő szakaszát illeti. Ha egyik-másik makacskodott, ha nem volt elegendő a hazafiságra és az államérdekre hivatkozni, akkor „legmagasabb szintű” beszélgetésekre került sor. Azonkívül, ami a lélektani alkalmazkodás szempontjából a legfontosabb volt, a Terv hermetikus elzárását a külvilágtól ideiglenes állapotnak tüntették fel, átmeneti szükségességnek, amely később majd megváltozik. Ez lélektani telitalálat volt, hiszen akármilyen fenntartásokkal élt egyik-másik tudós a kormányzat képviselőivel szemben, a megtisztelő figyelem, amelyet hol a külügyminiszter, hol maga az elnök tanúsított a Terv iránt, a sok szívélyes buzdítás, a „legkiválóbb elméinkbe” vetett remény olyan helyzetet teremtett, amelyben visszás, udvariatlan, sőt egyenesen goromba okvetetlenkedésnek hangzott volna, ha valaki nyíltan megkérdezi, mikor szüntetik meg a Terv titkosságát.

El tudom képzelni azt is – bár erről a kényes témáról mindenki mélyen hallgatott előttem –, hogyan tanította meg a derék Baloyne tapasztalatlanabb kollégáit a diplomácia alapszabályaira, a politikusokkal való együttműködésre, és miként halogatta a rá jellemző tapintattal, hogy engem is meghívjanak a Tanácsba, megmagyarázva a türelmetleneknek, hogy a Tervnek először ki kell vívnia a hatalmas gyámolítok teljes bizalmát, és csak akkor lehet majd mindenben úgy cselekedni, ahogy a MAVO vezető tudósai szívük szerint a leghelyesebbnek tartják. Nem gunyorosan mondom ezt, hiszen csak Baloyne helyébe kell képzelnem magamat: egyik felet sem akarta ingerelni, és jól tudta, hogy magasabb körökben bizonytalan személynek számítok. Így hát nem vettem részt a Terv beindításában, amivel – mint százszor is elmondták – csak jól jártam, hiszen a „halott városban”, a Monte Rosa hegységtől száz mérfölddel keletre, eleinte rendkívül primitív körülmények között dolgoztak, éltek.

Mivel az eseményeket időrendi sorrendben kívánom elbeszélni, mindenekelőtt arra térek rá, mi történt velem közvetlenül a Terv emberének megjelenése előtt New Hampshire-ben, ahol akkor előadásokat tartottam. Ezt szükségesnek tartom, mert mire én bekapcsolódtam a Tervbe, sok általános koncepció már kialakult, én viszont „friss” ember voltam, és előbb meg kellett ismerkednem az addigi koncepciókkal, hogy aztán bekapcsolhassanak a két és fél ezer embert számláló nagy gépezetbe, mint új vontató lovat a szekér elé.

Nemrég érkeztem New Hampshire-be, ahová Stewart Compton hívott meg, a matematikai fakultás dékánja, régi egyetemi kollégám, hogy szünidei szemináriumot vezessek a doktorjelöltek egy csoportja számára. Elfogadtam a meghívást, mert a heti kilencórás elfoglaltság mellett naphosszat csavaroghattam a környékbeli erdőkben és hangás mezőkön, azt meg tudtam, hogy noha rám férne a teljes pihenés, hiszen csak júniusban fejeztem be másfél évi közös munkánkat Hayakawa professzorral, nem lenne nyugtom, ha legalább valamennyit nem foglalkozhatom matematikával. Ismerem magamat: alighogy pihenni kezdek, nyomban lelkiismeret-furdalásom támad, hogy az időmet pocsékolom. Különben is mindig szívesen időztem választott szakmám újoncai között; olyan tudományág ez, amelyről több téves elképzelés kering, mint bármelyik másikról.

Nem mondhatom magamról, hogy „steril”, vagyis „tiszta” matematikus vagyok, mert túl gyakran fúrták az oldalamat más tudományágak problémái. Ezért dolgoztam együtt hajdan az ifjú Thornoppal (antropológiai eredményeit nem értékelték kellőképpen, mert fiatalon halt meg: a tudományban is szükség van a testi jelenlétre, mert a látszat ellenére a felfedezések nem elég beszédesek ahhoz, hogy értéküket bebizonyítsák), aztán Donald Protheróval (akit nagy meglepetésemre viszontláttam a Tervben) meg James Phennysonnal (a későbbi Nobel-díjassal), végül pedig Hayakawával. Az utóbbival kozmogóniai elméletének matematikai gerincét építettük fel. Ez az elmélet később – egyik fellázadt tanítványa jóvoltából – váratlanul a Terv középpontjába került.

Némelyik kollégám rossz néven vette partizánkodásomat a természettudományok birodalmában. De kiruccanásaim többnyire mindkét félnek hasznosak voltak – nemcsak az empirikusok kaptak segítséget tőlem, hanem én is hasznát vettem problémáik megismerésének. Többé-kevésbé megtudhattam, hogy platóni államunk fejlődésének mely irányai esnek egybe a jövőt meghódító tudományos hadjárat fő útvonalaival.

Gyakran halljuk azt a véleményt, hogy a matematikában elég a „puszta tehetség”, mert hiányát semmiképpen sem lehet leplezni, míg más tudományágakban szerepet játszhatnak az összeköttetések, a divatok, a protekció; továbbá a bizonyítások nem olyan megfellebbezhetetlenek, mint a matematikában, ennélfogva a karrier a tehetség és a tudományon kívüli tényezők eredője. Hiába magyaráztam az irigykedőknek, hogy sajnos a matematika édenkertjében sem ilyen rózsás a helyzet. A matematika legszebb területeit, például Cantor klasszikus halmazelméletét cseppet sem matematikai okokból hanyagolták el oly sokáig.

Mivel minden embernek irigyelnie kell valakit, én azon keseregtem, hogy alig konyítok az informatikához, mert ezen a területen, főként az algoritmusok birodalmában, amelyet rekurrens függvények irányítanak, szenzációs felfedezésekre lehetett számítani. A klasszikus logikát, a Boole-algebrával együtt, amelyek az információelmélet bábái voltak, kezdettől fogva hátráltatta, hogy hiányzik belőlük a kombinatorikus rugalmasság. Ezért a tőlük kölcsönzött matematikai eszközök mindig akadoztak – érzésem szerint ügyetlenek, csúnyák, esetlenek, és ha eredményre vezetnek is, mindig csak nehézkes, földhözragadt módon. Arra gondoltam, remekül eltöprenghetek minderről, ha elfogadom Compton meghívását. New Hampshire-ben ugyanis éppen az volt a feladatom, hogy ennek a matematikai frontszakasznak a perspektíváiról beszéljek. Talán furcsán hangzik, hogy előadó létemre tanulni akartam, de már sokszor volt rá példa életemben. Nagy hasznomra van az a gondolatébresztő feszültség, amely köztem és az aktív hallgatóság között támad. Azonkívül olvasni lehet felületesen, de az előadásokra mindenképp alaposan fel kell készülni, amit meg is tettem. Így hát nem tudom, kinek volt több haszna belőlük, nekem vagy hallgatóimnak.

Szép nyarunk volt, de túl meleg, még a hangafüves réteken is, amelyek csúnyán kiszáradtak. Nagyon szeretem a füvet, mert létünket is neki köszönhetjük; először a növényi forradalomnak kellett lejátszódnia, hogy a kontinensek kizöldellhessenek, és megkezdődhessen rajtuk az állati élet. Persze nem állítom, hogy csak ilyen evolúciós megfontolásokból szeretem a füves réteket.

Az augusztusi kánikula kellős közepén jártunk, amikor egy szép napon megjelent a változás hírnöke dr. Michael Grotius személyében, aki levelet és titkos szóbeli üzenetet hozott Yvor Baloyne-tól.

Ott, a régi, csúcsos tetejű, álgótikus épületben, amelynek sötét téglafalát kissé már pirosodó vadszőlő futotta be, légkondicionálás híján némileg fülledt, második emeleti szobámban tudtam meg ettől a félhold alakú, fekete szakállkát viselő, apró, halk szavú fiatalembertől, aki olyan törékeny volt, mint egy kínai porcelánfigura, hogy hír érkezett a Földre – még nem tudni, hogy jó hír-e, mert több mint tizenkét hónapi fáradozás ellenére nem sikerült megfejteni.

Noha sem Grotius nem mondta, sem barátom levele nem említette, nyomban kitaláltam, hogy a kutatások nagyon magas védnökség alatt, vagy ha úgy tetszik, felügyelet alatt folynak. Másképp ugyanis elképzelhetetlen volna, hogy egy ennyire fontos munkáról semmi se szivárogjon ki a sajtó, a rádió, a televízió csatornáin. Nyilvánvaló, hogy e csatornák eltöméséről magas pozícióban lévő szakemberek gondoskodnak.

Grotius, fiatalember létére, agyafúrt játékosnak bizonyult. Nem lévén biztos, hogy hajlandó vagyok-e részt venni a Tervben, semmi konkrétat nem mondhatott róla. Hiúságomat kellett legyezgetnie annak hangsúlyozásával, hogy két és fél ezer ember éppen engem választott a többi négymilliárd közül mint lehetséges megváltót, de Grotius ebben sem feledkezett meg a mértékről, nem folyamodott idétlen bókokhoz.

A legtöbb ember úgy véli, nincs az a hízelgés, amelyet készpénznek ne vennénk. Ha ez szabály, akkor én kivétel vagyok, mert sohasem kedveltem a dicséreteket. Dicsérni, hogy úgy mondjam, csak felülről lefelé lehet, de alulról felfelé nem, és magam is pontosan tudom, mennyit érek. Grotius vagy hallotta ezt Baloyne-tól, vagy egyszerűen jó orra volt. Sokat beszélt, látszólag kimerítően válaszolt kérdéseimre, de beszélgetésünk végén mindazt, amit megtudtam tőle, két oldalon le lehetett volna írni.

Éppen az volt a bökkenő, hogy a munka titkos. Baloyne tudta, hogy ez lesz a legkényesebb kérdés, ezért levelében megírta, hogy személyesen találkozott az elnökkel, és ígéretet kapott, hogy a Terv munkájának minden részletét közzé fogják tenni, kivéve az olyan információkat, amelyek hazánk államérdekeit veszélyeztethetik. Úgy festett, hogy a Pentagon, vagy legalábbis az az ügyosztálya, amely védőszárnyai alá vette a Tervet, holmi szuperbomba vagy más csodafegyver tervének véli az égi üzenetet – első pillantásra elég fura nézet, és inkább az általános politikai légkörről mond valamit, mint a galaktika civilizációiról.

Három órára pihenni küldtem Grotiust, kisétáltam a rétre, és ott, a tűző napsütésben leheveredtem a fűbe, hogy meghányjam-vessem a dolgot. Sem Grotius, sem Baloyne a levelében egy kukkot sem szólt arról, hogy titoktartási ígéretet, sőt talán esküt kell tennem, de ez a „beavatási szertartás” magától értetődőnek látszott.

Korunk tudósának egyik tipikus helyzete volt ez – valóságos mintadarab, különleges nagyításban. Aki azt akarja, hogy tiszta maradjon a keze, csak a strucc és Pilátus módszerét kell alkalmaznia: vonja ki magát mindenből, aminek – akár távoli következményeiben – köze lehet a tömegpusztító eszközök hatásának növeléséhez. De azt, amit mi nem akarunk megcsinálni, mindig megteszik helyettünk mások. Azt mondják, ez nem erkölcsi érv. Igazuk van. Válaszom csak az a feltevés lehet, hogy aki aggályos szívvel vállalja az ilyen munkát, az a kritikus pillanatban megpróbálja érvényesíteni aggályait, és még ha nem sikerül is, ennyi esély sem lenne, ha aggálytalan ember állna a helyére.

Ami engem illet, nem akarok ezzel védekezni. Más indítékaim voltak. Ha tudom, hogy valami rendkívül fontos és egyben talán veszélyes dolog történik, jobban szeretek a helyszínen lenni, mint tiszta lelkiismerettel és karba tett kézzel várni a fejleményeket. Azonkívül nem hihettem, hogy egy nálunk összehasonlíthatatlanul fejlettebb civilizáció olyan információt sugározna szét, amelyből fegyvert lehet kovácsolni. Ha a Terv emberei másként gondolták, az engem egy cseppet sem zavart. És végül: olyan lehetőség nyílt meg hirtelen előttem, hogy mindaz, ami még várhat rám az életben, eltörpült mellette.

Másnap Nevadába repültünk Grotiusszal, ahol már katonai helikopter várt bennünket. Bekerültem a Terv hibátlanul működő, olajozott gépezetébe. A helikopterrel vagy két óra hosszat repültünk, csaknem mindvégig a déli sivatag fölött. Grotius mindent megtett, hogy ne érezzem magam egy gengszterbanda frissen betoborzott tagjának: nyugton hagyott, nem próbált lázasan beavatni a reám váró fekete titkokba.

A település fentről szabálytalan csillagnak látszott a sivatag homokjában. Sárga bulldózerek mászkáltak a homokdombok körül, mint a cserebogarak. A legmagasabb épület lapos tetejére szálltunk le. Építészeti szempontból a telep egyáltalán nem volt kellemes látvány: masszív betonkockák csoportja, amely még az ötvenes években épült egy új atomfegyver-gyakorlótér műszaki és lakóközpontjának, mivel a régi gyakorlóterek a töltetek kapacitásának növekedése miatt használhatatlanná váltak. Még a távoli Las Vegasban is betörtek az ablaküvegek minden nagyobb robbantás után. Az új gyakorlóteret a sivatag közepébe építették, vagy harminc mérföldre a lökéshullám és a radioaktív csapadék ellen biztosított központi teleptől.

Az egész beépített övezetet a sivatag felé forduló ferde korongok rendszere vette körül, amely arra szolgált, hogy a lökéshullámot megtörje. Az épületek mind ablaktalanok és dupla falúak voltak, a falak közét alighanem vízzel töltötték meg. A közlekedés a föld alatt folyt, a műszaki és lakóépületeket tojásdad alaprajzúra tervezték, és úgy helyezték el, hogy a lökéshullám sokszoros visszaverődése és megtörése veszélyesen fel ne fokozhassa az ütőerőt.

Am mindez a telep őstörténetéhez tartozik, mert még mielőtt az építkezést befejezték volna, megkötötték az atommoratóriumot. Ekkor az épületek acélajtóit becsavarozták, a szellőzőnyílásokat beszögezték, a gépeket és berendezéseket kenőzsírral töltött tartályokba csomagolták, és leengedték a föld alá – az utcák szintje alatt volt a raktárszint, az alatt pedig a kis gyorsvasút szintje. Olyan hely volt ez, ahol még a madár se jár, és ezért utalták ki a Pentagonban a Tervnek, meg talán azért is, hogy kárba ne vesszen az a pár száz millió dollár, amit a betonra és acélra költöttek.

A sivatag nem hatolt be a telep belsejébe, de betemette homokkal, úgyhogy elég nagy munka volt a homokot elhordani. Aztán kiderült, hogy a vízvezeték nem működik, mert lejjebb szállt a talajvíz szintje, és új artézi kutakat kellett fúrni. Amíg fel nem tört a víz, helikopterrel hozták. Mindezt apróra elmesélték nekem, hadd lássam, milyen szerencsés fickó vagyok, hogy csak most hívtak meg.

Baloyne a tetőn várt, a helikopterek fő leszállóhelyén. Magában az épületben a Terv igazgatóságát helyezték el. Két évvel ezelőtt találkoztunk utoljára, Washingtonban. Baloyne olyan ember, akiből testileg kettő, lelkileg talán négy is kitelne. Nagyobb az eredményeinél, és alighanem az is marad, mert ritkán fordul elő, hogy egy ilyen gazdag szellemű emberben minden lelki ló egyszerre ugyanabba az irányba húzzon. Kissé hasonlít Szent Tamásra, aki, mint tudjuk, nem minden ajtón fért be, és kissé az ifjú Asszurbanipálra (de szakáll nélkül): mindig többet akart csinálni, mint amennyit bírt. Bár ez puszta feltevés, gyanítom, hogy – más elv szerint és alighanem nagyobb területen – az évek során olyan pszichokozmetikai műtéteket hajtott magán végre, amilyenekről – saját személyem kapcsán – az előszóban írtam. Titkon búslakodva testi-lelki adottságai miatt – de ismétlem, ez csak az én hipotézisem – bátortalan és félszeg hájtömeg lévén, olyan modort választott, amelyet védekező iróniának nevezhetnék. Az égvilágon mindent idézőjelben mondott, hangsúlyozottan mesterkélt és modoros stílusban, amelyet beszédmódja is erősített, mintha ad hoc kitalált szerepeket játszana egymás után vagy egyszerre. Így mindenkit, aki nem ismerte jól és régóta, megdöbbentett azzal, hogy sohasem lehetett tudni, mit tart igaznak, mit hazugságnak, mikor beszél komolyan, és mikor ugratja a másikat.

Az ironikus idézőjel végül természetévé vált; így olyan hajmeresztő dolgokat is kimondhat, amelyeket senki másnak nem bocsátanának meg. Korlátlanul gúnyt űzhet önmagából is, mert ezzel a lényegében pofonegyszerű, de nagyon következetesen alkalmazott idézőjeles fogással szinte sérthetetlenné vált.

Tréfából, öniróniából olyan láthatatlan erődrendszert épített maga köré, hogy reagálását még azok sem láthatták előre, akik – mint jómagam – régóta ismerték. Azt hiszem, erre különösen ügyelt, és mindazt, ami olykor már a bohóckodás határát súrolta, valójában titkos szándékkal tette; viselkedése csak mások szemében tűnt alkalmi rögtönzésnek.

Barátságunk onnan eredt, hogy Baloyne eleinte lebecsült, aztán irigyelt. Mind a kettőn inkább mulattam. Eleinte úgy vélte, hogy mint filológusnak, soha nem lesz szüksége matematikára, és a maga fellegjáró módján többre becsülte az emberrel foglalkozó tudományt a természettudománynál. De aztán fejest ugrott a nyelvészetbe, mint valami veszélyes szerelmi kalandba, nekigyürkőzött az akkortájt divatos strukturalizmusnak, és kénytelen-kelletlen belekóstolt a matematikába, így az én területemre tévedt, rájött, hogy itt gyöngébb nálam, és ezt olyan módon tudta beismerni, hogy voltaképpen én váltam nevetségessé, matematikámmal együtt. Mondtam már, hogy Baloyne reneszánsz figura? Szerettem idegesítő házát, amely mindig úgy tele volt emberekkel, hogy csak éjféltájban lehetett a házigazdával négyszemközt beszélgetni.

Amit eddig mondtam, az erődítményre vonatkozik, mellyel Baloyne körülvette magát, de nemcsak arra. Csak feltételezésekbe bocsátkozhatunk, hogy kitaláljuk, mi rejlett a falakon belül. Úgy sejtem: félelem. Nem tudom, mitől félt – talán önmagától. Nagyon sok rejtegetnivalója lehetett, ha ekkora csinált lármával vette magát körül. Így ontotta a terveket és koncepciókat, ennyi fölösleges üggyel foglalkozott, mint számtalan egyesület és vitaklub tagja, a tudósoknak szánt kérdőívek szinte hivatalos kitöltője. Szándékosan túlterhelte magát, mert így nem kellett egyedül maradnia önmagával: soha nem volt rá ideje. Mások problémáit intézte, és olyan jól ismerte az embereket, hogy azt hihetnénk, pontosan ismerte önmagát is. Ám ez alighanem hibás következtetés lenne.

Éveken át annyi mindenre kényszerítette magát, hogy ez a sok kényszer belekérgesedett ama külső, látható természetébe – az értelem egyetemes aktivistájának figurájába. Önkéntes Szüszifosz volt tehát; erőfeszítéseinek roppant arányaival álcázta kudarcait, ha ugyanis ő maga jelölte ki tevékenysége szabályait és törvényeit, senki sem tudhatta végérvényesen és biztosan, hogy megvalósítja-e mindazt, amit eltökélt magában, és nem botladozik-e néhanapján. Annál is kevésbé, mivel vereségeit szívesen emlegette, lekicsinyelte tulajdon szellemi képességeit, de hangsúlyozott idézőjelben. Megvolt benne a sokoldalú tehetségek sajátos éleslátása, minden problémát, bármilyen távol állt is tőle, mindjárt a helyes oldalról tudott megragadni, szinte ösztönösen. Olyan dölyfös volt, hogy – mintegy játékból – szüntelenül alázatra kényszerítette magát, és olyan nyugtalan, hogy folytonosan, újra meg újra tanúsítania, igazolnia kellett tulajdon értékét, egyben mindjárt cáfolva is. Dolgozószobája mintha lelkét tükrözte volna: csupa gargantuai méretű holmi, a fiókos szekrények, az íróasztal; a koktélos kancsóba belefojthatott volna egy borjút, csatatérre hasonlító könyvtára a nagy ablakoktól a falig mindent elborított. Nyilván szüksége volt erre a mindenfelől szorongató zűrzavarra, amely levelezését is jellemezte.

Így beszélek a barátomról. Így haragítom magamra, mert előzőleg magamról sem beszéltem különbül; nem tudom, hogy a Terv embereinek melyik tulajdonságán múlott a végső kudarc. Ezért minden eshetőségre és a távolabbi jövőre gondolva leírom azokat a részleteket is, amelyeket nem tudok egységes egésszé összeilleszteni – hátha egyszer sikerül valaki másnak.

A történelemért rajongó és a múltba bámuló Baloyne mintegy háttal lovagolt be a jövőbe; a modern kort az értékek pusztítójának, a technológiát a sátán eszközének tartotta. Szilárdan hitte, hogy az emberiség már régen eljutott pályafutása tetőpontjára, talán a reneszánsz idején, és azóta egyre gyorsabban lefelé szánkázik. Vérbeli reneszánsz homo animatus és homo sciens létére szívesen érintkezett azokkal az emberekkel, akiket én a legkevésbé érdekeseknek, bár fajunkra nézve a legveszélyesebbeknek tartok, nevezetesen a politikusokkal. Nem vágyott politikai karrierre, vagy ha mégis, azt nekem sem árulta el. De igen sűrűn fordult meg a házában mindenféle kormányzó- és képviselőjelölt meg „kész” képviselő, hitvesekkel együtt, érelmeszesedéses, ősz szenátorok meg azok a hibridek, akik csak fél- vagy negyedpolitikusok, és tisztségüket homály borítja (de a legjobb minőségű homály).

Baloyne kedvéért megpróbáltam beszélgetni ezekkel az emberekkel, de öt percen belül minden igyekezetem kudarcba fulladt. Ő viszont órákig elfecsegett velük, isten tudja, miről! Sohasem kérdeztem meg tőle, most viszont kiderült, hogy kapcsolatai nagyon is hasznosak, mert amikor szőnyegre került a kérdés, hogy ki legyen a Terv tudományos vezetője, a tanácsadók, szakértők, képviselők és szenátorok, a különféle testületi elnökök és négycsillagos tábornokok egytől egyig csakis Baloyne-t akarták, csak benne bíztak. Ő egyébként tudomásom szerint egyáltalán nem lelkesedett ezért az állásért. Elég okos volt, hogy tisztán lássa: előbb-utóbb óhatatlanul hajba kapnak a tudósok és politikusok, akiket hivatalánál fogva neki kell összekapcsolnia, és ez a konfliktus pokolian kellemetlen lesz.

Elég volt visszagondolnia a Manhattan-terv történetére és tudományos vezetőinek sorsára. Míg a Tervben részt vevő tábornokokat szépen előléptették, és nyugodtan hozzákezdhettek emlékirataik megírásához, a tudományos vezetőket csaknem egytől egyig „kiűzték mindkét világból” – a politika és a tudomány világából. Baloyne csak akkor állt kötélnek, amikor maga az elnök beszélgetett vele. Nem hiszem, hogy bármilyen érv elámíthatta volna. De az a helyzet, hogy az elnök kéri valamire, és ő teljesítheti a kérését, elég nagy érték volt számára ahhoz, hogy kockára tegye a legnagyobb tétet – egész jövőjét.

Attól tartok, most átcsúsztam a pamflet műfajába. Az az igazság, hogy minden egyébtől eltekintve, Baloyne legfőbb indítéka a kíváncsiság lehetett. Az is közrejátszott, hogy ha elutasítja az ajánlatot, gyávának tarthatják, tudatosan gyáva pedig csak olyan ember lehet, akinek általában nem szokott inába szállni a bátorsága. A félénk, bizonytalan ember nem meri ilyen nyíltan feltárni, mintegy önmaga előtt is megerősíteni fő tulajdonságát. De ha volt is szerepe döntésében ennek a kétségbeesett elszántságnak, végül mindenesetre a megfelelő embernek bizonyult az egész Terv lehető legkényelmetlenebb helyén.

Elmesélték nekem, hogy Easterland tábornok, a MAVO első adminisztratív főnöke annyira nem tudott vele boldogulni, hogy önként lemondott, Baloyne viszont sikeresen elhitette magáról, hogy leghőbb vágya otthagyni a Tervet, és fennhangon álmodozott róla, hogy Washington elfogadja lemondását. Így aztán Easterland utódai szinte mindenben engedtek neki, nehogy kellemetlen beszélgetésre kényszerüljenek legmagasabb szinten. Amikor Baloyne már biztosan ült a nyeregben, ő javasolta, hogy vonjanak be a Tudományos Tanácsba; már nem is kellett lemondással fenyegetőznie.

Találkozásunk riporterek és villanófények nélkül folyt le; érthető, hogy semmiféle nyilvánosságot nem lehetett adni az ügynek. Amikor kiszálltam a tetőn a helikopterből, láttam, hogy Baloyne őszintén meghatódott. Még meg is akart ölelni – amit utálok. Kísérete tisztes távolságban várakozott. Baloyne némileg úgy fogadott, mint egy uralkodó, és az volt a benyomásom, mind a ketten egyformán átérezzük a helyzet komikumát. A tetőn nem voltak egyenruhások, átvillant a fejemen, hogy Baloyne merő tapintatból elrejtette őket, de tévedtem, ámbár csak hatalma nagyságának megítélésében. Később ugyanis kiderült, hogy egész birodalmából kitiltották őket.

Irodája ajtajára valaki rúzzsal, óriási betűkkel felírta: COELUM. Persze, megállás nélkül beszélt hozzám, aztán amikor kísérete tisztelettudóan megállt az ajtón kívül, és mi négyszemközt maradtunk, elhallgatott, és csak nézett várakozó, sugárzó arccal.

Eddig pusztán, hogy úgy mondjam, állati rokonszenvvel néztünk egymásra, de aztán, noha kíváncsi voltam a titokra, előbb megkérdeztem Baloyne-t, menynyire függ a Terv a Pentagontól és a kormányzattól, konkrétan: milyen szabadon rendelkezhet a munka esetleges eredményeivel? Ha kedvetlenül is, megpróbálkozott a külügyminisztériumban szokásos csűrés-csavarással, mire én kajánabbul válaszoltam, mint szándékomban állt. Ettől némi feszültség támadt közöttünk, és csak a vörösbor oszlatta el ebéd közben – Baloyne-nak bort kell innia. Idővel rájöttem, hogy egyáltalán nem fertőzte meg a hivatali stílus, csak úgy beszél, hogy a lehető legtöbb szóba minimális tartalmat foglaljon, mert szobája tele van tűzdelve lehallgató mikrofonokkal, mint valamennyi épület, a műhelyekkel és laboratóriumokkal együtt.

Ezt csak néhány nap múlva tudtam meg a fizikusoktól, akiket csöppet sem zavart a dolog; természetes állapotnak tartották, nagyjából olyannak, mint a homokot a sivatagban. Egy lépést sem tettek a kis lehallgatás-elhárító készülék nélkül, és gyerekesen örültek, hogy meghiúsítják az ily gondos és sokoldalú gyámolítást. Merő emberségből, hogy a magnószalagokat lehallgató titokzatos személyek – soha nem látták őket szemtől szemben – túlságosan ne unatkozzanak, a lehallgatás-elhárító elektronikát szokás szerint kikapcsolták, amikor disznó vicceket meséltek. De felhívták a figyelmemet, hogy a telefont kizárólag olyankor használjam, ha randevút beszélek meg valamelyik irodista lánnyal. Egyenruhás vagy egyenruhára emlékeztető ember, mint már említettem, egy sem akadt az egész városkában.

Az egyetlen laikus, aki a Tudományos Tanács ülésein részt vett, dr. Wilhelm Eeney volt, a Terv legelegánsabb alkalmazottja. Nem tudós, hanem jogi doktor. Ő képviselte dr. Marsley-t, aki, nyilván véletlenül, egyben négycsillagos tábornok volt. Eeney jól tudta, hogy a fiatalok, főleg a tudósok az orránál fogva akarják vezetni: cédulákat dugdosnak egymásnak titokzatos képletekkel és számjelekkel, vagy hallatlanul radikális nézeteikről beszélgetnek, úgy téve, mintha őt nem vennék észre.

Az ugratást angyali nyugalommal fogadta, és akkor is remekül viselkedett, amikor a hotel büféjében megmutattak neki egy gyufa nagyságú mikrofonos adót, amelyet egy lakószoba konnektora alól halásztak ki. Ami engem illet, én mindezt egy csöppet sem találtam mulatságosnak, pedig igazán jól fejlett humorérzékem van.

Eeney nagyon reális erőt képviselt, és sem modora, sem Husserl iránti rajongása egy szemernyivel sem tette rokonszenvesebbé. Pontosan tudta, hogy a csipkelődéssel, ugratással és apró faragatlanságokkal környezete csupán kárpótolja magát, hiszen köztudomásúlag ő volt a Terv hallgatagon mosolygó spiritus movense, vagyis inkább kesztyűs kezű feljebbvalója. Úgy élt itt, mint diplomata a bennszülöttek között, akik megpróbálják ezen a rangos személyen levezetni tehetetlen mérgüket, sőt olykor, ha dühbe gurulnak, rakoncátlanok is egy kicsit. De a diplomata föl sem veszi az effajta tüntetéseket, hiszen éppen ezért van itt, és tudja, hogy ha megsértik is, a sértés nem neki szól, hanem az általa képviselt hatalomnak. Azonosulhat hát a hatalommal, annál is kényelmesebben, mivel ez a deperszonalizáció a biztosított fölény folyamatos érzésével ajándékozza meg.

Szívből utalom az olyan embereket, akik nem önmagukat képviselik, hanem csupán megfogható és materializálódott, lényegében absztrakt, bár nadrágtartót és csokornyakkendőt viselő szimbólumok, helyi konkretizálódásai egy szervezetnek, amely úgy igazgatja az embereket, mintha tárgyak volnának. Utálatomat nem tudom tréfában vagy csipkelődésben kiélni. Eeney ezt pontosan megérezte. Így kezdettől fogva került, mint a harapós kutyát; másképp nem tölthette volna be funkcióját. Én megvetettem, ő pedig kamatostul megfizetett érte a maga személytelen, bár mindig előzékeny, udvarias módján. Ez persze még jobban idegesített. A hozzá hasonló emberek szemében földi porhüvelyem csupán burok volt, amely egy magasabb célokhoz szükséges eszközt rejt magában – ők ismerték ezeket a célokat, de én nem. A legjobban azon csodálkoztam, hogy Eeney-nek alighanem csakugyan voltak valamiféle nézetei. Vagy csak megjátszotta, de tökéletesen.

Még kevésbé amerikaias, még kevésbé sportszerű viszony fűzte Eeney-hez dr. Saul Rappaportot, a csillagüzenet első felfedezőjét. Felolvasott egyszer egy részletet egy múlt századi könyvből, amely a szarvasgomba-keresésre idomított sertések tartásáról szólt. Ez a gyönyörű részlet a múlt század jellegzetes, fennkölt stílusában taglalta, miként használja ki az emberi értelem a maga küldetéséhez híven a disznók mohó falánkságát: ha szarvasgombát kapartak ki, makkot dobnak nekik.

Rappaport úgy vélte, ilyen ésszerű tenyésztés vár a tudósokra, sőt, mint esetünk bizonyítja, már meg is kezdték. Elméletét teljés komolysággal fejtette ki nekem. A nagykereskedőt nem érdeklik a szarvasgomba után szimatoló, idomított sertés lelki élményei; az a világ nem létezik számára a disznók tevékenységének eredményén kívül, és ugyanígy vannak ezzel a mi megbízóink.

A tudóstenyésztés ésszerűsítését némileg megnehezítették ugyan a bennünk lakozó hagyományok, a francia forradalomból eredő botor nézetek, de kenyéradóink bízvást remélhették, hogy ez csak átmeneti állapot. A tökéletesen berendezett ólakon, akarom mondani, csillogó laboratóriumokon kívül még néhány kellékre van szükség, hogy mindennemű frusztrációtól megszabaduljunk. Teszem azt, a tudós kiélhetné agresszív ösztöneit egy kitűnően pofozható tábornok- és politikusbábukkal teli teremben, más célirányos helyeken levezetné szexuális energiáit stb. Ha minden fölös energiáját kiélte, a tudós sertés immár zavartalanul a szarvasgomba-keresésnek szentelheti magát – mondta Rappaport –, urainak hasznára és az emberiség vesztére, ahogyan az új történelmi korszak megköveteli tőle.

Effajta nézeteit nem rejtette véka alá, én pedig kedvtelve figyeltem, hogyan reagálnak kollégáink Rappaport véleményére – persze, nem a hivatalos gyűléseken. A fiatalabbak egyszerűen jót nevettek, Rappaport pedig dühöngött, mert ő alapjában véve mindezt egészen komolyan gondolta és mondta. De hiába: a személyes élettapasztalat felcserélhetetlen, sőt át sem adható. Rappaport Európából jött, amelyet a mágikus „tábornoki és szenátori gondolkodás” (az ő szavaival élve) az ocsmány vörös színezettel azonosít. Nem is került volna be soha a Tervhez, ha akaratlanul részt nem vesz a létrehozásában. Csak azért zsuppolták be a csoportunkba, mert féltek, hogy „kiszivárogtat” valamit.

Ezerkilencszáznegyvenötben emigrált az Egyesült Államokba. A háború előtti szakemberek maroknyi csoportja ismerte a nevét; kevés filozófusnak van igazán mély matematikai és természettudományos képzettsége; ő közéjük tartozott, és ez nagyon alkalmassá tette arra, hogy a Tervben dolgozzon. Egymás mellett laktunk a telep szállójában, és nemsokára meglehetősen összebarátkoztunk. Harmincéves korában hagyta el szülőhazáját, egyedül, mert egész családja elpusztult. Sohasem beszélt erről, kivéve azt az egy estét, amikor elárultam neki – egyedül neki – a titkot, Protheróét és az enyémet. Igaz, hogy elébe vágok az eseményeknek, ha most beszélem el ezt a történetet, de szükségesnek látom. Azért-e, hogy bizalmamat a maga furcsa módján őszinteséggel viszonozza, vagy más, előttem ismeretlen okból, elég az hozzá, hogy Rappaport elmondta nekem akkor este, hogyan folyt le az a tömeges kivégzés a szülővárosában, 1942-ben, ha jól emlékszem.

Egyszerűen elkapták az utcán, más járókelőkkel együtt, s csoportonként lőtték agyon őket egy nemrég lebombázott, félig még égő börtön udvarán. Rappaport nagyon nyugodtan beszélte el az akció részleteit: ők a falhoz szorulva álltak, amely sütötte a hátukat, mint egy óriási kemence, és magát a kivégzést nem is látták, mert az egy romos fal mögött folyt; a sorukra várók némelyike, köztük ő is, fásultan állt, mások menekülni próbáltak – őrült módon.

Emlékezetébe vésődött egy fiatalember, aki odaugrott a német csendőrhöz, és azt kiabálta, hogy ő nem zsidó – de zsidó zsargonban kiabálta, mert németül bizonyára nem tudott. Rappaport megérezte, hogy milyen tébolyultan komikus ez a helyzet, és hirtelen az lett számára a legfontosabb, hogy mindvégig megőrizze elméje tisztaságát, amely azt is lehetővé tette, hogy kívülről lássa ezt a jelenetet. De találnia kellett valami külső értéket – magyarázta tárgyilagosan és lassan, mint „a másik oldalról” való embernek, aki lényegében semmit sem érthet meg ezekből a tapasztalatokból –, bármit, amiben elméje megkapaszkodhat, és mivel ez teljesen lehetetlen volt, elhatározta, hogy hinni fog a reinkarnációban. Elég lett volna, ha tizenöt vagy húsz percig megőrzi ezt a hitét. De még elvontan sem volt rá képes, hát más módszerhez folyamodott: kiválasztott a távolabb álló tisztek csoportjából egy feltűnő külsejű fiatalembert.

Pontosan leírta, mintha a fényképét nézné. Valóságos ifjú hadisten volt, magas, daliás fiatalember, tábori egyenruhában, amelynek ezüst csíkjai mintha megőszültek vagy hamuszínűvé fakultak volna a hőségtől. Rajta volt az egész felszerelés, vaskereszt a gallérja alatt, látcsőtok a mellén, homlokát takaró sisak, kézhez állóan a derékszíj csatja felé tolt pisztolytáska. Kesztyűs kezében szépen összehajtogatott, tiszta zsebkendőt tartott, időnként az orrához emelte, mert a kivégzések már olyan régen – reggel óta – folytak, hogy a lángok átcsaptak a korábban kivégzettek tetemére, és az udvar sarkából az égő testek forró bűze áradt. Maga Rappaport egyébként – és ezt sem felejtette el – csak akkor vette észre az édeskés hullaszagot, amikor meglátta a zsebkendőt a kiszemelt tiszt kezében. Azt mondta magában, hogy mihelyt kivégzik, ennek a németnek a testébe fog költözni.

Jól tudta, hogy ez az ötlet teljes képtelenség, még akármelyik metafizikai tanítás fényében is, a reinkarnációt beleértve, hiszen abban a testben már „foglalt a hely”. De ez valahogy nem zavarta, sőt minél tovább és minél mohóbban bámulta a kiszemelt tisztet, annál sikeresebben meg tudott kapaszkodni ebben a gondolatban, amely támasza lesz az utolsó percig, sőt már egyenesen úgy érezte: az az ember a támasza. Ő fog segíteni.

Rappaport erről is teljes nyugalommal beszélt, de nekem úgy rémlett, szavaiban megcsillant valami csodálat az „ifjú isten” iránt, aki oly tökéletesen vezényelte az egész akciót, el sem mozdulva helyéről, kiabálás nélkül, nem esve a rúgás és verés félrészeg transzába, mint alárendeltjei. Abban a percben Rappaport még azt is megértette, hogy ezek az alárendeltek nem tehetnek másképp, áldozataik elől az irántuk érzett gyűlöletbe bújnak, és kegyetlenkedés nélkül nem tudnának gyűlöletet csiholni magukból. Muszáj puskatussal verniük a zsidókat, vérnek kell folynia a felhasadt bőrből, hogy burokként tapadjon az arcra, iszonytatóvá, nem-emberivé tegye, nehogy – idézzem Rappaportot – hézag nyíljon a cselekedetek között, és előbukkanhasson a döbbenet vagy az irgalom.

De az ifjú istennek, őszes és ezüstös díszű egyenruhájában, nem volt szüksége sem efféle, sem más praktikákra, hogy tökéletesen cselekedjen. Egy kis magaslaton állt fehér zsebkendőjével, s olyan mozdulattal emelte orrához, amelyben a szalonok és a párbajok levegőjéből volt valami – jó házigazda és hadvezér egy személyben. Pernye szállongott a tűz forró leheletében; a vastag falak, kitört üvegű, rácsos ablakok mögött lobogtak a lángok, de egy szemernyi korom sem hullott a tisztre és hófehér zsebkendőjére.

E tökéletesség láttán Rappaportnak sikerült elfeledkeznie önmagáról, s ekkor hirtelen kinyílt a kapu, és behajtott egy filmes csoport. Valami parancsot közöltek németül, és a lövöldözés tüstént abbamaradt. Rappaport sem akkor, sem most nem tudta, mi történt. Lehet, hogy a németek le akarták filmezni a hullarakást a filmhíradó számára, bemutatni, miket művel az ellenség (a keleti front övezetében történt a dolog). A kivégzett zsidókat úgy mutatták volna be, mint a bolsevikok áldozatait. Lehetséges, hogy így volt, de Rappaport nem fűzött semmilyen értelmezést az eseményekhez, csak elbeszélte, amit látott.

Nyomban ezután következett a veresége. Az életben maradtakat szépen felsorakoztatták és lefilmezték, majd a zsebkendős tiszt azt parancsolta, hogy lépjen ki egy önkéntes jelentkező. Rappaport rögtön tisztában volt vele, hogy elő kell lépnie. Nem nagyon tudta, hogy voltaképpen miért, de érezte, hogy ha nem teszi meg, az borzalmas lesz neki. Eljutott addig a pillanatig, amelyben egész belső erejének azzá az egyetlen lépéssé kellett volna átalakulnia – és meg se moccant. A tiszt ekkor tizenöt másodperc gondolkodási időt adott nekik, és hátat fordítva kelletlenül, halkan beszélgetni kezdett egy fiatalabb társával.

Rappaportnak, a filozófia doktorának, aki remek logikai disszertációval szerzett tudományos fokozatot, nem volt szüksége a szillogizmusok egész apparátusára, hogy megértse: ha senki sem lép elő, akkor mindannyian elpusztulnak, tehát amelyikük kilép a sorból, voltaképpen nem kockáztat semmit. Ez egyszerű, nyilvánvaló és biztos volt. Újra megpróbálta összeszedni magát, bár ezúttal már nem is számított eredményre – és ismét meg sem moccant; pár másodperccel a határidő lejárta előtt valaki mégiscsak jelentkezett, eltűnt két katonával a romos fal mögött, és néhány pisztolylövés hallatszott. A fiatal önkéntes jelentkező aztán, a maga és mások vérével bemaszatolva, visszatért a sorba.

Már sötétedett, amikor kinyitották a nagy, rácsos kaput, és a megmenekültek csoportja, megtántorodva a hűvös esti levegőben, kirohant az üres utcára.

Nem mertek rögtön szétszaladni – de egyszerűen senki sem törődött velük, Rappaport nem tudta, miért; egyáltalán nem elemezte a németek eljárását – úgy viselkedtek, mint a sors, amelyet nem kell okvetlenül megmagyarázni.

Az önkéntes – kell-e mondani? – a kivégzettek testét hányta halomba, a pisztolylövések a még élőknek szóltak. Rappaport azután, mintha azt vizsgálná, igaza van-e, és csakugyan egyáltalán semmit sem értek ebből a históriából, megkérdezte tőlem, miért parancsolta a tiszt, hogy lépjen elő egy önkéntes, és miért lett volna kész ellenkező esetben agyonlövetni az összes életben maradottat? Hiszen ez már úgyszólván „fölösleges” volt – legalábbis aznap –, és mindeközben föl sem merült benne az a lehetőség, hogy megmagyarázza: az önkéntesnek nem lesz semmi baja. Bevallom, rosszul vizsgáztam, azt mondtam ugyanis, hogy a német alighanem megvetésből cselekedett így, nem állt le magyarázgatni áldozatainak. Rappaport tagadóan csóválta madárfejét.

– Később megértettem, más dolgokból – mondta. – Ha beszélt is hozzánk, nem voltunk emberek. Tudta, hogy elvben értjük az emberi beszédet, de mégsem vagyunk emberek, és ezt jól tudta. Tehát, még ha akarná is, semmilyen magyarázatot nem adhat nekünk. Csinálhatott velünk, amit akart, de nem bocsátkozhatott tárgyalásba, mert a tárgyaláshoz olyan fél szükséges, aki legalább valamiféle szempontból egyenlő azzal, aki tárgyal, márpedig azon az udvaron nem volt senki más, csak ő és az emberei. Ebben kétségtelenül logikai ellentmondás van, de ő éppen emez ellentmondás értelmében cselekedett, méghozzá pontosan. Alárendeltjei nem jutottak el a beavattatás magasabb fokára, megtévesztette őket az emberség látszata: emberi testünk, két lábunk, arcunk, kezünk, szemünk. Ez a látszat kissé zavarta őket kötelességük teljesítésében, és ezért kénytelenek voltak összeverni, megnyomorítani a testünket, hogy ne hasonlítson többé emberi testhez, de őneki már nem volt szüksége ilyen primitív eljárásokra. Az effajta magyarázatokat rendszerint holmi hasonlatnak, példabeszédnek tekintik, pedig szó szerint értendő.

Soha többé nem beszéltünk múltjának erről a részletéről, és a többiről sem. Időbe tellett, hogy Rappaportra nézve ne jusson akaratlanul eszembe az a jelenet, amelyet olyan szemléletesen leírt: a börtönudvar a bombatölcsérekkel, a lecsurgó vér vörös és fekete csíkjai az emberek arcán, mert a puskatustól felhasadt a bőrük; és a tiszt, akinek testébe – önmagát becsapva – át akart költözni. Nem tudom hát megmondani, mennyire maradt meg benne az elkerült pusztulás tudata. Egyébként Rappaport nagyon józan, amellett elég mulatságos ember volt – azért fog rám a legjobban haragudni, ha elmondom, milyen jót mulattam azon, ahogy mindennap kilépett a szobájából. Akaratlanul lestem meg a jelenetet. A szállodai folyosó fordulójában egy nagy tükör volt. A gyomorbajos Rappaport, akinek tele volt a zsebe különböző színű pirulákat tartalmazó üvegcsékkel, reggelenként a lifthez menet a tükör előtt mindig kiöltötte a nyelvét, hogy megnézze, lepedékes-e. Mindennap megnézte; ha egyszer elfelejti, már azt hittem volna, valami baja történt.

A Tudományos Tanács ülésein szemlátomást unatkozott, különösen ingerelték Wilhelm Eeney doktor – egyébként ritka és általában tapintatos – felszólalásai. Akinek nem volt kedve Eeney-t hallgatni, elnézegethette szavainak mimikai kíséretét Rappaport ábrázatán. Fintorgott, mintha hirtelen légy került volna a nyelvére, hol az orrát tapogatta, hol a füle mögött vakarózott, és olyan görbén sandított a szónokra, mintha azt mondaná: „Ezt nem gondolhatja komolyan”. Egyszer Eeney nem bírta tovább, és kerek perec megkérdezte, van-e valami hozzászólása, mire Rappaport naivan álmélkodó képet vágott, és fejét rázva, karját széttárva kijelentette, hogy az égvilágon semmi mondanivalója nincs.

Azért írom le mindezt ilyen terjengősen, hogy kevésbé hivatalos oldalukról is bemutassam az olvasónak a Terv központi szereplőit, egyszersmind bevezessem a világtól elzárt környezet sajátos légkörébe. Csakugyan elgondolkoztatóan furcsa idők voltak, amikor olyan valószínűtlenül különböző lények, mint akár csupán Baloyne, Eeney, Rappaport és én, egy födél alá kerültek, méghozzá a „kapcsolatteremtés” feladatával, vagyis azzal, hogy az emberiség diplomáciai képviseletét pótoljuk a kozmosszal szemben.

Akármennyire különbözőek voltunk, a csillaglevelet tanulmányozó szervezetté egyesülve csoportunknak közös szokásai, tempói, emberi kapcsolatformái alakultak ki, e formák finom hivatalos, félhivatalos és magánjellegű árnyalataival – mindez együttvéve megteremtette az „intézet szellemét”, de többet is annál, olyasvalamit, amit egy szociológus legszívesebben „helyi szubkultúrának” nevezne. A Tervnek ez a légköre – ne feledjük, hogy legdinamikusabb szakaszában majdnem háromezer ember tartozott a Tervhez – nemcsak jól érzékelhető és sajátos volt, hanem, kivált hosszú távon, fárasztó, legalábbis nekem.

Lee Rainhorn, a Terv egyik idősebb résztvevője, aki még zöldfülű fizikusként valamikor a Manhattan-tervben dolgozott, azt mondta nekem, hogy a két vállalkozás légköre semmilyen szempontból sem hasonlítható össze, mert a Manhattan Project a természet felderítésére küldte ki embereit, tipikusan természettudományos, fizikai kutatást várt tőlük, míg a mienk voltaképpen az emberi kultúrán belül marad, és nem képes elszabadulni tőle. Rainhorn azt mondta: a MAVO a kultúra kozmikus invarianciájának kísérleti tesztje, és főleg humán szakos kollégáinkat idegesítette azzal, hogy a maga naiv, szelíd módján mindig előállt valami újdonsággal – az ő szakmájukból. A maga fizikuscsoportjának munkájától függetlenül állandóan a kozmikus társalgás problémájának nemzetközi irodalmát bújta – majdnem húsz éve irkáltak már ilyesmiket, főleg nyelvészeti szempontból –, különösen azt a formáját, amelyet „a zárt szemantikájú nyelvek feltörésének” neveznek.

Mármost a Terv minden munkatársa tisztában volt vele, hogy ez a könyvhalmaz teljesen hasznavehetetlen (én csak a bibliográfiáját lapoztam át, és ha jól emlékszem, vagy öt és fél ezer mű szerepelt benne). A legmulatságosabb az volt a dologban, hogy továbbra is sűrűn jelentek meg effajta művek a világon, holott a csillaglevél létezéséről senki sem tudott a kiválasztottak szűk körén kívül. Nagy megpróbáltatás volt a Tervben dolgozó nyelvészek szakmai büszkeségének és szolidaritásának, amikor Rainhorn, miután postán megkapta az újabb adag ilyen tárgyú cikket és könyvet, a félhivatalos munkaértekezleteken tájékoztatott bennünket a „csillagszemantika” újdonságairól. Igazán mulatságos volt, bár csüggesztő is, hogy mennyire haszontalanok és meddők ezek a rengeteg matematikai képlettel megtűzdelt okfejtések.

Végül kenyértörésre került sor, mert a nyelvészek azt állították, hogy Rainhorn szándékosan kajánkodik. Különben is napirenden voltak a súrlódások a Terv humán szakosai és természettudósai között. Az előbbieket a „hum”, az utóbbiakat a „fiz” becenévvel illették nálunk – persze, a Terv belső zsargonjának szókincse korántsem csak ennyiből állt, egy szociológus talán majd haszonnal vizsgálgatja egyszer ezt a házi nyelvet meg a két „párt” együttélésének formáit.

Elég bonyolult tényezők késztették Baloyne-t arra, hogy különféle humán szakok képviselőit is bevonja a MAVO csoportba, nem utolsósorban az, hogy ő maga is humán képzettségű és érdeklődésű ember volt. De a rivalizálás nemigen serkenthette a munkát, mivel antropológus, pszichológus, pszichoanalitikus és filozófus gárdánk tulajdonképpen semmilyen feldolgozható anyaggal nem rendelkezett. Így valahányszor a „humok” egy-egy szekciója zárt ülést tartott, a hirdetőtáblára az előadás címéhez hozzáfirkantotta valaki az SF (science fiction) betűket; ezt a kópéságot sajnos igazolta, hogy a szóban forgó üléseken merő léggömbhámozás folyt.

A közös tanácskozások csaknem mindig parázs veszekedéssel végződtek. A legharciasabbak talán a pszichoanalitikusok voltak. Hajmeresztő igényekkel álltak elő: azt követelték, hogy az illetékes szakemberek fejtsék meg a csillagüzenet „irodalmi rétegét”, aztán ők majd meghatározzák az egész jelképrendszert, amelyet a „feladók” civilizációja használ. Persze, kézenfekvő volt az ellenvetés: tegyük fel például, hogy ama civilizáció egyedei egészen más módon szaporodnak, akkor merész hipotézisünkből egyenesen következik, hogy jelképrendszeréből hiányoznak a szexuális elemek, tehát a pszichoanalitikus megközelítés eleve kudarcra van ítélve. Így érvelő kollégánkat nyomban tudatlannak bélyegezték, mondván, hogy a mai pszichoanalízis már nem azonos a freudi pánszexualizmussal; ha pedig ráadásul egy fenomenológus is felszólalt, akkor teljes zűrzavarba fúlt a tanácskozás.

A gazdagság zavarával küszködtünk ugyanis, egyszerűen túl sok volt a „hum” szakemberünk. Még olyan ezoterikus tudományágak képviselőit is ránk lőcsölték, mint a történelem-pszichoanalízis vagy a plejográfia – esküszöm, már nem is tudom, mivel foglalkoznak a plejográfusok, bár emlékszem, hogy annak idején megmondták.

Azt hiszem, Baloyne mégiscsak rosszul tette, hogy ez ügyben hallgatott a Pentagon sugalmazására; az ottani tanácsadók csak egyetlen praxeológiai alapelvet sajátítottak el, de azt alaposan. Az elv úgy szól, hogy ha egy ember tíz óra alatt ás ki egy köbméter térfogatú gödröt, akkor százezer ember egy szempillantás alatt ás ki egy ugyanekkora gödröt. És ahogyan az a százezres tömeg előbb verné szét egymás fejét az ásókkal, mintsem az első göröngyöt kiemelné, éppúgy marakodtak a mi szerencsétlen „humjaink” egymással vagy velünk, ahelyett, hogy „hatékonyan munkálkodtak” volna.

De hát a Pentagon szentül hitte, hogy a befektetés egyenesen arányos az eredményekkel, és ez ellen semmit sem lehetett tenni. Hajmeresztőén ostoba elképzelés, de védnökeink azt hitték: ha öt tudós nem boldogul egy problémával, ötezer biztosan megoldja. Szegény „humokat” örökös frusztrációk és komplexusok gyötörték, hiszen a látszat ellenére teljes tétlenségre voltak kárhoztatva, és amikor én a Tervhez csatlakoztam, Baloyne négyszemközt elárulta, hogy legszívesebben megszabadulna az egész hum társaságtól. Ez persze csak álmodozás volt. Szóba sem hozhatta védnökeink előtt, kézenfekvő okból: aki egyszer bekerült a Tervbe, nem sétálhatott csak úgy ki belőle, mert akkor vége a hermetikus elkülönítésnek, a Titok kiszivároghat az egyelőre mit sem sejtő nagyvilágba.

Így hát Baloyne kénytelen-kelletlen a diplomácia és a tapintat csodáit művelte, sőt olykor kitalált valami foglalatosságot, vagyis inkább látszatmunkát a humok számára. Nem tudott szívből derülni a humok rovására elkövetett csínyeken, inkább dühöngött, hogy a már-már behegedt sebek megint kiújulnak – például mikor az „ötletládába” bedobták azt a tervet, hogy a pszichoanalitikusokat és pszichológusokat „minősítsék át hivatalosan” csillaglevél-kutatókból orvosokká, akik a csillaglevél-megfejtés kudarcának stresszhatásától szenvedő kollégáikat kezelik.

A washingtoni tanácsadók azzal is gyötörték Baloyne-t, hogy lépten-nyomon valami új ötletük támadt – nagyon sokáig csökönyösen követelték például, hogy szervezzünk nagy közös tanácskozásokat az „ötletbörze” népszerű elve szerint, amely azon az elven alapul, hogy a magányos fejtörésnél hasznosabb, ha egy nagy csoport közösen töri a fejét, „hangosan gondolkodik” a feladott témáról. Baloyne a legkülönbözőbb „passzív”, „aktív” és „megtorló” taktikákkal védte ki az effajta „jó tanácsokat”.

Elfogultnak tarthatnak, hiszen érthető módon a „fizek” pártjához húzok, de be kell vallanom, hogy eleinte semmilyen előítélet nem élt bennem. Mihelyt bekapcsolódtam a Tervbe, nyelvészetet kezdtem tanulni, mert szükségesnek láttam, és csakhamar álmélkodva vettem észre, hogy ebben az állítólag olyannyira egzakt, matematizált és fizikalizált tudományágban a legegyszerűbb, legelemibb fogalmakat sem tisztázták még egymás között a szakemberek. Olyan alapvető és úgyszólván bevezető kérdésekben sem tudtak a szaktekintélyek megegyezni, mint az, hogy micsodák tulajdonképpen a morfémák és a fonémák.

De amikor őszinte érdeklődéssel megkérdeztem a nyelvész kollégákat, hogyan tudnak így egyáltalán dolgozni, naiv kérdésemet kaján csipkelődésnek vélték. Ugyanis – bár ezt az első napokban nem vettem észre – az üllő és a kalapács közé kerültem, de hát én naivul úgy gondolkoztam, hogy ahol fát vágnak, ott forgács is akad. Aztán Rappaport, Dill meg a többi jóindulatú kolléga négyszemközt megismertetett a fizek és humok olykor hidegháborúnak is nevezett együttélésének bonyolult pszichoszociológiájával.

Hadd jegyezzem meg: nem minden volt merő haszontalanság, amit a humok csináltak. Wayne és Traxler vegyes csoportja például érdekes elméleti eredményekre jutott a „tudatalattival nem rendelkező”, tehát „teljes önleírásra képes véges automaták” témájában, és egyáltalán, sok értékes munka született a humok körében, csak éppen édeskevés vagy semmi összefüggésük nem volt a csillaglevéllel. Igazán nem akarom elkeseríteni a humokat, és minderről csak azért beszélek, hogy megmutassam, milyen nagy és bonyolult gépezetet mozgósítottak a Földön az Első Kapcsolat kedvéért, és mennyi gondja-baja volt ennek a gépezetnek saját magával, a tulajdon fogaskerekeivel, ami kétségkívül hátráltatta voltaképpeni céljának elérését.

Életkörülményeink a hétköznapi kényelem szempontjából sem voltak valami kedvezőek. A telepen alig volt autó, mert a hajdan megépített utakat betemette a homok. A telepen belül egy picike földalatti járt, ezt még az atomgyakorlótér céljaira építették. Az íves falú, ormótlan, szürke épületek óriási betonlábakon álltak, és alattuk, az üres parkolóhelyek betonján csak a forró szél süvöltött, mintha olvasztókemencéből csapna ki, felkavarva azt a szörnyű, rőtes, finom homokot, amely a légmentesen elzárt helyiségeken kívül mindenhová behatolt. Még az úszómedencénk is a föld alatt volt, másképpen nem fürödhettünk volna.

Sokan mégis az utcán mentek át egyik épületből a másikba a pokoli hőségben, és nem a földalattin, mert ez a vakondélet az idegeinkre ment, különösen, mivel folyton elénk tűntek a telep múltjának nyomai. Például az óriási, narancssárga SS betűk (emlékszem, Rappaport is panaszkodott miattuk), amelyek még nappal is világítottak; az óvóhely irányát jelezték, a Supershelter vagy Special Shelter rövidítéseként, már nem is tudom. Nemcsak a pincefolyosókon, de a munkaszobákban is EMERGENCY EXIT, ABSORPTION SHIELD feliratok világítottak, az épületek bejárata előtt, a betonpajzsokon pedig feltüntették a BLAST LOADING adatait, vagyis azt, hogy mekkora lökéshullámot bír ki az épület. A folyosók sarkában, a lépcsőfordulókon nagy, vörös tartályok álltak a sugárszennyezett holmik számára, és lépten-nyomon kézi Geiger-Müller számlálókat találtunk.

A szállóban minden vékonyabb közfalon vagy a hall üvegfalain szembeötlő, nagy betűkkel feltüntették, hogy kísérleti robbantáskor veszélyes az adott helyen tartózkodni, mert nem biztos, hogy a lökéshullámot kibírja. Az utcákon pedig néhány óriási nyíl mutatta kellemetlen mementóként a lökéshullám fő terjedési irányait és visszaverődési együtthatóit az adott helyen. Mindez olyan benyomást keltett, mintha a hírhedt „nullaponton” tartózkodnánk, és bármelyik pillanatban kibomolhatna fejünk fölött az atomrobbanás gombafelhője. A táblák közül csak néhányat mázoltak át idővel. Megkérdeztem, miért nem távolítják el valamennyit, mire az emberek nevetve közölték, hogy már rengeteg táblát, szirénát, számlálót, oxigénpalackot eltüntettek, és a telep igazgatósága külön kérte, hogy a többit már hagyják meg.

Újonc lévén jobban szemembe tűntek a telep nukleáris őstörténetének e maradványai, de csak egy darabig idegesítettek; aztán belemerültem a „levél” problematikájába, és akár a többiek, észre se vettem többé a baljós feliratokat.

Eleinte elviselhetetlennek találtam ezeket a körülményeket – és nemcsak ami az éghajlatot illeti. Ha Grotius megmondja nekem Hampshire-ban, hogy olyan helyre megyek, ahol minden fürdőszobát és minden telefont lehallgatnak, ha messziről láthattam volna Wilhelm Eeney-t, akkor nemcsak elméletileg fogom fel, hanem át is érzem, hogy minden szabadságunk nyomtalanul eltűnhet, mihelyt elvégeztük, amit várnak tőlünk, és akkor talán nem állok kötélnek olyan könnyen. De még egy konklávé résztvevőit is kannibálokká lehet tenni, csak türelem és idő kérdése az egész. A lelki alkalmazkodás mechanizmusa kérlelhetetlen.

Ha valaki megmondja Madame Curie-nek, hogy ötven év múlva gigatonnák és „overkillek” lesznek az ő radioaktivitásából, akkor talán nem mer tovább dolgozni – de a lelki nyugalmát biztosan örökre szétdúlja a rettenetes jóslat. Mi azonban hozzászoktunk a gondolathoz, és már senki sem tartja őrültnek a kilohullákban és megahalottakban számoló embereket. Alkalmazkodóképességünk arra vezet, hogy mindent elfogadjunk – ez az egyik legnagyobb veszély. A tökéletesen alkalmazkodó lények nem ismerhetnek erkölcsi határokat.

ÖT

A kozmosz hallgatása, a nevezetes Silentium Universi, amelyet évszázadunk derekán hathatósan túllármázott a helyi háborúk zaja, sok csillagfizikus szemében bizonyosságnak számított, hiszen a huzamos rádiócsillagászati vizsgálódás eredménytelen maradt, az Ozma-tervtől az ausztrálok sokéves vizsgálódásáig.

Közben az asztrofizikusokon kívül sok más szakember is munkálkodott, ők találták ki a loglant, a lincost és a többi mesterséges nyelvet a kozmikus kapcsolatteremtés eszközéül. Sok találmány született, például az, hogy szavak helyett gazdaságosabb lenne televíziós képeket sugározni. A kapcsolat elméletével és módszereivel foglalkozó munkák szép lassan könyvtárnyivá szaporodtak. Már pontosan tudtuk, hogyan kell viselkednie annak a civilizációnak, amely a többivel társalogni óhajt. Először is hívójeleket sugároz széles sávban, ritmikusan, hogy a jelek mesterséges volta nyilvánvaló legyen, aztán a frekvenciákkal közli, hogy milyen kilo- vagy megaciklusokon kell keresni a voltaképpeni üzenetet. Maga az üzenet kezdődjön a nyelvtan, a mondattan, a szókincs rendszeres ismertetésével – valóságos illemtant állítottunk össze az egész kozmosz számára, és úgy véltük, egyetemes érvénye a legtávolabbi csillagködökig terjed.

De hát úgy hozta a sors, hogy az ismeretlen feladó sajnálatos baklövést követett el: küldött egy levelet bevezető nélkül, nyelvtan nélkül, szótár nélkül, csaknem egy kilométernyi regisztráló szalagon megörökített óriási levelet. Mikor tudomást szereztem a dologról, az volt az első gondolatom, hogy a levelet vagy nem minekünk szánták, és pusztán véletlenül kerültünk a két „beszélgető” civilizáció adásvonalába, vagy pedig minden olyan civilizációnak szól, amely túljutva bizonyos „ismeretküszöbön”, képes egyrészt fogni a nehezen fölfedezhető jelzést, másrészt ki is bogozni a jelentését. Ha az első eset áll fenn, vagyis puszta véletlenről van szó, akkor nem történt „szabálysértés”. A második esetben a szabálytalan forma új, gazdagabb értelmet kaphat: az információt (így képzeltem) az „illetéktelenektől” óvják.

Legjobb tudásunk szerint ha sem a kódegységeket, sem a mondattant, sem a szavakat nem ismerjük, az információ nem fejthető meg másképp, mint a próba-szerencse módszerrel, gyakorisági szórás alkalmazásával, márpedig akkor kétszáz vagy kétmillió évig, vagy akár egy egész örökkévalóságig várhatunk a sikerre. Amikor megtudtam, hogy a Terv matematikusai között ott van Bear és Sharon, a főprogramozó pedig Radcliff, kezdtem rosszul érezni magam a bőrömben, és ezt egyáltalán nem is titkoltam. Ilyen körülmények között furcsán hatott, hogy egyáltalán hozzám fordultak, de éppen ez bátorított fel egy kicsit. A matematikában vannak megoldhatatlan feladatok, és ezekkel a legzseniálisabb elme éppúgy nem tud megbirkózni, mint egy közepes bérszámfejtő; de itt, úgy látszik, van valami esély a sikerre, máskülönben Baloyne beérte volna Sharon és Bear szavával. Nyilván ők mondták, hogy ha nekik nem sikerült is, másnak talán még sikerülhet megbirkózni ezzel a rendkívüli feladattal.

Bár sokan másképp vélekednek, a mégoly különböző földi kultúrák nyelvének fogalmi egybeesése bámulatos. A „nagymama meghalt, temetés szerdán” szövegű táviratot bármely nyelvre le lehet fordítani, a latintól és hinditől az apacs indiánok, az eszkimók vagy a dobu törzs nyelvéig. Biztosan a moustiére-i korszak nyelvére is lefordíthatnánk, ha ismernénk ezt a nyelvet. Ez abból következik, hogy minden embernek szükségszerűen van anyja, és annak is van anyja, továbbá, hogy mindenki meghal, és hogy a holttesttől való megszabadulás rítusa éppúgy kulturális állandó, mint az időszámítás elve. De az olyan fajok, amelyekben nincsenek hím- és nőnemű egyedek, nem tudhatnak különbséget tenni anya és apa között, az olyanok pedig, amelyek osztódnak, mint az amőbák, magát a „szülő” fogalmát sem alakíthatnák ki. Nem tudnák tehát megfejteni, mi az, hogy „nagymama”. Az olyan lények, amelyek nem halnak meg (az amőbák osztódnak, és nem halnak meg), nem ismernék sem a halál, sem a temetés fogalmát. Ennélfogva előbb meg kellene ismerniük az ember anatómiáját, élettanát, fejlődését, történelmét és szokásait, hogy ezt a számunkra oly világos táviratot lefordíthassák.

Példám kezdetleges, mert feltételezi, hogy az üzenet vevője tudja, melyek benne az információs jelek, és mi az elhanyagolható háttér. Nem így állt a helyzet a csillaglevéllel. A rögzített ritmus alkothatta például csupán az elválasztójeleket, és a tulajdonképpeni „betűk” vagy ideogrammák talán el sem jutottak a regisztráló szalagra, talán olyan impulzusok, amelyeket a készülék nem érzékelt.

Megint más kérdés a civilizációs szintek különbsége. Amenhotep arany halotti maszkjából a művészettörténész kiolvassa a korszakot és annak kulturális stílusát. A maszk díszítéséből a valláskutató levezeti az akkori hiedelmeket. A vegyész megállapítja, milyen arany-megmunkálási módszereket alkalmaztak. Az antropológus megmondja, hogy a hatezer évvel ezelőtt élt emberpéldány különbözik-e a mai embertől, az orvos pedig felállítja a diagnózist, hogy Amenhotep hormonzavarokban szenvedett, amelyek állkapcsán akromegáliás torzulást okoztak. Ily módon a hatvan évszázaddal ezelőtti tárgy sokkal több információt ad nekünk, mai embereknek, mint amennyivel alkotói rendelkeztek, hiszen mit tudtak ők az arany kémiájáról, az akromegáliáról és a művészeti stílusokról? Ha időben megfordítjuk a folyamatot, és elküldünk Amenhotep valamelyik egyiptomi kortársának egy ma írott levelet, nemcsak azért nem tudja megfejteni, mert nem ért a nyelvünkön, hanem azért sem, mert hiányoznak azok a szavai és fogalmai, amelyekhez a mieinket hozzárendelhetné.

Így festettek az általános elmélkedések a csillaglevélről. A vele kapcsolatos tudnivalókat praktikusan dióhéjban összefoglalták, ezt az alapszöveget magnóra vették, és lejátszották a bennünket meglátogató „Nagyon Fontos Személyeknek”. Nem a saját szavaimmal mondom el, hanem szó szerint idézem.

„A Masters Voice-terv feladata, hogy tüzetesen megvizsgálja és megpróbálja lefordítani az úgynevezett csillaglevelet, amely minden valószínűség szerint mesterséges műszaki eszközökkel, szándékosan küldött jelsorozat. Küldője olyan lény vagy lénycsoport, amely közelebbről meg nem határozott, Földön kívüli civilizációhoz tartozik. Az információ hordozója neutrínósugárzás. A neutrínók olyan részecskék, amelyeknek nincs nyugalmi tömegük, mágneses töltésük pedig 1600-szor kisebb az elektronokénál. A neutrínó a legnagyobb áthatolóképességű ismert elemi részecske. Az égbolt minden részéről érkeznek elemi részecskék a Földre. Megkülönböztetjük közöttük a csillagokban (köztük a Napban) természetes folyamatok, például béta-bomlás és más természetes nukleáris reakciók révén keletkezett részecskéket, és az olyan részecskéket, amelyek azáltal keletkeztek, hogy a földi légkörben és a föld kérgében neutrínók ütköztek össze atommagokkal. E részecskék energiája tízezer és sok billió elektronvolt között lehet. Sigubov munkái nyomán felfedezték a monokromatikus részecskesugárzást kibocsátó, úgynevezett neutrínólézer vagy »nézer« építésének elméleti lehetőségét. Lehetséges, hogy a Földön vett jeleket kibocsátó készülék ilyen elv alapján működik. Hughes, Lascaglia és Jeffreys kutatásai alapján a neutrínósugárzás egyes energiafrakcióinak regisztrálása céljából megépítették a neutrínó-invertornak vagy neutrínóátalakítónak nevezett készüléket, amely az Einschoff-elv (az úgynevezett »álrészecskecsere«-elv) alapján működik, és a Szinicin-Moessbauer-effektus felhasználásával maximálisan 30 000 Ev pontossággal szűrni tudja a sugárnyalábokat.

A kis energiájú nyalábok huzamos regisztrálása során az 57 millió Ev sávban felfedeztek egy mesterséges eredetű jelzést, amely bináris (kétalakú) kódra átszámítva több mint kétbillió egységből áll, és amelyet folyamatosan (megszakítás nélkül) sugároznak. Ez a viszonylag igen nagy sugarú, a Kis Kutya alfájának egész területét és környékét 1,5 fok sugarú körzetben befedő jelzés ismeretlen tartalmú és rendeltetésű információt közöl. Mivel a közlőcsatornában a redundancia valószínűleg a 0 közelében van, a jelzés zajnak mutatkozik. E zaj jelzés voltát tanúsítja, hogy 416 óra 11 perc és 23 másodperces időközönként az egész modulált frekvencia megismétlődik, olyan pontossággal, amely legalább a Földön használt készülék felbontóképességével egyenlő.

Ahhoz, hogy ezt a jelzést mint mesterséges jelzést felfedezzék és regisztrálják, a következő feltételeknek kell teljesülniük. Először is legalább 30 000 Ev felbontóképességű, a Kis Kutya radiánsára irányított készülékkel venni kell a neutrínósugárzást, az irányzás megengedett eltérése a csillagkép alfájától bármilyen irányban 1,5 fok lehet. Másodszor: ki kell szűrni az égszegmens egész neutrínósugárzásából az 56,8 és 57,2 millió Ev közötti sávot. Végül harmadszor: 416 óra és 12 percnél hosszabb ideig kell venni a jelzést, majd összehasonlítani a következő sugárzás elejét az előző sugárzás elejével. Ha ez nem történik meg, a felfogott jelzés semmivel sem árulja el, hogy nem közönséges (természetes) zajjelenség. A Kis Kutya csillagkép számos okból a neutrínócsillagászokat érdeklő vidék. Az első feltétel tehát általában megvan ott, ahol ilyen szakemberek vannak, és megfelelő készülékkel rendelkeznek. A sugárzási sáv sikeres kiszűrése már kevésbé valószínű, mert ebben a tartományban a sugárzásnak 34 maximuma van más energiasávokban (eddig ennyit fedeztek fel). Az 57 millió elektronvoltos sávmaximuma az egész sugárzási spektrumban élesebben kiszögellik ugyan, tehát összpontosítottabb energiát jelez a természetes úton létrejött többi maximumnál, de ez nem különleges ismérv, és ez a sajátosság voltaképpen csak utólag fedezhető fel, amikor már tudjuk, hogy az 57 millió elektronvoltos sávban levő jelzés mesterséges, és ezért különös figyelmet fordítunk rá.

Ha feltételezzük, hogy Földünk negyven olyan csillagvizsgálója közül, amely Lascaglia-Jeffreys készülékkel rendelkezik, legalább tíz állandóan figyeli a Kis Kutya radiánsát, akkor kereken 1/3 (10 : 34) annak az esélye, hogy egyikük kiszűri a jelzést – caeteris paribus. A 416 órás nagyságrendű regisztrálási idő azonban elég hosszúnak számít. Csak minden kilencedik-tizedik kutatásban használnak ilyen hosszú regisztrálási időt. Józan közelítéssel megállapíthatjuk tehát, hogy a felfedezésnek kb. 1 : 30-40 esélye volt, és ugyanekkora valószínűséggel megismétlődhet az Egyesült Államok területén kívül.”

Azért idéztem az egész szöveget, mert a második része is érdekes. Az ott található valószínűségszámítás elég komolytalan. A Terv vezetőségének kissé cinikus politikája kívánta meg, hogy bekerüljön a szövegbe. Nem árt nyugtalanná tenni a Nagyon Fontos Személyeket, hiszen az 1 : 30 esély nem olyan elenyészően kicsi, és a nyugtalan befolyásos személyiségek előmozdíthatják a Terv költségvetésének növelését – a legköltségesebb beruházás a nagy számítógépeken kívül az automatikus szintetizáló készülékek beszerzése volt.

Hogy a csillaglevél feldolgozását megkezdhessék, hozzá kellett kezdeni, és ez volt a legrosszabb. Az előbbi mondat tautológiája csak látszat. A történelem során számtalan gondolkodó vélte, hogy a megismerésben csakis a semmiből indulhat ki, és elméjük tiszta lapjára felírhatják az egyetlen szükségszerű rendet. Ez a fikció bámulatos erőfeszítésekre késztette őket. Pedig az ilyen eljárás képtelenség. Semmit sem lehet elkezdeni alapelvek elfogadása nélkül, akár tudatosan tesszük ezt, akár nem. Az alapelvek ott vannak már az ember biológiai felépítésében meg a kultúraötvözetben, amely az élő szervezetek és a környezet közé illeszkedő láncszem, s azért jöhetett létre, mert az életben maradáshoz szükséges cselekvéseket a környezet nem határozza meg egyértelműen, hanem több–kevesebb szabad választást engedélyez az élő szervezeteknek, elegendőt ahhoz, hogy a különféle kultúrák ezrei váljanak lehetségessé.

Amikor hozzáláttak a csillagkód megfejtéséhez, minimalizálni kellett az előzetes feltevéseket, de valamennyire mégiscsak szükség volt. Ha az alapfeltevések hibásak, szükségszerűen kárba vész az egész munka. Az egyik ilyen feltevés az volt, hogy a kód bináris, vagyis kétalakú. Ez nagyjából megfelelt a regisztrált üzenetnek, de a közlemény ilyen alakjában a feljegyzési technika is szerepet játszhatott. A fizikusok nem érték be a szalagokra rögzített üzenettel, hanem hosszasan tanulmányozták magát a neutrínósugárzást, vagyis az „eredetit”, amelynek a szalagokon levő grafikon csak képe. Végül kimondták, hogy a kód „józan megközelítéssel” binárisnak tekinthető. Nyilatkozatuk elkerülhetetlenül apodiktikus volt. A következő probléma abban állt, hogy megállapítsák, melyik jelzéskategóriába tartozik a „levél”.

Ismereteink szerint lehetett vagy jelentést hordozó egységekkel operáló, tehát a mienkhez hasonló nyelven „írva”, vagy lehetett „modelláló” jelzések rendszere, olyasféle, mint a televízió; vagy lehetett „gyártási recept”, tehát valamely objektum előállításához szükséges műveletek sorozata. Végül tartalmazhatta a levél egy objektum, tehát egy bizonyos „dolog” leírását „akulturális” kódban, vagyis olyanban, amely csakis a természeti világ matematikai típusú, fizikailag feltárható állandóira hivatkozik. A lehetséges kódok e négy kategóriája nem határolható el tökéletesen. A televíziós kép oly módon keletkezik, hogy háromdimenziós jelenségeket egy síkra vetítenek, az emberi szem és agy élettani mechanizmusának megfelelő időbeli felbontással. Azt, amit mi a képernyőn látunk, nem látják más élőlények, amelyek különben elég messzire jutottak az evolúcióban, például a kutya nem ismeri fel a televízió képernyőjén (vagy fényképen) a kutyát. A „dolog” és a „gyártási recept” között sem éles a határ. A petesejt egyszerre „dolog”, anyagi objektum és a belőle majd kifejlődő szervezet „gyártási receptje”. Az információ hordozója és maga az információ közötti viszony tehát sokféle és bonyolult lehet.

Tudták, milyen gyarló ez a besorolási séma, de jobbal nem rendelkezvén, nekiláttak a próbálkozásnak, hogy sorra kiküszöböljék az egyes variánsokat. A „televíziós hipotézis” megvizsgálása volt viszonylag a legegyszerűbb. Ez a hipotézis annak idején nagy sikernek örvendett, és a leggazdaságosabbnak találták. Megpróbálták hát különböző kombinációkban a televíziós képcsőbe táplálni a jelzést. Nyomát sem kapták olyan képnek, ami az ember szemében bármit is ábrázolna, de másfelől „tökéletes káosz” sem keletkezett. A fehér háttéren nagyobbodó, növekvő, összefolyó és eltűnő fekete foltok mutatkoztak, mintha forrásban lenne valami. Mikor ezerszeres lassításban táplálták be a jelzést, a kép baktériumkolóniákra hasonlított, amint kiterjednek, elnyelik egymást, és felbomlanak. A folyamat bizonyos ritmusa és szabályossága szembeszökő volt, de nem mondott semmit.

Ellenőrző kísérletek céljából természetes neutrínózaj grafikonját táplálták be a televízióba. Ekkor egyöntetű szürkeséggé összeolvadó, zűrzavaros villódzás látszott a képernyőn, sűrűsödési pontok nélkül. Arra is gondolhattak, hogy az Adónak másféle televíziója van, nem optikai, hanem például szaglási vagy szaglási-tapintási. De ha más is a felépítésük, mint az emberé, kétségtelennek látszott, hogy a tudásuk nagyobb, tehát azt is tudniuk kellett volna, hogy nem szabad a vétel lehetőségét függővé tenni attól, hogy a címzett élettani szempontból ugyanolyan-e, mint a Feladó.

Így a második variánst is elvetették. Az első kudarcra ítélte a Tervet, hiszen, mint már említettem, szótár és mondattan nélkül nem lehet megfejteni egy igazán „idegen” nyelvet. Maradt a két utóbbi lehetőség. Ezeket együtt vizsgálták, mert (mint szintén említettem) a „dolog” és a „folyamat” különbsége viszonylagos. Dióhéjban: a Terv ezekből az alapelvekből indult ki, elért bizonyos eredményeket, „materializálta” a „levél” egy kis részét, tehát részleteit látszólag sikeresen lefordította, de aztán holtpontra jutott a munka.

Én azt a feladatot kaptam, hogy felderítsem, helyes-e a kiindulópont (vagyis az, hogy a „levél” „dolog, illetve folyamat”). Persze nem hivatkozhattam a fenti feltevés alapján elért eredményekre, mert ez logikai hiba (circulus vitiosus) lett volna. Így hát nem rosszindulatból hallgatták el előlem az addigi eredményeket az első időkben, hanem éppen azért, hogy elfogulatlan legyek. Hiszen elképzelhető volt, hogy az eredmények „félreértésből” fakadnak.

Még azt sem tudtam, hogy a Terv matematikusai nekiveselkedtek-e már a rám bízott feladatnak. Feltételeztem, hogy megpróbálták, és ha tudok kudarcukról, talán megtakaríthatom a fölösleges fáradozást, de Dill, Rappaport és Baloyne úgy vélte, legjobb, ha a biztonság kedvéért semmit sem mondanak el nekem.

Egyszóval azért hívtak, hogy megmentsem bolygónk becsületét. Alaposan neki kellett gyürkőznöm a feladatnak, örültem is neki, meg féltem is tőle. Fél napig tartott a magyarázat, a beszélgetés, majd a csillaglevél ünnepélyes átnyújtása. Aztán a „nagy négyek” a szállásomra kísértek, árgus szemmel figyelve egymást, nehogy bármelyikük is elkottyantson valamit, amit egyelőre még nem szabad tudnom.

HAT

Amióta leszálltunk a tetőn, a sok találkozás, beszélgetés közben egyre az volt az érzésem, hogy egy gyatra filmben játszom a tudós szerepét. Ezt a benyomásomat még fokozta a szoba, illetve lakosztály, ahol elhelyeztek. Nem tudom, volt-e valaha körülöttem ennyi fölösleges holmi. A dolgozószobában államfői méretű íróasztal, vele szemben két televíziós készülék és egy rádió. A karosszék állítható magasságú, forgatható és pamlaggá alakítható, nyilván azért, hogy a szellemi viaskodás szünetében szundíthassak egyet. Mellette óriási bútordarab, fehér huzattal borítva. Azt hittem, valami tornaszer vagy hintaló (már azon sem csodálkoztam volna), de vadonatúj, gyönyörű kriotronos IBM számítógép volt, ennek csakugyan hasznát vettem. Az IBM mérnökei minél alaposabban a géphez akarták kapcsolni az embert, ezért megkövetelték tőle, hogy a lábával is számoljon. A törlést pedállal kellett végezni, és valahányszor lenyomtam, az volt az érzésem, hogy nekirobogok a falnak, mert a pedál a gázpedálhoz hasonlított. Az íróasztal mögött, a faliszekrényben diktafont, írógépet és nagyon gondosan feltöltött bárszekrényt találtam.

De a kézikönyvtár volt a legfurcsább. Aki összeállította, szentül hitte, hogy a könyvek annál többet érnek, minél drágábbak, iderakott hát mindenféle lexikont, matematikatörténeti és tudománytörténeti művet, még a maják kozmogóniájáról is. A könyvek tökéletes rendben, szín és nagyság szerint sorakoztak a polcokon, tartalmilag viszont teljes káosz uralkodott – egész évben egyszer sem használtam a könyvtárat. A hálószoba is gyönyörű volt. Itt villamos ágymelegítőt, házi gyógyszertárat és egy takaros kis hallókészüléket fedeztem fel. Máig sem tudom, hogy az utóbbi tréfa volt-e vagy félreértés. Szemlátomást pontosan teljesítették a parancsot, amely így szólt: „tökéletes szállást berendezni egy tökéletes matematikusnak”. Amikor a Bibliát is megláttam az éjjeliszekrényen, megnyugodtam – itt igazán törődnek a kényelmemmel.

A csillagkódot tartalmazó könyv, amelyet ünnepélyesen átnyújtottak nekem, nem volt valami érdekes – legalábbis első olvasásra. Így kezdődött: „0001101010001111100110111111001010010100”. A folytatása is hasonló. Az egyetlen plusz információ úgy szólt, hogy a kódegység valószínűleg kilenc elemi (bináris) jelet tartalmaz.

Miután szállásomat birtokba vettem, törni kezdtem a fejem. Nagyjából a következőképpen okoskodtam: a kultúra olyan valami, ami egyszerre szükségszerű és véletlenszerű, mint a fészek bélése, menedék a világ elől, kis ellenvilág, amelyet a nagyvilág hallgatólag engedélyez, hallgatólag és közönyösen, mert nincs válassza a jó és rossz, a szépség és rútság, törvények és szokások kérdéseire. A nyelv, a kultúra terméke, a fészek vázához hasonló, összetartja a bélés valamennyi részecskéjét, és olyan formába ötvözi, amilyet a fészek lakói szükségesnek tartanak. A fészeklakók azonosságára hivatkozik, közösségük nevezője, hasonlóságuk állandója, tehát e finom alkotmány peremén túl meg is szűnik.

A Feladóknak ezt tudniuk kellett. Arra számítanak nálunk, hogy a csillaglevél tartalma: matematika. Tudjuk, milyen nagy karriert csináltak a híres püthagoraszi háromszögek, Euklidész geometriájával akartuk az űrön át üdvözölni a civilizációkat. A Feladók másként választottak – és ezt helyesnek tartottam. Etnikai nyelvvel nem szakadhatnak el bolygójuktól, mert minden nyelv a helyi talajhoz kötődik. A matematika viszont túlságosan elszakad tőle. Nemcsak a helyi kötelékeket szakítja el, nemcsak azokat a korlátokat töri szét, amelyek a gyarlóság és az erény mintái lettek. Létrehozói olyan szabadságot kerestek, amely mindennemű megfogható kipróbálást elutasít. Alkotói azt kívánták, hogy a világ soha semmiben ne zavarhassa művüket, ezért a matematika semmit sem mondhat a világról – éppen azért nevezik tisztának, mert megtisztították az anyagi lerakódásoktól, és ez a tökéletes megtisztulás a halhatatlansága. De éppen ezáltal önkényes, mint a lehetséges, de feltétlenül ellentmondásmentes világok szülője. A lehetséges matematikák végtelen sokaságából választottunk ki egyet, és hogy melyiket, azt történelmünk döntötte el, a maga egyszeri és megfordíthatatlan kacskaringóival.

Matematikával a Feladó csak annyit jelezhet, hogy Van, hogy Létezik. Ha hatékonyabb tevékenységre törekszik, gyártási leírást is kell küldenie. De az ilyen recept technológiát feltételez, a technológia pedig röpke, múlékony állapot, átmenet emilyen nyersanyagokról és módszerekről másfélékre. Tehát egy „dolog” leírása? De a dolgot is számtalan módon lehet leírni. Zsákutcába jutottam.

Egyvalami nem hagyott nyugodni. A csillagkódot folyamatosan sugározták, szüntelenül ismételve, és ez érthetetlen, mert megnehezíti a jelzés – mint jelzés – felismerését. A szerencsétlen Laserowitz nem volt teljesen őrült: a periodikus csendszakaszokat szükségesnek, sőt nélkülözhetetlennek találta, mint annak mutatóját, hogy a jelzés mesterséges. A csendszakaszok minden megfigyelő figyelmét felhívnák. Miért nem választották hát ezt a módszert? Folyton ezen a kérdésen rágódtam. Megpróbáltam visszájára fordítani – a szünetek hiánya a kibocsátás értelmes eredetére valló információ hiányának tűnik. De hátha éppen további információ? Mit jelenthet? Azt, hogy a közlemény „kezdete” és „vége” nem lényeges. Hogy akárhonnét kezdve meg lehet fejteni.

Ez a koncepció felvillanyozott. Most már megértettem, miért vigyáztak annyira a barátaim, hogy semmit se áruljanak el a módszerekről, amelyekkel a levelet megrohamozták. Tervüknek megfelelően, teljesen elfogulatlan vagyok. Ezáltal, hogy úgy mondjam, kétfrontos harcot kell vívnom: a fő „ellenfél”, akinek indítékait megpróbálom kitalálni, az ismeretlen Feladó, de okoskodásom minden pontján óhatatlanul azon is gondolkodnom kell, vajon ugyanazon az úton jártak-e a Terv matematikusai, amelyen én. Munkájukról csak azt az egyet tudom, hogy nem vezetett végleges eredményre, nemcsak abban az értelemben, hogy nem sikerült teljesen megfejteniük a „levelet”, hanem abban is, hogy nem tudják biztosan, tehát nem bizonyították be, hogy a „levél” csakugyan az információk feltételezett kategóriájába tartozik, vagyis „dolog, illetve folyamat”.

Az előttem járókhoz hasonlóan én is úgy véltem, hogy a kód túlságosan szűkszavú. Elláthatták volna bevezető résszel, amely egyszerű utasítást ad megfejtésének módjáról. Legalábbis így tűnt. Csakhogy a kód tömörsége nem objektív tulajdonsága, hanem a befogadó tudásától függ, pontosabban az adó és a befogadó tudása közötti különbségtől, Ugyanazt az információt az egyik befogadó elegendőnek találja, a másik túl „szűkszavúnak”. Bármilyen objektum, a legegyszerűbb is, az információk potenciálisan végtelen mennyiségét tartalmazza. Bármilyen részletes leírást továbbítunk tehát, némelyek számára mindig túl aprólékos lesz, mások számára hézagos. Nehézségeink arra mutatnak, hogy a feladó valószínűleg fejlettebb címzettekhez fordult, mint az emberek a jelenlegi történelmi pillanatban.

A tárgytól elszakított információ nemcsak hézagos, hanem mindig valamiféle általánosítás. Sohasem jelöli teljes pontossággal azt, amire vonatkozik. A mindennapi életben másképp látjuk a dolgot. Ez azért van, mert az objektumok információs jelölésének pontatlansága a mindennapi életben elenyésző. Sokszor ez a helyzet a tudományban is. Noha már tudjuk, hogy a sebességek nem adhatók össze matematikailag, nem alkalmazzuk a relativisztikus korrekciót, amikor a hajó sebességét és a hajó fedélzetén mozgó gépkocsi sebességét összeadjuk. A korrekció ugyanis a fénysebességtől messze elmaradó sebességeknél olyan csekély, hogy nincs jelentősége. Nos, ennek a relativisztikus effektusnak megvan az informatikai megfelelője: az „élet” fogalma gyakorlatilag azonos két biológus számára, akik közül az egyik Hawaiiban, a másik Norvégiában él. De ha roppant szakadék tátong két civilizáció között, akkor sok fogalom látszólagos azonossága óhatatlanul szertefoszlik. Persze, ha a Feladók az égitestek halmazát vennék jelölt objektumnak, nem lennénk ilyen gondban. De ha atomokat akarnak jelölni? Az atom mint „dolog” jelentős mértékben attól függ, hogy mennyit tudnak róla. Nyolcvan évvel ezelőtt az atom „nagyon hasonlított” egy parányi naprendszerre. Ma már nem hasonlít.

Tegyük fel, hogy küldenek nekünk egy hatszöget. Tekinthetjük egy molekula kémiai ábrájának vagy méhészeti ábrának, vagy egy épület alaprajzának. Ennek a mértani információnak végtelen számú tárgy felelhet meg. Csak az építőanyag pontosabb meghatározásából derül ki, mire gondolt a Feladó. Ha az építőanyag például tégla, a megoldások tere szűkül ugyan, de számuk továbbra is végtelen, mert végtelenül sok hatszögletű épületet lehet építeni. Pontos méreteket kellene csatolni a közölt alaprajzhoz. De van egy építőanyag, amelynek téglái maguk határozzák meg a helyes méreteket. Ezek az atomok. Ha összekapcsolódnak, nem kerülhetnek tetszés szerinti távolságra egymástól. Ezért ha csak egy hatszögem van, úgy vélném, a Feladó egy molekulára gondolt, amely hat atomból vagy atomcsoportból épül fel. Ez a megállapítás igen jelentősen leszűkíti a további vizsgálódás területét.

Tételezzük fel, mondtam magamnak, hogy a levél egy dolog leírása, mégpedig molekuláris szinten. Bevezető okoskodásom lényege az volt, hogy a levél „tartalmának” nincs kezdete és vége, tehát körszerű. Lehet „körszerű dolog” vagy körfolyamat. A különbség, mint említettem, részben az észlelés skálájától függ. Ha billiószorta lassabban és tovább élnénk, tehát képzeteinkben egy másodperc egész évszázadnak felelne meg, a földrészeket alighanem folyamatoknak tartanánk, látván, milyen változékonyak: szemünk láttára mozognának, mint a vízesések vagy tengeri áramlatok. Ha pedig billiószorta gyorsabban élnénk, a vízesést mozdulatlan dolognak tartanánk, mert változatlannak mutatkozna előttünk. A „dolog” és „folyamat” különbségével tehát nem kell sokat törődni. Már csak az volt hátra, hogy bebizonyítsam, és ne csupán sejtsem, hogy a levél „kör”, ahogyan „kör” a benzolgyűrű. Ha nem akarom kétdimenziós formában továbbítani a benzolmolekula képletét, és vonalszerű jelsorozattá kódolom át, teljesen mindegy, hogy a benzolgyűrű melyik pontján kezdem a sorozatot. Mindegyik egyformán jó.

Ebből kiindulva nekiláttam, hogy a problémát matematikai nyelvre ültessem át. Amit csináltam, nem tudom szemléletesen leírni, mert a köznyelvben nincsenek megfelelő fogalmak és szavak. Csak általánosságban közölhetem, hogy a levél mint matematikailag értelmezett objektum tisztán formális tulajdonságai között kerestem olyanokat, amelyekkel a topológiai algebra és a csoportalgebra foglalkozik. Azt a csoporttranszformációt használtam, amelyből az úgynevezett infracsoportok vagy Hogarth-csoportok adódnak (azért kapták ezt a nevet, mert én fedeztem fel őket). Ha számításaim „nyitott” struktúrát eredményeznek, az még semmiről sem tanúskodott volna, hiszen egyetlen téves alapfeltevés hibát vihet a munkába (például annak téves feltételezése, hogy hány kódjelet tartalmaz a levél egy „szava”). De másképp történt. A levél gyönyörűen bezárult, mint a világ többi részétől elhatárolódó tárgy, vagy mint egy körfolyamat (pontosabban, mint egy ilyennek a LEÍRÁSA, MODELLJE).

Három napig csináltam a programot a számítógépeknek, a negyediken megoldották a feladatot. Az eredmény tudatta, hogy „valami valahogyan bezárul”. Ez a valami a levél volt, jelei kölcsönviszonyainak összességében, de arról, „hogyan” zárul be, csak sejtéseim lehettek, mivel bizonyítékom közvetett volt. Csupán annyit mutatott ki, hogy „a leírt dolog” NEM „topológiailag nyitott”. Matematikai eszközeimmel nem tudtam egyértelművé tenni a bezárulás módját, ez a feladat több nagyságrenddel nehezebb volt azoknál, amelyek megoldására képes vagyok. Bizonyítékom tehát túlságosan általános volt. De annyi biztos, hogy nem minden szöveg mutatna hasonló tulajdonságokat. Egy szimfónia partitúrája, egy vonallá kódolt televíziós kép vagy egy közönséges nyelvi szöveg (regény, filozófiai értekezés) nem zárul be így. Bezárulna viszont egy mértani idom leírása, vagy egy olyan bonyolult tárgyé, mint a genotípus vagy az élő szervezet. Igaz, hogy a genotípus másként zárul be, mint a mértani idom, de ha jobban belemerülnék e különbségek boncolgatásába, összezavarnám az olvasót, és úgysem tudnám megmagyarázni, mit csináltam voltaképpen a levéllel.

Csak annyit kell hangsúlyoznom, hogy egy lépéssel sem kerültem közelebb a levél „értelmének” megfejtéséhez, köznapi nyelven ahhoz, hogy „miről szól”. A levél számtalan tulajdonsága közül megismertem, de csak közvetve, azt az egyet, amely struktúrájának egyik általános jellemzőjére vonatkozik. Mivel ez ilyen jól sikerült, később nekiveselkedtem a „második feladatnak”, a „bezárulás” közelebbi meghatározásának, de a Tervben folytatott munkám során semmiféle eredményre nem jutottam. Három évvel később, már a Terven kívül, megint nekigyürkőztem, mert a probléma egyre kísértett; eljutottam odáig, hogy bebizonyítottam: a topológiai és transzformációs algebra apparátusával ez a feladat NEM oldható meg. Ezt persze nem tudhattam, amikor elkezdtem a munkát. Mindenesetre nyomós érvvel szolgáltam amellett, hogy igazán olyasvalamit kaptunk a kozmoszból, ami a „bezárulást” eredményező homogenitása, lezártsága, belső egysége folytán egy „objektum” tulajdonságait mutatja (helyesebben, egy objektum leírásának tulajdonságait).

Munkámat kissé aggódva ismertettem. De kiderült, hogy olyasmit csináltam, amire senki sem gondolt, mégpedig azért, mert már az első viták folyamán győzött az a koncepció, hogy a levél csakis algoritmus lehet (matematikai értelemben), tehát bizonyos rekurrens függvény, és e függvény értékének keresésére állították rá valamennyi számítógépet. Annyiból okosan tették, hogy ha sikerül megoldani a feladatot, olyan információt kapnak, amely kijelöli a fordítómunka további szakaszainak irányát. De a levél mint algoritmus olyan bonyolult volt, hogy a feladat megoldatlan maradt. A levél „körszerűségét” észrevették ugyan, de nem tartották lényegesnek, mert nem ígért – akkor, a nagy remények korai szakaszában – gyors és jelentős sikert. Később aztán úgy megrekedtek az algoritmus-felfogásban, hogy nem bírtak kievickélni belőle.

Azt hihetnénk: mindjárt kezdetben szép győzelmet arattam. Bebizonyítottam, hogy a levél egy körszerű jelenség leírása, és mivel minden empirikus kutatás éppen ebben az irányban haladt, a matematikai bizonyítás áldását adtam rájuk, amely szavatolja, hogy jó nyomon járnak. Ezzel összebékítettem a marakodókat, az informatikus-matematikusok és a gyakorlati szakemberek ugyanis már hajba kaptak, azért fordultak végül hozzám. Később kiderült, milyen keveset értem el – csak egyik versenytársamat győztem le, a földit.

HÉT

Ha megkérdeznek egy természettudóst, mi jut eszébe a körfolyamatról, bizonyára azt feleli, hogy az élet. Ez a feltevés, hogy valami élőnek a leírását küldték el nekünk, és mi rekonstruálhatjuk, fejbe kólintott és ugyanakkor fellelkesített minket. Az imént leírt események után két hónapig inaskodtam a Tervben, sorra áttanulmányoztam, amit a munkacsoportok az elmúlt évben összehoztak. Jó pár munkacsoportunk volt, „rohamosztagoknak” is neveztük őket: biokémia, biofizika, szilárdtestfizika, később aztán részben összevonták őket a szintetikus laboratóriumban {a Terv szervezeti felépítése az idők folyamán egyre bonyolódott, némelyek azt mondták, hogy már bonyolultabb, mint maga a levél).

Az említett munkacsoportoktól függetlenül működött az informatikusokból, nyelvészekből, matematikusokból és elméleti fizikusokból álló elméleti részleg. Minden kutatási eredményt összevetettek a legfelső szinten, a Tudományos Tanácsban, a munkacsoportok koordinátorai és a „nagy négyek” körében, akik érkezésem után „ötökké” alakultak át.

Amikor én bekapcsolódtam a munkába, a Tervnek két konkrét anyagi eredménye volt, illetve csak egy, mert a biofizikusok és a biokémikusok külön-külön ugyanarra az eredményre jutottak. Mind a két csoportban előállították – előbb papíron, illetve gépi memóriában – a levélből „kiolvasott” anyagot, amelyet az egyik csoport Békatojásnak, a másik a Legyek Urának nevezett el.

A párhuzamos munka talán erőpocsékolásnak látszik, de megvolt a jó oldala, hiszen ha két ember egymástól függetlenül azonos módon fordít le egy talányos szöveget, akkor feltételezhető, hogy csakugyan megtalálták a szöveg „állandóit”, és amit kiolvasnak belőle, azt valóban a szöveg tartalmazza, nem az ő előítéleteik gyümölcse. Persze, ezzel a megállapítással is lehet vitatkozni. Két mohamedán szemében az Evangéliumnak ugyanazok a kurta részletei „igazak”, a többi nem. Egyformán beprogramozott emberek vizsgálódása akkor is azonos eredményre vezethet, ha közben nem érintkeztek. Az eredményeknek ugyanis határt szab – az adott történelmi korszakban – az ismeretek általános színvonala. Ezért voltak olyan hasonlóak például a keleti és nyugati fizikusok egymástól független nézetei az atomokról, ezért nem lehetett úgy felfedezni a lézer elvét, hogy mások ne jöjjenek rá. Az egybeeséseket tehát ismeretelméleti szempontból nem szabad túlértékelni.

A Békatojás – így nevezték a biokémikusok – hol félfolyékony, hol kocsonyás anyag volt, a körülményektől függően; szobahőmérsékleten, rendes nyomás alatt és nem túl nagy mennyiségben fényes, ragacsos folyadék, amely csakugyan a nyálkás hártyával borított békapetére hasonlít, ezért kapta a nevét. A biofizikusok mindjárt egy hektolitert állítottak elő abból a pszeudoplazmából, amely a légmentes tartályban másképp viselkedett, mint a Békatojás, és egy különös effektus jóvoltából ördögibb nevet kapott.

Az anyag szerkezetében jelentős szerepet játszott a szén, de mellette a szilícium és a földi élő szervezetekből gyakorlatilag hiányzó nehéz elemek is előfordultak. Reagált bizonyos ingerekre, energiát termelt és sugárzott ki hő formájában, de a biológiai értelemben vett anyagcserét nem ismerte. Eleinte úgy tűnt, hogy ez a ragacs nem más, mint a lehetetlen és mégis megvalósult örökmozgó, csak nem gépezet, hanem kolloid formájában. Mint a termodinamika szent törvényei elleni merényletet, szigorú vizsgálat alá vetették. Nem csoda, hogy olyan szigorúan vizsgálgatták. A magfizikusok végül kisütötték, hogy „hideg típusú” magreakciókból meríti az energiát, amely fenntartja állapotát, a külön-külön bomlékony, gigászi molekuláknak ezt a cirkuszi trükkjét, akrobatamutatványát. A magreakciót bizonyos kritikus tömeg elérése indította be, de nem az anyag mennyisége volt a fontos, hanem konfigurációja.

A magreakciókat nehéz volt kimutatni, mert a keletkező sugárzó energiát és a magszilánkok mozgási energiáját mindenestül elnyelte és „saját céljaira” fordította ez az elképesztő anyag. A szakemberek a hajukat tépték. Az atommag tulajdonképpen minden földi szervezet belsejében „idegen test”, vagy legalábbis semleges. Az életfolyamat sohasem érinti az atommagokban rejlő energiát, nem tudja hasznosítani a bennük raktározott óriási erőket – az élő szövetben az atomok tulajdonképpen csak elektronhéjak, mert csak azok vesznek részt a biológiai (vegyi) reakciókban. Ezért a vízzel, a táplálékkal vagy a levegővel a szervezetbe „behurcolt” radioaktív atomok is betolakodók maradnak, csak a külső hasonlóság (mármint az elektronhéjak hasonlósága) „álcázza” őket, és e hasonlóság jóvoltából „tettetik magukat” a megkülönböztetésre képtelen élő szövet előtt rendes, normális, vagyis nem sugárzó molekuláknak. Minden „robbanásuk”, a hívatlan vendég mindennemű maghasadása parányi katasztrófa az élő sejtnek – mindig ártalmas, ha csekély mértékben is.

A Békatojás viszont nem létezhetett ilyen folyamatok nélkül, azok jelentették neki a táplálékot és a levegőt, más energiaforrásra nem volt szüksége, nem is tudta felhasználni. A Békatojás lett a hipotézisek tornyának fundamentuma, sajnos, igazi Bábel tornyáé, mert szögesen eltérő hipotézisek voltak ezek.

A legegyszerűbbek szerint a Békatojás az a protoplazma, amelyből a csillagkód küldőinek teste felépül. Előállításához, mint említettem, az egész kódinformációnak csak kicsiny részét használták fel, aligha többet 3-4 százaléknál, azt, amit sikerült szintézisműveletekre „lefordítani”. Az első nézet hívei úgy vélték, hogy az egész kód egy Feladó leírása, és ha sikerülne az egészet megvalósítani, előttünk állna egy élő és értelmes egyed, egy galaktikus civilizáció szülötte, akit neutrínósugárzással áttelegrafáltak a földi vevőkészülékekbe.

Más hasonló feltevések szerint nem egy felnőtt bolygólakó „atomportréját” küldték el, inkább valami fejlődőképes csírát, tojást vagy embriót. Talán megfelelő örökletes programmal ellátott magzat, és ha a Földön materializálják, éppen olyan egyenrangú partnere lehet az embereknek, mint az első változatban szereplő felnőtt egyed.

Homlokegyenest ellenkező nézetekben sem volt hiány. Egy másik nézetcsoport vagy -család szerint (mert az egyes körök hipotéziseit sajátos rokonság fűzte össze) a kód nem „személyt” ír le, hanem „információs gépezetet”, tehát eszközfélét, és nem a küldő faj képviselőjét. A gépet egyesek úgy képzelték, hogy a Békatojásból valamiféle könyvtár vagy „memóriaplazma” lesz, amely talán közölni is képes a benne rejlő tartalmakat, sőt „vitatkozni” róluk. Mások inkább numerikus, analóg vagy vegyes típusú plazmaagyra gondoltak, amely nem tudja megválaszolni a Feladóra vonatkozó kérdéseket, inkább amolyan „technológiai ajándék”, a kód pedig átnyújtási aktus: az egyik civilizáció a világűrön keresztül elküldi a másiknak a maga legtökéletesebb információ-átalakító eszközét.

Mindegyik hipotézisnek megvolt a „fekete” vagy „ördögi” változata, némelyek szerint a túlzott sci-fi olvasás miatt. A küldemény, akár személy, akár magzat vagy gép, testet öltve meg akarja hódítani a Földet. Ez a nézetcsalád is megoszlott, a hódítási elmélet egyes hívei úgy vélték, hogy a galaktikában kitervelt invázióról van szó, mások ellenben a „kozmikus jótékonyságot” emlegették: a fejlett civilizációk így bábáskodnak a gyengébbek mellett, megkönnyítik a „tökéletesebb” társadalmi struktúra megszületését, a helybeliek és nem a Feladók érdekében.

Mindezeket a hipotéziseket (volt még jó néhány) nemcsak tévesnek, hanem értelmetlennek tartottam. Úgy véltem, a csillagkód sem „plazmaagyat”, sem más „információs gépet”, sem „élőlényt”, sem „csírát” nem ír le, mert az általa jelölt objektum egyáltalán nem szerepel a mi fogalmaink között – templom alaprajzát küldték el az Australopithecusnak, könyvtárat nyitottak meg a neandervölgyi ősember előtt. Úgy véltem, a kódot nem a miénkhez hasonló, fejletlen civilizációnak szánták, ezért semmi értelmeset nem tudunk kezdeni vele.

Véleményem miatt nihilistának neveztek, és Wilhelm Eeney jelentette megbízóinak, hogy szabotálom a Tervet – ez is a fülembe jutott, pedig nem volt saját lehallgató hálózatom.

Már csaknem egy hónapja dolgoztam az Úr hangján, amikor a biológuscsoport szorgoskodása jóvoltából egészen új fényben mutatkozott meg előttünk. Volt a Tervben egy úgynevezett Kis Kutya könyvünk, amelybe mindenki beírhatta óhajait, sóhajait, mások feltevéseinek kritikáját, saját terveit, ötleteit, kutatási eredményeit. A biológusok sikere előkelő, már-már központi helyet kapott a könyvben. Romney-nak támadt az ötlete, hogy egészen másfajta kísérleteket végezzen, mint a kollégái. Romney az idősebb tudósnemzedékhez tartozott, amelyet Rainhorn, ő és még néhányan képviseltek csak a Tervben. Aki nem olvasta Az ember keletkezése című könyvét, semmit sem tud az evolúcióról. Az értelem okait kutatta, és azokban a véletlen egybeeséseiben találta meg, amelyek önmagukban semlegesek, de később, az utólagos reflexió fényében gúnyos jelentést kapnak: a kannibalizmus a szellemi fejlődés szövetségesének bizonyul, a fenyegető jégkorszak az őskultúra előfeltételének, a csontok rágcsálása a szerszámhasználat ihletőjének, a szaporító- és ürítőszervek összekapcsolása, amit még a halaktól és hüllőktől örököltünk, nemcsak az erotika, hanem a mocsok és angyali tisztaság között oszcilláló metafizikák topográfiai vázának is. Az evolúció zegzugos útját vizsgálva elénk tárta a fejlődés minden ragyogását és nyomorúságát, bemutatta, hogyan válnak a véletlen sorozatok az eltérésekben természeti törvénnyé. De a könyv legbámulatosabb vonása a minden sorát átható, bár expressis verbis sehol ki nem fejezett részvét.

Nem tudom, hogyan támadt Romney nagy ötlete. A kérdésekre csak dörmögéssel felelt. Csoportja nem a szalagokra rögzített levéllel, hanem az „eredetivel” foglalkozott, vagyis magával az égből szüntelenül áradó neutrínósugárzással. Feltevésem szerint Romney eltűnődött, miért éppen a neutrínófolyamot választották a Feladók információhordozónak. Említettem már, hogy a csillagokból természetes neutrínósugárzás érkezik hozzánk. A megfelelő moduláció révén levelet hozó sugárzás csak keskeny sávja az egész neutrínósugárzásnak. Romney bizonyára azon töprengett, hogy a Feladók találomra választották-e a sávot (amely a rádiótechnika „hullámhossz” fogalmának felel meg), vagy valamilyen különleges okból. Tervezett hát egy kísérletsorozatot, amelyben sokféle anyagot egyszer a közönséges kozmikus neutrínósugárzás hatásának tettek ki, máskor pedig a „levélhordó” sugárnyaláb hatásának. Megtehette, mivel az előrelátó Baloyne mélyen belenyúlva a kormánykasszába, ellátta a Tervet nagy felbontóképességű neutrínó-invertorokkal. Azonkívül az égi sugárzást több száz milliószorosra fölerősítették. A fizikusok külön erősítőket szerkesztettek erre a célra.

A neutrínó a legnagyobb áthatolóképességű elemi részecske. Mindegyik, különösen, ha kis energiájú, éppolyan könnyen áthatol az anyagi testeken, a bolygókon, a csillagokon, mint a csillagközi űrön, mert az anyag sokkalta átlátszóbb neki, mint a fénynek az üveg. A kísérletektől tehát nem is várhattak számottevő eredményt. De másképp történt.

Negyven méter mélyen (neutrínókísérleteknél ez igen csekély mélység), kamrákban álltak az invertorokhoz kapcsolt gigászi erősítők. A ceruza vastagságú rudakból kisugárzó, egyre erősebben koncentrált neutrínónyaláb áthatolt az útjába tett különféle cseppfolyós, szilárd és légnemű testeken. Az első kísérletsorozat, amelyben a természetes csillagsugárzás hatását vizsgálták a legkülönbözőbb anyagokon, a várakozáshoz híven nem hozott semmilyen érdekes eredményt.

A „levélhordó” neutrínónyaláb viszont bámulatos tulajdonságot mutatott. Nagymolekulás oldatok két csoportjából az bizonyult vegyileg szilárdabbnak, amelyet besugároztak. Ismétlem, a közönséges „neutrínózajnak” nem volt ilyen hatása. Csak az információval modulált nyalábnak. Mintha a levél neutrínói, láthatatlan esőjükkel mindenen áthatolva, valamilyen számunkra felfoghatatlan, ismeretlen kapcsolatba lépnének a kolloid molekuláival, és érzéketlenné tennék őket mindazon tényezők hatásával szemben, amelyek rendes körülmények között a nagy molekulák felbomlását, a kémiai kötések felnyílását okozzák. Mintha ez a neutrínósugárzás „előnyben részesítene” bizonyos fajta nagy molekulákat, mintha elősegítené, hogy a specifikus anyagokkal telített vizes közegben azok az atomalakzatok jöjjenek létre, amelyek az élet kémiai vázát alkotják.

A neutrínósugár, amely levelünket hozta, túl ritka volt ahhoz, hogy ez a hatás közvetlenül megmutatkozzon. Csak több száz milliószoros sűrítése tette lehetővé, hogy észleljük ezt a hatást – a hetekig besugárzott oldatokban. De kézenfekvő következtetésnek látszott, hogy a felerősítetlen sugárzásnak is ugyanilyen „életbarát” tulajdonsága van, csak nem hetek alatt mutatkozik meg, hanem százezer évek vagy még inkább évmilliók alatt. Már a történelem előtti múltban ez a mindent átjáró sugárzás növelte, ha csak egy picikét is, az élet keletkezésének esélyét az óceánokban, mert bizonyos fajta nagy molekulákat mintegy láthatatlan páncéllal vett körül, felvértezve őket a Brown-mozgás zűrzavaros pergőtüze ellen. A csillagjelzés nem maga teremtette az életet, de segítette legkorábbi, legelemibb szakaszában, hiszen gátolta az egyszer már létrejött molekulák felbomlását.

Moeller fizikus, Romney munkatársa, aki megmutatta nekem ezeket a kísérleti eredményeket, a Feladókat egy énekeshez hasonlította, aki úgy tud beleénekelni a szája elé tartott pohárba, hogy a hangrezgések rezonanciájától elreped a pohár. Annak, hogy az énekes miről dalol, nyilván semmi köze sincs az éneklés pohárrepesztő hatásához; éppúgy, mint a levélpapír formájának, színének, vastagságának sincs köze a levél tartalmához. De éppúgy elképzelhető, hogy mégiscsak van összefüggés az információ és anyagi hordozója között, hiszen ha illatos, halványkék levélkét kapunk egy asszonytól, nyilván nem azzal bontjuk fel, hogy szidalmakat találunk benne vagy a város csatornahálózatának tervrajzát. Azt, hogy ilyen összefüggés lehetséges-e, és van-e különleges jelentése, rendszerint a kultúra határozza meg, vagyis a kapcsolatteremtés színhelye. A Romney-Moeller-effektus egyik legnagyobb eredményünk volt, de ugyanakkor, mint a Tervben már megszoktuk, az egyik legkülönösebb rejtély is, amely álmatlan éjszakákat okozott a kutatóknak. Az ezzel kapcsolatos hipotézisek száma nem maradt el azoké mögött, amelyek szőlőindákként fonták körül a tulajdonképpeni információból, vagyis a csillagüzenet tartalmából „levezetett” szubsztanciát: a Békatojást. Van-e összefüggés a „nukleáris nyálka” és a neutrínókód „bioszimpátiája” között, és ha igen, mit jelent – ez volt a kérdés!

NYOLC

Baloyne, Bear és Prothero kezdeményezésére kerültem be a Tervbe. Mint az első hetekben rájöttem, nem a kezdetnek rám bízott és a várt sikerrel koronázott feladat volt a fő oka annak, hogy kooptáltak a Tudományos Tanácsba. Volt a Tervnek elegendő szakembere, a legjobb fejek; csak éppen nem a megfelelőek, mert olyan nem akadt a világon. Én, aki már annyiszor hűtlenné váltam tiszta matematikámhoz, egyik tudományágtól a másikig röpködve, mint a lepke, jókora területen, a kozmogóniától az etológiáig, nemcsak mindenféle hasznos ismeretet felszedtem közben, nem ez volt a legfontosabb, de röpködésem során hozzászoktam a szentségtöréshez.

Kívülről jöttem, nem fűzött semmi kötelék új szerepem szent és megszentelt törvényeihez. Így könnyű szívvel megkérdőjeleztem azt, amire az adott tudomány veterán képviselői sohasem mertek volna kezet emelni. Elég ritkán építettem, de gyakran leromboltam a készen talált rendet, annyi makacs fáradozás gyümölcsét. Éppen ilyen emberre volt szükségük a Terv vezetőinek. Legtöbb emberük, főleg a természettudósok, arra hajlottak, hogy folytassák az addigi munkát, nem sokat törődve azzal, összeáll-e belőle valami egységes egész, amely megfelelne a csillagokból érkezett információs molochnak. Hiszen a csillaglevél rengeteg érdekes részletkérdést vetett fel, és csakugyan – már idéztem néhány példát – jelentős felfedezésekhez vezetett.

De az élcsapat, a nagy négyeké, lassanként felismerte, ha még nem is egész világosan, hogy olyan fakutatásba mennek bele, amely mögött mindinkább szétfoszlik az erdő képe; az immár olajozottan folyó rutinmunka elnyelheti magát a Tervet, feloldhatja az egyes tények és eredmények tengerében, és ezzel végleg elvész a lehetőség, hogy megértsék, ami történt. Földünk jelzést kapott a csillagokból, olyan gazdag tartalmú üzenetet, hogy kicsipegetett morzsáiból évekig elélhet egy sereg kutatócsoport, de maga az üzenet ezalatt szétfolyik a ködben, amelynek titokzatosságát eltakarja a tömérdek apró siker, s így egyre kevésbé idegesítő. Talán a lelki védelmi mechanizmusok léptek működésbe, vagy a megszokás, hiszen az embereket arra nevelték, hogy a jelenségek törvényszerűségeit felderítsék, és nem arra, hogy az okokat firtassák, amelyeknél fogva ilyen és nem más törvényszerűségek igazgatják a világot.

Az okok kérdésének megválaszolása hagyományosan a filozófia és a vallás dolga volt, nem a természettudósoké, akik ellenállnak a kísértésnek, hogy megértsék a teremtés mögött álló indítékokat. De itt egészen másképp alakult minden: az empirikus tudományok történelmi fejlődése során hitelét vesztett oknyomozás volt az egyetlen módszer, amelyhez még a győzelem reményét fűzhették. Metodikai szempontból természetesen nem volt szabad emberi indítékokat tulajdonítanunk annak, ami az atomok tulajdonságait létrehozta, de a kód Feladóinak valamiféle, bármily távoli hasonlósága a befogadókhoz több volt megnyugtató képzelgésnél – ezen a hipotézisen múlt az egész Terv sorsa. Márpedig nekem attól a perctől fogva, hogy betettem a lábam a MAVO-telepre, az volt a meggyőződésem, hogy nincs semmiféle hasonlóság, s ezért nem is tudjuk megérteni a csillaglevelet.

Egyetlen percig sem bíztam az üzenet jellegéről szóló különféle feltevésekben. Áttelegrafált személy, „nagy agy” terve, információs plazmagép, szintetikus „uralkodó”, aki meg akarja hódítani a Földet, mindezt abból a szegényes kelléktárból merítették, amellyel a civilizációnk forgalomban levő technológiája rendelkezik. Mindezek a koncepciók, akárcsak a fantasztikus regények témái, a társadalmi életet tükrözték, elsősorban amerikai formájában, amelyet a század derekán sikerült külföldre is exportálni. Vagy divatos újdonságok, vagy a „mi győzzük le őket, vagy ők minket” játék elvén alapuló képzetek – és a fantázia lapossága, földhözragadtsága, egy rövid történelmi szakaszhoz kötöttsége sohasem tárult föl előttem világosabban, mint amikor ezekről a látszólag vakmerő, valójában elszomorítóan naiv hipotéziseket hallottam.

Egyszer dr. Mackensie-nél, a Terv főinformatikusánál vitatkoztunk, és sikerült az effajta ötletek visszájára fordításával felbosszantanom a jelenlevőket. Mackensie egyik fiatalabb munkatársa megkérdezte, hogy szerintem mi a jelzés, mert én bizonyára tudom, ha ilyen erélyesen cáfolom a mások véleményét.

– Talán Kinyilatkoztatás – feleltem. – A Szentírást nem kell feltétlenül papírra nyomtatni és aranybetűs vászonba kötni. Lehet plazmatömeg is… akár a Békatojás.

Nem mondtam komolyan, de ők készek voltak tudatlanságukat bármire felcserélni, csak a bizonyosság látszatát hozza, ezért őszintén eltöprengtek a szavaimon. És mindjárt szépen össze is állt minden: hogy ez az Ige, amely Testté lőn… (a „biogenezist elősegítő” effektusról, vagyis a Romney-Moeller-effektusról volt szó), hogy az indítékok, amelyek arra késztetnek valakit, hogy galaktikus viszonylatban az élet fejlődését támogassa, nem lehetnek „pragmatikusak”, önzők, technikaiak… Mert aki így jár el, az nyilván kívánatos és jó jelenségnek minősíti a biogenezist – az egész kozmoszban. Levelünk tehát úgyszólván a „kozmikus jóindulat” aktusa, és így szemlélve a „Jó Hír” tevékeny, hathatós, ténylegesen eredményes meghirdetése, olyan evangélium, amely képes önmagát megvalósítani, ha nincsenek is készséges hallgatói.

Úgy felpezsdültek, hogy észre se vették, amikor otthagytam őket, és visszamentem a szobámba. Az egyetlen dolog, amit biztosnak tartottam, a Romney-Moeller-effektus volt: a csillagkód növeli az élet keletkezésének valószínűségét. A biogenezis bizonyára enélkül is lehetséges – csak tovább tart, és alighanem az esetek kisebb százalékában valósul meg. Ebben a megállapításban volt valami biztató, mert a lényeket, akik így cselekedtek, tökéletesen megértettem.

Elképzelhető-e, hogy a jelzésnek ez a tisztán anyagi, életbarát oldala teljesen független a tartalmától, semmi köze hozzá? Az, hogy „életvédő” hatásán kívül semmilyen „értelmes információt” nem tartalmaz, lehetetlen – mint a Békatojás is bizonyítja. Hátha ez a tartalom valamiképpen párhuzamos a hordozó hatásával? Jól tudtam, milyen ingoványos terepre lépek; már kínálkozott a koncepció, hogy a kód olyan üzenet, amely tartalmával is „boldogítani”, „jót cselekedni” akart. De mint Voltaire olyan szépen mondja: amikor a padisahnak búzát szállítanak, törődik-e azzal a kapitány, hogy milyen jó ez a hajó egereinek?

A kintről jött vendégeket mi nem VlP-nek neveztük („Very important persons”), hanem Fem-nek, a „Feeble Minded”-ból. A gúnynév nem is abból a közkeletű nézetből eredt, hogy minden fontos személyiség gyengeelméjű, hanem egyszerűen abból, hogy keservesen kínlódtunk, amikor a Terv problémáit a tudományos szaknyelvet nem ismerő embereknek kellett elmagyaráznunk. Meg kellett például világítanunk azt a kérdést, hogy milyen összefüggés van a csillaglevél „életbarát formája” és tartalma között, amely utóbbiból egyelőre csak a Legyek Urát vezettük le. Kiötlöttük hát a következő hasonlatot.

Tegyük fel, hogy a nyomdai szedő fémbetűkből kiszed egy bekezdést. Ennek a bekezdésnek megvan a nyelvi jelentése. Azonkívül megtörténhet, hogy ha rugalmas, rezgő fémlapot húz végig a betűkön, hang keletkezik, amely véletlenül harmonikus akkordot is adhat. De az már egészen valószínűtlen, hogy az így keletkező hangok – puszta véletlenségből – Beethoven V. szimfóniájának első ütemeit adják ki. Ha mégis így volna, hajlamosak lennénk úgy vélni, hogy ezt a zenét nem a véletlen szülte, hanem valaki szándékosan rakta így a betűket, megfelelő méreteket és szóközöket választva. Az, ami „mellékes harmóniaként” a nyomdai szedés esetében nagyon kevéssé valószínű, a csillaglevél esetében már a lehetetlenséggel egyenlően valószínűtlen.

Más szóval: a közlemény életsegítő volta nem lehet a véletlen műve. A Feladó bizonyára szándékosan modulálta úgy a neutrínósugárzást, hogy „a biogenezist támogató” tulajdonsága legyen. Mármost a „forma” és „tartalom” ilyen együttlétezése okvetlenül magyarázatot kíván, a legegyszerűbb feltevés pedig azt sugallja, hogy ha a forma kedvez az életnek, akkor a tartalom is valamiképpen „pozitív”. Ha viszont elvetjük az „egyetemes jóindulat” hipotézisét, amely szerint a hordozó közvetlen életbarát hatásának „a címzettet segítő” levéltartalom felel meg, akkor szögesen ellentétes felfogásra vagyunk kárhoztatva, amely szerint a Feladó az „életbarátsága” révén „jóindulatú” üzenettel ördögi tartalmakat közölt, s ezek vesztébe sodorhatják a címzettet.

Ha azt mondom, „ördögi értelmezésre voltunk kárhoztatva”, nem úgy értem, hogy ez volt az én véleményem, egyszerűen feljegyzem, ami a Tervben történt. A hipotézisgyártásban megnyilvánuló makacsság kitűnik egyébként mindazokból a közzétett beszámolókból, amelyek a MAVO történetéről szólnak. A csökönyösség mindig kétpólusú volt: a levél vagy a „gyámolító jóindulat” aktusa, instrumentális tudásban részesít bennünket, márpedig civilizációnk ezt tartja a legfőbb jónak; vagy pedig ügyesen álcázott agresszió: az, ami a levél materializálásából keletkezik, uralma alá akarja hajtani a Földet, az emberiséget, sőt talán el is pusztítja. Mindig elleneztem a nézetek ilyen tehetetlen sarkítását. A Feladók lehetnek például racionális lények, amelyek élnek az „energiaalkalommal”: valamikor beindítottak egy „biofil-sugárzást”, majd amikor kapcsolatba kívánnak lépni a bolygók értelmes lakóival, egyszerű takarékosságból nem építenek külön adókat, hanem a már működő energiaforrást használják fel, és a neutrínósugárzással továbbítják a szöveget, amelynek a sugárzás „életbarát” jellegéhez esetleg semmi köze. Ha táviratot küldünk, annak tartalma sincs semmilyen egyértelmű összefüggésben a drót nélküli távíró elektromágneses hullámainak tulajdonságaival.

Bármennyire logikus ez, egészen más vélemények uralkodtak nálunk. Körmönfont hipotézisek keletkeztek – például, hogy a levél hatása „kétszintes”. Életet kelt, mint a kertész, aki magot szór a földbe; aztán újra eljön, hogy megnézze, az nőtt-e ki a földből, amit akart. A levél ezen a másik szinten, vagyis tartalmilag a kertész kapájának megfelelője – kigyomlálja az „elfajzott pszichozoikumokat”. Más szóval: a Feladók könyörtelenül meg akarják semmisíteni azokat az evolúciós úton keletkezett civilizációkat, amelyek nem úgy fejlődnek, „ahogyan kell”, tehát például az olyanokat, amelyek „önfelfaló”, „pusztító” és hasonló osztályokat alakítanak ki. Eszerint a biogenezis kezdetére és végére van gondjuk, az evolúció fájának gyökerére és koronájára. A levél tartalmi oldala bizonyos fajta címzetteknek holmi borotvát ajándékoz, hogy elvághassák vele a torkukat.

Idegenkedtem ettől a fantáziálástól. Úgy véltem: egy olyan civilizáció képe, amely effajta szokatlan módon megsemmisíti az „elfajzott” vagy „csökevényesen fejlett” társadalmakat, megint csak korunk jellemző félelmeit vetíti rá a levél titkára, erre az asszociációs tesztre. A Romney-Moeller-effektus arról látszik tanúskodni, hogy a Feladó a létezést, az életet „jó” dolognak tartja. De a következő lépéstől már óvakodtam: képtelenség, hogy a kód információs oldalának is „szándékos jóságot” tulajdonítsunk, vagy negatív előjellel lássuk el. A „fekete” gondolatok ösztönösen támadtak az emberekben, mikor a levélben foglalt ajándékot csak gyanakvásra érdemes trójai falónak minősítették: eszköz, de olyan, amely leigázza a földet, élőlény, de uralkodni akar fölöttünk.

Mindezek a koncepciók úgy cikáztak az ördögi és angyali pólus között, mint a légy két ablaküveg között: folyton nekiverődtek valamelyiknek. Megpróbáltam a Feladó helyzetébe képzelni magamat. Nem küldenek semmi olyat, amit szándékaimmal ellentétesen lehet felhasználni. Ismeretlen címzetteknek bármilyen eszközt küldeni annyi, mint kézigránátot osztogatni a gyerekeknek. Hát akkor mit küldtek? Egy ideális társadalom tervét, „ábrákkal” ellátva, amelyek bemutatják a szükséges energiaforrásokat (ez volna a Legyek Ura)? De az ilyen terv saját elemeitől, vagyis az egyes lényektől függő rendszer. Nincs olyan rendszer, amely minden helyen és időben optimális volna. Az effajta tervnek figyelembe kell vennie az egyedek biológiáját – és nem hittem, hogy az ember ebből a szempontból valamiféle kozmikus állandó volna.

Eleinte nem gondoltunk rá, hogy a levél egy „bolygóközi beszélgetés” töredéke lehet, amelyet puszta véletlenségből kihallgattunk. A közlemény folyamatos ismétlődése másra vallott, hiszen a beszélgetés nem abból áll, hogy az egyik partner éveken át ugyanazt ismételgesse, mindig elölről kezdve. Csakhogy itt megint beugrott az időskála kérdése. A közlemény legalább két éve változatlan formában érkezik a Földre – ennyi biztos. Talán automata berendezések „társalognak”, és az egyik fél készüléke addig sugározza a maga közleményét, amíg jelzést nem kap, hogy az üzenetet vették? Ebben az esetben ezer évig is tarthat az ismételgetés, ha a társalgó civilizációk elég messze vannak egymástól. Sejtelmünk sem volt, hogy az „életkeltő sugárzásra” rá lehet-e vinni különböző tartalmakat – mindenesetre elég valószínűnek látszott.

A „kihallgatott beszélgetés” verziója mindamellett nagyon valószínűtlennek tűnt. Ha a „kérdéseket” évszázadok választják el a „válaszoktól”, az ilyen információcserét bajosan nevezhetjük „beszélgetésnek”. Elképzelhetőbb, hogy mindegyik fél önmagáról közöl fontos tudnivalókat. De akkor nem egyetlen sugárzást kellett volna vennünk, hanem legalább kettőt. Márpedig nem így volt. A neutrínó-,,éter”, ha hihetünk az asztrofizikusok készülékeinek, tökéletesen üres – kivéve azt az egyetlen közlőcsatornát. Ez volt a legfőbb bökkenő. A legegyszerűbb magyarázat úgy hangzott, hogy nincs sem beszélgetés, sem két civilizáció, csak egy, amely izotrop-jelzést sugároz. Ha pedig ennyiben maradtunk, kezdhettük elölről a fejtörést a jelzés kettős arculatáról… da capo al fine.

Lehetséges persze, hogy a levél tartalma viszonylag egyszerű. Például csupán egy gép szerkezetrajza, hogy kapcsolatba léphessünk a Feladókkal. „Adóállomás tervrajza”, a „szerkezeti elemek” meg olyasmik, mint a Békatojás. Mi pedig tanácstalanul forgatjuk az ábrát, mint kisgyerek egy rádió kapcsolási rajzát, de semmi mást nem tudunk csinálni, mint hogy becsavarunk néhány csavart. De az is lehet, hogy a levél „testet öltött” pszichokozmogóniai elmélet, amely elmagyarázza, hogyan keletkezik, hol helyezkedik el és hogyan működik az értelmes élet a metagalaktikában. Ha elvetjük a manicheus előítéleteket, amelyek azt sugalmazzák, hogy a Feladó okvetlenül vagy jót akar nekünk, vagy rosszat (esetleg „jót és rosszat” egyszerre, például ha mi „rossznak” tartjuk azt, amit ő a maga ismérvei szerint „jónak” szánt) – a találgatás a fentiekhez hasonló, egyre szabadabban szárnyaló ötleteket szül, és éppúgy zsákutcába vezet, mint a Terv gyakorlati embereinek szakmai szemellenzője, amely miatt a tulajdon izgalmas felfedezéseik aranyketrecének foglyai lettek. Azt hitték, legalábbis néhányan közülük, hogy a Legyek Urának vizsgálatával végül is eljuthatunk a Feladók titkának lényegéhez, ahogy a fonal elvezet a gombolyaghoz. Én úgy vélekedtem, hogy ez kényszerű okoskodás: mivel nincs semmi egyebük a Legyek Urán kívül, görcsösen ragaszkodnak a kutatásaikhoz. Igazat is adtam volna nekik, ha természettudományos problémáról van szó, de nekünk mással kellett megbirkóznunk – hiába vegyelemezzük a tintát, amellyel levelet írtak nekünk, abból sohasem ismerjük meg a levélíró szellemi tulajdonságait.

Talán jobb lett volna, ha szerényebbre fogjuk szándékainkat, és a fokozatos megközelítések módszerével fürkésszük a Feladók szándékait? De akkor is felmerül a makacs kérdés: miért kapcsolták össze az értelmes befogadóknak szánt közleményt a biofil hatással?

Első pillantásra ez nemcsak rendkívüli, hanem képtelen párosítás. Először is, általános jellegű okoskodásunk arra mutat, hogy a Feladók civilizációja szinte hihetetlenül régi. A jelzés kibocsátása – becsléseink szerint – legalább a Nap energiájával mérhető kapacitású berendezést igényel. Ekkora költség egyetlen társadalomnak sem lehet közömbös, bármilyen fejlett az asztrotechnikája. A Feladók tehát nyilván abban a meggyőződésben cselekedtek, hogy „beruházásuk” kifizetődő – ha nem is az ő számukra –, vagyis életfakasztó hatása tényleges és biztos. Igen ám, de jelenleg az egész metagalaktikában viszonylag kevés bolygón uralkodnak olyasféle körülmények, mint Földünkön négymilliárd évvel ezelőtt. Nagyon kevés az ilyen bolygó, mert a metagalaktika már jócskán felnőtt, sőt korosodó csillagszervezet, egymilliárd év sem kell hozzá, és öregedni kezd. Ifjúkora, mikor dúsan termettek benne a bolygók, régen elmúlt. Akkor született, a többi között, a Föld is. A Feladók ezt nyilván tudják. Nem ezer éve küldik tehát jelzésüket, nem is millió éve. Attól féltem – mert csak félelemnek nevezhetem azt az érzést, amely e gondolatot kísérte –, hogy milliárd éve küldik! De ha így van, akkor – mellőzve most azt a problémát, hogy egyáltalán nem tudjuk elképzelni, miféle alakulattá fejlődhet egy társadalom ilyen iszonyatos hosszú geológiai idő alatt –, a jelzés kettősségének kérdésére egyszerű, sőt kézenfekvő válasz adódik. Talán ősidők óta küldik az „életfakasztó sugárzást”, majd amikor úgy döntöttek, hogy megkezdik a bolygóközi kommunikációt, nem fabrikáltak ehhez új technológiát és adókat, hanem felhasználták a már működő sugárzást. Csak a célnak megfelelően modulálni kellett a sugárzást. Lehetséges, hogy csak egyszerűen takarékosságból adták fel nekünk ezt a fogas kérdést? Hiszen a modulációs program roppant műszaki és informatikai problémákat vet fel – igen, minekünk, de nekik? Itt megint kicsúszott a lábam alól a talaj. Közben tovább folyt a kutatás: számtalan módszerrel próbálták különválasztani a jelzés „információs frakcióját” a „biofil frakciótól”. Nem sikerült. Tanácstalanok voltunk, de még nem adtuk fel a reményt.

KILENC

Augusztus végére úgy kifacsartam az agyamat, mint a citromot. Még soha nem volt ilyen üres a fejem. Alkotóereje, problémamegoldó képessége hullámzásait az ember maga is nehezen ismeri fel. Megtanultam, hogy ilyenkor egy tesztet alkalmazzak: elolvasom a tulajdon munkáimat, azokat, amelyeket a legjobbaknak tartok. Ha botlást, hézagot veszek észre bennük, ha úgy látom, jobban is megcsinálhattam volna, akkor a próba eredménye pozitív. De ha némi csodálattal olvasom a saját szövegemet, akkor baj van. Így történt az év derekán. Sokéves tapasztalatból tudtam, hogy ilyenkor nem pihenésre van szükségem, hanem kikapcsolódásra. Egyre gyakrabban néztem be szomszédomhoz, dr. Rappaporthoz, és néha órákig elbeszélgettünk. Magáról a csillagkódról nem sok szó esett. Egyszer éppen nagy csomagokat bontogatott, csillogó, tarka fedelű, formás könyvecskéket szedett elő, címlapjukon fantasztikus képek voltak. Miután kifogytunk a koncepciókból, megpróbálta „változatossággenerátornak” felhasználni az írói fantázia termékeit, azt az Amerikában különösen népszerű műfajt, amelyet egy makacs félreértés folytán tudományos-fantasztikusnak neveznek. Még sohasem olvasott ilyen könyveket, és most dühösen háborgott, mert egyhangúságuk kiábrándította. „Van ezekben minden, csak fantázia nincs” – mondta. Persze, félreértette a műfaj szándékait. Az áltudományos mesék szerzői azt nyújtják a közönségnek, amit kíván: közhelyeket, elcsépelt igazságokat, sztereotípiákat, bizarr maskarába bújtatva, hogy az olvasó kiélvezhesse a biztonságos álmélkodást, de egy pillanatra se zökkenjen ki megszokott életfilozófiájából. Ha a kultúrában létezik haladás, az elsősorban fogalmi, ezt pedig nem érinti az irodalom, különösen a fantasztikus.

Sokat jelentettek számomra ezek a beszélgetések. Rappaport jellegzetes, mindig telibe találó, kíméletlen fogalmazásmódját magam is szívesen eltanultam volna. Olyasmikről vitatkoztunk, mint a gimnazisták: az emberi létet boncolgattuk. Rappaport afféle „termodinamikus pszichoanalitikus” volt, azt mondta például, hogy az emberi cselekvések minden fő mozgatóját egyenesen levezethetjük a fizikából, ha a fizikát elég tágan értelmezzük.

A romboló ösztön egyenesen következik a termodinamikából. Az élet csalás, szélhámosság, megpróbál kibújni az elkerülhetetlen és könyörtelen törvények alól; a világtól elszigetelve nyomban a bomlás útjára lép, s ez a lejtő az anyag normális állapotához, tartós egyensúlyához, vagyis a halálhoz vezet. Fennmaradásához renddel kell táplálkoznia, és mivel magas szinten szervezett rend sehol sincs az életen kívül, önfelfalásra van ítélve. Hogy élhessünk, pusztítani kell a rendet, fel kell falni, mert csak akkor táplálék, ha lerombolható. Nem az etika, hanem a fizika állapítja meg ezt a törvényszerűséget.

Elsőnek talán Schrödinger vette észre, de ő annyira rajongott a görögjeiért, hogy nem figyelt fel arra, amit Rappaport nyomán az élet szégyenének, a valóság struktúrájában gyökerező, immanens gyalázatának nevezhetnénk. Vitába szálltam vele, a növények fotoszintézisére hivatkoztam: a növények nem pusztítanak, vagy legalábbis nem okvetlenül pusztítanak más élő szervezeteket, a napfény energiáját használják fel. Rappaport erre azt felelte, hogy az egész állatvilág a növényzet élősdije. Az ember egy másik tulajdonságát, azt egyébként, amely csaknem minden élő szervezetben megvan, a nemiséget Rappaport, a maga módján filozofálva, szintén a termodinamikai statisztikából vezette le, mégpedig annak informatikai ágából. A minden rendezettségre leselkedő zűrzavar okozza, hogy az információ a közlési folyamatban mindig elszegényedik, a halálos zaj leküzdéséhez, az időlegesen elért rend továbbításához szükségszerűen minduntalan össze kell vetni a „genetikus szövegeket”, és ez a „tévedések” elkerülését célzó összehasonlítás, „összeolvasás” a kétneműség létrejöttének igazolása és oka. A nemek kialakulásának forrása tehát az informatikában, a közlés fizikájában, a kommunikációelméletben keresendő. A genetikai információt minden nemzedéknek össze kell vetnie, ez az a kényszerű szükségesség, az a feltétel, amely nélkül az élet nem maradhatna fenn, az egész biológiai, algedonikus, lelki, kulturális felépítmény már csak ebből ered, a fizikai törvények formálta szilárd magból nőtt ki a következmények dús erdeje.

Közbevetettem, hogy ily módon egyetemesnek tételezi a kétneműséget, az egész világegyetem állandójának teszi meg. Csak mosolygott, sohasem válaszolt egyenesen. Más században, más korban bizonyára szigorú misztikus, rendszeralkotó válik belőle, de a mi korunkat kijózanította a túl sok felfedezés, amely srapnelként robbantott szét minden egységes rendszert. A mi korunk soha nem látott hajszában sietteti a haladást, és ugyanakkor torkig van vele – így napjainkban Rappaport csak kommentátor és elemző lehet.

Emlékszem, elmondta, hogy egy időben azon törte a fejét, felépíthetné-e a filozófiai rendszerek valamiféle metateóriáját, vagy egy olyan általános programot, amellyel automatizálhatná ezt a tevékenységet: a megfelelően beállított gép először kitermelné a meglevő rendszereket, aztán a nagy ontológusok tévedései vagy következetlensége folytán keletkezett hézagokban újakat alkotna, ugyanolyan megbízhatóan, mint a csavarokat vagy cipőket gyártó automata. Hozzá is kezdett a munkához, megszerkesztette a szóanyagot, a mondattant, a transzpozíciós szabályokat, a kategóriák hierarchiáját, valami olyasfélét, mint a típusok szemantikailag továbbfejlesztett metateóriája, de aztán rájött, hogy meddő játszadozásra pocsékolja az idejét, mert munkájából semmi egyéb nem adódott, mint maga a lehetőség, hogy létre lehet hozni ezeket a szavakból épült hálókat, a kalitkákat, épületeket vagy akár kristálypalotákat. Mizantróp volt, és nem csoda, hogy éjjeliszekrényén, mint az enyémen a Biblia, Schopenhauer feküdt. Mulatságosnak találta azt a koncepciót, hogy az akarat fogalma az anyag fogalma alá rendelhető.

– „Azt” is lehetne egyszerűen titoknak nevezni – mondta –, aztán kvantálni, szétszórni, kristályosítani, sűríteni és hígítani a titkot. Ha viszont elismerjük, hogy az „akarat” teljesen elidegeníthető az érző lényektől, sőt valamilyen „önmozgást” tulajdonítunk neki, az atomokéhoz hasonló „kergekóros” hajlamot, mely annyi borsot tör az orrunk alá, mert sok, nemcsak matematikai jellegű problémát okoz, szóval, ha ezt elfogadjuk, akkor miért ne értenénk egyet Schopenhauerral?

Erősködött, hogy még eljön a schopenhaueri világkép reneszánsza. De azért nem mindenben adott igazat a harcias, dühös kis németnek.

– Az esztétikája nem következetes. Persze lehet, hogy csak nem tudta kifejezni magát, nem engedte a korszellem. Az ötvenes években egyszer láttam egy kísérleti atomrobbantást. Tudja-e, Hogarth úr (sohasem szólított másképp), hogy nincs gyönyörűbb a gombafelhő színeinél? Semmilyen leírás, színes fénykép nem adja vissza azt a csodát. Egyébként csak tíz-tizenöt másodpercig tart, aztán felszáll lentről a szenny, felszívja a kiterjedő tűzbuborék. Aztán a tűzgolyó elszáll a fellegekbe, mint az elszabadult léggömb, és egy pillanatig tiszta rózsaszínű az egész világ… A rózsaujjú hajnal… A múlt században szentül hitték, hogy ami gyilkos, az okvetlenül rút is. Mi már tudjuk, hogy pompázatosabb lehet minden narancsligetnél. Aztán mintha elfakulnának, szétporladnának a virágok… és mindez ott történik, ahol a sugárzás egy szempillantás alatt mindent megöl!

Csak hallgattam, fotelomba süppedve, sőt olykor, bevallom, el is veszítettem a gondolkodás fonalát. Agyam, mint az öreg szódás ló, makacsul vissza-visszatért a maga útjára, a csillaglevélhez. Pedig mindent elkövettem, hogy ne gondoljak rá, mert úgy éreztem: ha parlagon hagyom a földet, talán magától kicsírázik valami rajta. Megesik ez olykor.

A másik kolléga, akivel sokat beszélgettem, Tihamer Dill volt, pontosabban Dill junior, a fizikus, akinek ismertem az apját – de ez külön história. Az idősebb Dill még a Berkeley Egyetemen tanított matematikát. Elég híres matematikus volt akkoriban, az idősebb nemzedék tekintélyes tagja. Kiváló pedagógusnak tartották, higgadt, türelmes, de igényes tanárnak – máig sem tudom, engem miért nem szívlelt. Persze, más volt a gondolkodásmódunk, azonkívül én lelkesedtem az ergodikáért, Dill pedig nem sokra tartotta, de mindig éreztem, hogy nem pusztán matematikai kérdésekről van szó. Elmondtam neki az ötleteimet – ki másnak mondtam volna? –, ő meg lehervasztott, kelletlenül félretolta, amit hoztam. Myers kollégámat bezzeg pátyolgatta, mint a rózsabimbót.

Myers az ő nyomában járt, különben be kell ismernem, hogy nem volt rossz a kombinatorikában, de én azt már akkor kiszáradó tudományágnak tartottam. A tanítvány a mester gondolatait fejlesztette tovább, tehát a mester hitt benne – de azért nem volt ilyen egyszerű a dolog. Meglehet, Dillben valami ösztönös, szinte animális ellenszenv élt irántam. Talán izgága voltam, mint afféle túlságosan magabiztos kölyök? Annyi biztos, hogy buta voltam. Nem értettem semmit, de szikrányi részvétet sem éreztem Dill iránt. Myerst persze utáltam, és máig is emlékszem, micsoda kéjes elégtétel töltött el, amikor évek múltán összefutottunk. Statisztikusként dolgozott egy autógyárban, azt hiszem, a General Motorsnál.

De nem értem be azzal, hogy Dill ennyire csalódott a kedvencében. Egyébként nem is a kudarcát kívántam, hanem azt, hogy engem elismerjen. Valahányszor befejeztem egy-egy nagyobb fiatalkori munkámat, mindig elképzeltem, amint Dill olvassa. Nagy erőfeszítés árán bizonyítottam be, hogy Dill variációs kombinatorikája csupán az ergodikai teoréma tökéletlen megközelítése! Talán egyetlen művemet sem csiszolgattam ennyi gonddal, sem azelőtt, sem azóta; sőt az sem alaptalan feltevés, hogy a később Hogarth-csoportoknak nevezett csoportok egész koncepciója abból a fojtott szenvedélyből eredt, amellyel Dill axiomatikájába beleástam magam, aztán pedig, mintha még valamit akarnék csinálni, holott már nem volt semmi tennivaló – metamatematikával kezdtem foglalkozni, hogy azt az egész elavult koncepciót úgyszólván felülről, mellékesen vehessem szemügyre, pedig azok közül, akik már akkor nagy jövőt jósoltak nekem, jó néhányan furcsállották ezt a marginális érdeklődésemet.

Persze, senkinek sem árultam el munkám igazi hajtóerejét, rejtett indítékát. Tulajdonképpen mit reméltem? Hiszen arra nem számíthattam, hogy Dill felismeri nagyságomat, bocsánatot kér a Myers-ügyben, bevallja, hogy mekkorát tévedett. Canossát járatni ezzel az erélyes, kortalannak látszó, karvalyszerű aggastyánnal? Ilyen abszurd gondolat meg sem fordulhatott a fejemben. Nem is képzeltem el semmiféle jóvátételt. Tudtam én, hogy szégyellni való, kicsinyes érzés munkál bennem. De hát előfordul, hogy egy köztiszteletben, sőt közszeretetben álló ember szíve mélyén olyasvalakit tart a legfontosabbnak, aki közönyösen kívül marad a dicsérők körén, még ha a világ szemében másodrangú, sőt jelentéktelen személy is.

Végtére ki volt ez a Dill? Átlagos matematikaprofesszor, amilyen tucatjával akad az Egyesült Államokban. Ám ezt hiába magyaráztam volna magamnak, különösen, mivel akkoriban még önmagamnak sem vallottam be rögeszmés ambícióim értelmét és célját. De amikor megérkeztek a nyomdából munkáim friss, ropogós, új fényben csillogó példányai, látomásom támadt: megjelent előttem a karót nyelt, szikár, merev Dill, arca szakasztott olyan, mint Hegelé a képeken, és Hegelt ki nem állhattam, olvasni sem bírtam, mert olyan biztos volt benne, hogy maga a világszellem szól rajta keresztül, a porosz állam nagyobb dicsőségére. Most már látom, hogy Hegel úgy került ebbe a dologba, mint Pilátus a krédóba – egy másik személyt helyettesítettem vele.

Messziről láttam néhányszor Dillt, kongresszusokon és konferenciákon; elkerültem, úgy tettem, mintha nem ismerném meg. Egyszer ő szólított meg, udvariasan, mesterkélten; én úgy tettem, mintha sietnem kellene. Tulajdonképpen már semmit sem akartam tőle – mondhatni, csak képzeletben volt rá szükségem. Fő művem megjelenése után egekig dicsértek, megírták első életrajzomat, közel éreztem magam kimondatlan célomhoz, és éppen akkor találkoztam vele. Hallottam ugyan, hogy beteg, de nem hittem, hogy ennyire megváltozhat. Egy nagy önkiszolgáló üzletben láttam meg. Tolta a bevásárlókocsit, benne konzervdobozokkal, én mögötte mentem. Körülöttünk tömeg. Lopva rápillantottam, láttam püffedt, zacskós arcát, és a felismeréssel egyidejűleg valami kétségbeesésfélét éreztem. Megroggyant, pocakos öregembert láttam, tekintete zavaros volt, száját nyitva felejtette, nagy kalocsniban csoszogott, gallérján olvadozott a hó. Tolta a kocsiját, őt a tömeg taszigálta, én meg sietve, szinte rémülten húzódtam el a közeléből, és csak azon voltam, hogy mielőbb kívül legyek, jobban mondva, elmenekülhessek. Többé nem láttam ellenfelemet, aki bizonyára sohasem tudta meg, hogy az volt. Egy ideig olyan ürességet éreztem magamban, mintha szívemhez nőtt barátot veszítettem volna el. Egy csapásra eltűnt az a pezsdítő kihívás, amely a legnagyobb szellemi erőfeszítésre kényszerített. Valószínű, hogy az a Dill, aki szüntelenül követett, és hátam mögül belenézett a kéziratomba, sohasem létezett. Amikor évekkel később a halálhírét olvastam, már hidegen hagyott. De sokáig tartott, míg az az üresen maradt hely behegedt bennem.

Tudtam, hogy van egy fia. Az ifjabb Dill-lel csak a Tervnél ismerkedtem meg. Azt hiszem, az anyja magyar volt, ezért kapta furcsa nevét, amely Tamerlánt juttatta eszembe. Ifjabb létére nem volt már fiatal. Az öregedő kölykök típusához tartozott. Vannak emberek, akik mintha csak egyetlen életkorra születtek volna. Baloyne például arra teremtetett, hogy erőteljes öregember legyen, szemlátomást ez az igazi formája, és siet is elérni, mert tudja: nemhogy veszítene energiájából, ellenkezőleg, az öregség bibliai méltósággal ruházza fel, és így végleg felülemelkedik majd a gyengeség gyanúján. Más emberek a felelőtlen serdülőkor vonásait őrzik. Ilyen volt az ifjabb Dill. Apjától örökölte ünnepélyes magatartását, kidolgozott gesztusait; nem olyan ember, akinek mindegy, milyen éppen a kéztartása, arckifejezése. Úgynevezett „nyugtalan fizikus”, olyasformán, ahogy én nyugtalan matematikus vagyok – ő is egyik munkahelyről a másikra vándorolt, egy ideig Anderson biofizikus csoportjában dolgozott. Rappaportnál kerültünk közelebbi ismeretségbe; a barátkozás némi erőfeszítésembe került, mert Dillt nem találtam rokonszenvesnek, de erőt vettem magamon, tulajdonképpen az idősebb Dill emléke miatt. Ha ez nem elég érthető, csak annyit mondhatok, hogy én sem értem, de így volt.

A több szakmához értők, akiket „univerzálisoknak” is nevezgettek nálunk, nagy becsben álltak. Dill a Békatojás szintetizálói közé tartozott. De a Rappaportnál tartott esti dumapartikon többnyire kerültük a Tervvel közvetlenül összefüggő témákat. Mielőtt Andersonhoz került, Dill – ha jól tudom, az UNESCO keretében – egy kutatócsoportban dolgozott, amelynek az volt a feladata, hogy tervezeteket dolgozzon ki a demográfiai robbanás leküzdésére, Némi büszkeséggel beszélt az UNESCO-ban végzett munkájáról. Voltak köztük biológusok, szociológusok, genetikusok, antropológusok. S persze, Nobel-díjas hírességek is.

Egyikük az atomháborút tartotta az egyetlen megoldásnak, amely megmenthet az emberözöntől. Okfejtése szabatos volt: sem tablettákkal, sem meggyőzéssel nem lehet fékezni a természetes szaporodást. Hatósági családtervezésre van szükség. És nem az a baj, hogy mindegyik terv hátborzongató vagy groteszk, például az a javaslat, hogy csak bizonyos pontszámmal lehessen „gyermekengedélyt” kapni, a pontokat pedig testi és szellemi jó tulajdonságokért, gyermeknevelési ismeretekért és hasonlókért adják.

Ki lehet gondolni ilyen, többé-kevésbé ésszerű programokat, de megvalósítani lehetetlen. Mindig azzal végződik a dolog, hogy olyan szabadságjogokat korlátoznának, amelyeket a civilizáció születése óta egyetlen rendszer sem merészelt érinteni. A mai rendszerek közül egynek sincs ehhez elegendő ereje vagy tekintélye. A legerősebb emberi ösztönnel kellene felvenni a harcot, ráadásul az egyházak többségével és a hagyományos emberi jogok fundamentumával. Az atomkatasztrófa után viszont azonnal létfontosságú kényszerré válna a párkapcsolatok és születések szigorú szabályozása, máskülönben a sugárártalmat szenvedett gének a szörnyetegek seregével árasztanák el a világot. Ez a szükségállapot aztán jogrendbe mehetne át, amely immár a lélekszám és a fejlődés előnyös irányításaként szabályozná a faj szaporodását.

Az atomháború persze szörnyűség, de távolabbi következményei jónak és áldásosnak bizonyulhatnak. Ebben a szellemben nyilatkozott a tudósok egy része, mások tiltakoztak, és egyértelmű javaslatok kidolgozására nem került sor.

Ez a história felbőszítette Rappaportot, de minél jobban háborgott, annál hűvösebben, befelé somolyogva válaszolgatott Dill. Az ész trónra emelése azt jelenti – mondta Rappaport –, hogy a logika őrületének uralma alá helyezzük magunkat. Az apa örömének, hogy gyermeke hasonlít hozzá, nincs semmiféle racionális értéke, kivált, ha az apa tehetségtelen tucatember – ergo „spermabankokat” kell létesíteni, begyűjteni a társadalmilag leghasznosabb emberek spermáját, és mesterséges megtermékenyítés útján a természetes apához hasonló, tehát értékes gyermekeket kell tenyészteni. A családalapítással járó kockázatot társadalmilag kárba veszett erőfeszítésnek minősíthetjük, ergo a kiválasztás kritériumai szerint kell a házaspárokat összehozni, figyelembe véve testi és lelki tulajdonságaik pozitív korrelációját. A kielégítetlen vágyak frusztrációt szülnek, ez megzavarja a társadalmi folyamatok egyenletes menetét – ergo minden vágyat ki kell elégíteni, vagy természetes úton, vagy technikai megfelelőkkel, és ha ez nem megy, kémiai vagy sebészi eszközökkel ki kell kapcsolni a vágygerjesztő központokat.

Húsz évvel ezelőtt hét óra hosszat tartott Európából Amerikába utazni, tizennyolcmilliárd dolláros költséggel ötven percre rövidítették ezt az időt. Tudjuk már, hogy további néhány milliárd árán megint felére lehet csökkenteni. A testileg-lelkileg sterilizált utas (nehogy behurcolja az ázsiai influenzát vagy az ázsiai gondolatokat, vitaminokkal és konzervfilmekkel feltöltve utazhat városról városra, földrészről földrészre, bolygóról bolygóra, egyre üzembiztosabban és gyorsabban, s a gondolkodó eszközök e szenzációs működése befogja a szánkat, nehogy megkérdezzük, tulajdonképpen mire jó ez a villámgyors utazgatás. Régi, állati testünk nem bírta elviselni ezt a tempót, a villámgyors röpködést egyik féltekéről a másik féltekére; az alvás és ébrenlét ritmusa összezavarodott, de szerencsére kitaláltak egy gyógyszert, amely ezt a zavart megszünteti. Igaz, ez a gyógyszer olykor depressziót okoz, de vannak vidító gyógyszerek; ezek koszorúér-betegséget okoznak, viszont a szív ereibe polietilén csövecskéket lehet illeszteni, hogy el ne záródjanak.

A tudós ilyen helyzetekben úgy viselkedik, mint az idomított elefánt, amelyet a hajtó akadállyal állít szembe. Úgy használja szellemi erejét, mint az elefánt a maga izomerejét, tehát: utasításra. Ez roppant kényelmes, hiszen a tudós azért mutatkozik mindenre késznek, mert már semmiért sem felelős. A tudomány a kapitulánsok szerzetesrendjévé válik, a logikai számítás automata lesz, amely helyettesíti a moralista embert; engedünk a „nagyobb tudás” zsarolásának, amikor azt merészeli állítani, hogy az atomháború másodfokon jó lehet, mert ez következik az aritmetikából. A mai rossz holnapi jónak bizonyul, ergo ez a rossz bizonyos szempontokból jó is. Az ész nem hallgat többé az érzelem intuitív sugalmazására, eszményképpé avatjuk a tökéletesen megszerkesztett gép harmóniáját, s azt kívánjuk, hogy ilyen géppé váljon a civilizáció a maga egészében és minden ember külön–külön.

Ezáltal a civilizációs eszközöket célokká nevezik ki, és a kényelmi szempontokat emberi értékeknek tüntetik fel. Az a szabály, hogy a palackok dugóját fémkupak váltja fel, azt pedig egy pöccintésre leváló műanyag kupak, ártatlan dolog: tökéletesítések sora, amely azt szolgálja, hogy egyre könnyebben nyithassuk ki a palackokat. De ha ugyanezt a szabályt az emberi agy tökéletesítésére alkalmazzák, merő tébollyá válik: minden konfliktust, minden nehéz problémát egy szintre helyeznek a makacs dugóval, amelyet ki kell dobni, és könnyebben kezelhető eszközzel pótolni. Baloyne azért nevezte el a Tervet Masters Voice-nak, mert ez a név kettős értelmű: melyik Úr hangjára kell hallgatnunk, a csillagokból üzenő Úrra vagy a washingtonira? Az akció neve akár Lemon Squeeze is lehetne – ki kell facsarni, mint a citromot, nem a mi agyunkat, hanem a kozmikus üzenetet, de jaj a megbízóknak és szolgáiknak, ha igazán sikerül!

Ilyen esti beszélgetésekkel múlattuk az időt a MAVO második évében, s mindinkább erőt vett rajtunk egy baljós előérzet, annak előjele, ami hamarosan véget vetett az ironizálásnak, és a „Citromfacsarás-akciót” immár vészterhes tartalommal töltötte meg.

TÍZ

Bár a Békatojás és a Legyek Ura ugyanaz az anyag volt, csak más-más módon tárolták a biofizikusok és a biológusok, mindkét csoport kizárólag a náluk érvényes nevet használta; arra gondoltam, hogy ebben a furcsaságban a tudománytörténet egy apró, jellemző vonása nyilvánul meg. Nevezetesen az, hogy sem a kutatómunka véletlenszerű, kacskaringós útja, sem a felfedezések születésének véletlen körülményei nem válnak el teljesen a felfedezések végleges formájától. Persze, nem könnyű felismerni ezeket a maradványokat, éppen azért, mert megmerevedve benyomulnak az elmélet és minden későbbi koncepció belsejébe, örökös nyomként, a gondolkodási szabállyá kövesedéit véletlen bélyegeként.

Mielőtt Romney-nál először megláthattam a Békatojást, engem is alávetettek a külvilágból érkezett vendégekre vonatkozó, immár klasszikus eljárásnak. Először végighallgattam magnószalagról a már idézett, tömör előadást, aztán két percig utaztunk a földalattival, és kiszálltunk a szintetikus kémiai laboratóriumnál. Itt megmutatták a Békatojás egy molekulájának háromdimenziós modelljét. Egy külön teremben, két emelet magas üvegbura alatt díszelgett a modell, akár egy vízibolha dinoszaurusz méretűre nagyított mása. Az atomcsoportokat fürtösen elhelyezkedő fekete, bíborpiros, lila és fehér golyók ábrázolták, átlátszó polietilén rudacskákkal összekötve. Marsh, a sztereokémikus sorra bemutatta nekem az ammóniaszármazékokat, alkilcsoportokat és a furcsa virágokhoz hasonló „molekuláris reflektorokat”, amelyek a magreakciókban keletkező energiát elnyelik. A reakciókat is bemutatták: bekapcsoltak egy készüléket, amely egymás után villantotta fel a modell belsejében elrejtett neoncsöveket és lámpácskákat. Olyan volt az egész, mint egy karácsonyfával keresztezett futurista reklám. Illően ámuldoztam, mivel ezt várták tőlem, aztán továbbmehettem.

Maga a szintetizálás az épület pincéiben folyt, programozógépek felügyelete alatt, hengeres, szigetelő burkolattal körülvett tartályokban, mert egyes szakaszokban átmenetileg elég nagy áthatolóképességű részecskesugárzás lépett fel, de a szintézis vége felé megszűnt. A fő szintetizáló csarnok négyezer négyzetméteres volt, onnét az úgynevezett ezüstpincébe vándoroltunk, itt pihent a csillagrecept alapján gyártott anyag, mint valami kincstárban. Az ablaktalan, kerek szoba vagy kamra falai tükörsimára csiszolt ezüstből voltak; tudtam, miért kellett ez, de már elfelejtettem. A fénycsövek hideg fényében, masszív alapzaton állt a jókora akváriumhoz hasonló üvegtartály, majdnem üresen – csak az alját borította valami erősen opálfényű, mozdulatlan, kékes folyadékréteg.

A helyiséget üvegfal választotta ketté, a tartállyal szemben nyílás tátongott a falon, benne egy vastag fémkeretbe szerelt, távirányítású manipulátor. Marsh először egy sebészeti eszközhöz hasonló csipeszt engedett le a folyadék felszínéhez, s amikor fölemelte, egy, a fényben szikrázó fonal függött róla. Cseppet sem hasonlított a ragacsos folyadékhoz. Mintha a ragacsból rugalmas, de elég szilárd szál emelkedne ki, lustán rezegve, mint a húr. Marsh visszaengedte a csipeszt, és ügyesen megrázta a manipulátorral, hogy a szál leessen, de a lámpafényben csillogó folyadék nem nyelte el a fonalat: a felszínen maradt, összezsugorodott, megvastagodott, olyan lett, mint egy fényes lárva, és rovarmód mászni kezdett, akár egy igazi hernyó. Elérte a tartály üvegfalát, megállt, visszafordult. Vagy egy percig mászkált, aztán szétfolyt, körvonalai elmosódtak, és az anyag ismét magába szívta.

Ez a hernyótrükk csak apró mutatvány volt. Amikor eloltották a lámpákat, és sötétben megismételték a kísérletet, egyszerre csak nagyon halvány, de jól kivehető felvillanást láttam, mintha a tartály feneke és a mennyezet között parányi csillag gyúlt volna ki egy pillanatra. Marsh később elmagyarázta, hogy ez nem lumineszcencia. Amikor a fonal elszakad, a szakadás helyén monomo–lekuláris réteg keletkezik, amely már nem képes ellenőrzése alatt tartani a magfolyamatokat. Ilyenkor afféle mikroszkopikus láncreakció lép fel – a villanás pedig másodlagos effektus, mert a magasabb energiaszintekre került, aktivizálódott elektronok hirtelen elhagyva ezt a szintet, megfelelő számú fotont bocsátanak ki. Megkérdeztem, látnak-e valami esélyt a Békatojás gyakorlati felhasználására. Most már kevésbé reménykedtek, mint közvetlenül a szintézis után, a Békatojás ugyanis élő szövethez hasonlóan viselkedett abból a szempontból, hogy amint az élő szövet kizárólag maga használja fel kémiai reakciói energiáját, a Békatojás nukleáris energiáját sem lehetett elvezetni.

Grotius csoportjában, amely a Legyek Urát előállította, egészen más szokások honoltak. Szigorú óvatossági rendszabályok közepette baktattunk le a pincébe. Igazán nem tudom, azért őrizték-e a Legyek Urát kétemeletnyi mélységben a föld alatt, mert ez a neve, vagy azért kapta ezt a nevet, mert a Hádészra emlékeztető föld alatti helyiségekben keletkezett.

Először is, még a laboratóriumban védőruhát kellett felvenni, átlátszó, csuklyás kezeslábast, szíjakra erősített oxigénpalackkal. Elég sokáig tartott az öltözködés, és minden gyakorlatiassága mellett valami mágikus szertartásra hasonlított. Úgy tudom, még senki sem vizsgálta meg antropológiai szempontból a tudósok laboratóriumbeli viselkedését, pedig kétségtelennek tartom, hogy nem minden szükségszerű, amit csinálnak. Ugyanazokat az előkészületeket és kísérleti eljárásokat nagyon sokféleképpen lehet véghezvinni, de ha egy eljárásmód egyszer meghonosodik, akkor az adott körben, az adott iskolában szabályérvényű szokássá válik, szinte dogma lesz belőle.

Ketten kísértek le a Legyek Urához, a kis Grotius vezetett, de még indulás előtt a csavarokkal manipulálva oxigént bocsátottak átlátszó ruhánk belsejébe, úgyhogy mindegyikünk fényes ballonná dagadt, és majd elveszett a hatalmas, felfúvódott ruhában. Lemenet előtt még megvizsgálták, jól zár-e az öltözékünk. A vizsgálati módszer nagyon egyszerű volt: gyertyalángot tartottak a belül kissé túlnyomásos kezeslábas különböző részeihez. Ez is holmi varázslatra hasonlított, például tömjénezésre.

Mindez együtt ünnepélyes, komoly egésszé állt össze, méghozzá rituálisan lelassított szertartássá, nyilván azért, mert a fényes polietilén ballonban nem lehetett gyorsan mozogni. Azonkívül beszélgetni sem nagyon lehetett, és a kézzel-lábbal mutogatás csak fokozta azt az érzésemet, hogy liturgikus cselekményben veszek részt. Persze, megcáfolhatták volna e benyomásomat azzal, hogy a kezeslábas a béta-sugárzástól véd, hogy akadályozza ugyan a mozgást, de kitűnően át lehet látni rajta, meg ilyesmik, mégis azt hiszem, én könnyen ki tudtam volna találni egy másfajta eljárást, amely kevésbé festői, de főleg nélkülözi a Legyek Ura név szimbolikus értelmére való magasröptű, finom célzásokat.

Egy betonpadlós, külön szobában betongyűrű vette körül a függőleges akna nyílását. Egymás után lemásztunk az akna falába erősített vaslétrán, halhólyagra hasonlító védőruhánk kellemetlenül zizegett, és undok meleg volt benne. Lent szűk folyosóba jutottunk, szabályos távközökben rácsos lámpák világítottak, akár egy régi bányában. Lojálisán bevallom, hogy ezeket a kellékeket már nem Grotius emberei szerezték be; a csoport csak felhasználta az épület föld alatti részét, amelyet valaha a gyakorlótéri atomrobbantásokkal összefüggő, katonai célokra szántak. Mehettünk vagy ötven métert, aztán csillogni kezdett a fal, mert ezüstszínű, tükörfényes lemez borította. Ez volt az egyetlen részlet, amely a biofizikusok ezüstpincéjére emlékeztetett. De ott fel sem tűnt, ahogy a meztelenség erotikus jellegét sem érzékeljük az orvos rendelőjében; a hatás egésze tudatosul bennünk, nem az egyes elemek tulajdonságai. A biofizikusoknál az ezüstfal egy műtő steril légkörét idézte, itt a pincében titokzatosabb jelleget öltött, mert akár egy elvarázsolt kastély görbetükörterme, felfúvódott ruhánk torzképét tükrözte vissza.

Hiába nézelődtem, hol folytatódik az út – a folyosó kiszélesedő zsákutcában végződött. Oldalt, fejmagasságban vasajtót vettem észre. Grotius kinyitotta, s ekkor afféle lőrés tárult fel a vastag falban. Társaim elhúzódtak, hogy benézhessek. A nyílás túlsó végén vörösesen csillogó lap volt, mintha nagy darab húst szorítanának egy vastag üveglaphoz. Az arcomat fedő csuklyán és a palackból egyenletesen áramló oxigénen keresztül homlokom és arcom bőrével nyomást éreztem, amely mintha nemcsak a forróság hatása volna. Tovább bámészkodva nagyon lassú, nem egészen egyenletes mozgást vettem észre, mintha egy óriási csiga megnyúzott hasa tapadna az üveghez, és a csiga mászni próbálna, de hiába. Úgy rémlett, a vörös massza roppant erővel nyomja az üvegfalat, amint lassan, de állandóan egy helyben mászik.

Grotius udvariasan, de határozottan eltolt a nyílástól, visszacsukta a páncélajtót, és oldalzsákjából elővett egy kémcsövet, amelynek belső falán néhány közönséges légy mászkált. Ahogy a csukott ajtóhoz közelítette – kimért és egyben ünnepélyes mozdulattal –, a legyek először megmerevedtek, aztán megrezzent a szárnyuk, és a következő másodpercben őrült fekete golyócskákként kavarogtak a kémcsőben – úgy rémlett, dühös zümmögésüket is hallom. Még közelebb vitte a kémcsövet az ajtóhoz – a legyek egyre vadabbul csapkodták magukat a kémcső falához –, aztán elrakta kémcsövét az oldalzsákba, sarkon fordult, és elindult visszafelé.

Végre megtudtam, miért találták ki ezt a nevet. A Legyek Ura nem egyéb, mint a Békatojás nagyobb mennyiségben. Ha legalább kétszáz liter van belőle, új tulajdonságokat mutat, de az átalakulás folyamatosan megy végbe. Ami ezt az igazán furcsa légyhistóriát illeti, a leghalványabb fogalma sem volt senkinek, hogyan érvényesül ez a légyőrjítő hatás, különösen mivel a legyeken kívül csak néhány más hártyásszárnyú rovar mutatkozott ilyen idegesnek. A pókok, csótányok és egyéb tücskök-bogarak, amelyeket a biológusok türelmesen lehordtak a vasajtóhoz, egyáltalán nem reagáltak a magreakcióktól izzó anyag jelenlétére. Sok szó esett hullámokról, sugárzásról, még csoda, hogy telepátiát nem emlegettek. Olyan legyeknél, amelyeknek hasi ideggócait gyógyszeresen megbénították, a hatás nem jelentkezett. De hát ez várható volt. A boldogtalan legyeket érzéstelenítették, sorra kivagdostak belőlük mindent, amit csak lehetett, hol a lábukat, hol a szárnyukat bénították meg, de végül csak annyi derült ki, hogy a vastag dielektromos szigetelőréteg leárnyékolja a hatást. Tehát fizikai effektus, nem „csoda”. No, persze. De azt továbbra sem tudták, mi váltja ki. Biztosítottak, hogy tisztázódni fog a dolog – bionikusok és fizikusok külön csoportja tanulmányozza. Ha rá is jöttek valamire, én mindmáig nem tudok róla.

Egyébként a Legyek Ura nem tett kárt a közelébe kerülő élőlényekben; még a legyeknek sem történt végül semmi bajuk.

TIZENEGY

Az ősz beálltával – persze, csak naptári ősz volt, a nap ugyanúgy tűzött a sivatagra, mint augusztusban – újra munkába vettem a kódot, bár azt aligha mondhatnám, hogy újult erővel. A Békatojás szintézisét, vagyis azt, amit a Tervben a legnagyobb sikernek tartottak, és technikai szempontból kétségkívül az is volt, nemcsak elhanyagoltam spekulációimban, hanem tulajdonképpen ki is hagytam belőlük, mintha ezt a különös terméket félreértésnek tartanám. Létrehozói azzal vádoltak, hogy irracionális előítéletek vezérelnek, személyes ellenszenvet táplálok az ő anyaguk iránt – akármilyen nevetségesen hangzik is ez. Némelyek azt állították, például Dill, hogy az a kissé drámai körítés, amellyel a két csoport az „atomkocsonyát” feltálalta, fenntartásokat ébresztett bennem a Legyek Urával szemben, vagy, hogy haragszom a kísérletezőkre, amiért a kód titka mellé még egy titkot fabrikáltak, az ismeretlen rendeltetésű szubsztancia titkát.

Nem értettem egyet velük, mert a Romney-effektus is növelte tudatlanságunkat, de én mégis ettől a jelenségtől reméltem – legalábbis akkor –, hogy talán elvezet a Feladók szándékához és ezáltal az üzenet tartalmához is. Ötletekre vadászva jó néhány könyvet elolvastam a genetikai kód megfejtésének történetéről. Időnként homályosan úgy rémlett, hogy a csillagkóddal párhuzamos jelenség minden élőlény „kettőssége”: az élő szervezet nemcsak önmaga, hanem egyben a jövőnek, az új nemzedékeknek címzett aktív információ hordozója is.

De mit kezdhettem ezzel az analógiával? A fogalmi apparátust, amellyel korunk elláthatott, néha riasztóan szegényesnek találtam. Tudásunk csak az emberhez képest óriási méretű, nem a világhoz képest. Az élenjáró instrumentális technikák kumulatív robbanása és az ember biológiája között szemünk láttára szélesedik a szakadék, az emberiség pedig két részre oszlik: az egyik oldalon az ismeretgyűjtők és segédcsapataik, a másikon a termékeny tömegek, amelyek annak köszönhetik egyensúlyukat, hogy agyukat információs táppal tömik, előre gyártott péppel, amilyen a sertéstáp. Hangyabollyá válunk, mert átléptük – senki sem tudja pontosan, mikor – azt a küszöböt, amelyen túl a felhalmozott tudásanyagot már sohasem foghatja át egyetlen elme.

Az új tudomány első számú kötelessége szerintem nem is az, hogy ezt a tudásanyagot gyarapítsa, hanem az, hogy törölje a másodrangú, tehát fölösleges információk óriási rétegeit. A közléstechnika olyan paradicsomi helyzetet teremtett, amelyben állítólag mindenki, aki akarja, megismerhet mindent. Csakhogy ez mese. A választás éppolyan elkerülhetetlen, mint a lélegzetvétel, és a választás a lemondással egyenlő.

Ha az emberiséget nem böködné, piszkálná és sütögetné szüntelenül a nacionalizmusok helyi marakodása, az érdekek (gyakran látszatérdekek) összeütközése, a Föld egyes pontjain felhalmozódott bőség és más területek szűkölködése (holott technikai lehetőségeink megengednék, legalábbis elvben, hogy ezeket az ellentmondásokat feloldjuk), akkor talán megértené, hogy ezek a véres kis tűzijátékok, távoli mozgatójukkal, a Nagyok nukleáris tőkéjével együtt, mennyire eltakarják a szeme elől azt, ami közben „magától”, szabadjára eresztve és ellenőrizetlenül történik. A politika Földünket, akár a korábbi századokban (csak most már a Holdig terjedő űrdarabbal együtt), a tulajdon játszmái sakktáblájának tartja, pedig ez a sakktábla közben alattomban megváltozott. Már nem szilárd, mozdulatlan alap, hanem inkább tutaj, láthatatlan áramlatok lökdösik, cibálják, és olyan irányba viszik, amerre senki sem néz.

Elnézést kérek a metaforáért. Persze, a futurológusok gombamód elszaporodtak, amióta Herman Kahn tudománnyá emelte Kasszandra foglalkozását, de valahogy egyikük sem mondta ki világosan, hogy mindenestül a technológiai fejlődés kényére-kedvére bíztuk magunkat. A szerepek közben megfordultak: az emberiség lett a technológia eszköze, egy voltaképpen ismeretlen cél elérésében. A hatékony fegyver keresése végleg a bölcsek kövének keresőivé tette a tudósokat, és ez a bölcsek köve csak abban különbözik az alkimisták vágyálmától, hogy bizonyára létezik. A futurológiái művek olvasója gyönyörű ábrákat és táblázatokat láthat hófehér papírra nyomtatva, és megtudhatja belőlük, mikor épül meg a hidrogén-hélium reaktor, és mikorra várható az emberi agy telepatikus tulajdonságainak ipari felhasználása. Az effajta jövőbeli találmányokat az illetékes szakemberek kollektív szavazással jósolták meg, s ez a helyzet annyiban volt veszélyesebb a régmúlt korokénál, hogy a tudás látszatát keltette ott, ahol régebben az általánosan elfogadott nézet szerint a legteljesebb tudatlanság uralkodott.

Ha végigpillantunk a tudomány történetén, beláthatjuk: nagyon valószínű, hogy a jövő képét az határozza meg, amit ma nem tudunk, és ami nem látható előre. Bonyolította a helyzetet a történelemben újnak számító „tükör” vagy „páros tánc” állapot, amelyben a világ egyik fele kénytelen volt minél pontosabban és gyorsabban megismételni mindazt, amit a másik fél a fegyverkezés terén csinált, és gyakran nem is igen lehetett megállapítani, ki tette meg elsőnek az újabb lépést vagy mozdulatot, és ki az, aki csak híven utánozta. Az emberiség fantáziája úgyszólván megdermedt, megbénította az atomhalál rémképe, ugyanakkor ez az atomhalál olyan természetesnek tűnt mindkét fél számára, hogy megbénította az önmegvalósítás folyamatát. Az atompusztulás apokaliptikus „forgatókönyvei”, amelyeket a stratégák és a tudós tanácsadó testületek szerkesztettek, úgy lenyűgözték és megbénították az elméket, hogy a fejlődésben rejlő egyéb, talán még veszélyesebb lehetőségeket meg sem látták. Az egyensúly állapotát ugyanis folyton megingatták az újabb felfedezések és találmányok.

A hetvenes években egy ideig minden potenciális ellenfél „közvetett gazdasági tönkretevésének” doktrínája uralkodott; Kayser hadügyminiszter ezt így fogalmazta meg: „Mire a kövér lefogy, a sovány éhen döglik”. Az atomtöltet-versengést először a rakétaverseny követte, majd a még költségesebb rakétaelhárító rakéták építése. Az eszkaláció következő lépéseként felderengett a lehetőség, hogy „lézerpajzsokat” építsenek, gammasugár-lézerek pusztító sugarainak védőfalával vegyék körül az országot; az ilyen berendezések építésének költségét négy-ötszáz milliárd dollárra becsülték. És már várhattuk a következő lépést, gamma-lézerekkel felszerelt óriási műholdak pályára állítását, amelyek raja az ellenfél területe fölött lebeg, és ibolyántúli sugárzással szempillantás alatt felperzselheti az egész országot. Az ilyen „halálsáv” költsége a becslésekben már meghaladta a hétbillió dollárt. A gazdasági tönkretevést, mármint azt, hogy egyre drágább fegyverek termelésével sorvasszák el a másik országot, komolyan gondolták, de nem valósíthatták meg, mert a szuper- és hiperlézerek építésének nehézségeivel a technika egyelőre nem tudott megbirkózni. A könyörületes Természet ezúttal megmentett minket önmagunktól mechanizmusainak tulajdonságai révén, de ez csak szerencsés véletlen volt.

Nagyjából így festett a politikusok gondolkodása és az általa diktált tudománystratégia. Közben a kultúra történelmi hagyománya meglazult, és csúszkálni kezdett, mint a viharban hánykolódó hajó rakománya. Alapjaikban rendültek meg a nagy történetfilozófiai koncepciók, a múltból örökölt értékekre épülő nagy szintézisek; kipusztulásra ítélt brontoszauruszokká váltak, sorsuk csak egy lehetett: szétzúzódnak a majdani újabb felfedezések ismeretlen partján. Nem volt már olyan erő vagy az anyagi világ zsigereiben rejlő olyan szörnyűség, amelyet a színpadra ne rángattak volna mint fegyvert, mihelyt felfedezték. Valójában már nem is Oroszországgal versenyeztünk, hanem magával a Természettel, mert a Természettől függött, nem az oroszoktól, milyen újabb felfedezéssel ajándékoz meg bennünket, és őrültség lett volna azt hinni, hogy jóságában csupa olyan eszközzel lep meg, amely megkönnyíti a faj fennmaradását. Az az esély, hogy feltűnik a tudományos horizonton egy felfedezés, amely tökéletes fölényt biztosít számunkra az egész földkerekségen, megsokszorozta volna az erőfeszítéseket és a kutatásra szánt milliókat, hiszen aki elsőnek éri el ezt a célt, a földkerekség egyeduralkodója lesz, erről beszélt mindenki. De hogyan hihették, hogy a gyengülő ellenfél engedelmesen járomba hajtja a fejét? Így hát az egész doktrína belsőleg ellentmondásos volt, hiszen egyidejűleg feltételezte a meglevő erőegyensúly felborítását és szüntelen megújítását.

Civilizációnk a technológia csapdájába került, úgy látszott, sorsunkat már csak az dönti el, milyenek is valójában az anyagszerkezetek és energiaszintek bizonyos, még ismeretlen összefüggései. Ha ilyeneket mondtam, rendszerint defetistának neveztek, főleg az olyan tudósok körében, akik bérbe adták lelkiismeretüket a külügyminisztériumnak. Az emberiség, az egymás haját tépő és torkát szorongató emberek gyülekezete, amíg tevéről és öszvérről harci szekérre, fogatra, autóra, gőzmozdonyra, tankra szállt át, még számíthatott arra, hogy életben marad, ha letöri e verseny bilincseit. A század közepén a totális fenyegetés megbénította a politikát, de nem változtatta meg. A stratégia ugyanaz maradt, a napok többet számítottak a hónapoknál, az évek az évszázadoknál, pedig fordítva kellett volna cselekedni, a faj érdekének jelszavát írni fel a lobogókra, megfékezni a technológia szárnyalását, nehogy zuhanássá váljék.

Közben nőtt a gazdasági szakadék a Nagyok és a harmadik világ között, a közgazdászok ezt „széthúzódó harmonikának” nevezték – a mások sorsát kezükben tartó felelős személyiségek azt mondták, megértik, hogy ez az állapot tarthatatlan, de nem csináltak semmit, mintha csodára vártak volna. Koordinálni kellett volna a haladást, nem ráhagyatkozni automatizmusára, egyre gyorsuló önmozgására, hiszen őrültség volt azt hinni, hogy ha megcsináljuk mindazt, ami technikailag lehetséges, akkor kétségkívül bölcsen és biztonságosan cselekszünk. Igazán nem számíthattunk a Természet csodálatos jóságára, mikor egyre több részét eregettük le a civilizáció torkán, testek és gépek tápláléka gyanánt. Olyan volt ez, mint a trójai faló, édes méreg; nem azért mérgező, mert a világ a vesztünkre tör, hanem azért, mert vaktában cselekedtünk.

Munkámban nem feledkezhettem meg erről a háttérről. Gondolnom kellett rá, amikor az üzenet kettős arculatán törtem a fejem. Az elegáns, frakkos diplomaták kellemes borzongással várták már a percet, amikor végre befejezzük nem hivatalos, kevésbé fontos előkészítő munkánkat, és ők összes érdemrendjüket feltűzve elrepülnek a csillagokba, átadni megbízólevelüket, és a protokollhoz híven jegyzékeket váltani a milliárd éves civilizációval. Nekünk csak annyi a dolgunk, hogy megépítsük a hidat. Ők majd átvágják a szalagot.

De hogy is állunk valójában? A Tejútrendszer egy távoli zugában valamikor élőlények jelentek meg, rájöttek, hogy milyen szenzációs ritkaság az élet, s elhatározták, hogy beavatkoznak a kozmogóniába, és kicsit helyesbítik. Az ősi civilizáció utódai számunkra elképzelhetetlen, szédületes tudásanyaggal rendelkeznek, ha ilyen gondosan össze tudták kapcsolni az életfakasztó impulzust azzal a szándékukkal, hogy semmiképpen se avatkozzanak bele az evolúció egy-egy helyi folyamatába. Az éltető jelzés nem ige, amely testté válik, hiszen semmilyen módon nem határozza meg azt, ami keletkezni fog. Az eljárás elvileg egyszerű, csak iszonyatosan régóta, szinte az örökkévalóság kezdetétől fogva folyik. Tágas, szilárd partokat teremt, amelyek között a fajok szétválásának folyamata már saját erőből indulhat el. A segítség óvatosabb már nem is lehetne. Semmi részletezés, semmi konkrét irányelv, semmilyen fizikai vagy kémiai utasítás – semmi, csak a termodinamikailag valószínűtlen állapotok felerősítése.

A valószínűségfokozó kimondhatatlanul gyenge, és csak azért hatott, mert mindenütt jelenvaló, minden akadályon áthatol, besugározza a Tejútrendszer valamekkora részét (talán az egészet? – nem tudtuk, hány hasonló láthatatlan sugárzást bocsátanak ki). Nem egyszeri cselekmény, hanem jelenlét, amelynek állandósága a csillagokéval versenyezhet, ugyanakkor megszűnik, mihelyt a kívánatos folyamat beindult. Csakugyan megszűnik, hiszen a már kialakult élő szervezetekre a sugárzás gyakorlatilag egyáltalán nem hat.

A sugárzás állandósága megdöbbentett. Hiszen az is lehet, hogy a Feladók már nincsenek az élők sorában, és a folyamat, amelyet asztromérnökeik egy csillagban vagy csillagcsoportban beindítottak, addig tart, amíg el nem fogy az adók napenergiája. Munkánk titokban tartását – ebben a fényben – bűnnek láttam. Hiszen nem felfedezésről van szó, nem is felfedezések halmazáról, hanem arról, hogy kinyílik a szemünk a világra. Eddig vak kutyakölykök voltunk. A galaktika sötétjében világít egy értelem, amely nem próbálta ránk erőltetni jelenlétét, ellenkezőleg, gondosan rejtegette.

Elmondhatatlanul sekélyesnek láttam a korábbi, a Terv előtti közkeletű hipotéziseket, amelyek a pesszimizmus és az optimizmus végletei között ingadoznak: a pesszimisták szerint a Silentium Universi, a világegyetem némasága a természetes állapot, a balga optimisták pedig jól érthetően szótagolt üzeneteket várnak; azt hiszik, a csillagközi civilizációk úgy társalognak, mint az óvodások. Megint szétfoszlott egy mítosz, gondoltam, megint rádöbbentünk egy igazságra – és mint rendszerint, ezzel sem tudunk megbirkózni.

Maradt a jelzés másik, tartalmi oldala. A gyerek megérthet néhány mondatot egy filozófiai műből, de a mű egészét nem foghatja fel. Ilyen helyzetben vagyunk mi is. A gyerek örvendezhet az egyes mondatok tartalmának, mi is álmélkodva fogadtuk a megfejtett töredékeket. Sokáig böngésztem a csillaglevelet, újra meg újra nekiveselkedtem. Így különös módon beleéltem magam, és sokszor, noha csak intuitív módon, érezve, hogy hegyként magasodik fölém, homályosan felsejlett előttem szerkezetének nagyszerűsége, nem is matematikai, hanem esztétikai érzékem gyönyörködött benne – vagy talán egyesült a kettő.

Egy könyv minden mondata jelent valamit, a szövegből kiszakítva is, de a maga helyén összefonódik a többi mondat jelentésével, az előzőkével és a következőkével. Ebből az átszivárgásból, összenövésből és halmozódásból keletkezik végül az időben mozdulatlan gondolat: a mű. A csillagkódban nem annyira az elemek, a „mondatok” jelentését kellett kutatnom, inkább rendeltetésüket, amely rejtve maradt. De a csillaglevél tisztán matematikai, belső harmóniáját megéreztem, hiszen a hatalmas székesegyház harmóniája annak is megnyilatkozik, aki sem rendeltetését nem érti, sem a statika törvényeit és az építőművészet kánonait nem ismeri, sem a formákban megtestesülő stílusokhoz nem konyít. Én is ilyen bámész templomnéző voltam. A szöveget rendkívülivé tette, hogy nem volt semmilyen „tisztán lokális” tulajdonsága. A zárókő nem zárókő, ha nincs bolthajtás; ebben áll az építészet lokalizálhatatlan volta. A Békatojás szintézise előtt a kódból kiráncigálták azokat az elemeket, amelyeknek atomi és sztereokémiái „jelentést” tulajdonítottak.

Volt ebben valami vandalizmus, mintha például a Moby Dick alapján kezdenének bálnákat mészárolni és bálnazsírt olvasztani. Meg lehet csinálni, a bálnaölés le van írva a Moby Dickben, bár szögesen ellentétes értelemmel, de azzal nem muszáj törődni, bárki felszabdalhatja a szöveget, és tetszése szerint állíthatja össze. Hát ennyire védtelen a kód, küldőinek minden bölcsessége ellenére? Nemsokára megtudtam, hogy következhet még rosszabb is, aggodalmaim új tápot kaptak, hát nem szégyellem a fenti megjegyzések érzelgősséget.

A kód bizonyos részei, mint a gyakorisági elemzés kimutatta, látszólag ismétlődtek, mint a szavak a mondatban, de az eltérő környezet apró különbségeket okozott az impulzusokban, s a mi bináris értelmezésünk ezeket a különbségeket nem vette figyelembe. A türelmetlen kísérletezők, akik persze joggal hivatkozhattak az „ezüstpincékben” tartott kincseikre, kötötték az ebet a karóhoz, hogy ezeknek a parányi különbségeknek csak egyetlen oka lehet: a neutrínósugárzás sok parszekes űrvándorlása során bekövetkezett torzulások, a jelzés viszonylag így is elenyésző mértékű deszinkronizálódása, elmosódása. Elhatároztam, hogy utánanézek a dolognak. Újra regisztráltattam a jelzést, legalábbis jókora részét, és az asztrofizikusoktól kapott új szöveget összehasonlítottam öt különböző régebbi vétel analóg szakaszaival.

Furcsa, hogy ezt eddig ilyen pontosan senki sem csinálta meg. Ha egy aláírás hitelességét vizsgálják, és ehhez egyre erősebb nagyítót alkalmaznak, a tintavonások óriásira növelt sávjai végül elemeikre bomlanak, a zsinórvastagnak látszó cellulózrostokhoz külön-külön részecskék tapadnak, és nem lehet megállapítani, hol az a nagyítási határ, amelynél véget ér az író személy, a jellegzetes kézírás hatása, és más tényezők kezdenek érvényesülni: a kéz, a toll parányi, statisztikai mozgásai és rezdülései, a tinta folyásának egyenetlensége, olyasmik, amikre az író személynek már nincs befolyása. De ha nemcsak két aláírást hasonlítanak össze, hanem nagyon sokat, akkor meg lehet állapítani, hol húzódik ez a határ, mert akkor kitetszik, mi az állandó szabályszerűség, és mi a változók ingadozásának hatása.

Sikerült kimutatnom, hogy a jelzés „elmosódása”, „deszinkronizálódása”, „szétfolyása” csak vitapartnereim képzeletében létezik. Az ismétlések pontossága elérte az asztrofizikusok által használt regisztrálókészülék felbontóképességének határát, és mivel bajos feltételezni, hogy az adást pontosan ilyen készülékre méretezték, nyilvánvaló: az adás pontossága meghaladja vizsgálási lehetőségeinket, nem tudjuk felderíteni, mennyire pontos az adó.

Ez némi zavart keltett. Attól fogva „az Úr prófétája” vagy „a pusztába kiáltó próféta” néven emlegettek. Így szeptember végén egyre magányosabban dolgoztam. Voltak percek, főleg éjszakánként, amikor szavak nélküli gondolkodásom és a szöveg között olyan rokonság támadt, mintha már-már érteném az üzenet egészét, és félig aléltan, mintha testtelen ugrásra készülődnék, megéreztem a túlsó partot, de a végső elrugaszkodáshoz sohasem volt elég erőm.

Ma úgy látom, csak túlfeszített képzeletem játszadozott velem. Különben is jobban esik, ha azt mondhatom: nemcsak az én erőmet haladta meg a feladat, senki emberfia meg nem birkózott volna vele. Akkor is úgy véltem, mint most: a probléma nem oldható meg kollektív rohammal, egyvalakinek kell felpattantania a zárat valami új észjárással a bevett gondolkodási sémák helyett; erre csak egyvalaki képes, vagy senki. Tehetetlenségem bevallása bizonyára szánalmas, talán önző is. Úgy fest a dolog, hogy mentséget keresek. De ha van olyan ügy, amelyből száműzni kell a hiúságot, a becsvágyat, a szívünkben lakó és sikerekért imádkozó „kisördögöt”, akkor alighanem ez az. Akkoriban fájt, hogy elszigetelődtem, magamra maradtam. De a legfurcsább, hogy az egyértelmű vereség emléke valami magasztos árnyalatot kapott, és azok az órák, azok a hetek most, hogy visszagondolok rájuk, kedvesek a szívemnek. Nem hittem volna, hogy így lesz.

TIZENKETTŐ

A kiadott jelentésekben és könyvekben alig vagy egyáltalán nem említik, mi volt az én „konstruktívabb” hozzájárulásom a Terv munkájához, mert a sértődések elkerülése végett mindenütt elhallgatták részvételemet abban a „konspiráló ellenzékben”, amely, mint valahol olvastam, képes lett volna „a legnagyobb bűn” elkövetésére is, és nem az én érdemem, hogy erre nem került sor. Áttérek tehát bűneim ismertetésére. Október elején sem csökkent a hőség, persze csak nappal, éjszakánként már fagypont alá szállt a hőmérséklet a sivatagban. Nappal ki sem tettem a lábam a házból, de esténként, még a nagy hideg beállta előtt, rövid sétákat tettem, ügyelve, hogy szem elől ne tévesszem a telep toronyházait, mert figyelmeztettek, hogy a sivatagban, a magas homokbuckák között könnyen el lehet tévedni. Egy technikussal meg is történt, de éjféltájra hazatalált, mert a telep fénye mutatta az utat. Addig sohasem jártam sivatagban – egészen más, mint a filmek és könyvek alapján képzeltem. Tökéletesen egynemű, és ugyanakkor hallatlanul változatos. A futóhomok látványa vonzott a legjobban, a lassan vándorló, nagy hullámok: pompás, éles geometriájuk szemléletesen mutatta, milyen tökéletes megoldásokat alkalmaz a Természet ott, ahol élettelen birodalmával nem viaskodik a falánk, mohó, szilaj élővilág.

Egyik sétámról visszatérve Donald Protheróval találkoztam, és mint kiderült, nem véletlenül. Prothero, egy régi cornwalli család immár második amerikai nemzedékének tagja, a legangolosabb amerikai maradt, akit csak ismertem.

A Tanácsban a behemót Baloyne és az égimeszelő Dill között ülve, a nyugtalan Rappaport és a divatlapból kivágott Eeney társaságában, éppen azáltal lett különleges figura, hogy nem volt rajta semmi különleges. A megtestesült átlagosság volt: kissé sápadt, hétköznapi, angolos lóarc, mélyen ülő szemekkel és erős állkapoccsal; szájában az örökös pipa, hangja higgadt, természetes nyugalmából nem zökkentette ki semmi, alig gesztikulált, nem volt semmi különös ismertetőjele vagy tulajdonsága. Persze azon kívül, hogy első osztályú elme.

Be kell vallanom, hogy személye kissé nyugtalanított, mert nem hiszek az emberi tökéletességben, és azokat, akiknek nincs semmi hóbortjuk, bogaruk, rögeszméjük, legalább egy icipici mániájuk, vesszőparipájuk, vagy állandó színleléssel gyanúsítom (mindenki magáról ítél), vagy sivár léleknek tartom. Persze, sok függ attól, melyik oldaláról ismerünk meg valakit. Én rendszerint először a munkáin keresztül ismertem meg egy-egy kollégát, tehát úgyszólván legszellemibb oldaláról, hiszen a matematikai művek a lehető legelvontabbak, és a személyes találkozás nemegyszer fejbe kólintott, mert én ösztönösen e plátói termékek alapján képzeltem el a hús-vér embert.

Mindig holmi kajánsággal fűszerezett, szentségtörő elégtételt keltett bennem, ha láttam, amint a kristálytiszta, magasröptű gondolat a fülét piszkálja, hunyorog, verítékezik, jól-rosszul uralkodva tulajdon gépezetén, amely cipeli ugyan a szellemet, de oly gyakran földre húzza. Emlékszem, egyszer egy jeles filozófus kocsijában ültem, aki a szolipszizmus híve, és defektet kaptunk. Abbahagyta fejtegetését minden lét csalóka tünemény voltáról, és hétköznapi halandók módján, sőt kissé nyögdécselve nekilátott kurblizni az emelőt, előszedni a pótkeretet, én meg olyan gyermeteg örömmel néztem, mintha Krisztus állna előttem náthásán szipogva. Az illúzió-kulccsal sorra meghúzta a fantazmagória-csavarokat, aztán elkeseredetten bámult maszatos kezére, pedig elmélete szerint az a maszat csak annyi, mint az álom – de ez valahogy egyáltalán nem jutott eszébe.

Gyerekkoromban őszintén hittem, hogy létezik a tökéletes emberek kategóriája, ehhez tartoznak elsősorban a tudósok, a legnagyszerűbbek pedig bizonyára az egyetemi professzorok. A valóság leszoktatott idealista elképzeléseimről.

Donaldot húsz éve ismertem, mégsem tudtam változtatni azon, hogy ő igazán az a tudós, akiben már csak a nagyon régimódian egzaltált, jámbor lelkek hisznek. Emlékszem, Baloyne, aki szintén nagy elme, de gyarló bűnös is, egyszer hosszan könyörgött Donaldnak, szálljon már le a mi halandó körünkbe, és kegyeskedjen legalább egyetlenegyszer elárulni valamilyen förtelmes titkát, vagy legalább kövessen el valami becstelenséget, hogy emberibbnek lássuk. De ő csak mosolygott a pipája mögül!

Aznap este két homokdomb között, egy kis völgyben mendegéltünk a vöröses alkonyi fényben, s én elnéztem árnyékunkat a homokon. Úgy rémlett, a homokszemcsék parányi gázlángocskákként, lilásan derengenek, mint az impresszionista festményeken. Prothero a munkájáról kezdett beszélni, a Békatojás „hideg” magreakcióiról. Inkább csak udvariasságból hallgattam, és elcsodálkoztam, mikor azt mondta, hogy helyzetünk a Manhattan-tervre emlékezteti.

– Ugyan – jegyeztem meg. – Még ha sikerülne is a Békatojásban nagyarányú láncreakciót kiváltani, akkor sincs mitől tartanunk. A hidrogénbombák robbanóereje már úgyis korlátlan.

Ekkor eltette a pipáját. Ez fontos jel volt. Előhúzott a zsebéből egy filmtekercset, és szétcsavarva a kezembe adta. Az óriási, vörös napkorong felé tartottam a filmet. Értek annyit a mikrofizikához, hogy felismertem: buborékkamra-felvételek. Donald, mögém állva, tempósan magyarázott. Megmutatott néhány különleges helyet. A kamra kellős közepén a Békatojás tűhegynyi darabkája, és mellette, vagy egy milliméterre a nyálkacsepptől, maghasadás csillag alakú nyoma, a részecskék szanaszét mutató pályái. Nem láttam ebben semmi különöset – de jött a magyarázat és a további fényképek. Olyasmi történt, ami lehetetlen: amikor az anyagcseppet ólomburokba zárták, akkor is megjelentek a kamrában a széthasadó atomok csillagocskái – a páncélon kívül!

– Távreakció – állapította meg Prothero. – Az energia az egyik helyen eltűnik, a hasadó atommal együtt, és az atom egy másik helyen bukkan fel újra. Láttál már bűvészt, aki a zsebébe dugja a tojást, és a szájából veszi elő? Hát, ez történik itt.

– Ugyan, ez valami trükk! – Még mindig nem tudtam, nem akartam megérteni. – Az atomok bomlás közben átugrálnak az ólomfalon? – kérdeztem.

– Nem. Egyszerűen eltűnnek az egyik helyen, és megjelennek a másikon.

– De hiszen ez ellentmond az anyagmegmaradás elvének!

– Nem feltétlenül, mert nagyon gyorsan csinálja. Itt berepül, ott kirepül, érted? A mérleg változatlan. És tudod, mi szállítja ilyen csodálatos módon? A neutrínótér. Méghozzá akkor, ha az eredeti sugárzás modulálja, mint valami „isteni szél”.

Tudtam, hogy ez az effektus lehetetlen, de hittem Donaldnak. Ha valaki ért a magreakciókhoz a mi féltekénken, hát ő az. Megkérdeztem, mennyi az effektus hatótávolsága. Úgy látszik, már ébredeztek bennem a baljós gondolatok, ha még nem is tudatosan.

– Nem tudom, mennyi lehet. Mindenesetre nem kisebb a buborékkamrám átmérőjénél, két és fél hüvelyknél. Megcsináltam Wilsonban is, az tíz hüvelyk.

– Tudod irányítani a reakciót? Úgy értem, meghatározni az „átrepülés” célpontját?

– A legnagyobb pontossággal. A célpont szakaszról szakaszra megjelölhető. Ott van, ahol a tér maximuma.

Megpróbáltam megérteni, miféle hatás ez. A maghasadás a Békatojásban megy végbe, a részecskék pedig a Békatojáson kívül bukkannak elő. Donald azt mondta, ez a jelenség kívül esik a mi fizikánkon – az ismeretes fizikai törvények szerint tilos. Kvantumeffektusok ilyen makroszkopikus méretben nem fordulhatnak elő – elméletünk szerint. Lassan megoldódott a nyelve. Véletlenül bukkant nyomra, McHill nevű munkatársával, aki megpróbálta – igazság szerint csak vaktában tapogatózva – megismételni Romney kísérletét, de fizikus módra. A Békatojásra irányította a neutrínósugárzást. Halvány fogalma sem volt, kijön-e valami ebből. Hát, kijött. Akkor utazott el Donald Washingtonba. Egyheti távolléte alatt McHill közös tervük szerint megépítette a nagyobb készüléket, amellyel a reakció átvitele és beirányzása több méteres sugárban megvalósítható.

Több méter. Azt hittem, rosszul hallom. Donald az olyan ember arckifejezésével, aki megtudta, hogy rákban szenved, de nagyszerűen uralkodik magán, megjegyezte, hogy elvben semmi sem gátolja olyan készülék építését, amely milliószorosra erősíti fel az effektust – erejét és hatótávolságát tekintve.

Megkérdeztem, ki tud erről. Senkinek sem mondta el, még a Tudományos Tanácsnak sem. Megmagyarázta, miért. Tökéletesen megbízik Baloyne-ban, de nem akarja nehéz helyzetbe hozni, mert Yvor az a kollégánk, aki az egész munkáért közvetlenül felel a kormányzatnak. Ha pedig Yvornak nem szólt, a Tanács más tagjainak sem szólhat. McHillért kezeskedik. Megkérdeztem, milyen határig. Rám nézett, aztán vállat vont. Elég józan volt hozzá, hogy tudja: ezentúl olyan nagy tétre megy a játék, hogy már senkiért sem lehet kezeskedni. Elég hideg volt, mégis beleizzadtam ebbe a beszélgetésbe. Donald elmondta, miért járt Washingtonban. Előzőleg memorandumot írt a Terv ügyében, senkivel sem beszélt róla, csak átadta Rushnak, most pedig a válaszért ment, Rush hívatta. A memorandumban azt magyarázta a kormányzatnak, milyen káros a munkánk titkossága. Kifejtette, hogy ha szert is tennénk olyan ismeretekre, amelyek katonai erőnket növelik, az csak fokozná a világháború veszélyét. A jelenlegi állapot alapja a változékony egyensúly, és akármelyik fél javára billen a mérleg, ha túl gyorsan billen, az kétségbeesett lépésekre késztetheti a másik felet. Az egyensúlyt azért sikerül fenntartani, mert mindegyik fél nyomban válaszol a másik minden lépésére. Így loholnak egymás mellett a fegyverkezési és politikai verseny résztvevői. Kissé zokon vettem Donaldtól, hogy még velem sem beszélte meg a dolgot, de nem mutattam, csak azt kérdeztem, milyen választ kapott. Egyébként nem volt nehéz kitalálni.

– Beszéltem a tábornokkal. Kijelentette, hogy ők tisztában vannak mindazzal, amit írtam, de nem változtathatunk az eddigi módszereken, mert lehetséges, hogy a másik fél pontosan ugyanolyan kutatásokat végez, mint mi… Tehát esetleges felfedezéseink nem borítják fel az egyensúlyt, hanem ellenkezőleg, helyreállítják. Most aztán benne vagyok a pácban! – fejezte be.

Vigasztaltam, bár magam sem hittem, hogy a memorandumát szépen elrakják az irattárba, de nem nyugodott meg.

– Az a feneség a dologban, hogy amikor megírtam a memorandumot, az égvilágon semmi eredményem nem volt – magyarázta. – A feljegyzésem már Rush asztalán feküdt, amikor ennek az effektusnak nyomára bukkantam. Már arra is gondoltam, hogy visszavonom azt a szerencsétlen papírt, de az csak még gyanúsabb lett volna. Képzelheted, mennyire a körmömre néznek ezentúl!

Wilhelm Eeney „barátunkat” említette. Én is biztosra vettem, hogy Eeney már megkapta a megfelelő utasításokat. Megkérdeztem Donaldot, nem gondolja-e, hogy abba kellene hagyni a kísérletezést, a készüléket pedig egyszerűen szétszedni vagy megsemmisíteni. Sajnos tudtam, mi lesz a válasz.

– Ha egy felfedezés megszületett, azt nem lehet többé titokban tartani. Meg aztán itt van McHill. Hallgat rám, amíg együtt csináljuk ezt a munkát, de nem tudom, mit tenne, ha úgy döntenék, ahogy mondod. De tegyük fel, hogy hajlandó lenne hallgatni. Az is csak egypár hónapos haladékot jelentene. A biofizikusok már elkészítették a jövő évi munkatervüket. Láttam a fogalmazványt. Ahhoz hasonlóra készülnek, amit én csináltam. Vannak kamráik, vannak jó magfizikusaik, például Pickering, van invertoruk, a második negyedévben analizálni akarják a Békatojás monomolekuláris rétegében végbemenő mikrodetonációs effektust. A készülék automatikus. Több ezer felvételt csinálnak naponta, és vakok lennének, ha ezt az effektust nem vennék észre.

– A jövő évben – mondtam.

– A jövő évben – ismételte.

Hát, erről többet nemigen lehetett mondani. Némán ballagtunk haza a homokdombok között, a lemenő nap vörös karéja már alig világított. Emlékszem, ahogy ott baktattunk, olyan élesen és tisztán láttam mindent, ami körülöttünk volt, és olyan gyönyörűnek találtam, mintha a következő percben meg kellene halnom. Mielőtt elváltunk, meg akartam kérdezni Donaldot, miért éppen engem avatott bizalmába, de ezt a kérdést is lenyeltem. Igazán nem volt már miről beszélnünk.

TIZENHÁROM

A probléma, a szakkifejezések burkából kihámozva, egyszerű volt. Ha Prothero nem tévedett, és a további kísérletek megerősítik a korábbiakat, lehetségesnek bizonyul olyan atomrobbanást kiváltani, amely fénysebességgel haladva nem ott fejti ki pusztító hatását, ahol kiváltották, hanem másutt, a földkerekség tetszés szerint kiválasztott pontján. Amikor legközelebb találkoztunk, Donald megmutatta a készülék eszmei vázlatát és az első számításokat, amelyekből kiderül, hogy ha az effektus a hatóerő és a távolság növelésekor is lineáris marad, mindkettő korlátlanul növelhető. Akár a Holdat is felrobbanthatjuk, ha a Földön kellő mennyiségű hasadóanyagot halmozunk fel, és a Holdra irányítjuk a reakciót.

Szörnyű napok voltak, de talán még rosszabbak az éjszakák, amikor minden oldalról meghánytam-vetettem az ügyet. Protherónak még kellett egy kis idő a készülék megépítéséhez. McHill dolgozott rajta, mi pedig Donalddal az adatok elméleti feldolgozását végeztük, persze tisztán fenomenalisztikus felfogásban. Nem is beszéltük meg, hogy együtt csináljuk – valahogy magától adódott ez a közös munka. Életemben először kellett számításaimnál bizonyos „konspirációs minimumot” alkalmaznom, vagyis: minden jegyzetet megsemmisíteni, a számítógép memóriáját mindig törölni, és Donaldnak még közömbös ügyekben sem telefonálni, mert beszélgetéseink számának felszökése nemkívánatos érdeklődést kelthet. Féltem kissé Baloyne és Rappaport vesékbe látó pillantásától, de úgyis ritkábban találkoztunk. Yvornak rengeteg dolga volt, mert a befolyásos McMahon szenátor látogatását vártuk, Rush barátjáét, aki nagy szolgálatokat tehet nekünk. Rappaport meg akkoriban folyton az informatikusokkal tanácskozott.

Máskülönben nem nagyon figyelte senki, mit csinálok, hiszen mint a Tanács afféle „tárca nélküli” tagja, a „nagy ötök” egyike, még forma szerint sem tartoztam semelyik munkacsoporthoz, szabadon rendelkezhettem az időmmel. Senkinek sem tűnt fel, hogy késő éjszakáig üldögélek a főszámítógép előtt, hiszen azelőtt is ezt csináltam, csak más okokból. Kiderült, hogy McMahon látogatása előtt Donald nem tudja befejezni a készüléke építését. Nem akarta feltűnő anyagrendelésekkel kíváncsivá tenni az adminisztrációt, inkább egyszerűen kölcsönkérte a szükséges alkatrészeket más csoportoktól, ilyesmi régebben is gyakran előfordult. De arra is gondolnia kellett, hogy többi embere számára feladatokat találjon ki, méghozzá nem látszatmunkákat.

Nemigen tudnám megmondani, miért volt olyan fontos neki, hogy mielőbb hozzáfoghasson a kísérletekhez. A nagyobb készülékkel végzendő kísérletek pozitív (vagy jobban mondva, negatív) eredményének további kihatásairól szinte sohasem beszéltünk, de bevallom, hogy amikor félálomban révedezve a megoldáson töprengtem, még az is megfordult a fejemben, hogy kinevezem magamat a bolygó diktátorának, vagy Donalddal duumvirátusban töltjük be ezt a tisztet, természetesen a közjó érdekében. Tudjuk egyébként, hogy a történelemben majdnem mindenki a köz javára törekedett, és azt is tudjuk, mi lett ebből. A Donald készülékénél álló ember csakugyan megsemmisítéssel fenyegethetne minden hadsereget és országot. Mégsem vettem ezt a tervet komolyabban fontolóra, nem elszántság híján – megítélésem szerint már úgysem volt vesztenivalónk –, hanem azért, mert teljesen biztosra vettem, hogy egy ilyen próbálkozás csak katasztrófával végződhet. Ilyen módszerrel nem lehet békét hozni a Földre – és vad fantáziálásomat csak azért vallom be, hogy lelkiállapotomról képet adjak.

Ezeket az eseményeket – meg a továbbiakat – számtalanszor leírták, de mindig elferdítve. A tudósok, akik megértették aggályainkat, vagy személyes rokonszenvet is éreztek irántunk, mint például Baloyne, úgy állították be a dolgot, mintha a Terv sajátos módszertani gyakorlatához híven cselekedtünk volna, vagy legalábbis nem azzal a szándékkal, hogy bármilyen eredményt eltitkoljunk. A bulvársajtó viszont az Eeney „barátunktól” kapott anyagok alapján hazaárulónak és kémnek nevezett ki minket, ebben a szellemben íródott például Jack Sleyer híres riportsorozata, a The MAVO Conspiracy. Azt, hogy ez a lárma nem juttatott minket az illetékes kongresszusi bizottság büntető fóruma elé, mint holmi gyalázatos machináció elkövetőit, a kedvező hivatalos verzióknak, Rush diszkrét támogatásának és végül annak köszönhettük, hogy mire az ügy a nyilvánosság elé került, már nem volt különösebb jelentősége.

Igaz, kínos beszélgetéseket kellett lefolytatnom egyes politikusokkal, de mindig ugyanazt hajtogattam nekik: korunk antagonizmusait ugyanolyan átmeneti jelenségnek tartom, amilyen átmeneti volt Nagy Sándor vagy Napóleon birodalma. A világválságok csak addig oldhatók meg hadászati szinten, amíg az ilyen eljárásból nem következhet az emberiség mint biológiai faj teljes pusztulása. Ha az egyenlet egyik tagja a faj érdeke, a választás automatikusan eldől, és nincs értelme az amerikai hazafiságra, a demokráciára vagy bármi másra hivatkozni. Akinek más az álláspontja, azt én az emberiség virtuális gyilkosának tekintem. A Terven belüli válság elmúlt, de jönnek majd más válságok. A technológia fejlődése megzavarja világunk egyensúlyát, és semmi sem ment meg bennünket, ha e helyzet megértéséből le nem vonjuk a gyakorlati következtetéseket.

A beígért szenátor meg is jelent a kíséretével együtt, és illő fogadtatásban részesült. Tapintatosan viselkedett, nem folytatott velünk olyan beszélgetéseket, mint a fehér ember társalgása a Vadakkal. Közeledett az új költségvetési év, ezért Baloyne nagyon fontosnak tartotta, hogy a szenátor minél jobb véleménnyel legyen a Terv munkájáról és eredményeiről; legjobban a saját diplomáciai képességeiben bízott, hát igyekezett egy percre sem tágítani McMahon mellől. De a szenátor ügyesen kisiklott a karmai közül, és meghívott egy kis beszélgetésre. Mint később rájöttem, azért, mert a beavatott washingtoni körökben már „az ellenzék vezérének” számítottam, és a szenátor meg akarta tudni, miben is áll az én különvéleményem. Pedig az ebéd alatt eszembe sem jutott. Az ilyen ügyekben és játszmákban fürgébb Baloyne mindent megtett, hogy rábírjon a kívánatos viselkedésre, de közöttünk ült a szenátor. Így csak beszédes, diszkrét és egyben figyelmeztető arcjátékkal üzenhetett nekem. Elmulasztotta ugyanis, hogy jó előre kioktasson, ezt most be akarta pótolni, és mihelyt felálltunk az asztaltól, már ugrott is felém, de McMahon szívélyesen karon fogott, és elvezetett a lakosztályába.

Nagyon jó Martellel kínált meg, biztosan magával hozta, mert a szálló vendéglőjében még sosem láttam ilyet. Üdvözleteket adott át közös ismerőseinktől, tréfásan sajnálkozását fejezte ki, hogy vajmi keveset ért híres műveimből, aztán hirtelen, amúgy mellesleg megkérdezte, végül is megfejtettük-e a kódot, vagy nem. Ezzel bejött az én utcámba.

Négyszemközt beszélgettünk, mert a szenátor sleppjét közben végigvezették azokon a laborokon, amelyeket „kiállításnak” becéztünk.

– Igen is, meg nem is – mondtam. – Tud-e ön kapcsolatot teremteni egy kétéves gyerekkel? Ha az ő nyelvén beszél, akkor igen, de mennyit ért meg a gyerek az ön szenátusi költségvetési beszédéből?

– Semennyit – felelte. – De miért mondja, hogy „igen is, meg nem is”, ha valójában csak „nem”?

– Mert valamit mégiscsak tudunk. Látta a „kiállításunkat”…

– Hallottam a maga bizonyításáról. Bebizonyította, hogy a levél egy objektum leírása, igaz? A maguk Békatojása ennek az objektumnak egy része, vagy nem?

– Nézze, szenátor úr – mondtam –, nem szabad haragudnia, ha nem hangzik elég világosan, amit mondani fogok. Nem tudom másképp elmondani. A mi munkánkban, vagyis inkább eddigi kudarcunkban a laikus lényegében azt találja érthetetlennek, hogy részben megfejtettük a kódot, aztán elakadtunk, pedig a rejtjelezési szakemberek azt mondják, hogy ha egy kódot részben sikerült megfejteni, a többi már gyerekjáték. Igaz?

Csak bólintott. Láttam, hogy figyelmesen hallgat.

– Általános értelemben kétfajta nyelvet ismerünk. Közönséges nyelveket, amelyeket az emberek használnak, és olyan nyelveket, amelyeket nem az ember hozott létre. Ilyen nyelven szólnak egymáshoz az élő szervezetek: a genetikai kódra gondolok. Ez a kód nem a természetes nyelv változata, mert nemcsak információt tartalmaz az élő szervezet felépítéséről, hanem saját maga képes ezt az információt élő szervezetté átalakítani. Ez a kód tehát kultúrán kívüli. Ahhoz, hogy az emberek természetes nyelvét megértsük, feltétlenül tudnunk kell valamennyit a kultúrájukról is. A genetikai kód tartalmának megismeréséhez viszont nem szükséges a kultúra semmilyen tulajdonságának ismerete. Csak megfelelő fizikai, kémiai és hasonló ismeretekre van szükség.

– Tehát a részleges megfejtés arról tanúskodik, hogy a levél olyasféle nyelven íródott, mint a genetikai kód?

– Ha ennyi volna az egész, nem fájna a fejünk. Rosszabb a helyzet, mert a valóság, mint általában, sokkal bonyolultabb. A „kulturális nyelv” és „akulturális nyelv” közötti különbség nem abszolút, sajnos. Pedig azt hittük, abszolút. Sok ilyen illúziót tápláltunk, és roppant nehezen tudunk megszabadulni tőlük. Említette az én matematikai bizonyításomat. Az, hogy ilyen matematikai bizonyítást sikerült levezetnem, csupán arról tanúskodik, hogy a levél nyelve nem sorolható ugyanabba a kategóriába, amelybe a mi természetes nyelvünk. De abból, hogy a genetikai kódon és a természetes nyelven kívül másfajtát nem ismerünk, még nem következik, hogy nincsenek is más fajták. Feltételezem, hogy léteznek másfajta nyelvek, és egy ilyenen íródott a levél.

– És milyen lehet az a másfajta nyelv?

– Csak nagy általánosságban tudom elmagyarázni. Leegyszerűsítve a dolgot, az élőlények az evolúció során úgy „kommunikálnak”, hogy bizonyos mondatokát „mondanak”. Ezek a genotípusok, a bennük lévő „szavak” pedig a kromoszómák. De ha egy tudós megmutatja önnek a genotípus szerkezeti modelljét, akkor ön már nem „akulturális kódot” lát, mert a tudós lefordította a genetikai kódot, például a kémiai szimbólumok nyelvére. Nos, hogy a lényegre térjek, már sejtjük, hogy az „akulturális nyelv” valami olyasféle, mint Kant „magánvalója”. Ez a kód éppolyan megfoghatatlan, mint a magánvaló dolog. Az, ami a kultúrából származik, és az, ami a „természetből”, vagyis „magából a világból” származik, minden közleményben két tényező elegyeként mutatkozik meg. A me–rovingok nyelvében vagy a republikánus párt politikai jelszavainak nyelvében a „kultúra” százalékaránya igen nagy, és csak kevés benne a „közvetlenül a világból származó elem”. A fizika nyelvével nagyjából fordítva áll a dolog: sok benne a „természetes”, a „magából a természetből” származó, és kevés az, amit a kultúra alakított ki. De a tökéletes „akulturális” tisztaság állapota elvileg elérhetetlen. Illúzió az az elképzelés, hogy ha borítékba zárva atommodelleket küldünk egy másik civilizációnak, „levelünkben” nem lesz semmilyen kulturális adalék. Csökkenthetjük az adalékot, akár elég kicsire, de soha senki az egész kozmoszban nem tudja nullára csökkenteni.

– A levél „akulturális” nyelven íródott, de mégis belevegyül a Feladók kultúrája? Így érti? Ez a nehézség?

– Ez az egyik nehézség. A Feladók kultúrája és egzakt, hogy úgy mondjam, természettudományos ismeretanyaga egyaránt különbözik a miénktől. Ezért a nehézség legalább kétlépcsős. Azt, hogy milyen a kultúrájuk, nem tudjuk kitalálni, sem most, sem ezer év múlva, legalábbis azt hiszem. Ezt ők is nyilván tudják. Ezért olyan információt küldtek, amelynek megfejtéséhez kultúrájuk ismerete majdnem biztosan szükségtelen.

– A kulturális tényező tehát nem akadály?

– Még azt sem tudjuk, szenátor úr, hogy mi a legfőbb akadály. Becsléseket készítettünk a levél bonyolultsági fokáról. Nagyjából megfelel az általunk ismert társadalmi és biológiai rendszerekének. A társadalmi rendszerekről nincs semmilyen elméletünk, ezért kénytelenek voltunk a levélhez „rendelt” modellként a genotípusokat felhasználni, azaz nem is magukat a genotípusokat, hanem a tanulmányozásukhoz használt matematikai apparátust. Oda lyukadtunk ki, hogy a kódhoz viszonylag még a leginkább hasonlító objektum az élő sejt vagy az egész élő szervezet. Ebből egyáltalán nem következik, hogy a levél csakugyan valamiféle genotípus, csak annyit mondhatunk, hogy az általunk ismert dolgok közül, amelyeket összehasonlításul a kódhoz „rendelhetünk”, a genotípus a legalkalmasabb erre a célra. Érti, milyen óriási kockázattal jár ez a helyzet?

– Nem nagyon. Hol itt a kockázat? Ha az a kód mégsem genotípus, akkor nem tudják megfejteni, és kész. Vagy másra gondol?

– Nézze, mi úgy csinálunk, mint a viccbeli ember a sötét utcán: nem mindenütt keressük az elgurult pénzdarabot, hanem csak a lámpa alatt, mert ott világos van. Tudja, milyenek a gépzongora-szalagok?

– Hogyne, a megfelelő helyeken kilyuggatott szalagok.

– Akkor képzelje el, hogy a gépzongorába véletlenül beleillik egy számítógép programszalagja, és noha a programnak az égvilágon semmi köze sincs a zenéhez, hanem például egy ötödfokú egyenletre vonatkozik, a gépzongorába helyezve hangokat produkál. És az is előfordulhat, hogy ez a zörej nem puszta hangzavar lesz, hanem itt-ott valami dallam vehető ki belőle. Érti, mire célzok ezzel a hasonlattal, ugye?

– Azt hiszem. Úgy véli, hogy a Békatojás ilyen „dallam”? Gépzongorába tették a szalagot, pedig számítógépbe való?

– Igen. Pontosan ez a véleményem. Aki a számítógépszalagot gépzongorához használja, tévedésben van, és könnyen lehetséges, hogy mi ezt a tévedést hittük sikernek.

– De hát a két csoport egymástól teljesen függetlenül állította elő a Békatojást és a Legyek Urát! És mind a kettő ugyanaz az anyag!

– Ha önnek van otthon egy gépzongorája, de számítógépről még sohasem hallott, a szomszédjával pedig ugyanez a helyzet, akkor mi történik? Ha találnak valahol egy számítógépszalagot, nagyon valószínű, hogy mind a ketten ugyanazt csinálják vele: beteszik a gépzongorába, mert más lehetőségről nem is tudnak.

– Értem. És önnek ugyebár ez a hipotézise?

– Igen, ez a hipotézisem.

– Valami nagy kockázatot emlegetett. Mi az?

– Ha a számítógépszalagot gépzongorába teszik, abból semmi baj nem történhet, ártalmatlan félreértés. De lehetséges, hogy a mi esetünkben másképp áll a helyzet, és a tévedés következményei kiszámíthatatlanná válnak.

– Hogyan?

– Azt nem tudom. Olyasféle tévedésre gondolok, mint amikor egy háziasszony cimet helyett ciánt olvas a szakácskönyvben, és megmérgezi az egész társaságot. Gondolja meg: mi azt csináltuk, amit meg tudtunk csinálni, tehát a magunk tudásának, a magunk primitív vagy téves nézeteinek kényszerzubbonyába bújtattuk a kódot.

McMahon tudni akarta, hogyan lehetséges ez, mikor az egész feladat annyira hasonlít a rejtjelfejtéshez. Látta a Legyek Urát. Lehet-e a kód hibás megfejtésével ilyen bámulatos eredményre jutni? Elképzelhető, hogy ez a fordításrészlet, mármint a Legyek Ura egyszerűen leiterjakab?

– Elképzelhető – feleltem. – Ha megtáviratoznánk valahová az ember genotípusát, és a címzett csak a fehér vérsejteket tudná belőle szintetizálni, ott állna valami amőbafélével és egy halom felhasználatlan információval. Nem állíthatjuk, hogy az, aki az emberi genotípus alapján vérsejteket állít elő, helyesen fejtette meg a táviratot.

– Ekkorák a különbségek?

– Ekkorák. Az egész kódinformáció 2-4 százalékát használtuk fel, de még ebbe a pár százalékba is belecsempészhettük, körülbelül harmadrész arányban, a magunk találgatásait, azt, amit sztereokémiái, fizikai és más ismereteink jóvoltából mi adtunk hozzá a fordításhoz. Aki ilyen keveset fejt meg az ember genotípusából, még egy vérsejtet sem tudna összehozni. Legfeljebb valami élettelen fehérjekocsonyát. Egyébként az a véleményem, hogy roppant tanulságos volna, ha ilyen kísérleteket végezhetnénk az emberi genotípussal, amelyet már vagy hetven százalékban megfejtettek. De hát ilyesmire se időnk, se pénzünk.

Megkérdezte, mekkorára becsülöm az evolúciós különbséget a Feladók és az emberiség között. Von Hoerner és Bracewell statisztikáiból az következne, feleltem, hogy a legnagyobb valószínűség szerint először egy körülbelül tizenkétezer éves civilizációval lépünk kapcsolatba, de a magam részéről lehetségesnek tartom, hogy a Feladók akár egymilliárd évesek. Az „életfakasztó” jelzés kibocsátására nincs más ésszerű magyarázat, hiszen néhány ezredév alatt a sugárzásnak nem volna semmi hatása.

– Elég hosszú időre választhatják a kormányukat – jegyezte meg McMahon. Aztán érdeklődött, mi a véleményem: van-e értelme folytatni a munkát, ha így állnak a dolgok?

– Tegyük fel, hogy egy kis zsebmetsző ellopja öntől a csekkfüzetét és hatszáz dollárt – feleltem. – A csekkfüzetet nem tudja felhasználni, nem veheti ki a bankból az ön millióit, mégis úgy érzi, hogy jó fogást csinált, mert az a hatszáz dollár rengeteg pénz neki.

– Mi vagyunk a kis zsebmetsző?

– Igen. Évszázadokig is elélhetünk a morzsákból, amelyek a fejlett civilizáció asztaláról lehullanak… Már amennyiben okosan viselkedünk.

Talán mondtam volna erről még valamit, de lenyeltem. Most azt tudakolta, mi a személyes véleményem a levélről és a Feladókról.

– Nem racionalisták, legalábbis a mi fogalmaink szerint – válaszoltam. –Tudja-e, szenátor úr, hogy mekkora önköltséggel dolgoznak? Tegyük fel, 1049 erg nagyságrendű energiával rendelkeznek. Egyetlen csillag kapacitása, márpedig a jelzés sugárzásához csillag kell, annyi nekik, mint nekünk az Államokban egy nagy erőmű kapacitása. Mit gondol, beleegyezne a mi kormányunk, hogy például a Boulder Dam energiáját évszázadokig, évezredekig arra fordítsuk, hogy lehetővé tegyük az élet kialakulását más csillagok bolygóin, ha ilyen parányi energiával ez lehetséges volna?

– Szegények vagyunk mi ehhez…

– De a jótékony célra fordított energia százalékaránya azonos a két esetben.

– Egy dollárból tíz cent pénzügyi szemmel nem ugyanannyi, mint tízmillió dollárból egymillió.

– Igen, de nekünk milliárdjaink vannak. A Feladók és a Föld között nagy fizikai távolság van, de még nagyobb morális távolság, mert nálunk, a saját bolygónkon, éhező népek vannak, ők meg azzal törődnek, hogy a Kentaur, a Hattyú és a Cassiopeia bolygóin megszülessen az élet. Nem tudom, mit tartalmaz a levél, de eszerint biztosan nem olyasmit, ami árthat nekünk. A kettő nem fér össze. Persze, igaz, egy darab kenyértől is meg lehet fulladni. Én úgy látom: ha egész rendszerünkkel, történelmünkkel átlagosnak számítunk a világmindenségben, akkor a levél részéről nem fenyeget minket veszély. Mert ezt kérdezte, ugye? Hiszen bizonyára ismerik a világegyetem „pszichozoikus állandóját”. Ha rendellenes kisebbség vagyunk, sebaj, bizonyára az ilyeneket is figyelembe vették. De ha ritka kivétel vagyunk, olyan torzszülött, amilyen ezer galaktika közül egyben adódik tízmilliárd évenként egyszer… Akkor bizony meglehet, hogy ilyesmire nem számítottak, ez a lehetőség nem szerepelt a terveikben és szándékaikban. Egyszóval, ők semmiképpen sem hibásak.

– Maga valóságos Kasszandra – dörmögte McMahon, és láttam rajta, hogy nincs tréfás kedvében, akárcsak én. Beszélgettünk még, de semmi olyat nem mondtam, ami gyanút kelthetett volna benne, vagy elárulta volna, hogy a Terv új szakaszába lépett. De búcsúzáskor kényelmetlenül éreztem magam, mert így is az volt a benyomásom, hogy túl sokat beszéltem – főleg a vége felé. Biztosan a tekintetem, az arckifejezésem volt olyan kasszandrai, hiszen a szavaimra gondosan ügyeltem.

A szenátor még nálunk időzött, amikor visszatértem számításaimhoz. Baloyne-nal csak a vendég távozása után találkoztam. Yvor bosszús és kedvetlen volt.

– McMahon? – kérdezte. – Idegesen jött, elégedetten ment el. És tudod, miért? Nem tudod? Mert a kormányzat attól félt, hogy túl nagy sikert találunk elérni. Fél az olyan felfedezésektől, amelyeknek katonai kihatásuk lehet.

Leesett az állam.

– Ezt mondta neked? – kérdeztem. Baloyne mérges lett: ekkora naivitást!

– Hogy mondhatott volna ilyet?! – horkant fel. – De világos, mint a nap! Azt szeretnék, ha semmire se jutnánk, vagy legalább azt sütnénk ki a végén, hogy üdvözlőkártyát kaptunk, a Feladó minden jót kíván, és csókoltat minket. Ezt nagy hajcihővel nyilvánosságra hozhatnák, és el lennének ragadtatva. McMahon nagyon messzire ment. Te nem ismered, nem is tudod, mennyire óvatos ember. Mégis elkapta Romney-t, és négyszemközt kifaggatta a Békatojás minden elképzelhető technológiai következményéről. A legmesszebbmenőkig! És Donalddal is erről beszélt.

– Na és mit mondtak neki? – érdeklődtem. Donald felől nyugodt lehettem. Hallgat, mint a sír.

– Hát, tulajdonképpen semmit. Illetve, azt nem is tudom, hogy mit mondott Donald, de Romney kijelentette, hogy legfeljebb a rémálmait mesélhetné el, mert ébren semmit sem lát.

– Akkor jó.

Nem is titkoltam örömömet. De Baloyne-on a depresszió jelei mutatkoztak: hajába túrt, fejét rázta, sóhajtozott.

– Idejön Learney – mondta. – Van valami elmélete a témánkról. Kiagyalt egy koncepciót. Nem tudom pontosan, mi az, mert McMahon csak az utolsó pillanatban mondta, amikor beszállt a kocsijába.

Learney-t ismertem: kozmogóniával foglalkozik, valamikor Hayakawa tanítványa volt, de csak valamikor, mert sokak szerint régen túltett a mesterén. Csak azt nem értettem, mi köze lehet az ő szakmájának a Tervhez, és egyáltalán honnan tud róla.

– Hát hol élsz te? Nem érted, hogy a kormányzat másokkal is csináltatja a munkánkat? Nem elég, hogy folyton a körmünkre néznek, most még ez is!

El sem akartam hinni. Megkérdeztem, honnan szedi ezt. Lehetséges, hogy valahol működik egy Ellenterv, egy kontrollcsoport, amely ugyanezt a munkát végzi? Baloyne szemlátomást nem tudott semmi közelebbit, de mert nagyon nem szereti bevallani, ha valamit nem tud; úgy begurult, hogy mire az éppen arra jövő Dill és Donald is csatlakozott hozzánk, már azt kiabálta, hogy ebben a helyzetben neki kötelessége azonnal benyújtani a lemondását!

Ezt már korábban is elmennydörögte néhányszor, Baloyne ugyanis képtelen kislángra csavarni magát, ekkora energiát pedig csak operai ágálással lehet levezetni. De ezúttal is addig győzködtük, amíg igazat adott nekünk, lecsillapodott, és már menni készült, ám hirtelen eszébe jutott, hogy én is beszéltem McMahonnal, és vallatóra fogott, hogy mit mondtam neki. Nagyjából elismételtem az egész párbeszédet, csak a Kasszandrát hagytam ki, s ezzel véget ért a szenátori látogatás epilógusa.

Nemsokára kiderült, hogy Donaldnak több időre van szüksége az előkészületekhez, mint gondolta. Én is vért izzadtam, az elmélet kezdett összekuszálódni. Különféle trükkökkel próbálkoztam, a kézi számítógép (ahogy nevezték) nem volt elég, folyton be kellett járnom a fő számítóközpontba, ami nem tartozott a gyönyörűségek közé, mert éjjel-nappal orkánszerű szél süvített, és mire az ember száz lépést ment az utcán, szeme-szája tele lett homokkal, még a gallérja mögé is befurakodott a homok.

Még mindig nem értettük azt a működési mechanizmust, amelynek jóvoltából a Békatojás elnyeli a termelt nukleáris energiát, és azt sem tudtuk, hogyan szabadul meg a mikrorobbanások maradványaitól, amelyek mind kemény gammasugárzású izotópok, főleg ritka földfémek izotópjai. Donald meg én összehoztuk a jelenség elméletét, amely egész jó kísérleti eredményeket ígért – de csak visszamenőleg, úgy értem, csak az ismert szinten. Amikor nagyobb arányokban ismételtük meg a kísérleteket, az eredmény nem felelt meg a várakozásnak. Donald effektusa, amelyet Trexnek nevezett el (Transport of Explosion), nagyon könnyen kiválthatónak bizonyult. Prothero vett egy cseppnyit a Békatojásból, üveglapok közé helyezte, és mihelyt a réteg monomolekuláris lett, egész felületén beindult a hasadási reakció, de nagyobb „adagoknál” felrobbant a készülék (az előző, régi modell). Erre azonban senki sem figyelt fel: a laborokban olyan durrogás volt, mintha robbanóanyagokkal kísérleteznének. Kérdésemre Donald elmagyarázta, még csak el sem mosolyodva, hogy emberei a ballisztikus hullámok terjedését vizsgálják a Békatojásban. Ezt a témát találta ki nekik, hogy a lövöldözés elnyelje a mi kísérleteink zaját!

Igen ám, de az elmélet kifolyt a kezem közül. Láttam én, hogy már rég nem maradt belőle semmi, csak nem vallottam be magamnak. Rengeteg munka volt vele, és azért is ment olyan nehezen, mert nem hittem benne. Amit McMahonnak mondtam, valósággal megbénított. Előfordul az ilyesmi. Aggodalmaink homályosak, szinte ártatlanok, amíg világosan meg nem fogalmazzuk őket. Ez történt velem. A Békatojást most már végleg félreértésnek tartottam, a kód téves olvasatának, és így okoskodtam: a Feladók bizonyára nem Pandora-szelencét akartak küldeni nekünk, de mi betörők módjára felfeszegettük a zárát, és tartalmára rányomtuk a földi tudomány fosztogató, önző tulajdonságainak bélyegét, hiszen az atomfizika – gondoltam – éppen ott aratta sikereit, ahol a legpusztítóbb energia meghódítására nyílt lehetőség.

Ezért kullog az atomenergetika a fegyvergyártás nyomában, ezért van hidrogénbomba, de még mindig nincs hidrogénmáglya. Az egész mikrovilág belsejét torzító szemüvegen át nézzük, ezért tudunk sokkal többet az erős kölcsönhatásokról, mint a gyengékről. Vitatkoztunk erről Donalddal – nem adott nekem igazat, azt mondta, ha egyáltalán felelős valaki a fizika „egyoldalúságáért” (bár ő ezt az egyoldalúságot is tagadta), nem mi vagyunk a hibásak, hanem a világ, szerkezeténél fogva. Pusztítani ugyanis minden objektív értelmezés szerint egyszerűen könnyebb, mint létrehozni valamit, már csak a legkisebb hatás szabályánál fogva is; a pusztítás az az irány, amely megegyezik az egész világegyetem folyamatainak fő irányával, a teremtés viszont mindig e folyamatok ellenében történik.

Emlékeztettem Prométheusz mítoszára. Tőle erednének, mint közös forrásból, a tudomány elismerésre, sőt tiszteletre méltó irányzatai, de ez a mítosz nem érdekmentes bölcselkedésre tanít, hanem a tűz elragadására, nem megismerésre, hanem leigázásra, ezen alapszik minden empirikus tudomány. Azt mondta, fejtegetésem megörvendeztetné Freud tanítványait, hiszen a megismerés indítékait az agresszióra és szadizmusra vezetem vissza. Most már látom, hogy csakugyan elrugaszkodtam egy kissé a józan megfontolástól, a hűvös pártatlanságtól, mint a sine ira et studio cselekvés alapelvétől – és örök mizantróphoz illő okoskodásom arra lyukadt ki, hogy nem az ismeretlen Feladók a „hibásak”, hanem az ember.

November első napjaiban a készülék már működött, de a kisebb arányú, bevezető kísérletek nem sikerültek – akkora volt a szórás, hogy a robbanás többször is a fő védőfalon kívül következett be, és ha kicsi volt is, a sugárzás elérte a 60 röntgent; újabb, külső szigetelőfalat kellett építeni. Ilyen masszív falat már nem lehet elrejteni – ezek után Eeney, aki addig sohasem járt a fizikai laborokba, többször is beállított Donaldhoz, és az, hogy egy szót sem szólt, csak nézelődött és mászkált, semmi jót nem ígért. Végül Donald kitessékelte azzal, hogy zavarja a dolgozókat. Szidtam érte, de szokott hidegvérével azt felelte, hogy hamarosan úgyis kiugratják a nyulat a bokorból, de addig nem engedi be Eeney-t.

Így visszatekintve látom, milyen oktalanul, sőt értetlenül cselekedtünk mind a ketten. Most sem tudom, mit kellett volna csinálni, de az a konspirálás – nem nevezhetem másképp – csak arra volt jó, hogy áltathassuk magunkat: nekünk tiszta a kezünk. Kátyúba kerültünk. Ha már itt tartottunk a munkával, sem eltitkolni nem lehetett, sem a titoktartás reménytelenségét belátva, egyik napról a másikra abbahagyni. Vagy leállunk rögtön a Trex felfedezése után – vagy soha. Ez a két logikus út kínálkozott, de mindkettő zárva volt előttünk. Tudtuk, hogy a biofizikusok három hónap múlva belépnek a „forró területre”, hát sietnünk kellett. A világ sorsáért aggódtunk – mert ez volt a tét –, ezért szinte ösztönösen eltitkoltuk a munkánkat. Ha most előállunk vele, csodálkozó kérdésekre számíthatunk: no jó, de miért csak most mondjátok? És van már valami végleges eredmény? Miért nem számoltatok be az eddigiekről? Nem tudnám, mit feleljek.

Prothero ahhoz a homályos reményhez ragaszkodott, hogy nagy méretekben az effektus „visszapattan”. Erre mutatott volna kiinduló elméletünk, de az először is már megdőlt, másodszor csak olyan feltevések elfogadása esetén nyitotta azt a kiskaput, amelyekből a későbbi szakaszban negatív valószínűségek adódtak.

Baloyne-t ekkoriban kerültem, tartottam tőle, mint ördög a szenteltvíztől, mert rossz volt a lelkiismeretem. Különben is másért főtt a feje – már nemcsak Learney-t vártuk, hanem egy másik „Terven kívüli” embert is – január végén mind a ketten előadást tartanak, hogy kiokosítsanak bennünket. Washington tehát már nyíltan beismerte, hogy megvannak a „saját” Masters Voice-szakemberei, akik tőlünk teljesen függetlenül dolgoznak, s ez Baloyne-t roppant kellemetlen és nehéz helyzetbe hozta valamennyi munkacsoporttal szemben. Dill, Donald, Rappaport azonban úgy nyilatkozott (velem együtt), hogy csak cipelje tovább Baloyne a keresztjét (már annak nevezte). A beígért vendégek egyébként elsőrangú tudósok voltak.

A Terv költségvetésének megnyirbálásáról mostanában már nem esett szó. Úgy látszott, hacsak a kéretlen konzultánsok ötletei előbbre nem viszik a kutatást (amit a magam részéről valószínűtlennek tartottam), a Tervet a tehetetlenségi erő fogja életben tartani, mert a nevezetes HSR miatt odafent senki sem merészel változtatni rajta, megszüntetéséről már nem is beszélve.

A Tanácsban személyi feszültségek támadtak. Először Baloyne és Eeney kapott össze, mert az utóbbinak, meggyőződésünk szerint, tudnia kellett arról a másik, párhuzamos Tervről, a Ghost Voice-ról, az Ellentervről, mégsem szólt róla semmit, pedig amúgy elég bőbeszédű, és Baloyne-nal örökké nyájaskodott. Ugyancsak feszültség támadt a mi „konspiráló párosunk” és Baloyne között –mert valamit mégiscsak sejtett, néha láttam, milyen makacsul követ a tekintetével, mintha magyarázatot várna, vagy legalább egy célzást. De én csak sumákoltam, bizonyára elég ügyetlenül, mert sohasem volt kenyerem a mellébeszélés. Rappaport zokon vette Rushtól, hogy még őt, az első felfedezőt sem tájékoztatták a Ghost Voice-ról, így aztán a Tanács üléseit kínkeservessé tette a sértődött, gyanakvó és vádaskodó hangulat. Agyondolgoztam magam a számítógépprogramokkal, tiszta időpocsékolás volt, hiszen akármelyik programozó megcsinálhatta volna, de a „konspirációs szempontok” nem tették lehetővé.

Végre befejeztem a számításokat, amelyekre Donaldnak szüksége volt, de ő még nem készült el a gépével. Munka nélkül maradva, ittlétem alatt először megpróbáltam televíziót nézni, de kimondhatatlanul hamisnak és értelmetlennek találtam mindent, a híradóval együtt. Lementem a bárba, de ott sem volt maradásom. Nem találtam a helyemet, végül bementem a számítóközpontba, és gondosan bezárkózva olyan számításokba kezdtem, amelyeket nem kért tőlem senki.

A tömeg és az energia megfelelésének Einstein-féle egyenletével dolgoztam, amelyet most, hogy úgy mondjam, másodszor ér gyalázat. Becslést készítettem, milyen kapacitású invertorokra és robbanástovábbítókra van szükség, ha a távolság a Föld átmérőjével egyenlő; apró-cseprő technikai nehézségek merültek fel, ezek egy darabig lekötöttek, de nem sokáig. A Trex-effektussal végrehajtott támadást semmi sem jelzi előre. Egyszerűen megolvad a föld az emberek lába alatt, és egyik pillanatról a másikra nukleáris láva lesz belőle. Persze, nemcsak felszíni robbantás lehetséges, hanem föld alatti is, tetszőleges mélységben. Ennélfogva haszontalanná válnak az acél védőpajzsok meg a Sziklás-hegység egész masszívuma, amely a vezérkar nagy föld alatti bunkerjait védelmezte volna. Már azt sem lehet remélni, hogy a tábornokok – társadalmunk legértékesebb emberei, ha az emberek értékét az egészségük és életük védelmére fordított eszközökkel mérjük – utolsó élőkként kilépnek majd a sugár perzselte földre, hogy levetve pillanatnyilag fölösleges egyenruhájukat, nekiálljanak a semmiből újjáépíteni a civilizációt. A nyomornegyed koldusát és az atomhaderők fő felderítőjét egyforma veszély fenyegeti.

Demokratikusan egyenlővé tettem Földünk minden élőlényét. A gép szelíden melengette talpamat a fémrács alól felszálló meleg levegővel, és szorgalmasan kopogta a szalagra a számsorokat, mert neki mindegy volt, hogy gigatonnákat vagy megahullákat jelentenek, vagy az Atlanti-tengerpart homokszemeinek számát. Az utóbbi hetek kétségbeesése, amely szorongató bénaságba ment át, most hirtelen fölengedett. Frissen és örömmel dolgoztam. Már nem berzenkedtem a munkám ellen, sőt szívesen csináltam, amit vártak tőlem. Hazafi voltam. Hol a támadó, hol a védekező fél helyzetébe képzeltem magam. Ízig-vérig lojálisan.

De a játékban nem volt győztes stratégia. Ha a robbanás tűzfészke tetszőleges helyről a földkerekség tetszőleges pontjára helyezhető át, bármekkora területen elpusztíthatja az életet. A klasszikus atomrobbanás energetikai szempontból pazarlás, mert a nullapontban „overkill” lép fel. Az épületek és a testek részecskéinek szétzúzódása ezerszer nagyobb mértékű, mint a katonai szempontok megkívánnák, viszont a távolsággal gyengülő sugárszennyezés már húszharminc mérfölddel arrább is megkíméli azokat, akik valamilyen viszonylag egyszerű óvóhelyen tartózkodnak.

Ez a gazdaságtalan módszer ujjaim alatt, a gép programozása közben, történelem előtti múmiává száradt. A Trex tökéletesen gazdaságos eszköz. A klasszikus robbanások tűzgolyóját szét lehet lapítani, halálos fóliává hengerelni, és az emberek lába alá teríteni Ázsia vagy az Egyesült Államok egész területén. A földrész geológiai kérgéből kihasított, háromdimenziósán lokalizált vékony réteg egy szempillantás alatt tűztengerré válhat. Minden emberre pontosan annyi felszabadult energia jut, amennyi a halálához szükséges. De a haldokló vezérkaroknak marad néhány tized másodpercük, hogy jelt adjanak az atomrakétás tengeralattjáróknak. A haldokló még megölheti ellenfelét. És ha megteheti, meg is teszi. A technológiai csapda tehát végre becsapódott.

Tovább kerestem a megoldást, a globális stratéga szerepébe helyezkedve, de a számítások minden próbálkozást keresztülhúztak. Sebesen dolgoztam, de éreztem, hogy remegnek az ujjaim, és amikor a gépből előkígyózó szalagok fölé hajoltam, hogy az eredményt leolvassam, zakatolt a szívem, kiszáradt a szám, és heves görcsbe rándultak a beleim. A zsigereim pánikjának e tüneteit sajátosan hűvös iróniával figyeltem, mintha a félelem csak izmaimra és beleimre hatott volna, s közben hangtalan vihogás rázott, ugyanaz, mint fél évszázaddal ezelőtt, változatlanul és meg nem öregedve. Nem éreztem éhséget, szomjúságot, a számsorokat faltam és ittam vagy öt órán keresztül, mindig újra programozva a gépet. A szalagokat kitéptem a kazettákból, összegyűrtem, és zsebre vágtam. Végül aztán meddővé vált ez a munka.

Féltem, hogy ha lemegyek a vendéglőbe, az étlap vagy a pincér láttán kitör belőlem a nevetés. A szobámba se kívánkoztam. De valahová mennem kellett. Donald nyakig belemerült a munkájába; jó neki, legalábbis egyelőre. Kábán kitántorogtam az utcára. Sötétedett, a higanylámpák fényében fürdő telep csillag alakú kontúrja élesen kivált a sivatag sötétségéből, és csak a kevésbé megvilágított helyeken láttam a sötét égen a csillagokat. Még egy árulás már nem számított, hát megszegtem Donaldnak adott szavamat, és bekopogtattam szomszédomhoz, Rappaporthoz. Otthon találtam. Letettem elé a gyűrött szalagokat, és röviden elmondtam mindent. Igen, ő volt az, akihez mennem kellett. Csak három vagy négy kérdést tett fel, s ezek azt mutatták, hogy rögtön megértette a felfedezés súlyát és következményeit. Konspirálásunkon egy cseppet sem csodálkozott. Nem is törődött vele.

Nem emlékszem, mit mondott, amikor letette a szalagokat, de szavaiból kivettem, hogy szinte kezdettől fogva ilyesmire számított. A félelem egy percig sem hagyta nyugodni, és most, amikor előérzetei megvalósultak, a szellemi elégtétel, vagy egyszerűen az ügy lezárulása, bizonyos megkönnyebbüléssel töltötte el. Zavarodottabb lehettem, mint ahogy gondoltam, mert mielőtt az emberiség végpusztulásán kezdett volna elmélkedni, engem vett gondjaiba. Európai vándorlásaiból megmaradt egy szokása, amelyet nevetségesnek tartottam. Az „omnia mea mecum porto” elvet követte, mintha ösztönösen arra számítana, hogy akármelyik pillanatban ismét menekülnie kell. Ezzel magyaráztam, hogy bőröndjeiben mindig volt holmi „vastartalék”, többek között kávéfőző gép, cukor és keksz. Akadt egy üveg konyak is – és minderre nagy szükségem volt. Kezdődött az, aminek akkor még nem volt neve, később halottvirrasztásnak neveztük el. Ámbár a halott egyelőre jó egészségnek örvendett, és mit sem sejtett közelgő temetéséről.

Ittuk a kávét és a konyakot, olyan csönd volt körülöttünk, mintha lakatlan Földön élnénk, mintha már megtörtént volna, ami csak ezután következik. Félszavakból értettük egymást, gyors felelgetős játékkal felvázoltuk a várható események forgatókönyvét. Ugyanúgy képzeltük. Minden pénzt a Trex-gépek építésére fordítanak. A magunkfajta emberek soha többé nem látják meg a napvilágot.

Közeli pusztulásukért a vezérkariak először rajtunk állnak bosszút, persze öntudatlanul. Nem vágják magukat hanyatt, mancsaikat égnek emelve; de mivel a racionális cselekvés lehetetlen, irracionális dolgokat fognak művelni. Ha sem a hegyláncok, sem a kilométer vastag acélfalak nem védhetik meg őket, a végső páncélhoz: a titoktartáshoz folyamodnak. Kezdetét veszi a vezérkarok sokasodása, szétszóródása és mennybemenetele, a főhadiszállást bizonyára egy óriási atom–tengeralattjáróra vagy különleges építésű batiszkáfra telepítik, hogy az óceán fenekéhez lapulva őrködjön.

A demokratikus formák külső héja is végképp lehullik, belsejüket már úgyis megrágta a hatvanas évek globális stratégiája. A tudósokkal is eszerint bánnak. A vezetőségnek nem lesz kedve és ideje, hogy tovább őrizze a látszatot, és úgy kezelje a tudósokat, mint a tehetséges, de makrancos gyerekeket, akiket nem szabad nagyon elkeseríteni.

Mint a Pascal említette gondolkodó nádszál, amely meg akarja ismerni önnön pusztulása mechanizmusait, nagyjából felvázoltuk a reánk és másokra váró jövőt, aztán Rappaport elmesélte, mivel próbálkozott a múlt év tavaszán. Mielőtt én a Tervhez kerültem, javaslatot terjesztett Easterland tábornok, az akkori MAVO-főnök elé, hogy egyezzenek meg az oroszokkal. Delegáljon mindegyik ország azonos létszámú és szakképzettségű csoportot, dolgozzanak közösen a levél lefordításán. Easterland szelíden elmagyarázta neki, micsoda naiv gondolat ez. Az oroszok látszatcsoportot küldenének, és közben a saját szakállukra dolgoznának a levélen.

Egymásra néztünk, és elnevettük magunkat, mert ugyanaz jutott eszünkbe. Easterland arról beszélt neki, amit mi csak az utóbbi napokban tudtunk meg. A Pentagon már akkor a párhuzamos munka elvét követte. Mi voltunk a „látszatcsoport”, méghozzá tudtunkon kívül, a tábornokoknak pedig megvolt a másik, nyilván megbízhatóbb csoportjuk.

Egy darabig a stratégák mentalitásán tanakodtunk. Sohasem vették komolyan azokat az embereket, akik makacsul állítják, hogy a legfontosabb a faj biológiai fennmaradása. A híres „ceterum censeo speciem preservandam esse” ugyanolyan jelszó lett, mint a többi, vagyis csak hangoztatni való frázis, de nem a hadászati egyenletekbe beillesztendő érték. Már elegendő konyakot ittunk, hogy magunk elé képzeljük a tábornokokat, amint elevenen sülve végső parancsukat harsogják a süket mikrofonba, mert az óceán feneke sem lesz többé menedék, ahogy bolygónk egyetlen pontja sem. Azért mégis találtunk egy biztonságos helyet a Pentagon és emberei számára, mégpedig a Moszkva folyó medre alatt, de nem látszott túl valószínűnek, hogy héjáink odajuthatnak.

Éjfél után végre felülemelkedtünk az effajta triviális kérdéseken, és társalgásunk érdekessé vált. A Faj titkát kezdtük boncolgatni. Azért idézem fel ezt a beszélgetést, mert figyelemreméltónak találtam az Értelmes Ember eme kétszólamú rekviemjét, a faj két egyedének előadásában, akik szédülnek kissé a koffeintől és az alkoholtól, de biztosak abban, hogy itt a vég.

Én azt állítottam, a Feladók bizonyára pontosan tudják, hogy állnak a dolgok a galaktikában. Katasztrófánk oka tehát az, hogy nem vették figyelembe a sajátos földi helyzetet, éspedig azért, mert az egész galaktikában egyedülálló.

– Ócska kis manicheus eszmék, egy dollár tucatja – jelentette ki Rappaport.

De én egyáltalán nem úgy gondoltam, hogy az apokalipszis a kivételes emberi „gonoszság” következménye. Egyszerűen az a helyzet: minden bolygólakó pszichozoikum a felaprózottság állapotából a globális integráció állapotába megy át. A csoportokból, nemzetségekből, törzsekből népek, kis országok, nagy országok, nagyhatalmak keletkeznek, végül megvalósul a faj társadalmi egyesülése. Ez a folyamat szinte sehol sem vezet két egyformán erős ellenlábas kialakulásához közvetlenül a végső egyesülés előtt, inkább az az általános, hogy kialakul egy Többség, és vele szemben egy gyenge Kisebbség. Ez a felállás sokkal valószínűbb, már csak a termodinamikai valószínűség szempontjából is; stochasztikai számítással be is lehet ezt bizonyítani. Az ideális erőegyensúly, az erők tökéletes egyenlősége gyakorlatilag olyan valószínűtlen állapot, hogy lehetetlen. Csak rendkívüli koincidenciák vezethetnek ilyen egyensúlyra. A társadalmi egyesülés a folyamatok egyik sorozata, az instrumentális ismeretek megszerzése másik sorozat.

A bolygóméretű integráció akkor „fagyhat be” az utolsó előtti szakaszban, ha idő előtt felfedezik a magenergiákat. Csak ez teszi ugyanis lehetővé, hogy a gyengébbik fél egyenlővé váljon az erősebbikkel, hiszen ha atomfegyverük van, bármelyik elpusztíthatja az egész fajt. Persze, a társadalmi integráció mindig a technika és a tudomány bázisán megy végbe, de a magenergia felfedezése általában az egyesülés utáni korszakra eshet, és akkor már nincsenek végzetes következményei. A faj önveszélyessége, „akaratlan öngyilkosság” elkövetésére való hajlama a tömegpusztító fegyverrel rendelkező elemi társadalmak számának függvénye.

Ha egy bolygón ezer marakodó ország van, és mindegyiknek van ezer atombombája, az apokalipszissé növő helyi konfliktus valószínűsége sokszorosan nagyobb, mint abban az esetben, ha csak néhány ellenfél acsarkodik egymásra. Ezért a galaktikában az egyes pszichozoikumok sorsát a két naptár viszonya dönti el: az egyik a tudományos felfedezéseket mutatja, a másik az egyes társadalmak összeolvadásának sikereit tartja számon. Nekünk a Földön nyilván pechünk volt: az atomkorszak előtti civilizációból az atomkorszakba való átmenet rendhagyóan, túl korán következett be, és ez vezetett a status quo befagyásához mindaddig, amíg rábukkantunk a neutrínósugárzásra. Egységes bolygók számára a levél megfejtése pozitív dolog, belépés a kozmikus civilizációk klubjába. De nekünk, a mi helyzetünkben lélekharang.

– Talán ha Galileit és Newtont gyerekkorukban elviszi a szamárköhögés, lelassul a fizika, és csak a XXI. században fedezik fel az atombomlást – ábrándoztam. – Az a nyavalyás szamárköhögés megmenthetett volna bennünket.

Rappaport kijelentette, hogy vulgarizálok: a fizika fejlődése ergodikus, egy vagy két ember halála nem változtathat rajta.

– Na jó – mondtam –, akkor meg az menthetett volna meg bennünket, ha Nyugaton nem a kereszténység az uralkodó vallás, vagy ha pár millió évvel korábban másképp alakul az ember szexuális szférája.

Rappaport felszólítására bizonyítani próbáltam ezt a tézist. A fizika Nyugaton nem véletlenül lett „az empíria királynője”. A nyugati kultúra, a kereszténység jóvoltából, a bűn kultúrája. A bűnbeesés – és az első bűn szexuális természetű volt! – az ember egész személyiségét lefoglalta a jóvátétel szolgálatára – állítja –, ebből különféle szublimációk adódnak, élükön a megismerés gyakorlatával.

Ebben az értelemben a kereszténység kedvezett az empíriának, bár persze öntudatlanul: lehetőséget nyitott előtte, megadta neki a fejlődés esélyét. A Keletet, a keleti kultúrákat viszont a Szégyen jellemzi mint központi kategória, az ember helytelen viselkedése ott nem „bűnös” a keresztény értelemben, hanem legfeljebb szégyenletes, főleg külső értelemben, a viselkedési formák szempontjából. A Szégyen kategóriája tehát mintegy a lelken kívülre helyezi az embert, a ceremóniák birodalmába. Az empíriának egyszerűen nincs helye, minden esélyétől megfosztja az anyagi tevékenységek leértékelése: az ösztönök szublimálása helyett „ceremonializálása” jelenik meg, a bujaság már nem „az ember bűnbeesése”, hanem szépen elkülönítik a személyiségtől, legálisan levezetik a megfelelő formák csatornáin keresztül. A Bűn és a Kegyelem helyére a Szégyen lép, és elkerülésének taktikái. Nem hatolnak a személyiség mélyébe, a Lelkiismeretet a helyénvalóság és az illendőség érzéke pótolja, a legjobb elméket pedig „az érzékekről való lemondás” felé terelik. A jó keresztény lehet jó fizikus, de nem lehet fizikus abból, aki jó buddhista, konfuciánus, vagy a Zen-tanítás híve, hiszen olyasmivel kellene foglalkoznia, aminek ezek a vallások semmi értéket nem tulajdonítanak. Ilyen alapállásban a társadalmi szelekció összegyűjti a lakosság „szellemi krémjét”, és kizárólag misztikus praktikákkal, például a jógával engedi foglalkozni. Az ilyen kultúra úgy működik, mint a centrifuga: a tehetségeseket kilöki a társadalom központi vidékéről, ahol empirikus tevékenységbe foghatnának, és szellemi képességeiket ceremóniákkal csapolja le, amelyek kizárják az instrumentális munkákat, mint „alacsonyabb rendű” és „rosszabb” tevékenységeket. A keresztény egalitarizmus potenciálja viszont, bár összeütközött az osztályrendszerekkel, és időnként alávetette magát nekik, sohasem tűnt el teljesen, és közvetve éppen ebből született a fizika, minden következményével együtt.

– A fizika mint aszkézis?

– No, ez nem ilyen egyszerű. A kereszténység a zsidó vallás „mutációja” volt, az pedig csak a kiválasztottaknak szánt, vagyis „zárt” vallás. A zsidó vallás mint találmány olyasmi volt tehát, mint az euklideszi geometria: csak el kellett töprengeni az axiómáin, hogy kibővítő általánosításukkal eljussanak az egyetemesebb tanításhoz, amely immár minden embert „kiválasztottnak” tekint.

– A kereszténység tehát az általánosított geometria megfelelője?

– Bizonyos értelemben igen, tisztán formai szempontból. Csak meg kellett változtatni az előjeleket az értékek és jelentések ugyanazon rendszerében. Ez a művelet vezetett többek között ahhoz, hogy érvényesnek ismerjék el az Ész teológiáját. Megkísérelték, hogy az ember egyetlen tulajdonságáról se mondjanak le; ha egyszer értelmes, joga is van használni az eszét, és ebből már egyenesen következett, kellő számú kereszteződés és átalakulás után, a fizika. Persze, rettentően leegyszerűsítem a dolgot.

– A kereszténység a judaizmus általánosított mutációja, egy rendszerstruktúra minden lehetséges emberi lényre való alkalmazása. A judaizmusnak már kezdetben megvolt ez a tisztán strukturális tulajdonsága. Nem lehet hasonló műveletet végrehajtani a buddhizmuson vagy a brahmanizmuson, nem is beszélve Konfuciusz tanításáról. A döntés tehát már akkor megtörtént, amikor a judaizmus keletkezett, jó néhány ezer éve. Volt más lehetőség is. A tipikusan evilági fő probléma, amellyel minden vallásnak meg kell birkóznia: a szex. Lehet vallásos tiszteletben részesíteni, a tanítás pozitív központjává tenni, lehet különválasztani, semlegesen elhatárolni, de lehet Ellenségnek is nyilvánítani. A legszigorúbb az utóbbi megoldás, és a kereszténység ezt választotta.

– Mármost ha a szex élettanilag kevésbé fontos jelenség volna, ha megmarad időszakos jelenségnek, mint némelyik emlősnél, nem lehetne központi jelentősége, mert szakaszosan felbukkanó, átmeneti jelenségnek bizonyulna. Csakhogy ez a kérdés másfél millió éve eldőlt. Azóta a szex voltaképpen minden kultúra punctum saliense, mert nem lehet egyszerűen letagadni, tehát „civilizálni” kell. A nyugati ember méltóságát mindig sértette, hogy inter faeces et urina nascimur… éppen ez a reflexió vezette be Titokként az eredendő bűnt a genezisbe. Hát, így történt. Más szexuális periódus vagy másfajta vallás más útra terelhetett volna minket.

– A civilizáció stagnálásának útjára?

– Nem, egyszerűen a fizika késedelmes fejlődése felé.

Rappaport „öntudatlan freudizmust” vetett a szememre. Azt mondta: mint puritán család sarja, tulajdon előítéleteimet vetítem ki a világra. Alapjában véve nem szabadultam meg attól, hogy mindent a bűnbeesés és a megváltás kategóriáiban lássak. És mivel Földünk lakóit egytől egyig reménytelenül bűnösnek találom, a megváltást áthelyezem a galaktikába. Átkom pokolra taszítja az embereket – de nem érinti a Feladókat, ők tökéletesen jók és ártatlanok. De éppen itt esem tévedésbe. Rájuk gondolva először be kellene vezetni a „szolidaritási küszöb” fogalmát. Minden gondolkodás az egyre univerzálisabb általánosítás irányában halad, és ez rendjén való, mert a kozmosz megengedi ezt az eljárást: aki helyesen általánosít, a jelenségek egyre nagyobb körén lehet úrrá.

Az evolúciós tudat, vagyis annak megértése, hogy az entrópia árja ellenében evickélő, homeosztatikus kapaszkodás folyamataiból keletkezik a szellem, lehetővé teszi, hogy szolidaritás övezze az evolúció fáját, amely az értelmes lényt létrehozta. De a szolidaritás nem terjedhet ki az egész evolúciós fára, mert a „magasabb rendű” lénynek szükségszerűen „alacsonyabb rendűekkel” kell táplálkoznia. Valahol meg kell vonni a szolidaritás határát. A Földön soha senki sem helyezte alacsonyabbra annál az elágazásnál, ahol a növények elválnak az állatoktól. Az instrumentális gyakorlatban nem lehet egyébként a szolidaritás tárgyainak tekinteni például a rovarokat. Ha tudnánk, hogy a csillagokból küldött jelzés valamilyen okból feltétlenül megköveteli a földi hangyák pusztulását, bizonyára úgy ítélnénk, hogy „érdemes” feláldozni a hangyákat. No igen, de mi, a magunk fejlődési fokán, szintén hangyák lehetünk valakinek. Ama lények szempontjából a szolidaritás nem terjed ki feltétlenül az olyan amőbákra, mint mi vagyunk. Talán ésszerű indokaik is vannak. Hátha tudják, hogy a galaktikus statisztika szerint a földi pszichozoikum-típus eleve ki van szolgáltatva a technikai fejlődés szeszélyeinek, tehát létünk egyéb irányú veszélyeztetése nem olyan borzasztó, hiszen „valószínűleg úgysem lesz belőlünk semmi”.

Csak a tartalmát írom le annak, amiről pirkadatig bölcselkedtünk, a kísérlet napja előtt, nem idézhetem fel pontról pontra a beszélgetést, mert olyan részletesen nem emlékszem rá, és nem tudom, mikor beszélte el Rappaport azt az európai élményét, amelyet korábban már leírtam. Talán akkor, amikor a tábornokok ügyét már lezártuk, de még nem kezdtük a közeledő epilógus rugóit kutatni. Most nagyjából azt mondtam neki:

– Rappaport, maga még nálam is javíthatatlanabb. A Feladókat „felsőbbrendű fajjá” nevezte ki, amely csak a galaktika „felsőbbrendű” formáival szolidarizál. Akkor mi a csudának terjesztik a biogenezist? Miért szaporítják az életet, ha terjeszkedő politikát is folytathatnának, gyarmatosíthatnák a bolygókat? Egyikünk sem képes túllépni azokon a fogalmakon, amelyek rendelkezésére állnak. Igaza lehet abban, hogy én azért helyezem vereségünk okát a Földre, mert gyerekkoromban így neveltek. Csak „emberi bűn” helyett most meglátom a stochasztikus folyamatot, amely zsákutcába juttatott minket. Maga az ártatlan áldozatok országából menekült el, minden idegszálával érezte, hogy ártatlan a pusztulásban, és ezért a katasztrófa forrását máshová helyezi: a Feladók világába. Nem magunk döntöttünk így, ők döntöttek helyettünk. Mindig ez lesz a vége, ha transzcendenciával próbálkozik valaki. Időre volna szükségünk, de az már nem adatott meg nekünk.

– Mindig mondtam, hogy ha akadna egy kormány, amely elég okos hozzá, hogy az egész emberiséget akarja kirángatni a kátyúból, ne csak a maga embereit, végül talán csakugyan jóra fordulna minden. De a szövetségi költségvetésből mindig csak az új fegyverek kutatóinak jutott. Amikor azt mondtam a politikusoknak, hogy a rakéta- és antirakéta-kutatásra szentelt pénzből antropológiai „crash programot” kellene beindítani, gépeket építeni a társadalomfejlődési folyamatok modellezéséhez, csak mosolyogtak, és a vállukat vonogatták. Senki sem vett komolyan, és legfeljebb az a keserű elégtételem lehet, hogy igazam volt. Először az embert kellett volna vizsgálni, ez az igazi prioritás. Nem vizsgáltuk, és amit tudunk róla, nem elég, mondjuk ezt ki végre. Ignoramus et ignorabimus, mert már nincs időnk.

A derék Rappaport már nem is próbált vitatkozni. Részeg voltam, bekísért a szobámba. Búcsúzóul még annyit mondott:

– Ne rágja magát, Hogarth úr! Maga nélkül ugyanilyen rosszul ütött volna ki.

TIZENNÉGY

Donald egész hétre előre eltervezte a kísérleteket, minden napra négyet. Ennél többet nem lehetett csinálni az ideiglenesen összebarkácsolt készülékkel. Minden kísérlet után részben tönkrement, és javítani kellett. A javítás lassan ment, mert védőruhában kellett dolgozni, sugárszennyezett anyaggal. A „halottvirrasztás” után kezdtük, illetve ő kezdte, én csak tanú voltam. Tudtuk már, hogy a Ghost Voice vagy Ellenterv emberei nyolc nap múlva jönnek. Donald reggel kezdte volna a munkát, hogy emberei, akik továbbra is a rájuk rótt álcázó kutatást folytatták, lövöldözésükkel túllármázzák az elkerülhetetlen robbanások zaját, de mivel késő estére mindennel elkészült (tehát akkor, amikor én a számítóközpontban a világvége tömérdek variánsát dolgoztam ki), nem halogatta tovább a dolgot.

Alapjában véve már mindegy volt, mikor szerez tudomást az ügyről Eeney, majd tőle magas protektoraink. Miután Rappaport elment, ólomnehéz álomba merültem, de többször is felriadtam, úgy rémlett, robbanás dörejét hallom, persze, érzékcsalódás volt. Az épületek betonját különb robbanásokra méretezték valaha. Hajnali négykor nagy nehezen összeszedtem magam, mint Lázár a sírveremben, minden csontom sajgott. Feltápászkodtam az ágyból, nem volt maradásom a szobában, hát elhatároztam, hogy sutba vágva a konspirációs szabályokat, lemegyek a laboratóriumba. Nem így beszéltük meg, de el sem tudtam képzelni, hogy ha minden készen áll, Prothero nyugodtan lefekszik aludni. Igazam volt: ő sem bírta cérnával.

Hideg vízzel megmostam az arcom, és elindultam. A folyosó végén fényt láttam Eeney ajtaja mögött, és akaratlanul lábujjhegyen osontam tovább. Persze mindjárt rájöttem, milyen értelmetlenül viselkedem, és szájam görbe mosolyra húzódott; merevre cserzett bőrű arcom vadidegennek rémlett a tükörben. Nem hívtam a liftet, gyalog szaladtam le.

Még sohasem mentem el ilyenkor a szállóból. A kihalt előcsarnokban belebotlottam a szanaszét rakott fotelokba, holdtölte volt, de a bejárat előtti betontömb nem engedte be a fényt. Az utca viszont fantasztikus látványt nyújtott, legalábbis nekem úgy tűnt. Az igazgatósági épületen rubinvörös jelzőfények égtek a repülőgépek számára, azonkívül csak az útkereszteződéseknél világított néhány lámpa. A fizikuscsoport épülete sötét és látszólag elhagyatott volt, de miután végigfutottam a jól ismert úton, egy félig nyitott ajtón át beléphettem a főcsarnokba. Rögtön tudtam, hogy már mindennek vége, mert a figyelmeztető lámpák, amelyek az invertorok működése közben vörös fénnyel égnek, nem világítottak. A csarnokban félhomály volt, az invertor óriási gyűrűjével olyannak látszott az egész, mint egy gyár vagy hajó gépháza. A vezérlőpultokon még villogtak a jelzőlámpák, de a fülkében senkit sem találtam. Tudtam, hol keressem Donaldot; a soktonnás elektromágnesek tekercsei között, a szűk átjárón keresztül egy kis belső térségbejutottam, itt van az a parányi kuckó, ahol Prothero az összes jegyzőkönyvét, filmjét, feljegyzését tartja. Csakugyan fény szivárgott ki. Felugrott, amikor benyitottam. McHill is ott volt. Szó nélkül kezembe nyomta a telefirkált papírokat.

Nem tudtam, hogy még mindig részeg vagyok, csak akkor jöttem rá, mikor képtelen voltam eligazodni a jól ismert jelek között – hülyén bámultam a számoszlopokra, igyekeztem valahogy kijózanodni. Amikor végre eljutott a tudatomig, hogy mit jelentenek a négyes kísérletsorozat együtthatói, kis híján összecsuklott a térdem.

Leroskadtam a falnál álló székre, és még egyszer, figyelmesebben és lassabban átnéztem valamennyi eredményt. Egyszerre csak szürkülni kezdett a papír, elhomályosult a szemem. Rosszullétem csak néhány másodpercig tartott. Mire elmúlt, egész testemet tapadós, hideg veríték lepte be. Donald végre észrevette, hogy valami bajom van, de azt mondtam, már rendbe jöttem.

El akarta venni a feljegyzéseket, de nem adtam oda. Még szükségem volt rájuk. Minél nagyobb volt az energia, annál pontatlanabbul lokalizálható a robbanás. Négy kísérlet alapján még nem lehet statisztikai feldolgozásba kezdeni, de az összefüggés szembeötlő. Valószínű, hogy mikrotonnán felül (már javában használtuk a nukleáris ballisztika egységeit) a szórás majdnem akkora, mint a robbantási hely és a célpont távolságának fele. Már csak három, legfeljebb négy kísérlet kell, hogy ezt végleg tisztázzuk, és akkor bizonyossá válik, hogy a Trex mint fegyver használhatatlan. Én máris biztos voltam benne, mert hirtelen rendkívüli pontossággal felrémlett előttem minden korábbi eredmény, azok a hosszú órák, amikor a jelenségmodellekkel viaskodtam. Kirajzolódott előttem egy hallatlanul egyszerű összefüggés, amely az egész problémát megvilágítja; csak át kell vinni a határozatlansági relációt a Trex-effektusra: minél nagyobb az energia, annál kisebb az irányzás pontossága; minél kisebb az energia, annál pontosabban koncentrálható az effektus. Kilométer nagyságrendű távolságoknál egy négyzetméteren szóródik a célpont körül, és csak néhány atomot robbant fel – nincs robbantó hatás, nincs pusztító erő, nincs semmi.

Amikor felnéztem, megértettem, hogy Donald is tudja, amit én. Csak néhány szót kellett váltanunk. Volt még egy bökkenő: további kísérleteket kell végezni, nagyságrenddel nagyobb energiákkal, hogy végleg eldőljön a Trex sorsa, de az ilyen kísérletek veszélyesek, mert az energia meghatározatlan helyen szabadul fel, kóborlása teljesen kiszámíthatatlan, így kárt tehet a kísérletezőkben. Különleges terepre volna szükség, holmi sivatagra… és nagy távolságból vezérelhető készülékre. Donald is ezen törte már a fejét. Csak pár szót beszéltünk a csupasz, poros villanykörte alatt, McHill ki sem nyitotta a száját. Úgy rémlett, nem annyira megrendült, inkább kissé csalódott, de talán igazságtalanul gyanúsítom ezzel.

Még egyszer töviről hegyire megvitattuk az egészet, olyan pengeélesen működött az agyam, hogy azonnal felvázoltam az összefüggéseket, kilótonnás nagyságrendű töltetekre extrapolálva, aztán visszafelé, a korábbi eredményekre. Az eredmények három tizedes pontossággal egyeztek. Donald egyszer csak az órájára nézett. Öt felé járt. Lecsapta a fő kikapcsolót, amely áramtalanítja valamennyi aggregátort, és kimentünk a laboratóriumból. Odakint már világos volt, kristálytiszta, hideg hajnal. McHill elment, mi egy darabig még álldogáltunk a szálló bejárata előtt, a valószerűtlenül csöndes, kihalt utcán. Olyan üres volt minden, mintha rajtunk kívül már senki sem lenne az élők sorában; megborzongtam, de ez már csak az emlékezet utólagos reflexe volt. Szerettem volna mondani valamit Donaldnak, ami végleg lezárja az ügyet, ami kifejezi megkönnyebbülésemet, örömömet, de hirtelen rájöttem, hogy semmi örömöt nem érzek. Csak üres vagyok, rettentően kimerült és közönyös, mintha már semmi sem történhetne és nem történhetett volna. Nem tudom, ő is így érzett-e. Bár nem szoktuk, most kezet szorítottunk, aztán elváltunk. Ha egy kés lesújt, de éle félresiklik valami láthatatlanul elrejtett páncélon, az nem annak az érdeme, aki a kést markolja.

TIZENÖT

Elhatároztuk, hogy csak három nap múlva ismertetjük a Trex-effektus történetét a Tudományos Tanácsban, mert egy kis idő kellett, hogy rendszerezzük az eredményeket, részletesebb megfigyelési jegyzőkönyveket készítsünk, és kinagyítsuk a legjobb felvételeket. De már másnap délben elmentem Yvorhoz. Hihetetlenül nyugodtan fogadta a hírt; nem gondoltam volna, hogy ekkora önuralomra képes. Leginkább az bántotta, hogy mindvégig titkolóztunk előtte. Hosszasan magyarázkodtam, éppen fordított helyzetben, mint ideérkezésem után, amikor ő próbálta kimagyarázni, hogy miért nem hívtak korábban. De most összehasonlíthatatlanul nagyobb súlyú dologról volt szó.

Igyekeztem megédesíteni a keserű pirulát, felsorakoztattam minden elképzelhető érvet, ő csak dörmögött. Még sokáig haragudott rám, ami érthető is, bár végül többé-kevésbé elismerte, hogy igazunk volt. Donald közben hasonló módon, barátilag tájékoztatta Dillt. Így csak egyetlen ember maradt, aki az ülésen értesült a dologról: Wilhelm Eeney. Bármennyire nem szenvedhettem, kénytelen voltam csodálattal adózni neki, mert a szeme se rebbent Donald beszámolója alatt. Végig őt figyeltem. Ez az ember politikusnak született, bár talán nem diplomatának, mert az igazi diplomata nem lehet túlságosan haragtartó. Eeney viszont majdnem pontosan egy évvel az emlékezetes ülés után, mihelyt a Terv csöndben kimúlt, egy harmadik személy – egy újságíró – közvetítésével átadott a sajtónak egy csomó hírt, amelyek között fő szerepet játszott a mi akciónk Donalddal, igen sajátos fényben bemutatva és kommentálva. Nélküle az ügy nem került volna napvilágra abban a szenzációhajhász formájában, amely különböző magas állású személyeket kényszerített arra, élükön Rushsal és McMahonnal, hogy védelmükbe vegyenek engem és Donaldot.

Mint az olvasó meggyőződhetett róla, bűnünk legfeljebb a következetlenség volt, hiszen titkos munkánk végül mindenképpen bekerült volna a Terv hivatalos malmába. De az ügyet úgy tüntették fel, mint roppant káros fusizást, amellyel rútul alá akartuk ásni a Tervet, hiszen ahelyett, hogy rögtön az illetékes szakemberekhez fordultunk volna (mármint a hadsereg atomfegyver-szakértőihez), a magunk kis műhelyében kontárkodtunk, kitéve hazánkat annak a veszélynek, hogy a „másik fél” megelőz bennünket, és halálos meglepetést okoz. Csak azért szaladtam előre, hogy bebizonyítsam: Eeney nem volt olyan ártatlan, amilyennek látszott. Ama nevezetes ülésen semmi egyebet nem tett, csak néhány pillantást vetett szemüvege mögül Baloyne felé, nyilván azzal gyanúsította, hogy ő is részt vett a konspirációban. Bármennyire igyekeztük úgy fogalmazni az ideiglenes jelentést, hogy munkánk titkossága ártatlan és ésszerű magyarázatot kapjon (egyrészt módszerbeli szempontok indokolták, másrészt nem voltunk biztosak a sikerben, „sikeren” persze azt értve, amitől a legjobban féltünk), Eeney-t természetesen egy pillanatra sem tudtuk megtéveszteni.

Aztán vita következett, ennek során Dill eléggé váratlanul megjegyezte, hogy a Trex megvalósulása békét és nem pusztulást hozhatott volna a világnak, mert érvénytelenítette volna az EW-doktrínát (early warning – korai riasztás), amely arra épül, hogy az interkontinentális rakéták elindítása és a védelem radarernyőin való feltűnése között bizonyos idő telik el, bár a radarok már a szuborbitális pálya magas pontjain érzékelik a közeledő rakétákat. Az olyan fegyver, amelynek pusztító hatása fénysebességgel éri el a földkerekség túlsó felét, lehetetlenné teszi a „korai riasztást”, és a két felet olyan helyzetbe hozná, mint amikor két ember áll egymással szemben, és mindegyik pisztolyt szorít a másik halántékához. Ez kikényszeríthette volna az általános leszerelést. De az ilyen sokkterápia, válaszolta neki Donald, egészen másképp is végződhetett volna.

Baloyne eközben érezte Eeney gyanakvó tekintetét, és megkezdődött a Tanács végleges széthullása. A Terv fennállásának hátralevő hónapjaiban már nem sikerült a szakadásokat befoldozni. Eeney nem őrizte többé azt a látszatot, hogy csupán a Pentagon valamiféle semleges nagyköveteként vagy megfigyelőjeként él közöttünk. Ennek különféle, de számunkra mindig kellemetlen jelei voltak, így például már javában tartott a hadsereg magfizikai és ballisztikai szakértőinek rohama, amikor Eeney telefonon közölte Baloyne-nal, hogy meghívta őket. Elözönlésünk az ülés után huszonnégy órával kezdődött, a helikopterek felhőkként közeledtek, mint a sáskák, és a vendégek úgy viselkedtek, mintha ellenséges területet szállnának meg. Az Ellenterv embereinek beígért érkezését viszont elhalasztották. Teljesen biztos voltam benne, hogy a hadsereg magfizikusai, akiket sohasem tartottam tudósoknak a szó semmilyen értelmében, gyakorlótér méretű kísérleteikkel csak megerősítik a mi eredményeinket, de az a mód, ahogyan kiragadtak a kezünkből minden adatot, elvitték a készüléket, a filmeket, a jegyzőkönyveket, végleg szétfoszlatta illúzióimat, ha még voltak.

Donald, akit szinte kinéztek a saját laboratóriumából, sztoikus nyugalommal tűrte ezt a bánásmódot, sőt elmagyarázta nekem, hogy ez nem lehet másképp, mert ha másképp volna is, csak a látszat rétege maradna sértetlen, az pedig nem számít. Ez a viselkedés ugyanis logikusan következik a világhelyzetből… és így tovább. Bizonyos értelemben igaza volt, de én mégis megkérdeztem azt az illetőt, aki reggel fölvert álmomból, és a számításaimat kérte, hogy van-e házkutatási parancsa, és azért jött-e, hogy letartóztasson. Ettől kissé megszelídült, és hajlandó volt a folyosón megvárni, míg fogat mosok, megborotválkozom és felöltözöm. Persze, csak a teljes tehetetlenség érzése szólt belőlem. Nyugtatgattam magam, hogy tulajdonképpen örülnöm kellene, mert ugyan milyen lelkiállapotban volnék, ha a világvégét jelentő számításokat kellene átadnom?

Tehetetlen legyecskékként mászkáltunk a telepen, míg a hadsereg ránk ontotta az égből kifogyhatatlannak látszó különítményeit; az akciót szemlátomást nem most rögtönözték, bizonyára régen előkészítették, legalábbis nagy vonalakban, hiszen nem tudhatták, mi pattan ki a Tervből. Csak három hétre volt szükségük, hogy megkezdhessék a mikrotonnás robbantások sorozatát; egyáltalán nem csodálkoztam, hogy az eredményekről nem is tájékoztattak minket, csak a mi embereinkkel kapcsolatban álló, alacsonyabb beosztású műszakiak fecsegtek el egyet-mást. Kedvező szélben egyébként az egész telepen hallottuk a robbanásokat. Bomba viszonylatban csekély erejük folytán radioaktív hulladék gyakorlatilag nem volt. Különleges biztonsági intézkedéseket sem rendeltek el. Egyáltalán semmit sem mondtak már nekünk, levegőnek néztek minket. Rappaport azt mondta, azért, mert Donald meg én megsértettük a játékszabályokat. Lehetséges. Eeney egész napokra eltűnt, szuperszonikus sebességgel röpködött Washington, a telep és a gyakorlótér között.

December elején, a viharok beálltával a sivatagban felépített berendezéseket lebontották, becsomagolták, a tizennégy tonnás darus helikopterek, a személyszállító helikopterek és a többi sáskák egy szép napon felszálltak, és a hadsereg éppolyan hirtelen és szervezetten, ahogy jött, itthagyott minket. Állítólag magával vitt tizenkét műszakit, akik az utolsó kísérletnél sugárfertőzést szenvedtek. A pletykák szerint akkor egy kilótonnás töltetet robbantottak fel.

Ezután, mint felébredt Csipkerózsikák, egyszerre mind sürgölődni kezdtünk, és rövid idő alatt sok minden történt. Baloyne lemondott, Prothero és én közöltük, tekintsék úgy, hogy kiléptünk a Tervből. Rappaport lojalitásból ugyanígy tett, bár azt hiszem, nagyon is kedve ellenére. Egyedül Dill tartózkodott minden tüntető lépéstől, sőt azt javasolta, vonuljunk fel transzparensekkel a telep utcáin, és kiabáljunk ütemesen, lépéseinket ugyanis komolytalannak tartotta. Be kell vallanom, hogy volt némi igazsága.

Rebellis négyesünket azon nyomban felhívatták Washingtonba, beszéltek velünk külön-külön és együtt, felvonult nemcsak Rush, McMahon és a tábornokunk (akit csak akkor ismertem meg személyesen), hanem az elnök tudományos tanácsadói is, és kiderült, hogy további munkánk a Tervben egyszerűen nélkülözhetetlen. Baloyne, ez a diplomata, ez a politikus, az egyik tanácskozáson kijelentette, hogy ha Eeney iránt teljes bizalommal voltak, iránta pedig csak negyedannyival, akkor tessék, toborozzon most Eeney jobb embereket, és vezesse ő a Tervet. Amikor ilyeneket mondtunk, úgy bántak velünk, mint elkényeztetett, makrancos, de alapjában véve kedves gyerekekkel. Nem tudom, a többiek hogy voltak vele, de nekem már igazán elegem volt a Tervből.

Egyik este beállított szállodai szobámba Baloyne, aki aznap négyszemközt beszélgetett Rushsal, és elmagyarázta, miért ragaszkodnak hozzánk ilyen forrón. A tanácsadók arra a meggyőződésre jutottak, hogy a Trex csak alkalmi kudarc egy most kezdődő sorozatban, s éppen azt bizonyítja, milyen gyümölcsöző lesz a további kutatás, amely most már egyenesen államérdek, élet-halálkérdés. Bár értelmetlennek tartottam ezt az okoskodást, némi töprengés után arra a következtetésre jutottam, hogy akár vissza is mehetünk, ha a kormányzat teljesíti feltételeinket. Tüstént neki is láttunk Baloyne-nal, hogy a feltételeket kidolgozzuk. Rájöttem ugyanis, hogy ha nélkülem folytatják a munkát, soha nem lenne nyugalmam, képtelen volnék visszatérni tiszta, feddhetetlen matematikámhoz. Mert én hiszem ugyan, hogy a Feladók kellő biztosítékokkal látták el a csillagkódot, de ez csak hit, és nem bizonyosság. Baloyne-nak ezt tömörebben mondtam el: váljon valóra Pascal mondása a törékeny nádszálról. Ha nem tehetünk ellene, legalább tudni fogunk róla.

Összeültünk négyen, és azt is kisütöttük, miért nem adták át a Tervet a hadseregnek. A katonák kineveltek maguknak egy különleges tudósfajtát, csak korlátozott önállóságra képes, szemellenzős embereket, akik az alapvető feladatokat végrehajtják. Ha megmondják nekik, mit kell tenni és hogyan, tökéletesen megcsinálják. De a kozmikus civilizációk tetteinek indítéka, a jelzés életfakasztó hatása, az összefüggés e hatás és a kód tartalma között – az ilyesmi nekik fekete mágia. Ahogy nekünk is – jegyezte meg a mindig kaján Rappaport. Végül beleegyeztünk, hogy folytatjuk a munkát. Meghallgattak bennünket, Wilhelm Eeney jogászdoktor eltűnt a Tervből (ez volt az egyik feltételünk), persze, mindjárt felbukkant helyette egy másik civil személy, Mr. Hughes Phanton. Ezzel cseberből vederbe kerültünk. Költségvetésünket felemelték. Az Ellenterv ügyét is bőszen lobogtattuk megbízóink orra előtt, kissé zavarba jöttek, de ez is megoldódott: az ott dolgozó tudósokat áthelyezték hozzánk, maga az Ellenterv pedig állítólag megszűnt, illetve meg sem kellett szűnnie, hiszen a hivatalos verzió szerint sohasem létezett.

Így hát, miután jól kifüstölögtük magunkat, mindent megbeszéltünk, és feltételeket szabtunk, amelyeket szigorúan be fognak tartani. „Hazatértünk” a sivatagba, és megkezdődött, már újév után, az Úr Hangjának következő és utolsó fejezete.

TIZENHAT

Minden visszatért a régi kerékvágásba, mindössze azzal a különbséggel, hogy új szereplő tűnt fel a Tanács ülésein: Hughes Phanton, akit láthatatlan embernek neveztünk, mert alig lehetett észrevenni, nem mintha cingár termetű lett volna, de tökéletesen értett hozzá, hogy a háttérbe húzódjon. A sivatagban télen gyakori a vihar, de csak homokvihar, eső nagyon ritkán esett. Könnyen visszazökkentünk korábbi munkamenetünkbe, sőt életformánkba. Megint bejártam beszélgetni Rappaporthoz, megint összejöttem nála néhanapján Dill–lel; már-már úgy tűnt, a Terv tulajdonképpen életünk elválaszthatatlan része, és csak egyszerre érhetnek véget.

Az egyetlen újdonság az volt, hogy hetenként munkaértekezletet tartottunk, szigorúan nem hivatalos tanácskozásokat a legkülönbözőbb témákról, például az értelmes lények autoevolúciójának (vagyis irányított evolúciójának) perspektíváiról.

Mit vártunk ettől? Névleg azt, hogy kiderítünk valamit a Feladók anatómiájáról, fiziológiájáról és ezáltal civilizációjáról is. De a miénkhez hasonló fejlődési szakaszt elért társadalomban ellentétes hosszú távú trendek mutatkoznak, amelyeknek távoli kihatásait nem lehet előre látni. Egyfelől a már kialakult technológiák nyomást gyakorolnak a fennálló kultúrára, és mintegy arra késztetik az embereket, hogy alkalmazkodjanak a beindított eszközök szükségleteihez. Feltűnnek az ember és a gép szellemi versengésének jelei, szimbiózisuk különböző formái – aztán a lélektan és a technikai fizioanatómia felfedezi az emberi szervezet „gyenge láncszemeit”, rossz paramétereit, innen pedig már egyenes út vezet a megfelelő „javítások” eltervezéséhez. Ebből a gondolatmenetből következik a „kiborgok” előállításának ötlete: részben mesterséges szervekkel és testrészekkel ellátott emberek végezhetnék az űrhajózási teendőket, és hódíthatnák meg az idegen bolygókat, ahol egészen más körülmények uralkodnak, mint a Földön. És még sok hasonló gondolat: az emberi agyat közvetlenül hozzá lehetne kapcsolni a gépi memóriákhoz, vagy olyan berendezéseket építeni, amelyekben megvalósul az ember és az eszköz eddig ismeretlen mérvű, szoros összekapcsolódása, mechanikus vagy intellektuális szinten.

Ez a sokféle technikai nyomás könnyen megbonthatja a faj eddigi biológiai egységét. Ilyen változások hatására nemcsak az egységes emberi kultúra, hanem az ember egységes testi alakja is a halott múlt csökevényévé válhat. Az ember hathatósan átformálná a maga társadalmát: a hangyaboly pszichozoikus megfelelőjét hozná létre.

Másfelől az instrumentális technikák szféráját alárendelhetik a kultúra mint szokásrendszer befolyásának. Sor kerülhet például a divatformáló tényezők biotechnológiai meghosszabbítására. A divattechnikák egyelőre megállnak az emberi bőr határánál. Úgy tesznek ugyan, mintha befolyásuk nagyobb lenne, de ezt a látszatot csak annak köszönhetik, hogy különböző korokban az emberi testalkat más-más változatát minősítik különösen értékes példaképnek. Gondoljunk csak arra, mekkora különbség van Rubens szépségideálja és a mai nők között. A földi ügyek be nem avatott megfigyelője azt hihetné, hogy a nőknek (akikre láthatóbban érvényesek a divat parancsai) az évente változó vezényszavak szerint hol a válluk szélesedik, hol a csípőjük, hol nagy melleket növesztenek, hol ellaposodnak, a lábuk egyszer teltebb, máskor hosszú és vékony stb. De testi alakjuk emez „árapálya” csak látszat, a szelekció eredménye, amely a sokféle típus halmazából az éppen divatosat emeli ki. A biotechnológiai korrekció azonban egészen új helyzetet teremthetne. A genetikai szabályozás a kiválasztott irányba tolná el a faj típusainak skáláját.

A tisztán anatómiai tulajdonságok szerint végzett genetikai szelekció persze apróságnak tűnik a kultúrateremtő változások erejéhez képest, sőt esztétikai szempontból egyenesen kívánatosnak – miért ne legyen mindenki szép? Csakhogy egy olyan út kezdetéről van szó, amelynek lényege: az ösztönök szolgálatába állított ész. Az anyagi formát öltött szellemi termékek túlnyomó többségét ugyanis szibarita jellegű tevékenységekre használják. Az okosan megszerkesztett televíziós készülék badarságokat sugároz, a nagyszerű közlekedési technika arra szolgál, hogy a turistának öltözött tökfej ne otthon igya le magát, hanem a Szent Péter-bazilika szomszédságában. Ha ez az irányzat odáig vezet, hogy a technikai eszközök rászállnak az emberi testre, nyilván az lesz a cél, hogy az elérhető kellemességek skáláját maximálisan kibővítsék, sőt a szexen, a kábítószereken, a gasztronómiai gyönyörökön kívül az érzéki ingerek és beteljesülések újabb, eddig ismeretlen fajtái álljanak rendelkezésre.

Agyunkban van „gyönyörközpont”, tehát semmi akadálya, hogy mesterséges érzékszerveket kapcsoljunk hozzá, és ezek segítségével misztikus és nem misztikus orgazmusokat éljünk át. Különleges praktikákat lehet kitalálni a legváltozatosabb eksztázisok kiváltása céljából. Az ilyen autoevolúció következménye: végleges bezárkózás a kultúrába, a szokásrendszerbe, elszakadás a bolygón kívüli világtól. Ez a fejlődés a szellemi öngyilkosság rendkívül csábító formájának látszik.

A technika és a tudomány bizonyára képes olyan eszközöket létrehozni, amelyek az említett két fejlődési út kívánalmainak eleget tesznek. Az, hogy mind a kettőt a maga módján elég szörnyűnek látjuk, még nem jelent semmit.

Az effajta változások negatív megítélése ugyanis teljesen alaptalan. Azt az elvet, hogy nem szabad élvezetekbe merülni, csak addig lehet ésszerűen megindokolni, amíg az élvezet kárt okoz másoknak, vagy kikezdi az élvező testi-lelki épségét, mint például a kábítószer. Ha ez az elv szükségszerűséget tükröz, akkor nincs helye vitának, de a technikák fejlődése éppen azt célozza, hogy sorra felszámoljanak minden szükségszerűséget, mint a lehetséges cselekvések korlátozóját. Akik azt állítják, hogy a civilizáció mindig beleütközik majd valamilyen szükségszerűségbe, amely korlátozza a szabadságot, lényegében azt a naiv hitet vallják, hogy a kozmoszba valaki beprogramozta az értelmes lények „kötelességeit”. Egyszerűen általánosítják a bibliai ítéletet, hogy arcunk verítékével keressük meg mindennapi kenyerünket. Ez nem etikai ítélet, mint az ilyen naiv lelkek sokszor hiszik, hanem kifejezetten ontológiai. A lakásunknak szánt létet úgy bútorozták be, hogy semmilyen találmánytól fejünkbe ne szállhasson a siker.

Ám ilyen primitív hitre nem lehet hosszú távú jóslatokat építeni. Sokszor nem a „puritán” és „aszketikus” felfogás ihleti az ilyen nézeteket, hanem a félelem minden változástól. Ez a félelem lappangott a tudós érvek mögött, amelyek eleve kizárták az „okos gépek” építésének lehetőségét. Az emberiség mindig akkor érzi magát a legotthonosabban (bár nem kényelmesen), ha legalább egy kicsit reménytelen a helyzet. Ez a tudat nem ringatja el a testet, de a lelket megnyugtatja. Az „arccal a tudomány felé” csatakiáltásnak is csak addig van értelme, amíg az „okos gépek” át nem veszik a tudósok munkáját.

Igazság szerint semmi értelmeset nem mondhatunk arról, hogyan festhet a valóságban ez a két irányzat: a terjeszkedő-aszketikus, illetve a begubózó-hedonista. A civilizációk választhatják akár az egyik, akár a másik utat – nekivágnak a kozmosznak, vagy elzárkóznak előle. A neutrínójelzés legalább annyit elárul, hogy egyes civilizációk nem zárkóznak el a világtól.

A miénkhez hasonló, műszakilag és gazdaságilag „széthúzott” civilizáció, amelynek élmezőnye tejben-vajban fürdik, míg a hátul kullogók éheznek, tulajdonképpen már csak megszabott irányban fejlődhet. Először is azért, mert a hátramaradottak mindenáron utol akarják érni az élbolyt, hogy ők is dúskálhassanak az anyagi javakban, amelyek pusztán azáltal, hogy még nincsenek birtokukban, a versenyfutás méltó jutalmának tűnnek; ez pedig megerősíti értéktudatában a gazdag élmezőnyt, mint irigyelt, győztes versenytársat. Lám, a többiek őt utánozzák, tehát amit csinál, nyilván nemcsak jó, hanem egyenesen nagyszerű! A bűvös kör bezárul, a pozitív visszacsatolás fokozza a hajszát, a politikai ellentétek is ösztökélik.

Menjünk tovább: a kör azért zárul be, mert akkor a legnehezebb új megoldásokat találni, ha az adott feladatnak már van valamilyen megoldása. Az Egyesült Államok, akármennyi rosszat lehet róla elmondani, kétségkívül létezik, a maga soksávos autópályáival, alulról megvilágított fürdőmedencéivel, szupermarketjeivel és minden egyéb csábító csillogásával együtt. Még ha sikerülne is kigondolni a kellemes közérzet és a jólét valami egészen eltérő fajtáját, bizonyára csak egy olyan civilizáció lenne erre képes, amely heterogén és ugyanakkor a maga egészében nem szegény. De az olyan civilizáció, amely elérte a jólét egyenlőségét, és ezen a téren homogénné vált, teljesen ismeretlen számunkra. Olyan civilizáció volna ez, amely már minden tagjának elemi biológiai szükségleteit ki tudja elégíteni; akkor aztán, nemzeti szektoraiban, elkezdhetik keresni a gazdasági kényszertől immár mentes jövőbe vezető különféle utakat. De annyit már biztosan tudunk, hogy amikor az első földi emberek a bolygókon fognak sétálni, Földünk más fiai nem űrutazásról fognak álmodozni, hanem egy darab kenyérről.

TIZENHÉT

Bár a Terv ügyeiben nem mindig értettünk egyet, társaságunk – és nemcsak a Tudományos Tanácsra gondolok – eléggé összetartó gárda volt ahhoz, hogy az új jövevények, akiket máris „a Pentagon követeinek” nevezgettek, biztosra vehessék: koncepcióikat megpróbáljuk ízzé-porrá zúzni. Én sem nagyon szíveltem őket, de azért be kellett ismernem, hogy Learney és munkatársa, egy fiatal biológus (asztrobiológus, ahogy magát nevezte) bámulatra méltó dolgot műveltek. Alig tudtuk elhinni, hogy a mi egész esztendei kínlódásunk, kollektív agyfacsarásunk után még sikerülhet vadonatúj hipotéziseket felállítani az Úr Hangja ügyében, méghozzá egész rendes matematikai apparátussal (ha nem is tényekkel) alátámasztott, egymástól eltérő hipotéziseket. Márpedig így történt. Ráadásul ezek az új koncepciók, részben kizárva egymást, lehetővé tettek bizonyos arany középutat, egy egészen eredeti kompromisszumot, amely takarosan egyesítette a nézeteket.

Baloyne, talán mert úgy vélte, hogy miután az Ellenterv emberei megérkeztek, nem illik fenntartani eddigi „arisztokratikus” struktúránkat – mindentudó elit és gyatrán tájékoztatott kollektívák –, vagy csak azért, mert sejtette, hogy szenzációs dolgokat fogunk hallani, több mint ezer dolgozónkat meghívta az újoncok bemutatkozó előadására. Ha Learney és Sinester érezték is a hallgatóság némi ellenszenvét, egyáltalán nem mutatták. Nagyon rendesen viselkedtek.

Munkáik – hangsúlyozta bevezetésként Learney – tisztán elméleti jellegűek voltak, csak magát a csillagkódot kapták meg, és néhány általános információt a Békatojásról, de semmiféle részletet. A céljuk tehát korántsem az volt, hogy „párhuzamos kísérleteket” végezzenek, és megelőzzenek minket, hanem csakis az, hogy másképpen közelítsék meg az Úr Hangját, éppen az olyan későbbi eszmecserék érdekében, amilyenre most sor került.

Nem tartott tapsszünetet, és jól is tette, mert aligha tapsolták volna meg, hanem rögtön a lényegre tért. Nagyon világosan beszélt, előadását meggyőzőnek, személyét rokonszenvesnek találtam, és a hallgatóság reagálásából ítélve a többiek is.

Kozmogónia volt a szakmája, annak Hubble-féle változatával és Hayakawa-féle módosításával foglalkozott – az utóbbiban nekem is részem volt, bár csak matematikai kosarat fontam a demizsonoknak, amelyekbe Hayakawa új bort töltött. Megpróbálom felvázolni fejtegetését, és ha sikerül, visszaadni az előadás hőfokát is, a folytonos közbeszólásokkal együtt, mert a száraz tartalmi kivonat megfosztaná a koncepciót minden varázsától. A matematikát persze mellőzöm, bár megvolt a maga szerepe.

– A következőképpen látom a dolgokat – mondta. – A világegyetem folyamatosan lüktet, harmincmilliárd évenként tágul és zsugorodik… A zsugorodási szakasz végén a tér összeomlik, már nemcsak a csillagok körül zárul be, mint a Schwarzschild-övezet esetében, hanem minden elemi részecske körül! Mivel az atomok „közös tere” megszűnik létezni, egész ismert fizikánk érvényét veszti, törvényei megváltoznak… A tér nélküli halmaz tovább zsugorodik, és ekkor, képletesen szólva, az egész mindenség a fonákjára fordul, a tilalmas energiaállapotok világába, „negatív térbe” csap át, amely nem a semmi, hanem kevesebb a semminél – legalábbis matematikailag!

– Jelenlegi világunknak nincsenek antivilágai, jobban mondva, csak időnként vannak, harmincmilliárd évenként egyszer. Az antirészecskék világunkban csak ama katasztrófák nyomai, ősi maradványok és egyben természetesen a következő katasztrófa lehetőségei. De megmarad, ismét képletesen szólva, egy köldökzsinór, amelyben az el nem hamvadt anyag maradéka izzik, a haldokló másik világmindenség parazsa. Ez a rés választja el a mi keletkező „pozitív” terünket a másik, negatív tértől… Ez a rés nyitva marad, nem forr össze, nem zárul be, mert falait szétfeszíti egy sugárzás – méghozzá éppen a neutrínósugárzás! Ez a sugárzás a régi tűz utolsó szikrája, és vele kezdődik a következő szakasz, mert amikor a „kifordult” világ eljutott a „negatív” terjeszkedés végpontjáig, tehát, amikor az antivilág keletkezése és tágulása befejeződött, akkor a kifordult tér megint zsugorodni kezd, és a résen át először neutrínósugárzást bocsát ki, mert az a legkeményebb és legmaradandóbb, fény ugyanis akkor még nincsen, a neutrínósugárzást csak erős gamma-sugárzás követi! Az, ami megint elkezdi felfújni és gömbbé formálni a táguló világegyetemet, nem egyéb, mint a szférikusán terjedő neutrínóhullám, és ez a hullám egyszersmind valamennyi részecske gyártási matricája; belőle fakadnak a részecskék, amelyek a születő kozmoszt benépesítik, magával hozza őket, de csak virtuálisan, mert elegendő energiája van a materializálásukhoz!

– Amikor ebben a kozmoszban már javában forognak a tejútrendszerek, mint most a mienkben, még ott bolyong közöttük az egészet létrehozó neutrínóhullám visszhangja, és ez az Úr Hangja! A „résen” áthatolt fuvallatból, a neutrínóhullámból keletkeznek az atomok, csillagok és bolygók, a tejútrendszerek és metagalaktikák, és ezzel megszűnik „a levél problémája”… Nem egy másik civilizáció küldött nekünk neutrínósürgönyt, a „drót” másik végén nem volt senki, nem létezik semmilyen adó, nincs semmi, csak a lüktető világmindenség, amely kidudorodik a résen át, mint valami sérv. Tisztán fizikai, természetes folyamatok váltják ki a sugárzást, semmi köze bármilyen élőlényhez, tehát nincs semmilyen nyelvi jellege, tartalma, jelentése… Ez a sugárzás a tartós kapcsolat az egymást követő, kialvó és újraszülető világok között, információs és energiakapcsolat, amelynek jóvoltából a világok megőrzik folyamatosságukat. Nem véletlen, hanem nagyon is szabályos ismétlődések, tehát azt is mondhatjuk, hogy ez a neutrínósugárzás a következő világegyetem „csírája”, afféle nemzedékváltás az időben elválasztott világegyetemek között, de ebben az analógiában persze semmilyen biológiai tartalom nincsen. A neutrínók csak azért a bomlás magvai, mert valamennyi közül a leghosszabb életű részecskék. Elpusztíthatatlanságuk szavatolja a kozmogenezis körfolyamatát, örökös visszatérését, ismétlődését…

Persze, sokkal részletesebben fejtette ki mindezt, és számításokkal is alátámasztotta, amennyire tudta. Nagy csend lett az előadás alatt, aztán, amikor befejezte, kezdődött a roham.

Kérdésekkel bombázták: mivel magyarázza a jelzés életfakasztó hatását? Honnan ered ez a hatás? Szerinte puszta véletlen? És mindenekelőtt: miből lett a mi Békatojásunk?

– Erre is gondoltam természetesen – válaszolta Learney. – Azt kérdezik, ki tervezte, szerkesztette és indította útnak a sugárzást. Hiszen, ha a sugárzásnak nincs ez az életbarát tulajdonsága, hallatlanul ritka jelenség volna az élet a galaktikában. Nos, én pedig azt kérdezem, hogy is állunk a Földön a víz fizikai tulajdonságaival? Ha a négy fok hőmérsékletű víz nem volna nehezebb a nulla fokosnál, és a jég nem úszna, akkor minden víztömeg fenékig befagyna, és semmilyen vízi élőlény nem maradhatna életben az egyenlítői övezeten túl. Ha pedig a víz dielektromos állandója nem volna ilyen magas, nem keletkezhetnének benne fehérjemolekulák, tehát fehérje alapú élet sem létezne. De kérdezi-e valaki a tudományban, kinek a jóindulata játszott itt szerepet, ki és hogyan gondoskodott a víz kedvező dielektromos állandójáról, vagy arról, hogy a jég könnyebb legyen a víznél? Senki sem kérdez ilyesmit, mert az effajta kérdéseket értelmetlennek tartjuk. Ha a víznek más tulajdonságai volnának, akkor vagy nem fehérje alapú élet keletkezett volna, vagy egyáltalán nem lenne élet. Éppígy azt sem kérdezhetjük, ki indította útnak a biofil sugárzást. Ez a sugárzás növeli a nagymolekulás testek életben maradásának valószínűségét, ami éppolyan véletlen, vagy, ha úgy tetszik, éppúgy a dolgok természetéből fakadó szükségszerűség, mint az, hogy a víz „az életnek kedvező” közeg. Az egész problémát meg kell fordítani, a feje tetejéről a lábára állítani, akkor pedig így hangzik: a víz ilyen meg ilyen tulajdonságai, továbbá a biogenezist stabilizáló kozmikus sugárzás jóvoltából az élet létrejöhet, és sikeresebben szembeszállhat az entrópia növekedésével, mint más körülmények között…

– Békatojás! – kiabálták. – Békatojás!

Attól féltem, hogy mindjárt skandálni kezdik – már olyan forró volt a légkör, mint egy bokszmérkőzésen.

– A Békatojás? Önök jobban tudják nálam, hogy az úgynevezett levelet nem sikerült elejétől végig megfejteni, csak egyes töredékeit értelmezték, és azokból lett a Békatojás. Ez azt jelenti, hogy a levél mint értelmes egész csak az önök képzeletében létezik, a Békatojás pedig egyszerűen úgy keletkezett, hogy a neutrínósugárzásból kiemelték azt az információt, amellyel kezdeni lehetett valamit. A pusztuló és keletkező világok résén áttör egy nyaláb neutrínóhullám, és tágul, mint a szappanbuborék. A hullám energiája elegendő ahhoz, hogy „felfújja” a következő világegyetemet, és ez a hullám át van itatva információval, amelyet az előző, már eltűnt kozmosz örökít át a következőre. Nos, ebben a hullámban, mint említettem, benne van az atomokat teremtő információ is, a biogenezisnek kedvező információ is, azonkívül vannak benne részletek, amelyek a mi szempontunkból „semmire sem jók”, „haszontalanok”. Az előbb beszéltünk róla, hogy a víznek vannak „életbarát” tulajdonságai, de vannak olyanok is, amelyek közömbösek az élet szempontjából, például az, hogy átlátszó. Lehetne átlátszatlan, az élet keletkezését az nem zavarná. Ahogy nem kérdezhetjük: „De ki tette átlátszóvá a vizet?”, éppúgy nem kérdezhetjük: „De ki csinálta a Békatojás receptjét?”. Az is az adott világmindenség egyik tulajdonsága, és mi éppúgy vizsgálhatjuk, mint a víz átlátszóságát, de „fizikán túli” értelme nincs.

A terem zúgott, mint a méhkas. Végül Baloyne megkérdezte, hogyan magyarázza Learney a jelzés folyamatos ismétlődését, és azt, hogy az égbolt összes többi szektorának neutrínósugárzása közönséges zaj, ebben az egyetlen sávban pedig ennyi információ van?

– De hiszen ez világos – felelte Learney, aki szemlátomást élvezte az általános felbolydulást. – Kezdetben az egész sugárzás ebben a sávban koncentrálódott, mert „a világok rése” éppen erre a spektrumszakaszra „élezte ki”, itt modulálta, ide szorította össze, mint a patak vizét a szűk szurdok. Kezdetben a sáv vonalnyi volt, nem szélesebb! Aztán a szóródás, szétfutás, deszinkronizálódás, diffrakció, elhajlás, interferencia következtében egyre nagyobb mennyisége szétfolyt, elmosódott, mígnem világegyetemünk létezésének évmilliárdjai után az eredeti információból zaj lett, az élesen koncentrált sugárzásból széles energiasáv, hiszen időközben beindultak a zajkeltő „másodlagos” neutrínógenerátorok, mármint a csillagok. Az pedig, amit mi levélnek nevezünk, a „köldökzsinór” maradványa, az a része, amely még nem oldódott fel, nem folyt szét egészen, pedig már számtalanszor befutotta, ide-oda verődve, a metagalaktikát. Jelenleg az általános norma a zaj, és nem az információ. De világegyetemünk keletkezésének, robbanásszerű születésének pillanatában ez a neutrínóbuborék magában foglalta a teljes információt mindenről, ami aztán belőle anyagilag keletkezett. Éppen azért látjuk olyan bámulatosan különbözőnek a „közönséges” anyag és sugárzás tüneményeitől, mert abból a hajdani korból maradt ránk, amelynek rajta kívül semmi nyomát nem észleljük.

Nem mondom, egész ügyesen összehozta… Igazán szép koncepciót mutatott be nekünk, logikai hibát nem találtam benne. Megtoldotta még egy adag matematikával: kimutatta, milyen tulajdonságokkal kell rendelkeznie a „világok résének”, hogy mint mátrix pontosan megfeleljen a neutrínó–spektrum éppen ama helyének, ahol az általunk „csillagkódnak” nevezett sugárzás található. Nagyon szép munka volt, belevonta a rezonanciaelméletet, és végül még a jelzés folyamatos ismétlődését is sikerült megmagyaráznia bizonyításán belül. Azt is szépen levezette, hogy miért éppen a Kis Kutya csillagkép ama bizonyos radiánsa felől érkezik az úgynevezett levél.

Ekkor szót kértem, és kijelentettem: igazság szerint ő állítja a dolgot a feje tetejére, hiszen egész világegyetemet szerkesztett a levélhez, összehozott egy kozmoszt, amely megfelel a jelzés adott energiájának, egyszerűen ahhoz illesztette hozzá a „rés” méreteit, ráadásul úgy kiforgatta ad hoc összehozott világegyeteme geometriáját, hogy az irány, amelyből a jelzés érkezik, véletlenszerűnek bizonyult.

Learney kedvesen mosolygott, és bizonyos fokig igazat adott nekem. De hozzátette, hogy ha nem létezne az ő „rése”, az egymást követő világok koherens összefüggés nélkül keletkeznének és pusztulnának el, mindegyik másféle volna, illetve lehetne, vagy pedig a kozmosz állandóan az energiátlan antivilág fázisában maradhatna. Akkor pedig nem jönne létre semmi, vége lenne minden lehetséges világnak, nem léteznénk sem mi, sem a csillagok a fejünk fölött, és senki sem törhetné a fejét azon, ami nem történt meg… De hát megtörtént. A levél félelmetes bonyolultságát így magyarázza: az „agónia” iszonyú koncentrációja folytán a haldokló világ, amiként az ember kiadja a lelkét, „kiadja” a maga információját, és ez az információ nem semmisül meg, hanem egyesül azzal, ami még létezik, vagyis a „résben” összesűrűsödött neutrínótömeggel. De ennek a folyamatnak a törvényeit nem ismerhetjük, hiszen abban a végsőkig összesajtolt állapotban, a felmorzsolódott térben a fizika megszűnik.

Az elnöklő Baloyne feltette a kérdést, rögtön el akarjuk–e kezdeni a vitát, vagy előbb Sinestert is meghallgatjuk. Az utóbbira szavaztunk, persze kíváncsiságból. Learney-t futólag ismertem, Hayakawánál találkoztunk egypárszor, de Sinesternek még a nevét sem hallottam addig. Cingár, krumpliarcú fiatalember volt, aminek egyébként nincs semmi jelentősége.

Bevezetője furcsamód hasonlított Learney-éhez. A világegyetem lüktet, zsugorodó kék és táguló vörös szakaszok követik egymást. Mindegyik szakasz körülbelül harmincmilliárd évig tart. A vörös szakaszban, a „menekülő csillagködök” szakaszában, az anyag kellő megritkulása után a bolygószerű égitestek lehűlnek, és élet keletkezik rajtuk, itt-ott az élet értelmes formái is kialakulnak. Amikor a tágulás befejeződik, és a világegyetem lassan, koncentrikusan zsugorodni kezd, ebben a kék szakaszban óriási hőmérsékletek és egyre keményebb sugárzások alakulnak ki, és megsemmisítik az egész élő anyagot, amely néhány milliárd év alatt elszaporodott a bolygókon. A vörös szakaszban, amelyben mi is születtünk, természetesen különböző fejlődési fokon álló civilizációk léteznek. Olyanoknak is kell létezniük, amelyek a technológia és a tudományok, köztük a kozmogónia fejlődésének igen magas szintjére jutnak, ennélfogva tisztában vannak a maguk és a világegyetem jövőjével. Több ilyen civilizáció is van, de válasszunk ki az egyszerűség kedvéért egyet, amely egy bizonyos tejútrendszerben található. Ez a civilizáció tehát tudja, hogy az anyag szerveződésének folyamata áthalad a csúcsponton, és megkezdődik az a folyamat, amelynek során a növekvő forróságban minden megsemmisül. Ha ez a civilizáció a miénknél sokkal nagyobb tudással rendelkezik, bizonyos fokig előre láthatja az események további menetét is, amely a „kék világvége” után következik. Ha pedig még tovább gyarapítja ismereteit, megpróbálhatja befolyásolni azt a majdani állapotot…

Megint felzúgott a terem. Sinester nagy fába vágta a fejszéjét: a kozmogóniai folyamatok szabályozásának elméletével hozakodik elő!

Az asztrobiológus Learney-vel egyetértve feltételezte, hogy a „kétütemű kozmikus motor” nem teljesen determinált, mert főleg az összehúzódás szakaszában jelentős szerephez jutnak a véletlenszerű tényezők: az anyag eloszlásának eleve véletlenszerű változásai, az annihiláció változékony folyamata. Ennélfogva nem teljesen előre látható, hogy milyen „fajta” világegyetem keletkezik majd egy-egy összehúzódás után. Ismerjük ezt a nehézséget miniatűr szinten: nem tudjuk megjósolni, vagyis kiszámítani az olyan turbulencia-folyamatok menetét, amelyekben örvénylések keletkeznek (például a sziklának verődő víz mozgását), így az egyes „vörös” világegyetemek”, amelyek a kékekből keletkeznek, annyira különbözhetnek egymástól, hogy a jelenleg megvalósult típus, amelyben az élet lehetséges, talán soha vissza nem térő, egyszeri állapot, vagy esetleg olyan, amelyet az élettelen tágulások és összehúzódások hosszú sorozata követ.

Mármost elképzelhető, hogy ez a kilátás nincs ínyére ama fejlett civilizációnak, megpróbál tehát változtatni a jövőn, amely csak az élettelen felizzások és kihűlések váltakozását ígéri. A fejlett civilizáció tehát célszerű csillagtechnikai műveletekhez folyamodik. A közelgő pusztításra felkészülve megfelelően „beprogramoz” egy csillagot vagy csillagrendszert, lényegesen módosítva energiaviszonyait. Ez a csillag vagy csillagcsoport működésre kész neutrínólézerré válik, jobban mondva, csak akkor lesz belőle ilyen lézer, amikor a gravitáció, a hőmérséklet, a nyomás és egyéb változók paraméterei meghaladnak bizonyos maximális értékeket, vagyis amikor az adott világegyetem fizikája éppen romba kezd dőlni! Ekkor a haldokló csillagcsoport, a felhalmozott energiáját „gombnyomásra” felszabadító jelenségek hatására, egyetlen fekete neutrínóvillanássá válik, de nagyon pontosan, nagyon gondosan beprogramozott villanássá! Ez az egységes neutrínóhullám, a legkeményebb és legellenállóbb fajta sugárzás, nemcsak a kozmosz halódó fázisának lélekharangja lesz, hanem egyben a következő fázis csírája is, mert részt vesz az új elemi részecskék keletkezésének formálásában. Azonkívül a „csillagokba préselt” utasítás a biofil hatást is tartalmazza, amely megnöveli az élet kialakulásának esélyét.

Ebben a lendületesen felvázolt képben a csillagkód tehát olyan közlemény, amelyet az előző világegyetem küldött a miénknek. A Feladók eszerint legalább harmincmilliárd éve nem léteznek. Olyan maradandó „üzenetet” szerkesztettek, amely túlélte világegyetemük pusztulását, és bekapcsolódva a következő világkeletkezés folyamataiba, beindította az élet fejlődését a bolygókon. Mi is az Ő gyermekei vagyunk…

Hát ezt mókásan kigondolta! A jelzés nem levél, és életbarát tulajdonsága nem választható külön a „tartalmától”. Csak mi igyekeztünk, szokásainkhoz híven, szétválasztani azt, ami szétválaszthatatlan. A jelzés, helyesebben teremtő impulzus, először is úgy „hangolja” az újonnan feltámadott kozmikus anyagot, hogy a kívánatos – mármint ama civilizáció szempontjából kívánatos – tulajdonságokkal rendelkező részecskék keletkezzenek, aztán, amikor már megindult a csillagok és a bolygók keletkezése, sorra „akcióba lépnek” az impulzusban kezdettől fogva jelenlevő, de „címzettekhez” csak most jutó egyéb strukturális sajátosságok, amelyek csak ekkor kezdhetik kifejteni hatásukat: az élet születésének segítését. Mivel „könnyebb” növelni a nagy molekulák megmaradásának általános esélyét, mint az anyag legelemibb építőköveinek keletkezését irányítani, az előbbi effektust mint különálló és „tartalmatlan” hatást fedeztük fel, az utóbbi, atomteremtő hatást viszont „levélnek” tartottuk. Nem olvashattuk el, mert megfejtése a mi számunkra, a mi tudásunkkal, fizikánkkal, kémiánkkal, teljes lehetetlenség. De az impulzusosan rögzített információ foszlányaiból receptet készítettünk – a Békatojás receptjét! A jelzés tehát nem közlő, hanem irányító, és nem valamely lényeknek szól, hanem a világegyetemnek. De azért megpróbálhatjuk, hogy maga a jelzés vagy akár a Békatojás alapján gyarapítsuk ismereteinket.

Sinester előadása általános megrökönyödést váltott ki. Most aztán igazán a bőség zavarával kerültünk szembe! Az egyik szerint a jelzés természetes képződmény, egy haldokló világegyetem végső „neutrínóakkordja”, melyet a világ és az antivilág közötti „résen” keresztül bevés egy neutrínóhullámba, mintha utolsó csókkal illetné, bélyeget nyomna rá – a másik szerint egy réges-rég nem létező civilizáció végrendelete! Imponáló alternatíva!

Mind a két nézetnek akadtak hívei közöttünk. Megjegyezték, hogy a közönséges, vagyis természetes kemény sugárzásban vannak frakciók, amelyek növelik a mutációk sebességét, tehát meggyorsíthatják az evolúció menetét, más frakcióknak pedig nincs ilyen hatásuk, amiből nem következik, hogy az előbbiek jelentenek valamit, az utóbbiak nem. Egy darabig mindenki egyszerre beszélt. Úgy éreztem, egy új mitológia bölcsőjénél állok. Végrendelet… és mi Amazok utószülöttei vagyunk…

Hozzászóltam a vitához, mert elvárták tőlem. Azzal kezdtem, hogy rámutattam: a síkon tetszőleges számú ponton keresztül tetszőleges számú görbét lehet húzni. Sohasem tekintettem feladatomnak, hogy maximális számú különböző hipotézist gyártsak, hiszen végtelen sokat lehet kitalálni. Ahelyett, hogy világegyetemünket és elődeit hozzászabjuk a jelzéshez, elegendő például kijelenteni: vevőkészülékünk primitív abban az értelemben, ahogyan a nem eléggé szelektív rádiókészülék. Több állomás szól rajta egyszerre, s ebből hangzavar támad. Ha pedig olyan ember hallgatja a szavakat, aki egyik nyelvet sem érti, szépen magnóra veheti az egészet, aztán törheti rajta a fejét. Lehet, hogy mi is ilyen műszaki hiba áldozatai vagyunk.

Az úgynevezett levél talán több adást rögzít egyszerre. Ha feltételezzük, hogy a galaktikában az automatikus adók éppen ezen a „hullámhosszon” működnek, ebben a sávban, amelyet mi egyetlen közlőcsatornának tekintünk, akkor még a jelzések folytonos ismétlődése is megmagyarázható. Talán olyan jelzések, amelyek segítségével a „civilizációs közösséget” alkotó társadalmak rendszeresen szinkronizálják műszaki berendezéseiket, például valamiféle csillagtechnikai készülékeket.

Ez megmagyarázná a jelzések örökös visszatérését. Nehezen fér viszont össze a Békatojással, bár, ha nagyon igyekszünk, a szintetikus Békatojást is beleszoríthatjuk ebbe a magyarázatba. Mindenesetre szerényebb, tehát ésszerűbb is azoknál a hatalmas vízióknál, amelyeket az imént hallottunk. Van egy rejtély a jelzésen kívül, amelyet nem értünk, mégpedig az, hogy a jelzés magányos. Nagyon sok ilyennek kellene lennie. De az egész világegyetemet átfabrikálni, hogy ezt a talányt megoldjuk – ekkora fényűzést nem engedhetünk meg magunknak. Hiszen tekinthetnénk a jelzést a szférák zenéjének is, himnusznak, neutrínó-fanfarnak, amellyel a Fejlett Civilizáció például egy szupernóva fellobbanását köszönti. Apostoli is lehet a levél: ez a mi Igénk, amely Testté lőn, és vele szemben ott a Békatojás, amely mint Legyek Ura, tehát a sötétség gyümölcse, a jelzés – és a világ – manicheus természetére utal. Meg kellene állapodnunk, hogy nem folytatjuk az efféle fejtegetéseket. Alapjában véve mind a két koncepció konzervatív, főleg Learney-é, mert az empirikus álláspont kétségbeesett védelmezésére vezethető vissza. Learney ragaszkodik az egzakt tudományok hagyományos álláspontjához, amelyek kezdettől fogva a természet és nem a kultúra jelenségeivel foglalkoztak, hiszen csak „a világmindenség anyagainak” fizikája vagy kémiája létezik, a kultúra fizikájáról vagy kémiájáról még sohasem hallottunk. Learney nem hajlandó lemondani arról, hogy a világegyetemet jelentések nélküli, tisztán fizikai objektumnak tekintse, tehát úgy viselkedik, mint aki a kézírásos levelet szeizmogram gyanánt tanulmányozza. Végső soron a levél is, a szeizmogram is bizonyos fajta bonyolult görbe vonal.

Sinester hipotézise, mondtam, arra a kérdésre próbál válaszolni: öröklődnek-e az egymást követő világegyetemek tulajdonságai? Válaszában a mi kódunk mesterséges képződmény ugyan, de nem levél. Végezetül felsoroltam mindkettőjük töméntelen légből kapott feltevését: az anyag negatív kidudorodása, amely az összehúzódás végső pontján információvá sűrűsödik, a neutrínóhullámba égetett „atomteremtő” bélyeg; mindez ex definitione sohasem ellenőrizhető, mert ott történik, ahol már nemcsak élőlények nincsenek, de fizika sincs. Nem egyéb ez, mint a síron túli életről folytatott vita, fizikai műszavakkal álcázva. Vagy holmi „philosophy fiction”, a science fiction analógiájára. A matematikai köntös mítoszt takar; ebben az idők jelét látom, de semmi többet.

Ettől persze még magasabbra csapott a vita lángja. A vége felé Rappaport váratlanul előállt, hogy ő tud „még egy hipotézist”. Ez olyan eredeti volt, hogy érdemes idézni. Rappaport azt a tézist védelmezte, hogy a „mesterséges” és a „természetes” közötti különbség nem teljesen objektív, nem abszolúte adott, hanem viszonylagos, és az alkalmazott vonatkoztatási rendszertől függ. Az élő szervezetek anyagcseretermékeit természetes képződménynek szokás tekinteni. Ha nagyon sok cukrot eszem, a fölösleget a veséim kiválasztják. Mármost az, hogy a vizeletemben lévő cukor „mesterséges” vagy „természetes”, az én intenciómtól függ. Ha szándékosan ettem annyi cukrot, hogy a vizeletemben megjelenjen, mert ismerem a jelenség mechanizmusát, és előre láttam cselekvésem következményeit, akkor a cukor jelenléte „mesterséges” lesz, de ha csak azért ettem a cukrot, mert ízlett, akkor jelenléte „természetes”. Ezt be is lehet bizonyítani. Ha valaki a vizeletemet vizsgálja, és előzőlég megállapodtunk, akkor a vizeletben talált cukor információs jel lehet a számára. A cukor például azt jelenti: „igen”, a cukor hiánya: „nem”. Ez szimbólumot alkalmazó jelzésfolyamat, teljes mértékben mesterséges, de csak kettőnk között. Aki nem ismeri megegyezésünket, semmit sem tud meg róla a vizelet vizsgálatából. Ez abból következik, hogy a természetben és a kultúrában egyaránt kizárólag a „természetes” jelenségek léteznek „igazán”, „mesterségessé” pedig csak azáltal válnak, hogy megegyezéssel vagy cselekvéssel egy bizonyos kapcsolatot létesítettünk közöttük. „Abszolút mesterségesek” csak a csodák, amelyek lehetetlenek.

E bevezető után mérte ránk Rappaport a végső csapást. Tegyük fel, mondta, hogy a biológiai fejlődés kétféle úton haladhat: vagy különálló élőlényeket hoz létre, melyekből aztán értelmes lények lesznek, vagy pedig a másik ágon, „nem értelmes”, de rendkívül magas szervezettségű bioszférákat teremt, például „élőhús-erdőket” vagy más efféle vegetációt, s ez az élő anyag a nagyon hosszú fejlődés során az atomenergia felhasználását is elsajátítja. De nem olyan módon, ahogy mi az atombombák vagy atomreaktorok technikáját elsajátítottuk, hanem úgy, ahogy testünk „elsajátította” az anyagcserét. A metabolizmus termékei ekkor radioaktív jelenségek lesznek, később pedig akár neutrínósugárzás, amely csupán „ürüléke” az illető bolygónak, a rajta élő szervezetnek, és ezt vesszük mi a „csillagkód” formájában. Ha így áll a dolog, egészen természetes folyamatról van szó, mert az illető lények senkinek semmit nem akartak küldeni, semmit sem szándékoztak közölni, a sugárzás csupán anyagcseréjük szükségszerű terméke, amelyet szervezetük kiválaszt. De az is lehetséges, hogy más bolygóméretű élő szervezetek az űrben hagyott ilyen „nyomokból” szereznek tudomást az előbbiek jelenlétéről. Akkor közlésfolyamat megy végbe közöttük.

Rappaport hozzátette, hogy ez a hipotézis megmarad a tudomány hagyományos eljárásmódjánál, a tudomány ugyanis nem választja külön a „mesterséges” és „természetes” jelenségeket, ő tehát a tudományos irányelvek szerint járt el. Hipotézise, legalábbis elvben, ellenőrizhető (a „neutrínó-élőlények” létezésének vagy csupán elméleti lehetőségének felfedezésével), mert nem hivatkozik „más kozmoszokra”.

Nem mindenki értette meg, hogy ez a hozzászólás nemcsak szellemi akrobatamutatvány, hiszen elvben előre láthatjuk és kiszámíthatjuk a szerves anyagcsere bármilyen típusát a fizikából és a kémiából kiindulva. Nem lehet viszont a fizika és a kémia alapján kiszámítani vagy előre látni egy olyan kultúrát, amelyben bizonyos lények „neutrínóleveleket” írnak és küldözgetnek. Az utóbbi jelenség más, fizikán kívüli szférába tartozik. Ha a civilizációk különböző nyelveken beszélnek egymással, fejlettségi fokuk pedig nagyon eltérő, a „tudatlanabbak” legjobb esetben csak annyit vagy nagyjából annyit olvashatnak ki a kapott közleményből, amennyi benne fizikai – vagy természetes, mindegy. Többet nem értenek meg. Ha a civilizációk között elég nagy a különbség, ugyanazok a fogalmak, még ha léteznek is mindkét kultúrában, egészen más dolgokat jelentenek.

Vitatkoztak arról is, egyebek között, hogy „a Feladók civilizációja”, amennyiben létezik, vagy – mint Sinester mondja – hajdan létezett, racionális-e. De tarthatunk-e racionálisnak egy civilizációt, amely azzal törődik, hogy mi lesz „a következő világegyetemben” harmincmilliárd év múlva? Akármilyen iszonyúan gazdag, mekkora árat fizethet élőlények sorsában azért, hogy a Nagy Kozmogónia kormányosa lehessen? Ugyanez vonatkozik az „életfakasztó hatásra” is. Igen, mondhatjuk, hogy számukra ez racionális, s ezzel azt mondjuk, hogy a „racionalitás” fogalma egészen mást jelent a különböző civilizációkban.

A vitaest után tíz-egynéhányan összeültünk Baloyne-nál, és késő éjszakáig beszélgettünk – ha Sinester és Learney nem is győzött meg bennünket, olajat öntöttek a már-már kihamvadó tűzre. Meghánytuk-vetettük Rappaport elméletét. Kiegészítette, amit felszólalásában mondott, szépen kikerekítette, és fantasztikus kép lett belőle: gigászi bioszférák, amelyek tudtukon kívül sugározzák a kozmoszba akaratlan „üzeneteiket”. A homeosztázis nálunk ismeretlen, további szakasza ez, az életfolyamatok egyesülése; a magenergiát hasznosító életfolyamatok roppant ereje a Napéval mérhető. „Neutrínókiválasztásuk” biofil hatása éppen olyan jellegű, mint a növények tevékenysége, amelyek feltöltötték a földi légkört oxigénnel, s ezáltal lehetővé tették a fotoszintézisre nem képes élő szervezetek létrejöttét és fennmaradását – de a fű nem tudatosan hívott életre bennünket! A Békatojás és a levél egész „információs” oldala egy végtelenül bonyolult anyagcsere terméke lett. A Békatojás afféle hulladék, salak, amelynek szerkezetét idegen bolygók metabolizmusa határozza meg.

Amikor hazamentünk Donalddal a szállóba, megjegyezte, hogy tulajdonképpen úgy érzi, becsapták: hosszabb pórázon keringhetünk körbe-körbe, de változatlanul pórázon vagyunk. Csinos szellemi tűzijáték szemtanúi voltunk, de a szikraeső kialudt, és nem maradt belőle semmi. Még el is vettek tőlünk valamit – folytatta –, mert azelőtt általános konszenzus övezte a levelet, amelynek borítékjában egy kevéske homokot találtunk (a Békatojásra célzott). Amíg hiszünk benne, hogy levelet kaptunk, legyen akármilyen érthetetlen, akármilyen titokzatos – a Feladók létezésének tudata már önmagában érték. De ha kiderül, hogy talán nem is levél, csak értelmetlen, kusza vonalak halmaza, akkor semmi egyebünk nem marad, csak a homok… és még ha aranyszemcséket tartalmaz is, úgy érezzük, szegényebbé tettek – sőt kiraboltak minket.

Eltöprengtem ezen, mikor egyedül maradtam. Szerettem volna megérteni, honnan is veszem azt a bizonyosságot, amelynek alapján vitába szállok az eltérő nézetekkel, még ha szilárd érvekre támaszkodnak is. Mert nekem meggyőződésem, hogy levelet kaptunk. És fontosnak tartom, hogy ne ezt a hitemet plántáljam át az olvasóba – mit számít az én hitem? –, hanem a mögötte álló észérveket. Ha nem sikerül, kár volt megírnom ezt a könyvet. Hiszen ez a célja. A magamfajta ember, aki oly sokáig, oly gyakran a tudomány különböző frontjain viaskodott „a természet rejtjeleinek” megfejtésével, igazán többet tud ezekről a problémákról, mint amennyit sima matematikai köntösbe bújtatott művei tartalmaznak.

Erre az átadhatatlan tudásomra támaszkodva állítom, hogy a Békatojásnak, magenergiájával és „robbanásátviteli” effektusával, fegyverré kellett volna válnia a kezünkben, mert olyan nagyon, olyan hevesen törekedtünk erre. És ha nem sikerült, az nem lehet véletlen. Hiszen annyiszor sikerült már más helyzetekben, „természetes” körülmények között. Nagyon jól el tudom képzelni a lényeket, akik a jelzést útnak indították. Így okoskodtak: megfejthetetlenné tesszük mindazok számára, akik még felkészületlenek; de még óvatosabbnak kell lennünk: a téves olvasat sem adhat nekik semmi olyasmit, amit keresnek, és amit meg kell tagadni tőlük.

Az atomokat és a galaktikákat, a bolygókat és az emberi testet senki nem bástyázta körül ilyen biztosítékok rendszerével, és viselnünk is kell nemlétének minden keserű következményét. A tudomány a kultúrának az a része, amely a világgal érintkezik. Apró darabkákat kaparunk ki a világból, és elfogyasztjuk – nem olyan sorrendben, ami számunkra a legkedvezőbb volna, mert senki ezt jótékonyan nem készítette elő, hanem abban a sorrendben, amelyet csak az anyag ellenállása szabályoz. Az atomoknak és a csillagoknak nincs semmi észérvük, nem ellenkezhetnek, ha modelleket találunk ki az ő hasonlatosságukra, nem zárják el előlünk a káros, talán gyilkos tudást. Mindaz, ami az emberen kívül létezik, olyan, akár a halott: nem lehet semmi indítéka. De abban a percben, amikor nem a természet erői, hanem az értelem erői intéznek hozzánk üzenetet, teljesen megváltozik a helyzet. A levél küldőjének bizonyára olyan indítékai voltak, amelyek nem közömbösek az élettel szemben.

Amióta csak elkezdődött ez a história, mindig a félreértéstől féltem a legjobban. Biztos voltam benne, hogy nem gyilkos eszközt küldtek nekünk, de minden arra mutatott, hogy valamilyen eszköz leírását kaptuk – és mi nagyon is jól értünk az eszközök használatához. Még embertársát is eszköznek használja az ember. A tudomány történetét ismerve, nem tudtam elképzelni, hogy létezhet tökéletes biztosíték, amely a visszaélést megakadályozza. Hiszen minden technika tökéletesen semleges, de mindegyiknek ugyanazt a célt tudtuk adni: a halált. Amikor azt a komolytalan, de kétségbeesett, bizonyára ostoba, de ösztönösen szükségszerű konspirálást folytattuk, úgy vélekedtem, hogy Rájuk már nem számíthatunk, mert azt aligha látták előre, hogy mit kezdünk tévesen az információval. Az biztos, hogy a levél szándékos információját bebiztosították, de esetleges tévedéseinket, a hézagok hibás feltevésekkel való kitöltését már nem tudták kivédeni. Hiszen még a természet is, amely négymilliárd éve tanítja a biológiai evolúciót a „hibák” elkerülésére s arra, hogy minden lépését százszorosan bebiztosítsa, képtelen volt kiküszöbölni az élet minden félresiklását, kificamodását, zsákutcáját, tévedését, „félreértését” – ezt bizonyítja az élőlények fejlődésének számtalan torz formája, vagy akár a rák is. Igaz: ha ilyen levelet tudnak küldeni, akkor régen túlszárnyalták a biológiai megoldások számunkra elérhetetlen tökéletességét. De azt nem tudtam – honnan is tudhattam volna? –, hogy a biológiai megoldásoknál jobb módszereik ilyen tökéletesen biztosak, ennyire távol tarthatják az avatatlanokat.

Azon az éjszakán, a nagy invertor csarnokában, a telefirkált papírlapok fölött nemcsak azért fogott el az a hirtelen rosszullét, nemcsak azért szédültem meg, és sötétedett el a szemem előtt a világ, mert a hosszú hetek óta tartó lidércnyomás hirtelen eloszlott, hanem azért is, mert abban a percben kézzelfoghatóan megéreztem az Ő nagyságukat. Megértettem, mit jelenthet, mi lehet a civilizáció. Ha ezt a szót halljuk, ideális egyensúlyra, etikai értékekre, önnön gyengeségünk leküzdésére gondolunk, és ahhoz kapcsoljuk, ami a legjobb bennünk. De a civilizáció mindenekelőtt az a tudás, amely száműzi a lehetséges helyzetek sorából éppen az olyan, nálunk mindennapos helyzeteket, amikor több milliárd lény legjobb fejei az egyetemes halál számvetése fölé hajolnak, csinálva, amit nem akarnak, amitől irtóznak, mert nincs más választásuk. Az öngyilkosság nem megoldás – változtatott volna egy hajszálnyit is a munka további menetén, a csillogó helikopterek sáskajárásán, ha mi ketten megöljük magunkat? Ha előre láttak ilyen helyzeteket, annak csak egyetlen magyarázatát találom: valamikor hozzánk hasonlóak voltak, vagy ki tudja, talán most is azok.

Nem mondtam-e könyvem elején, hogy csak az alapjában gonosz lény tudja, mekkora szabadságra tesz szert, amikor jót cselekszik? A levél létezett, elküldték, idehullott a Földre, a lábunk elé, neutrínóesője már akkor áztatta a Földet, amikor a mezozoikum sárkánygyíkjai a karbonkori erdők mocsarait szántották hasukkal, amikor a prométheuszinak nevezett kőkorszakbeli ember lerágott egy csontot, és meglátta benne az első buzogányt. És a Békatojás? Úgy sejtem: torz részlet, elferdítette a mi tudatlanságunk és ügyetlenségünk, de tudásunk is, melyet kificamít az egyoldalú pusztító szándék. Torz részlet, de mégiscsak annak a töredéke, amit a levél már elküldése puszta tényével feltételez. Meggyőződésem, hogy nem hajították a sötétségbe, mint követ a vízbe. Kiáltásnak szánták, amelynek visszhangja lesz – ha meghallják és megértik.

A helyes vételnek mintegy mellékterméke lett volna a visszajelzés, amely közli a Feladókkal, hogy a kapcsolat létrejött, és egyben tudatja, hol történt ez. Csak homályosan sejtem, hogyan működött volna ez a visszajelzés. A Békatojás energia-önellátása, önmagára irányuló magreakciói, amelyek semmi másra nem szolgálnak, mint az őket létrehozó állapot folytatására, azt bizonyítják, hogy tévedtünk, hibásan okoskodtunk, mert amikor legmesszebbre merészkedtünk, eljutottunk egy rejtélyes effektushoz, amely – egészen más körülmények között – nagy erejű impulzust tud felszabadítani, koncentrálni és visszahajítani a világűrbe. Igen, a Trex-effektus, amelyet Donald Prothero fölfedezett, a kód helyes megfejtése esetén visszajelzés lett volna, a Feladóknak szóló válasz. Erre következtetek alapvető mechanizmusából: a legnagyobb kozmikus sebességgel továbbított hatás, amely tetszőlegesen nagy energiát továbbít tetszőlegesen nagy távolságra. Ez az energia természetesen információközlésre és nem pusztításra való. Az a forma, amelyben a Trex nekünk megmutatkozott, torzulás következménye volt: a neutrínósugárzásban foglalt információ a szintézis folyamán eltorzult. A tévedés tévedésből fakadt – nem lehetett másként. Ez logikus, de ma is csak ámulni tudok azon a körültekintésen, amellyel a tévedések potenciálisan végzetes következményeit is elhárították, sőt többet mondok: nemcsak a tévedéseket tették ártalmatlanná, hanem azt az előre megfontolt, tudatos erőfeszítést is, amelynek az volt a célja, hogy az elrontott eszközből gyilkos fegyver legyen.

A metagalaktikában számtalan fajta pszichozoikum nyüzsög. A sok-sok civilizáció, amely csak némileg tér el a miénktől, de szintén nem egységes, szintén örökös torzsalkodásban, testvérgyilkos harcban tékozolja el erőit; évezredek óta újra meg újra megfejti a kódot, ugyanolyan ügyetlenül, mint mi; ők is mindig megpróbálnak fáradozásaik fura gyümölcseiből fegyvert csinálni – és nekik sem sikerül. Mikor szilárdult meg bennem a bizonyosság, hogy így van? Nem is tudom.

Csak legjobb barátaimnak, Yvornak, Donaldnak mondtam ezt el, és mielőtt végleg elhagytuk a telepet, még megosztottam ezt a magántulajdonomat a harapós Rappaport doktorral. Érdekes, hogy mind a hárman először lelkesen bólogattak, látszott rajtuk a megértés növekvő öröme, majd némi gondolkodás után azt mondták, hogy sejtelmeim – a számunkra adott világhoz képest – túlságosan szép egésszé állnak össze. Lehetséges. Mit tudunk a miénknél „jobb” civilizációkról? Semmit. Talán nem is illik hát olyan körképet festeni, amelyben valahol a keret alatt vagyunk láthatók, mint a galaktika szégyenfoltja, vagy mint a születés évszázadokig elhúzódó görcseiben megrekedt embriók egyike, vagy esetleg, Rappaport hasonlatával élve, mint egy egészen csinos újszülött, aki éppen most készül felkötni magát a köldökzsinórjára, amely mint kulturális oldalág, elszívja a tudás éltető nedveit természetes medrükből.

Nem tudom megdönthetetlen bizonyítékokkal alátámasztani meggyőződésemet. Nincsenek bizonyítékaim. A csillagkódban, a benne lévő információkban semmi sincs, ami arról tanúskodna, hogy a kódot olyan lények számára készítették, akik bármilyen szempontból jobbak nálunk. Talán csak túl sokáig bosszantott a megaláztatás, hogy akarva-akaratlanul az Easterlandek és Eeney-k vezényszavára menetelek; azért szőttem össze saját álmaim képére és hasonlatosságára a szentség egyetlen számomra lehetséges megfelelőjét, az Üdvözlet és Kinyilatkoztatás mítoszát, amelyet – magam is bűnösen – tudatlanságból és rosszakaratból elutasítottam?

Ha az ember nem törődik többé az atomok és a bolygók mozgásával, a világ nagyon védtelenné válik vele szemben, mert az ember akkor úgy magyarázhatja, ahogy akarja. Aki képzeletével harcol, képzeletébe fullad bele. Pedig azt akarná, hogy fantáziája a világra nyitott ablaknak bizonyuljon. Két évig vizsgáltunk egy dolgot – a végénél kezdve, a földre patakzó eredményeinél. Javaslom: induljunk most el a másik irányból. Elképzelhető-e józan ésszel, hogy fejtörőt küldenek nekünk, találós kérdést, galaktikus intelligenciatesztet? Ezt a felfogást képtelennek tartom: a szöveg nehézsége nem héj, amelyet át kell törni. Az üzenet nem mindenkinek szól – így látom a dolgot, és nem tudom másképp látni. Először is, nem szól a kizárólagos technikai fejlődés lépcsőjén alacsonyan álló civilizációknak, hiszen nyilvánvaló, hogy a sumerok vagy a karolingok nem is észlelhették a jelzést. De vajon csak a technikai ügyesség ismérve szab határokat a címzettek körének?

Nézzünk túl magunkon. A hajdani atomgyakorlótér ablaktalan szobájába zárva folyton arra kellett gondolnom, hogy a nagy sivatagot odakint a falakon túl meg a ráboruló sötét eget meg az egész Földet szakadatlanul, óráról órára, évszázadról évszázadra, korszakról korszakra átjárja a láthatatlan részecskék parttalan folyama, amely hírt hoz, és ez a hír éppúgy eljut a Naprendszer más bolygóira, más naprendszerekre, és hogy ezt a sugárzást az ismeretlen múltban, a tér ismeretlen zugában indították el útjára – és hogy ez valóban így van.

Mindezt vonakodva vettem tudomásul, túlságosan ellentmondott mindannak, amit megszoktam. Közben láttam egész vállalkozásunkat, a tudósok hadát az állam diszkrét felügyelete alatt, amely államnak én is polgára vagyok; lehallgató-hálózattal befonva kellett kapcsolatot teremtenünk a világűrben lakó értelemmel. Fáradozásunk egy globális játék tétje volt, beilleszkedett a Pentagon betonpincéit megtöltő számtalan fedőnév csillagrendszerébe, feltűnt egy páncélterem valamelyik polcán, az egyik „titkos” jelzésű irattartóban; fedelére ütve még egy rövidített jelzés, a MASTERS VOICE akcióé, amelyet már csírájában megfertőzött a téboly – micsoda gondolat, feltárni és foglyul ejteni azt, ami évmilliók óta kitölti a végtelen űrt, hogy mint magokat a citromból, gyilkos információt facsarjunk ki belőle!

Ha ez nem volt téboly, akkor semmi sem az. A Feladó tehát bizonyos lényekre, bizonyos civilizációkra gondolt, de nem mindegyikre, sőt nem is mindazokra, amelyeknek elég fejlett a technológiájuk. Milyen civilizációk az igazi címzettek? Nem tudom. Annyit mondhatok: ha a Feladók szándéka szerint az információ nem bennünket illet, akkor nem is fogjuk megérteni. Nagyon bízom bennük – mert eddig még nem csalódtam.

De nem lehetett csupán a körülmények véletlen egybeesésének sorozata az egész? Hogyne lehetett volna! Hát nem véletlenül fedezték fel magát a neutrínókódot? Miért ne keletkezhetett volna véletlenül? Hátha csak véletlenül nehezíti meg a nagy szerves molekulák felbomlását, véletlenül ismétlődik, és a Legyek Ura is csak véletlenül keletkezett. Mindez lehetséges. Sok mindenre képes a véletlen. Úgy kavarhatja a hullámokat, hogy apálykor egy mély emberi lábnyom maradjon a sima homokon.

A hitetlenkedés olyan, mint a sokszorosra növelt mikroszkópos nagyítás: az éles kép végül elmosódik, mert a végső dolgokat nem lehet meglátni, létezésükre csak következtetni lehet. A világ egyébként megy tovább a maga útján, mióta a Terv lezárult. Már nem divat, hogy a tudósok, politikusok és napi hírességek a kozmikus értelemről nyilatkozzanak. A Békatojásnak hasznát lehet venni, tehát a költségvetési milliók nem vesztek kárba. A kódot nyilvánosságra hozták, és most kedvére törheti rajta a fejét a hóbortosok raja, akik régebben az örökmozgót és a szögharmadolást találták fel, azonkívül mindenki tetszése szerint hihet abban, amiben csak akar. Különösen, ha hitének, mint az enyémnek, nincs semmilyen gyakorlati következménye. Hiszen nem zúzott porrá. Ugyanolyan vagyok, mint mielőtt a Tervhez kerültem. Nem változott semmi.

Végezetül elmondanám, mit tudok a Terv embereiről. Említettem már, hogy Donald, a barátom meghalt. Elvitte a sejtosztódás statisztikai devianciája: a rák. Yvor Baloyne nemcsak professzor és rektor, hanem annyit dolgozik és lót-fut, hogy nem is tudja, milyen boldog. Rappaport doktorról nem tudok semmit. Írtam neki az Institute for Advanced Study címére, de visszajött a levél. Dill Kanadában van – egyikünknek sincs ideje levelezni.

De mire jók ezek a megjegyzések? Mit tudok egykori társaim titkos félelmeiről, gondolatairól és reményeiről? Sohasem tudtam leküzdeni az ember és ember közötti távolságot. Az állat minden érzékével a maga Ittjéhez és Mostjához kötődik, de az ember el tud szakadni a maga pillanatától. Emlékezik, együtt érez másokkal, bele tudja képzelni magát embertársai állapotában és érzéseibe – ami szerencsére nem igaz. Hiába is próbálkozunk ilyen álbeleéléssel és másokba költözéssel, csak önmagunkat tudjuk ködösen, homályosan elképzelni. Hová is jutnánk, ha igazán együtt érezhetnénk másokkal, ha velük éreznénk, helyettük szenvednénk? Az evolúció dicséretes ajándéka – bár az állatokhoz hasonlít bennünket –, hogy az emberi fájdalmak, félelmek, szenvedések elenyésznek a személyes halállal, a szárnyalásokból és bukásokból, gyönyörökből és kínokból semmi sem marad. Ha minden boldogtalan, gyötrődő ember érzéseiből csak egyetlen atom is megmaradna, ha így gyarapodna a nemzedékek öröksége, ha egyetlen szikra is átpattanhatna embertől emberig, betöltené a világot a zsigerekből felszakadó üvöltés.

Olyanok vagyunk, mint a csigák, ki-ki a maga faleveléhez tapad. Matematikám oltalmába helyezem magam, és ha nem elegendő, akkor elmormolom Swinburn egyik versének néhány sorát:

Megszabadulni végre!

Menj remény, szerelem!

Nézünk hány istenségre

s köszönjük szüntelen,

hogy nem örök az élet,

hogy holt nem kel, nem ébred,

s folyó bármerre téved,

tengerben elpihen.

(Murányi Beatrix fordítása)

TARTALOM

ÉDEN

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

SOLARIS

MEGÉRKEZÉS

A SZOLARISTÁK

VENDÉGEK

SARTORIUS

HAREY

A KIS APOKRIF

TANÁCSKOZÁS

A MONSTRUMOK

A CSEPPFOLYÓS OXIGÉN

BESZÉLGETÉS

A GONDOLKODÓK

ÁLMOK

SIKER

AZ ÖREG MIMOID

VISSZATÉRÉS

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

A LEGYŐZHETETLEN

FEKETE ESŐ

ROMOK KÖZÖTT

A KONDOR

AZ ELSŐ

A FELHŐ

LAUDA ELMÉLETE

ROHÁN CSOPORTJA

KUDARC

A HOSSZÚ ÉJSZAKA

A BESZÉLGETÉS

A LEGYŐZHETETLEN

AZ ÚR HANGJA

A kiadó jegyzete

ELŐSZÓ

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

TIZENHAT

TIZENHÉT