Stanisław Lem

TELJES SCIENCE-FICTION UNIVERZUMA

II.

Copyright © 2005 by Stanisław Lem

A művek eredeti címei:

Opowieści o pilocie Pirxie

Fiasko

Cyberiada

Bajki robotów

Fordította: Murányi Beatrix

PIRX PILÓTA KALANDJAI

A TESZT

1

Pirx kadét!

Szamárfül hangja kizökkentette álmodozásából. Éppen azt képzelte maga elé, hogy a szekrénye alján, ócska civilnadrágja hátsó zsebében van egy kétkoronás. Egy szépen csengő, ezüstfényű, ott felejtődött pénzdarab. Néhány perce még pontosan tudta, hogy nincs ott semmi, csak egy öreg tértivevény, de apránként beleélte magát, hogy hátha mégis. Mire Szamárfül felszólította, már biztos volt benne, már pontosan érezte is a pénzdarab kerekségét, már látta ott a zsebében. Elmegy belőle moziba, még marad is fél koronája. De ha csak beül a híradómoziba, akkor marad másfél, abból egy koronát elrakna későbbre, a többivel meg leülne a játékgéphez. A gép, mondjuk, éppen kiakad, és ontani kezdi az aprót, csak úgy ömlik a tenyerébe, alig győzi zsebre rakni, addig is odatartja a másik kezét… van ilyen, Smiga mesélte, a mázlista! Már egészen beleszédült, mekkora vagyon szakad rá, amikor Szamárfül visszarántotta a valóságba.

A tanár úr a szokott módján, kezét hátratéve, ép lábára nehezedve, föltette neki a kérdést:

– Mit tenne, kadét, ha őrjáratban idegen űrhajóval találkozna?

Pirx kadét mindenesetre kinyitotta a száját, mintha bizony készen állna a válasszal. Pedig lerítt róla, hogy a világon ő tudja legkevésbé, mit kell tenni, ha idegen űrhajóval találkozik az ember.

– Megközelíteném – nyögte ki rekedtes hangon.

Az egész osztály izgatottan hegyezte a fülét. Ez érdekesebbnek ígérkezett mint az előadás.

– Helyes – bólintott jóságosan Szamárfül –, és aztán?

– Megállítanám – makogta Pirx kadét, érezve, hogy ingatag tudása végképp cserbenhagyta. Lázasan kutatott emlékei között, mit is írnak elő az űrhajózási rendszabályok. Egyetlen árva rendszabály sem jutott eszébe. Szerényen lesütötte a szemét, így legalább észrevette, hogy Smiga éppen súg neki. Megpróbálta leolvasni a szájáról, mit mond, és hangosan megismételte:

– Aztán bemutatkoznék neki.

Felnyerített az osztály. Szamárfül összeszorította a száját, de aztán belőle is kitört a nevetés. Hanem gyorsan el is komolyodott.

– Holnap jelentkezik nálam a hajózókönyvével. Boerst kadét!

Pirx olyan óvatosan ült le, mintha a széke forró, olvadt üvegből volna. Nem is haragudott Smigára – szeret bolondozni, hát persze, hogy kapott a lehetőségen. Boerst görbéket rajzolt a táblára, mondta a magáét, Pirx oda se figyelt. Szamárfül mindig lehalkította a számológépet, így Boerst végül belezavarodott a számításába. A szabályzat megengedte a számológép használatát, de Szamárfülnek megvolt a maga különvéleménye: „A számológép is ember, hát elromolhat.” Pirx még Szamárfülre se neheztelt. Általában senkire se haragudott. Szinte soha. Öt perc múlva már a Dyerhoff utcai bolt kirakata előtt nézegette képzeletben a gázpisztolyokat, van hozzájuk vaktöltény, golyós vagy gázpatron, csak hat korona az egész, száz tölténnyel. Persze ez is csak álmodozás volt.

Végre kicsengettek, az osztály kicsörtetett a tanteremből, de nem lármázva, dobogva, mint az elsősök vagy a másodikosok – végtére is, ők már nem gyerekek! Sok fiú az ebédlőbe ment – kaja ugyan nincs ilyenkor, de ott az új pincérnő. Állítólag csinos. Pirx lassan ballagott az éggömbökkel teli tárlók között, lépésről lépésre kevésbé remélte, hogy megleli azt a kétkoronást. Az utolsó lépcsőfoknál már tudta, hogy egy garas sincs a zsebében.

A kapuban Boerst, Smiga és Payartz álldogált; az utóbbival fél évig egy asztalnál ültek kozmodéziaórán. Az összes csillagot bemázolta Pirx atlaszában tussal.

– Holnap próbarepülésed lesz – szólt oda Boerst, amikor elment mellettük.

– Annyi baj legyen – vakkantotta. Ilyen könnyen nem szedik rá.

– Ha nem hiszed, hát olvasd el! – Boerst a hirdetőtábla üvegére bökött.

Pirx továbbment volna, de a feje valahogy magától visszafordult. A listán csak három név volt. „Pirx kadét” – bizony ez állt böhöm betűkkel, mindjárt az elején.

Egy pillanatra elsötétült előtte a világ.

Aztán valahonnan messziről meghallotta a saját hangját:

– Na és? Mondtam, hogy annyi baj legyen.

Otthagyta őket, elsétált az ösvényen a virágágyak között. Abban az évben rengeteg nefelejcset ültettek, ötletesen, leszálló rakéta formájában. A tűzoszlopot boglárkák ábrázolták, de azok már elvirágoztak. Pirx nem látta se a nefelejcseket, se az ösvényt, se Szamárfület, aki éppen az Intézet oldalszárnyából sietett ki. Majdnem össze is ütköztek. Pirx gyorsan tisztelgett.

– Á, Pirx kadét! – szólította meg Szamárfül. – Holnap repül, mi? Jó utat! Hátha még az idegen űrhajósokkal is összefut…

Az internátus a park túloldalán, a tó partján épült, a hatalmas szomorúfüzek mögött. Az oldalszárny a víz fölé nyúlt, kőoszlopok tartották. Valaki egyszer elhíresztelte, hogy a kőoszlopok a holdról valók, ami persze mesebeszéd, de az elsőévesek illő áhítattal karcolták a kőbe a monogramjukat meg a dátumot. Pirx neve is ott volt valahol – szorgosan bevéste négy évvel ezelőtt.

Szűk, egyágyas szobácskájában hosszan eltűnődött, benézzen-e a szekrénybe. Pontosan tudta, hol hever az az ócska nadrág. Csak azért dugdosta itt, mert civil holmit tartani tilos. Egyébként semmi hasznát sem vette. Behunyt szemmel a szekrény elé kuporodott, benyúlt az ajtó résén, és megtapogatta a nadrág zsebét. Természetesen üres volt. Tudta ő azt úgyis.

2

Felfúvatlan pilótaruhában állt az acélhídon, fent a csarnok mennyezete alatt. Könyökkel támaszkodott a kötélkorlátra, mert nem volt szabad keze. Az egyikben a hajózókönyvet szorongatta, másikban a puskát. Mármint a titkos jegyzetet, amit Smiga adott neki kölcsön – állítólag ezzel a puskával repül minden kadét.

Csak az nem világos, hogyan kerül vissza, mert a próbarepülés után a kadétok már nem mennek vissza az Intézetbe, hanem mindjárt az Északi Támaszpontra viszik őket, ott készülnek a záróvizsgákra. Mégis visszajut valahogy a puska – talán ejtőernyővel dobják le? No persze, ez csak tréfa.

Álldogált a rugózó acéllemezen, a negyvenméteres űr fölött, és hogy elüsse az időt, azon tűnődött, megmotozzák-e – ami, sajnos, előfordul. A kadétok a legképtelenebb, tilalmas holmikat szokták becsempészni a próbarepülésre: laposüveget, rágót, lányok fotóit. No meg elsősorban a puskát. Pirx sokáig töprengett, hová rejtse. Újra meg újra eldugta, vagy tizenötször – cipőjébe, zoknijába, belső zsebébe, a kis csillagatlaszba – azt be szabad vinni –, szemüvegtokra is gondolt, de először is abba nem fér bele, másodszor: ő nem hord szemüveget. Utóbb rájött, hogy ha hordana, akkor föl sem vették volna az Intézetbe.

Ácsorgott hát az acéllapon, várta a két oktatót meg a Főnököt. Ki tudja, miért, mind a hárman késtek. Pedig tizenkilenc negyvenkor rajt, és már tizenkilenc huszonhét van. Eszébe jutott, hogy ha volna ragtapasza, hóna alá ragaszthatná a puskát. Állítólag így csinálta a kis Yerkes, és amikor az oktató hozzáért, akkor felvisított, hogy ő csiklandós, ezzel aztán megúszta. De Pirx nem látszott csiklandósnak. Ezt tudta, nem is áltatta magát. Tehát egész egyszerűen jobb kezében tartotta az apróra összehajtogatott papírt. Aztán egyszerre csak rájött, hogy a három főnökkel kezet kell majd fogni, akkor a puskát áttette bal kezébe, a hajózókönyvet pedig a jobb kezébe. Ettől megingott az acélhíd, rezgett, akár egy ugródeszka. Végre lépteket hallott a híd másik oldaláról. Látni csak később látta meg az érkezőket, olyan sötét volt itt a csarnok boltozata alatt.

Egyenruhában voltak, mint mindig, nagyon elegánsak, különösen a Főnök. Ő meg, Pirx kadét, ott állt a felfúvatlan pilótaruhájában, ormótlanul, mint egy rögbikapus, aki véletlenül több kapusmezt is magára húzott, ráadásul magas gallérja két oldalán az interkom és a belső rádió hosszú drótja lógott, nyakában az oxigénkészülék csöve, hátát nyomta a tartalékpalack, cudar melege volt a dupla, verítékszívó fehérneműjében, és mindennek a tetejébe az a nyavalyás szerkentyű, hogy repülés közben ne kelljen kimenni (persze úgy sincs hová, szűk, kis, egylépcsős rakétát adnak a próbarepüléshez).

Egyszerre csak megremegett a híd, eminnen is jött valaki: Boerst, ugyanolyan pilótaruhában. Peckesen tisztelgett óriási kesztyűjével, és olyan erélyesen állt meg, mintha rögtön le akarná lökni Pirxet.

A főnökök előrementek, Pirx meglepődve kérdezte:

– Hát te is repülsz? Nem voltál a listán.

– Brendan beteg lett, őhelyette repülök – válaszolta Boerst.

Pirx egy picit zavarba jött. Végül is őt kizárólag a repülés emelheti kicsit közelebb azokhoz a magaslatokhoz, ahol Boerst oly könnyedén, otthonosan mozog. Boerst nemcsak az iskola legtehetségesebb hallgatója, ezt Pirx aránylag könnyen megbocsátotta, sőt némileg tisztelte is Boerst matematikai zsenijét – látta egyszer, amint a fiú lépést tart a számológéppel, egészen a negyedfokú gyökökig –, és nemcsak jómódú szülők gyereke, aki sohasem ábrándozik holmi kétkoronásról az ócska nadrág zsebében, hanem ráadásul remek tornász, úgy ugrik, mint a párduc, kitűnően táncol, és valljuk be, nagyon csinos fiú, amit Pirxről a legnagyobb jóindulattal sem mondana senki.

Végigmentek a hosszú hídon, a rácsos oszlopok és a parkoló rakéták között, aztán hirtelen rájuk zúdult a napfény, mert kétszáz méteres darabon már eltolták a tetőt. A hajtógázt felfogó és elvezető, óriási betontölcsérekben két kúp alakú kolosszus állt, legalábbis Pirx kolosszusnak látta őket – negyvennyolc méter magasak, és lent, a hajtóműnél, tizenegy méter az átmérőjük.

A bejárathoz vezető pallón ólomtalpú, hajlékony zászlórúd állt, piros zászlócskával. Pirx tudta, hogy neki kell majd azt a zászlót félreállítani, miután a kérdésre, hogy készen áll-e, igennel válaszolt – életében először. És hirtelen úgy érezte, hogy amikor majd félreállítja a zászlót, egész biztosan belebotlik a huzalba, és hasra esik – előfordul az ilyesmi. És ha egyáltalán valaki, hát ő biztosan így jár, amilyen szerencsétlen flótás. A tanárok ezt persze úgy fogalmazták, hogy Pirx kissé mafla, és mindig máshol jár az esze. Tény, hogy Pirxnek nem volt kenyere a beszéd. Gondolatait nem tudta egykönnyen szavakba foglalni, és ez bizony megnehezítette az életét. A tanárok nem tudták, hogy Pirx álmodozós fajta. Senki sem tudta. Azt hitték, egyáltalán semmire sem gondol. Márpedig ez nem így volt.

Pirx most Boerst felé sandított – lám, ő már ott áll, feszesen, szabályszerűen, egylépésnyire a pallótól, karját a felfúvatlan pilótaruhához szorítva.

Nahát, gondolta Pirx, Boerstnek még ez az idétlen hacuka is jól áll, persze abban tényleg nincs levegő, egész sima. Bezzeg az övé – itt is, ott is levegő maradt benne, így aztán Pirx mackómód caplatott a helyére, és bármennyire igyekezett vigyázzba állni, a két sarka nem ért össze. Miért ér össze Boerstnek? Rejtély. De még jó, hogy ránézett Boerstre – különben eszébe se jut, hogy most vigyázzba kell állni, háttal az űrhajónak, arccal a három egyenruhás főnök felé. Először persze Boersthöz léptek – jó, talán azért, mert B betűvel kezdődik a neve, de azért ez sem puszta véletlen, pontosabban ez a véletlen se Pirxnek kedvez. Mindig olyan sokáig kell várnia, hogy szólítsák, azalatt meg idegeskedik. Jobban szeretne minél előbb túlesni a bajokon.

Csak félig-meddig hallotta, mit mondanak Boerstnek, a feszes vigyázzban álló Boerst meg olyan gyorsan felelgetett, hogy Pirx egy kukkot sem értett belőle. Azután őhozzá léptek, és amikor a Főnök megszólította, Pirxnek éppen akkor villant eszébe, hogy ma hármuknak kellene repülniük, nem kettőnek, mi történt a harmadikkal? Szerencsére azért hallotta a Főnököt, és az utolsó pillanatban el tudta hadarni:

– Pirx kadét a repülésre kész.

– Hmm… Helyes – mondta a Főnök. – És Pirx kadét kijelenti, hogy testileg és szellemileg teljesen friss… hmm… a szokásos mértékben?

A Főnök szerette a szabványos kérdéseket kicsit elviccelni. Teheti, mert ő a Főnök.

Pirx igennel válaszolt.

– A repülés idejére a kadétot kinevezem pilótává – mondta el a Főnök az előírásos formulát, majd folytatta: – A feladat: függőleges rajt, félerőre kapcsolt hajtóművel. B 68-as elliptikus pályára áll. Pályaigazítás 4 óra 26 perces fordulatidejű állandó pályára. A pályán bevár két JO 2 típusú hajót. A radarkapcsolat várható zónája: III. szektor, PAL műhold, a hibahatár hat ívmásodperc. Szólítja a követő hajókat, hogy egyeztessék a gyakorlatot. A manőver: letér az állandó pályáról 60 fok 24 perces északi szélesség, 115 fok 3 perc 11 másodperc keleti hosszúság irányában. Kezdeti gyorsulás 2,2 g. Véggyorsulás 83 perc múlva: nulla. Hangkapcsolatot megőrizve a két JO 2-t hármas kötelékben elvezeti a Holdig, a Hold egyenlítői zónájában ideiglenes körpályára tér a Luna PELENG utasításai szerint, ellenőrzi, hogy pályán áll-e a két követő hajó, majd tetszés szerinti gyorsulással és irányban elhagyva a Hold körüli pályát, visszatér állandó pályájára a PAL műhold körzetébe. Ott megvárja a további parancsokat.

Az Intézetben azt beszélték, hogy a papírpuska helyett nemsokára cseresznyemag méretű elektronikus kütyüt vihet magával az ember, egyszerűen berakja a fülébe vagy a nyelve alá, és a kütyü mindig, mindenütt megsúgja, mit kell tenni. De Pirx nem hitt a szóbeszédnek, mert úgy vélte, némi joggal, hogy mire ilyen kütyük lesznek, kadétokra már nem lesz szükség. Most viszont el kell ismételni a feladatot – sikerült is, csak egyszer sült bele, de akkor nagyot tévedett: összekutyulta az idő perceit és másodperceit a hosszúság és szélesség perceivel és másodperceivel. Aztán verítékben úszva várta, mi lesz. A feladatot elszavalta ugyan, de nem hatolt el a tudatáig. Igazából csak egyetlen gondolat járt az eszében: „Hú, de kibabráltak velem!”

Bal markába rejtette a papirost, míg jobb kézzel átnyújtotta a hajózókönyvet. A feladat elismétlése persze csak szívatás – úgyis megkapja írásban, berajzolt útvonallal. A Főnök a könyv borítója alá csúsztatta a borítékot, amiben a feladat van, visszaadta a könyvet, és megkérdezte:

– Pirx pilóta, rajtra kész?

– Igenis! – vágta rá Pirx pilóta. Már csak egyetlen vágya volt: végre a hajóba jutni, hogy kigombolhassa a hacukáját, legalább a nyakánál.

A Főnök hátralépett.

– Hajó-hoz! – vezényelte. Zengő, érces hangja úgy hasította át a csarnok tompa zsivaját, mint a harangszó.

Pirx sarkon fordult, félrerakta a piros zászlócskát, megbotlott a huzalában, de nem hasalt el, és felcaplatott a pallóra. A közepénél járt, amikor Boerst éppen bebújt a csapóajtón (így hátulról nézve azért ő is gömbölyű, mint a focilabda).

Pirx benyújtotta a lábát a csapóajtón, megkapaszkodott a tömör ajtókeretben, lecsúszott a ruganyos aknán, nem használva a lépcsőfokokat (az csak a haldokló pilótáknak való – szokta mondani Szamárfül), és nekilátott lezárni az ajtót. Százszor, ezerszer gyakorolták, mintákkal és igazi zárólapokkal, csak nem űrhajón, hanem a gyakorlóteremben. Rossz érzés volt – bal fogantyút, jobb fogantyút félig elfordítjuk, ellenőrzés, mind a két fogantyút továbbfordítjuk, meghúzzuk, ellenőrzés nyomás alatt, jön a belső védlap, a meteorvédő lap, kimászunk az aknából, becsukjuk a fülke ajtaját, meghúzzuk, fogantyú, másik fogantyú, retesz, kész.

Pirx arra gondolt, hogy Boerst már biztos régen ott üldögél az üveggömbjében, míg ő még csak a zár kerekét forgatja, de eszébe jutott, hogy úgysem rajtolnak egyszerre, a hajókat hatpercenként indítják, nincs miért sietni. De azért jobb, ha már a helyén ül az ember, és bekapcsolja a rádióját – legalább hallaná, milyen parancsokat kap Boerst. Vajon mi a feladata?

Zárás után automatikusan kigyúltak a lámpák. Pirx bereteszelt mindent, majd a puha, recés műanyaggal bevont lépcsőn lement a pilótaüléshez.

Fene tudja, miért kell a pilótának ekkora nagy, három méter átmérőjű üvegburában ülnie az egyszemélyes hajócskában. Persze nem is üvegből van az átlátszó bura. Rugalmas az anyaga, mint a kemény gumi. A burában van a kényelmes, forgó pilótafotel, közismert nevén a „fogorvosi szék”. Üvegharangjából a pilóta jól belátja az egész kormányfülkét: a műszerfalakat, különféle mérőórákat, képernyőket, a két számítógép és az asztrográf monitorját, meg a fő szentséget, a trajektométert, amely vastag, ragyogó sávval jelzi a matt, domború monitoron a rakéta útvonalát az állócsillagokhoz képest, Harelsberger-vetületben. A vetület elemeit betéve kell tudni, és minden testhelyzetben, még fejjel lefelé lógva is pontosan kell értelmezni a monitor képét. A fotelban ülő pilótának kétoldalt a keze ügyébe esik a főreaktor és a kormányfúvókák négy fogantyúja, három pótkar, a gyorsvezérlő kar, az indító és üresjárati karok, a tolóerő-szabályozók, lent meg a légkondi és az oxigéntartály nagy, küllős kereke, a tűzoltókészülék, no és a reaktorkivető fogantyúja (felpörgött láncreakció esetére). A pilótától kartávolságra van az ételes-italos szekrényke húzókötele, talpa alatt pedig a kengyelszíjas, párnázott fékpedál és a katapult, amely ha beletaposnak, kirepíti az űrhajóból az egész burát a hozzáerősített ejtőernyővel együtt.

Az üvegbura fő célja, hogy katasztrófahelyzetben megmentse a pilótát, de van még vagy nyolc egyéb, roppant fontos feladata is. Pirx, ha nagyon muszáj, fel tudná mindet sorolni, de hogy van-e valójában bármi értelmük, arról sem ő, sem a többi kadét nem volt meggyőződve.

Pirx tehát elhelyezkedett, s nagy nehezen előrehajolt, hogy becsavarja a ruhájából kiálló és lelógó különféle csöveket és drótokat a fotelból kimeredő aljzatokba. Valahányszor csak lehajolt, űrruhája nyomta a hasát. Persze összecserélte a fejhallgató vezetékét a fűtésével, szerencsére más a végződésük, de mire a tévedését észrevette, verítékben úszott. Aztán, míg a sűrített levegő sziszegve, de villámgyorsan felfújta űrruháját, Pirx sóhajtva hátradőlt, s bekapcsolta a comb– és vállrögzítő öveket.

A jobb oldali csat rögtön bekattant, a bal makacskodott. Felfújt gallérja mögül Pirx hátranézni nem bírt, így hát csak kínlódott, vaktában nyomkodta a széles fémcsatot, közben a fejhallgatóból fojtott hangok hallatszottak:

– …Boerst pilóta, AMU 18-as! Rajt nulla másodperckor. Figyelem… kész?

– Boerst pilóta az AMU 18-ason nulla másodperckor rajtra kész! – hangzott máris a válasz.

A csat nem hagyta magát, Pirx káromkodva visszaroskadt a puha fotelba, olyan fáradtan, mintha máris egy szörnyen hosszú csillagközi útról jönne.

– Huszonhárom a rajtig. Huszonkettő a rajtig. Huszonegy a rajtig… – duruzsolta a fejhallgató.

Állítólag megesett egyszer, hogy a dörgő nulla hallatán a szomszéd űrhajóban ülő kadét is elrajtolt. Egymástól kétszáz méternyire lőtt ki a hajójuk, csoda, hogy össze nem ütköztek – legalábbis a pletyka szerint. Azóta – mondja a szóbeszéd – a gyújtást csak az utolsó pillanatban, távolról kapcsolják be, maga a repülőtér parancsnoka indítja üvegtornyából a hajókat, és az egész visszaszámlálás csak blöff. De hogy mindez igaz-e, abban senki sem volt biztos.

– Nulla! – harsant a hang a fejhallgatóban. Pirx hosszú, tompa dübörgést hallott, fotelja kicsit megremegett, a jelzőlámpák tükörképe táncra perdült fölötte az üvegburán, amint hanyatt fekve figyelte a mennyezeti mutatókat: asztrográf, hűtés, tolóerő, neutronáramlás, izotópszennyeződés, és még tizennyolc más mutató, ezeknek a fele kizárólag a hajtómű közérzetéről mesél. A remegés elhalt, a tompa dübörgés fala távolodik, aztán széthúzódik valahol fent, mint egy láthatatlan függöny, már csak távoli vihar morajlik, végül az is elhal.

Szisszenés, zümmögés – Pirxnek megijedni se maradt ideje. Bekapcsolódtak az eddig vak monitorok. Rajtoló gép mellett kikapcsolják őket, nehogy kárt tegyen bennük a nukleáris hajtómű vakító fénye.

Nagyon hasznos eljárás, morfondírozott Pirx, aztán tűnődött még erről-arról, de hirtelen minden haja szála égnek állt a sisak alatt.

Jézus Mária, most én jövök, mindjárt indulok!!! – hasított belé.

Villámgyorsan nekilátott a készülődésnek – sorra megérintette a karokat, számolt is hozzá: egy – kettő – itt a harmadik – de hol a negyedik? – aztán ez jön – igen, ez az a mutató – és a pedál – nem, nem az – aha, megvan – a piros fogantyú – a zöld – azután az automata – igen – vagy előbb a zöld, aztán a piros?!

– Pirx pilóta, AMU 27-es! – riasztotta fel töprengéséből a fülébe bömbölő hang. – Rajt nulla másodperckor. Figyelem… kész?

Még nem!!! – szerette volna kiáltani Pirx pilóta, de azt mondta:

– Boe… öö, Pirx pilóta az AMU 27-esen kész… izé… rajtra kész, nulla másodperckor!

Azért mondott majdnem Boerst pilótát, mert annyira odafigyelt Boerstre. „Barom!” – förmedt rá magára a beállott csöndben. A géphang tovább ugatott (muszáj, hogy minden gépnek őrmesteri hangja legyen?)

– Tizenhat a rajtig… tizenöt… tizennégy…

Pirx pilóta izzadt. Valami rettentő fontosat próbált eszébe idézni, tudta, hogy élet és halál kérdése, de nem sikerült.

– …hat, öt, négy…

Nyirkos keze az indítókarra fonódott. Még jó, hogy ilyen érdes a fogantyú. Talán mindenki megizzad? Úgy látszik – villant eszébe, de a fejhallgató rávakkantott:

– Nulla!!!

Pirx keze magától – teljesen magától – megragadta a kart, félig behúzta, és úgy hagyta. Őrületes robaj. Rugalmas prés zuhant mellére, fejére. A hajtómű – idáig jutott a gondolattal, aztán elsötétült előtte a világ. Csak egy kicsit, és csak egy pillanatra. Amikor már jól látott, bár még ugyanazt a makacs súlyt érezte a testén, minden képernyő – legalábbis ez a három itt az orra előtt – fehéren sistergett, mintha millió bögréből egyszerre futna ki a tej.

Aha, átmegyek a felhőkön – állapította meg. Mintha egy kicsit lassabban, álmosabban gondolkodna, de igazán elég nyugodt. Egy hosszú perc múltán már úgy érezte, mintha kívülről nézné az egész, kicsit nevetséges képet: ott hever elterülve a „fogorvosi székben”, keze-lába meg se moccan, felhők már sehol, az ég kicsit még kékes, de feketedik, és csillagfélék bújnak elő rajta – hú, ezek már a csillagok?

Azok bizony. A mennyezeten, a falakon táncot járnak a mutatók, mindegyik jelez valamit, mindet figyelni kéne, de neki csak két szeme van. És mégis, mihelyt meghallja a sípoló jelzést, megint csak magától megmozdul a keze, és állít a hajtómű karján. Mindjárt csökken is a nyomás – a sebesség 7,1 per secundum, a magasság 201 kilométer, a megadott rajtgörbének vége, gyorsulás 1,9, akkor most föl lehet ülni, és egyáltalán, rengeteg a tennivaló!

Lassan felült, a karfa lenyomásától fölemelkedett a fotel támlája – és Pirx hirtelen kővé dermedt.

Hol a puska?!

Ez volt az a szörnyen fontos dolog, ami nem jutott eszébe. Szétnézett a padlón, ügyet se vetett a körös-körül táncoló mutatókra. Megvan! Ott hever a fotel alatt. – Pirx le akart hajolni, az övek persze nem engedték, nincs most erre idő, Pirx úgy érezte, magas torony tetején áll, és a torony éppen most dől össze, éppen most zuhan a mélybe. Kikapta a térdzsebéből a hajózókönyvet, előrántotta a borítékból a feladatot – és egy kukkot sem értett belőle. Hol a fenében van az a B 68-as pálya? Aha, ez lesz az! Ellenőrizte a trajektométert, és lassan ráállt a kanyarra. Kicsit el is csodálkozott – no lám, megy ez.

Ahogy az ellipszisre ért, a számítógép kedvesen közölte a vele a módosító adatokat, no, akkor egy kis manőver, hűha, túlfutott a pályán, megrántotta a féket, tíz másodpercig mínusz 3 g-vel ment, de sebaj, szívós gyerek ő („ha olyan okos volnál, mint amilyen erős, sokra vihetnéd” – mondta egyszer Szamárfül), a pályamódosítás sikerült, Pirx bemondta az adatokat a gépnek, a gép nem válaszol, fehérzaj nyüzsög a képernyőjén, Pirx újra elüvölti az adatokat – ja persze, át kell kapcsolni, megvan, szép egyenes vonal tűnt fel a képernyőn, és minden ablakocskában csupa egyes. „Pályán vagyok!” – ujjongott Pirx. Na jó, de 4 óra 26 perc alatt kell a pályát körbejárni, ebből meg 4,29 lesz. Ennyi eltérés talán még megengedett, vagy mégsem? Törte a fejét, már arra gondolt, hogy kikapcsolja az öveket – ott a puska a fotel alatt, de ki tudja, benne van-e a hibahatár. Hirtelen eszébe jutott, hogy Kaahl professzor megmondta: „a hibahatár 0,3 százalék”. Gyorsan közölte az adatokat a géppel – minden rendben, volt a válasz. No, akkor jó, gondolta Pirx, és csak most nézett körül úgy igazából.

A gravitáció megszűnt, de a pilóta a fotelba volt szíjazva, ahogy kell – csak éppen nagyon könnyűnek érezte magát. Az elülső képernyőn csillagok, csillagok, és legalul egy halványszürke csücsök, oldalt a képernyőn semmi, csak a sötétség és a csillagok. Az alsó képernyő – aha! Figyelmesen szemlélte a Földet – 700 és 2400 kilométer közötti magasságban száguld éppen fölötte –, óriási nagy, egészen betölti a képernyőt, az ott lent most Grönland lehet – vagy mégse Grönland? –, mire eldönthette volna, már Észak-Kanada fölött járt. A sarkvidéken szikrázik a hó, az óceán feketéskék, domború, sima, mint az öntöttvas, milyen kevés a felhő, itt-ott egy cseppnyi tejbegríz a domború vason. Órájára pillantott.

Már tizenhét perce repül.

Most el kell csípni a PAL rádiójeleit, és figyelni a radart. Hogy is hívják azt a két hajót? RO? Nem! JO – és mi a számuk? Megnézte a feladatban, aztán a papírlapot és a hajózókönyvet zsebre rakta, és nekilátott, hogy beállítsa a hangot. Sípolás, recsegés, de hol a PAL? Mivel is jelez? Morzéval – Pirx feszülten figyelt, leste a monitorokat, a Föld lassan forgott alatta, a csillagok sebesen siklottak át a képernyőkön, a PAL-nak se híre, se hamva.

Egyszerre csak zümmögés ütötte meg a fülét.

A PAL? – villant eszébe. – Ugyan már. Műholdak nem zümmögnek. Mi zümmög?

– Semmi se zümmög – felelte magának. – Hát akkor mi ez? Géphiba?

Érdekes, nem is ijedt meg. Miféle hiba, mikor a hajtómű be sincs kapcsolva? Csak úgy szétesik a verda, magától? De ha rövidzárlat? Hűha, rövidzárlat! Jaj istenem! Tűzoltási utasítás, III. fejezet: „Tűz az űrben, röppályán” – de hányadik pont? Fene ebbe a zümmögésbe, még a sípolást is elnyomja.

Tisztára mintha légy zümmögne az ablaküvegen – gondolta elképedve Pirx. Tekintete végigfutott a műszerfalakon – és akkor meg is látta.

Böhöm nagy, zöldesfekete légy, az az undorító, pimasz fajta. Erőszakos, buta, de ravasz és fürge. Valahogyan bejutott az űrhajóba, most itt röpköd az üvegfalon kívül, dühösen zümmög, és folyton nekiütközik a műszerfalnak.

A számítógéphez közeledve olyan hangosan zúg, mint egy négymotoros repülőgép, mert a gépen pótmikrofon áll, hogy a fotel mögül, gégemikrofon nélkül is beszélni lehessen. Minek raktak oda pótmikrofont? Mert jó az, ha van. Mint még sok egyéb ketyere.

Pirx némán átkozta a pótmikrofont. Félt, hogy a PAL-t meg sem hallja. Ráadásul a légy felderítő útra indult. Pirx akaratlanul percekig követte a szemével, végül szigorúan parancsba adta magának, hogy fütyül arra a hülye légyre.

Kár, hogy nincs kéznél rovarirtó.

Na, ebből elég!

A légy akkorát bődült, hogy Pirx összerezzent. Na ja, mert a dög éppen a számítógép tetején mászkál. Most elhallgatott – a szárnyát tisztogatja. A rohadék!

Egyenletes, távoli sípolás – három rövid, hosszú, két rövid, két hosszú, három rövid, hosszú: a PAL.

„Na, most figyelj!” – biztatta magát Pirx, kissé megemelte a fotelt, így egyszerre három képernyőt lát – még egyszer ellenőrizte a radar forgó, zöld sugarát, és várt. A radaron semmi. De akkor is:

– Terraluna hét, Terraluna hét, III. szektor, száztizenhármas útvonal, hívja PAL PELENG-et. Helyzetjelzést kérek. Vétel.

A fenébe, nem hallom a JO-kat! – aggódott Pirx.

A légy még egyszer belebőgött a fejhallgatóba, majd eltűnt. Kisvártatva Pirxre árnyék borult, mintha denevér ülne a lámpán. A légy! Úgy mászkál az üvegharangon, mintha a tartalmát vizsgálgatná. Közben az űr megélénkült – Pirx már látta a PAL-t (18 méteres alumíniumhenger, rajta megfigyelőgömbbel). Ott repül fölötte, úgy négyszáz kilométerre, és lassan megelőzi.

– PAL PELENG Terraluna hétnek, száznyolcvan egész tizennégy, százhat egész hat. Lineárisan növekvő elhajlás. Vége.

– Albatrosz négy Aresterra hívja PAL Központot, PAL Központot, leszállok üzemanyagért, II. szektor, leszállok üzemanyagért, II. szektor, tartalékon vagyok. Vétel.

– Terraluna, A hét, hívja PAL PELENG-et...

A többit már nem hallotta, elnyelte a légyzümmögés. Aztán csönd lett.

– Albatrosz négy Aresterrának a Központ. Üzemanyag-felvétel hetes kvadránsban, Omega Központin, az üzemanyag-ellátást áthelyezték Omegára. Vége.

– Pont itt dumálnak, hogy én semmit se halljak – kesergett Pirx. Verítékszívó fehérneműjét facsarni lehetne. Légy uraság bőszen zümmögve kering a számítógép fölött, kergeti a saját árnyékát.

– Albatrosz négy Aresterra, Albatrosz négy Aresterra, PAL Központnak, kilépek a hetes kvadránsra, kilépek a hetes kvadránsra, interkom kalauzolást kérek. Vége.

Az interkom távolodó sípolását elnyomja a légyzümmögés. Pirx csak foszlányokat hall:

– JO 2 Terraluna, JO 2 Terraluna hívja AMU 27-et, AMU 27-et. Vétel.

Kit hív ez? – bambul Pirx, aztán összerezzen.

– AMU – nyögné, de száraz torkán egy árva hang sem fér ki. A fejhallgató zümmög. A légy. Pirx behunyta a szemét.

– AMU 27 JO 2 Terralunának. A négyes kvadránsban vagyok, PAL szektor, bekapcsolom a helyzetjelzőket. Vétel.

Bekapcsolta helyzetlámpáit – két vörös oldalt, két zöld az orron, egy kék hátul –, és várt. Semmit sem hallott, csak a legyet.

– JO 2/A Terraluna, JO 2/A Terraluna hívja… – züm, züm.

Nyilván engem hív – gondolta Pirx elkeseredetten.

– AMU 27 JO 2/A Terralunának, a négyes kvadránsban vagyok, PAL szélső szektor, helyzetjelzőim égnek. Vétel.

Most mind a két JO egyszerre szólalt meg, Pirx bekapcsolta a szabályozót, hogy a másodikat kiszűrje, de a zümmögés nem szűnt meg – hát persze, a légy.

Felkötöm magam, gondolta Pirx. Nem is jutott eszébe, hogy gravitáció nélkül az nem megy.

Hirtelen meglátta a radarernyőn a két hajóját: párhuzamos pályán követik, egymástól csak kilenc kilométernyire, ami tilos. Ő a vezető pilóta, rájuk kell parancsolni, hogy tartsák be a legalább tizennégy kilométeres távolságot. A radaron figyelte a hajók foltocskáit, a légy éppen rászállt az egyikre. Pirx hozzávágta a hajózókönyvet, persze nem találta el, a könyv az üvegfalnak repült, de nem csúszott le róla, hanem visszapattant, neki az üvegbura tetejének, aztán röpköd ide-oda – persze, súlytalanság. A légy már repülni sem hajlandó – gyalog sétál arrébb.

– AMU 27 Terraluna JO 2-nek és JO 2/A-nak. Látlak. Túl közel vagytok egymáshoz. Térjetek át párhuzamos pályára nulla egész nulla egy módosítással. A manőver után álljatok vételre. Vége.

A két foltocska lassan eltávolodott egymástól, talán válaszoltak, de Pirx csak a legyet hallotta, amint zümmögve sétálgat a számítógép mikrofonján. Már nincs mit hozzávágni. A hajózókönyv valahol fent úszkál, lapjai lengedeznek.

– PAL Központ AMU 27 Terralunának. Hagyja el a szélső kvadránst, hagyja el a szélső kvadránst, a transzszolárist fogadom. Vétel.

Van pofája elém tolakodni! – dühöngött Pirx. – Fütyülök rá, hogy ő transzszoláris! Annak van elsőbbsége, aki kötelékben repül!

Visszaordított, mintha a légyen állna bosszút:

– AMU 27 Terraluna PAL Központnak. Nem lépek ki a kvadránsból! A transzszoláris nem érdekel, hármas kötelékben repülök. AMU 27, JO 2, JO 2/A, Terraluna raj, vezéregység AMU 27. Vége.

Kár volt hozzátenni, hogy a transzszoláris nem érdekel – gondolta Pirx –, ezért biztosan rossz pontot kapok. Ott egye a fene. És a légyért ki kap rossz pontot? Azért is én.

Ilyen hülyeség is csak velem fordulhat elő, fortyogott magában. Légy! Tiszta röhej! Smiga és Boerst jót röhögne, ha megtudná. Indulás óta még nem is jutott eszébe Boerst. Na mindegy, erre nincs idő – a PAL távolodik. Már öt perce repülnek hármasban.

– AMU 27 Terraluna JO 2-nek, JO 2/A-nak. Húsz óra nulla hét. Terraluna parabolapályára térés húsz óra tízkor. Irány száztizenegy…

Felolvasta az adatokat, szerencsére még éppen jókor sikerült a papírlapot lehalászni a levegőből. A hajói válaszoltak. A PAL már nem látható, de valami hallatszik – vagy a PAL, vagy a légy. Egyszerre csak megkettőződik a zümmögés. Pirx szeretné megdörzsölni a szemét. Igen. Már kettő van. Honnan bújhatott elő a másik?

Na, nekem annyi – gondolta Pirx egész nyugodtan.

Szinte kellemes a tudat, hogy fölösleges kapálózni, az idegeit rongálni – ezek úgyis kinyírják. De csak egy másodpercig lazított – aztán órájára nézett, most kell megkezdeni a manővert, és a keze még nincs is a fogantyún!

Mégiscsak hatott a sokezernyi keserves gyakorlat: Pirx vaktában megmarkolta a két kart, átállította a balt, azután a jobbot, és közben figyelte a trajektométert. A motor tompa mordulása süvítésbe ment át, és Pirx feljajdult ijedtében, mert valami egyszerre csak fejbe vágta. A hajózókönyv csapódott a homlokának, éppen a sisak széle alatt, és megpihent az arcán. El kéne lökni, de mindkét keze foglalt. A fejhallgatóban duhaj zümmögés jelezte, hogy a legyek boldog házaséletet élnek a gép tetején. Pisztoly kéne ide – füstölgött Pirx. A gyorsulástól az orrára nyomódott a hajózókönyv, Pirx rángatta a fejét, mint a megbokrosodott ló – hiszen látnia kell a trajektométert! Háromkilónyi súly nehezedett az arcára, aztán a könyv hirtelen nagy csattanással a padlóra pottyant – hát persze, majdnem 4 g. Rögtön csökkentette a gyorsulást, rögzítette a karokat, a manőverhez 2 g elég. A legyeket nem izgatja a gyorsulás? Meg sem kottyan nekik. Vígan hancúroznak. Nyolcvanhárom percig kell így repülnie. Megnézte a radart – a két JO szépen követi. Igaz, lemaradtak úgy hetven kilométerre, amikor nála 4 g volt, de az nem baj.

Most szusszanhat egy kicsit – a gyorsulás végéig. Két g, az nem nagy ügy. Csak száznegyvenkét kiló most a súlya. Sokszor félórát töltött 4 g-vel a laborban, a forgószékben.

Persze nem éppen kellemes állapot – keze-lába ólomsúlyú, fejét mozdítani se bírja, szeme elsötétül.

Még egyszer ellenőrizte a követő hajók helyzetét, aztán arra gondolt, mit csinálhat most Boerst. Elképzelte figyelmes arcát – akár egy filmsztár. Jóképű, azt meg kell adni! Az egyenes orra, acélos pillantású szürke szeme… ő biztosan puskát se cipel magával! Ámbár – egyelőre még neki sem kellett. A fejhallgatóban gyengült a zümmögés – mind a két légy Pirx fölött mászkált az üvegharangon, árnyékuk időnként átsuhant az arcán, Pirx össze is rezzent az első alkalommal. Felnézett – fekete lábuk lepényszerűen végződik, potrohuk fémesen csillog a lámpafényben. Juj, de randák.

– Lendület 8 Aresterra hívja Terraluna háromszöget, tizenhatos kvadráns, irány száztizenegy egész hat. Pályámat tizenegy perc harminckét másodperc múlva keresztezi. Pályamódosítást kérek.

A nemjóját! – jajdult fel Pirx. – A marha állat, rohan belém, pedig látja, hogy kötelékben repülök!

– AMU 27, az AMU 27, JO 2 és JO 2/A Terraluna hármas kötelék vezetője hívja Lendület 8 Aresterrát. Kötelékben repülök, nem változtatok irányt, kerülj ki. Vége.

Közben a radaron kereste a pimaszt – ott van! Alig másfél ezer kilométernyire.

– Lendület 8 Aresterra AMU 27 Terralunának. Graviméterem sérült, azonnal térjetek ki. Pályametszőpont negyvennégy nulla nyolc, kvadráns Luna 4, szélső sáv. Vétel.

– AMU 27 Lendület 8 Aresterrának, JO 2, JO 2/A Terralunának, végrehajtom a kitérési műveletet húsz óra harminckilenckor, kanyarodás a vezetőhajóval egy időben látótávolságban, északi elhajlás Luna szektor egy egész hat, lassú meghajtásra kapcsolok. Vétel.

Közben bekapcsolta mind a két tatfúvókát. A két JO tüstént válaszolt, fordult, a csillagok átsuhantak a képernyőkön, Lendület 8 Aresterra megköszönte, Luna Központira repült, Pirxnek hirtelen jó ötlete támadt, szerencsés leszállást kívánt neki, ez szép, udvarias gesztus, különösen, ha a másik hajó sérült; látta is úgy ezer kilométernyire, égő helyzetlámpáival. Aztán megint a JO-it hívta, visszatérés a régi pályára – rémes! A paraboláról letérni gyerekjáték, de ugyanoda visszatalálni szinte lehetetlen. Változott a gyorsulás, Pirx nem győzte szórni a koordinátákat a számítógépnek, amelyen vígan mászkáltak a legyek, aztán a radar előtt kergetőztek – árnyékuk végigsepert a képernyőn. Hogy bírják ezek a dögök? Jó húsz perc múlva a hajók végre ismét eredeti pályájukon voltak.

Boerstnek biztos olyan tiszta az útja, mint a patyolat – morgolódott Pirx. – Ámbár… mit számít az neki? Ha gondja van, fél kézzel megoldja.

Bekapcsolta a gyorsuláscsökkentő automatát, hogy az utasításnak megfelelően a nyolcvanharmadik percben nulla legyen a gyorsulása, és meglátott valamit, amitől nyirkos fehérneműjéből egyszerre csak jeges borogatás lett.

A kapcsolódoboz fehér fedele lassan lefelé csúszott – milliméterről milliméterre. Biztos rosszul erősítették fel, és a kanyaroknál kilazult a rázkódástól (tényleg eléggé megrángatta a hajót). A gyorsulás még 1,7 g, a fedél egyre csúszik, mintha láthatatlan cérnaszállal húznák – aztán egyszer csak leszakad, nekicsapódik az üvegburának – lepottyan, és ott hever a padlón. Régi helyén csupaszon csillog a négy magasfeszültségű rézdrót, meg a biztosítékok.

Miért kell ettől annyira megijedni? – gondolta Pirx. – Ha leesett a fedél, hát leesett, annyi baj legyen. Van ott fedél vagy nincs, nem mindegy?

Mégis aggódott – ilyesminek nem szabad megtörténnie. Ha leeshetett az a fedél, elrepülhet az egész tat is.

Már csak huszonhét percnyi gyorsulás volt hátra, amikor Pirx rájött, hogy amikor a hajtómű kikapcsol, a fedél súlytalanná válik, és röpködni kezd. Okozhat ez bajt? Á, nem. Könnyű darab. Az üveget sem töri be. Ugyan már.

Mit szólnak ehhez a legyek? Most éppen zümmögve körülröpülik az üvegburát, aztán leszállnak a biztosítékok alá. Ott nem látszanak.

A radaron ott a két JO, szépen tartják az irányt. Elöl meg ott a Hold a képernyőn, már a fél eget betölti. Voltak egyszer a Tycho kráterben szelenográfiai gyakorlaton, Boerst egy közönséges, kézi teodolittal kiszámította, hogy… Tud az a gyerek, hiába! Látszik-e a Luna Központ az Arkhimédész lejtőjén? Aligha látszik, mert a sziklába vájták. Csak a simára gyalult repülőteret láthatná a jelzőfényeivel, persze csak ha nem sütne rá éppen a nap. Az állomásra árnyékot vet ugyan a kráter, de körös-körül vakító fényben úszik minden, így nem látszanak a gyenge jelzőfények.

A Hold olyan, mintha még sohasem taposta volna emberi láb – a holdbeli Alpok hosszú árnyékokat vetnek az Esők Tengerének síkságára. Pirxnek eszébe jutott, hogy a Holdra repülés előtt – akkor még az egész csoport csak utas volt – Szamárfül felkérte, ellenőrizze, hogy a hetes nagyságrendű csillagok még láthatók-e a Holdról, és ő, amilyen hülye, lelkesen nekilátott! Egyszerűen kiment a fejéből, hogy nappal a Holdról semmiféle csillagot sem lehet látni: elvakítja az embert a talajról visszaverődő napfény. Szamárfül még sokáig ugratta a Holdról látható csillagokkal. Most meg egyre nő a holdkorong itt a képernyőkön – hamarosan kiszorítja a fekete eget.

Érdekes – semmi sem zümmög. Pirx odanézett – és megfagyott ereiben a vér.

Az egyik légy a biztosítékon ül, és a szárnyát tisztogatja, a másik udvarol neki. Néhány milliméterre tőle ott csillog a szélső rézdrót. A szigetelés nem ér végig, mind a négy vastag vezeték csupasz, nem olyan nagy itt a feszültség, csak 1000 volt, ezért csak hét milliméter távolságot hagytak közöttük. Véletlenül pontosan tudja, hogy hét millimétert. Egyszer ugyanis szét kellett szedniük az egész villamos berendezést, és jól letolta a tanársegéd, mert nem tudta, mennyi a távolság a vezetékek között. A legyet hidegen hagyta az udvarlás, most inkább a csupasz vezetéken sétál. Természetesen semmi baja sem esik. De ha netán kedve szottyan átmászni a másikra drótra… hűha, éppen erre készül, züm-züm, már a szélső dróton tanyázik. Jobb helyet is kereshetne! Ha most a mellső lábait az egyik drótra tenné, a hátsókat a másikra…

Akkor mi volna? A legrosszabb esetben rövidzárlat. Különben is, kicsi ehhez a légy. De ha mégis rövidzárlatot okozna, akkor kicsapódik a biztosíték, a légy porrá ég, aztán visszajön az áram, minden működik – a légynek pedig vége! Pirx hipnotizálva meredt a magasfeszültségű drótokra. Azért jobb volna, ha nem próbálná meg a dög. Rövidzárlat – a fene tudja, mi sül ki belőle. Na jó, valószínűleg semmi se – de minek?

Idő: még nyolc perc, a motor lassul. Mindjárt vége a gyorsulásnak. Pirx éppen az órát nézte, amikor egy villanás – és sötét lett. Talán egyharmad másodpercig. „A légy!” – gondolta, és visszafojtott lélegzettel leste, bekapcsolja-e az áramot az automata. Bekapcsolta.

Kigyulladtak a lámpák, de gyenge, narancssárga fénnyel, aztán megint kivágott a biztosíték. Sötét lett. Az automata ismét bekapcsolt. Kikapcsolt. Bekapcsolt. És ez így ment, vég nélkül. Fel-felgyúló, gyenge fény – de miért? Az egyik világos pillanatban végre meglátta: ott az elszenesedett légytetem a két vezeték között.

Pirx igazán nem rémült halálra. Izgult persze, de hát izgul ő a rajt óta egyfolytában. Az órát rosszul látni. A műszerfalaknak saját világításuk van, a radarnak is. Az áramerősség most éppen annyi, hogy sem a vészvilágítás nem kapcsolódik be, sem a tartalék áramkörök – rendes világítás azonban nincs. Négy perc múlva kell leállítani a hajtóművet.

Az nem gond: leállítja az automata. Pirx megdermedt: és a rövidzárlat?

Egy percig nem tudta biztosan, azonos-e az áramkör, vagy sem. Rájött, hogy ezek a főbiztosítékok. Az egész rakétához, az összes áramkörhöz. De a máglyához, ugye, nem?…

Ahhoz nem. De az automata ezen az áramkörön van. Hiszen ő maga állította be. Nos, akkor ki kell kapcsolni. Vagy inkább ne bántsa? Hátha mégis működik?

A tervezők arra nem számítottak, hogy légy kerül az űrhajóba, leesik a fedél, és jön a rövidzárlat.

Fel-felgyulladtak a fények. Valamit tenni kell. De mit?

Egyszerű: ott a főkapcsoló a fotel mögött, a padló alatt. Kikapcsolja a főáramkört, jöjjön a vészvilágítás. Akkor minden rendben. Mégsem olyan buták a tervezők, mindenre gondoltak.

Boerst is rögtön rájött volna, hogy mi a teendő? Hát, valószínűleg. Sőt az is lehet, hogy… de már csak két percem van! Az nem elég. Pirx összerezzent. Teljesen megfeledkezett a többiekről.

Behunyt szemmel töprengett egy kicsit.

– A Terralunát vezető AMU 27 JO 2-nek és JO 2/A-nak. Zárlat a kormányfülkében. A Hold körüli ideiglenes pályára… én… bizonytalan idejű késéssel térek rá. Hajtsátok végre a manővert a megadott időben. Vétel.

– JO 2/A a Terralunát vezető AMU 27-nek. Végrehajtom JO 2-vel a manővert. Ideiglenes pályára állunk a Hold egyenlítője fölött. Tizenkilenc perced van a Holdig. Sok szerencsét. Vége.

Pirx alig figyelt oda, kicsavarta a rádiókábelt, az oxigéncsövet, a másik drótot – az öveket már előbb kikapcsolta. Amikor fölállt, kigyulladt a gyorsuláscsökkentő automata rubinvörös jelzőfénye. Körös-körül a kormányfülke hol elsötétült, hol sárgásán derengett. A motor nem állt le. A vörös fény mintha tanácskérőén nézne rá a félhomályból. Egyenletes bugás: a figyelmeztető jelzés. Az automata nem tudja kikapcsolni a meghajtást. Pirx megtántorodott, a fotel mögé vetődött.

A főkapcsoló dobozát a padlóba süllyesztették, kulcsra zárva. Igen, biztos, hogy zárva van. Pirx megrántotta a fedelét – nem enged. Hol lehet a kulcs?

Sehol sincs. Újabb rángatás – hiába.

Pirx felugrott. Tompán bámult maga elé – a képernyőkön már nem ezüstös a Hold, hanem vakító fehéren ragyog, mint a havasok a napsütésben. Csak a kráterek fűrészfogas árnyékai sötétlenek rajta. Már ketyeg a magasságmérő – vajon mióta? Egyenletesen tiktakol, zöld számok ugranak elő: huszonegyezer kilométer.

A világítás ki-bekapcsol, de a fülke már sohasem sötét – kísérteties holdfény tölti be, alig változtatnak rajta a sápatag lámpák.

A hajó nyílegyenesen repül, és noha már csak 0,2 g van, mégis gyorsul, mert a Hold egyre erősebben vonzza. Mit tegyen? Mit? Megint az acéldobozhoz ugrott, belerúgott a fedelébe – persze hiába.

Na várjunk csak! Úristen! De hülye vagyok! Hiszen csak ki kell jutni a bura alól! Semmi akadálya! Mindjárt ott, ahol az üvegbura tölcsérré szűkül a csapóajtónál, van egy vörösre lakkozott fogantyú, fölötte tábla: CSAK GÉPHIBA ESETÉRE. Ha meghúzza, az üvegbura csaknem egy méterrel följebb emelkedik – kimászhat alóla! Fog egy darab szigetelőszalagot, megtisztítja a vezetéket, és…

Már ugrott is a vörös fogantyúhoz.

„Szamár!” – szidta magát, és akkorát rántott a fogantyún, hogy beleroppant a válla. Előugrott az olajtól csillogó acélrúd – de a bura meg se moccant. Pirx bambán meredt rá – elöl a képernyőket már betölti az óriási, vakító Hold, fent a villany ki-bekapcsol – még egyet rántott a fogantyún… Semmi.

Hol a kulcs?! A kapcsolódoboz kulcsa! Hasra vetette magát a padlón, a fotel alá nézett. Ott csak a puska hever…

A lámpák egyenletesen ki-bekapcsolódnak. Mikor kialusznak, hullafehér minden.

Végem van! – gondolta Pirx. – Katapultáljak? A burában, a fotellal? Nem lehet, az ejtőernyő nem fékez, hiszen a Holdnak nincs légköre. Segítség!!! – kiáltotta volna, de kinek? Egyedül van. Mit tegyen?! Valamit biztos lehet tenni!!

Még egy rándítás a fogantyún – majd kiszakadt a karja. Sírni tudott volna kétségbeesésében. Ilyen ostobán végezni… Hol az a kulcs? Miért döglött be ez a vacak? A magasságmérő – kilenc és fél ezer kilométer. Az izzó háttérből élesen kiválik a Timocharis fűrészfogas gerince. Pirx szinte már látta, hol csapódik be a hajója a sziklába. Egy dördülés, egy villanás, és…

Tébolyultan cikázó pillantása a négy rézdrótra esett. Jól látszik közöttük a fekete göröngy, az elégett légy teteme. Vállal előre, mint a robinzonáddal védő kapus, nekiugrott az üvegfalnak. Rettentően megütötte magát, kis híján elájult. A kemény fal rugalmasan visszalökte, a padlóra zuhant. Felugrott, zihálva, vérző szájjal, hogy újra megrohamozza az üvegfalat.

Lenézett.

A gyorsvezérlő kar. Nagyon erős, rövid, 10 g nagyságrendű gyorsulást idéz elő, de csak egy pillanatra. Közvetlenül működik, huzalokkal. Vészhelyzetben ad óriási lökést.

De hát ezzel csak még gyorsabban érné el a Holdat. Fékezni ezzel nem lehet. A lökés egy pillanatig tart, fékezéshez folyamatos tolóerő kell. Akkor semmire sem jó a gyorsvezérlő?

Rávetette magát, estében elkapta, megrántotta – a padlóhoz vágódva úgy érezte, ízekre szakad. Még egy rándítás, megint kilőtt a hajó! Pirx feje nagyot koppant a padlón. Betört volna a koponyája, ha nincs a plasztikhab szőnyeg.

A biztosíték felzümmögött – a lámpák abbahagyták a hunyorgást. Helyreállt a szokásos, békés megvilágítás.

A kétszeri heves lökés kirázta a drótok közül a széndarabkát. A rövidzárlat megszűnt. Pirx érezte a vér sós ízét a szájában, a fotelba akarta vetni magát, de elrepült a támla fölött, bumm, neki a mennyezetnek, még a sisakban is szörnyen beverte a fejét.

A gyorsuláscsökkentő automata ugyanis éppen akkor állította le a motort. A hajó most már csak lendületből, kőként zuhant a Timocharis sziklagerince felé.

Pirx ellökte magát a mennyezettől. Kiköpött véres nyála vörös-ezüstös buborékként libegett mellette. Kétségbeesetten tekergett, nyújtogatta kezét a fotel támlája felé. Kirángatott a zsebéből minden holmit, és maga mögé dobálta.

Ettől lassan lejjebb siklott, ujjait inaszakadtáig kifeszítve nyújtózott, hogy elérje a nikkelcsövet, előbb a körme csikordult rajta, aztán megragadta. El sem engedte többé. Fejjel lefelé húzódzkodott, mint a korláton kézen álló tornász, elkapta a rögzítőszíjat, lemászott rajta, maga köré tekerte, a csat… arra nincs idő, hogy bekattintsa, foga közé szorította, úgy is jó lesz. Most kezet a markolatra, lábat a pedálra!!

Magasságmérő: 1800 kilométer. Le tud fékezni? Lehetetlen! 45 km/sec! Kanyarodni kell, éles kanyarral kivágódni a halálos zuhanásból – mást nem tehet!

Bekapcsolta a kormányfúvókákat: kettő, három, négy g! Kevés! Kevés!

Minden tolóerőt beleadott a kanyarba. A képernyőn a Hold eddig moccanatlan, higanyfényű korongja most megremegett, és csúszni kezdett lefelé, egyre gyorsabban. A fotel recsegett a pilóta növekvő súlya alatt. Az űrhajó belépett a nagy sugarú pályaívbe, amely közvetlenül a Hold fölött siklik el. Nagy sugár kell, mert a sebesség óriási. A végpontig nyomott fogantyú szilárdan áll. Pirx a háttámlának préselődve levegő után kapkod, űrruhája nincs rákapcsolva az oxigénkészülékre, bordái szinte belapulnak, szürke foltok ugrálnak a szeme előtt. Bármikor elvesztheti az eszméletét, de csak nézi, nézi, hogyan ugrálnak a számok a magasságmérőn: 990 – 900 – 840 – 760 kilométer…

Bár tudta, hogy teljes meghajtással halad, csak nyomta tovább a kart. A lehető legélesebb a kanyar – mégis csökken a magasság – egyre kisebbek a számok – de a csökkenésük lassul – még a leszálló ágban van. Szeme sarkából – a szeme is alig bír mozdulni – a trajektométerre nézett.

Ha égitest veszélyes közelében halad a pálya, a monitoron nemcsak a hajó eddigi és – halványabban – további pályaíve látszik, hanem az égitest domborulata is.

A két görbe – a röppálya és a Hold felszíne – majdnem összeér. Metszik is egymást?

Nem. De a pálya kis híján érinti a Holdat. Nem tudni, hogy átsiklik-e az űrhajó a Hold fölött, vagy belefúródik. A trajektométer hibahatára hét-nyolc kilométer – lehet a görbe alsó pontja három kilométerrel a sziklák fölött, vagy ugyanannyival alattuk.

Minden elsötétült előtte – az 5 g hatása. De nem vesztette el az eszméletét. Vakon hevert, két keze görcsösen markolta a fogantyúkat, érezte, amint gyengül a fotelba épített amortizátor. Nem hitte, hogy meghal. Olyan hihetetlen. Ajkát mozdítani már nem bírta, csak gondolatban számolt lassan, míg ráborult a sötétség: huszonegy… huszonkettő… huszonhárom…

Ötvennél felrémlett benne, hogy most fog lezuhanni – ha egyáltalán érzékeli majd. De azért csak markolta a fogantyúkat. Rosszullét fogta el: fuldoklik, a füle zúg, torkában vér, szeme előtt véres feketeség…

Ujjai szétnyíltak – a fogantyú lassan kisiklott a kezéből. Nem hallott, nem látott semmit. Lassan világosabb lett körülötte – és egyre könnyebben lélegzett. Ki akarta nyitni a szemét – de hiszen nyitva van, nyitva volt mindvégig, és most szörnyen ég: kiszáradt a kötőhártyája!

Felült.

A graviméter 2 g-t mutat.

Elöl a képernyő üres. Csillagos ég. A Hold eltűnt. Hová lett a Hold?

Lent van – alatta. Hajója felröppent a halálos zuhanásból, és most csökkenő sebességgel távolodik a Holdtól. Mennyi lehetett a magassága, mikor elsuhant a Hold fölött? A műszer biztos följegyezte, de Pirxnek most kisebb gondja is nagyobb ennél. Csak most ébred rá, hogy elnémult a vészjelzés, amely egész idő alatt búgott. Mit ér az a jelzés! Inkább harangot lógatnának oda. Ha temető, hát legyen temető. Halk zümmögés – a légy! A másik légy! Él – a nyavalyás! Ott röpköd a bura fölött. De mi ez az undok ízű, érdes vászon? A biztonsági öv csücske – Pirx egész idő alatt ezt harapdálta. Nem is tudott róla.

Bekapcsolta az öveit, megmarkolta a karokat – pályára kell állni. A két JO persze már sehol – de el kell jutni a célpontra, és jelentkezni a Luna Navigációnál. Vagy talán a Luna Központban – mert géphibája volt? Fene tudja! Vagy egyszerűen lapuljon? Azt nem lehet. Úgyis észreveszik a vért, ni csak, még az üvegbura teteje is csupa vércsepp. Különben is mindent följegyzett a gép – az áramkiesési cirkuszt, a vészkapcsoló bedöglését. Ócska egy láda ez az AMU! Ilyen koporsóban lövik ki az embert, nahát, megérik a pénzüket.

Mégiscsak jelentkezni kellene, de kinél?

Pirx meglazította vállán az övet, lehajolt. Ott hever a fotel alatt a puska, hátha az megmondja. Legalább most lesz valami haszna.

Mögötte valami kattant – mintha ajtó nyílna.

Nincs mögötte semmiféle ajtó, annyi biztos, hátrafordulni meg úgysem engedik a szíjak. De hirtelen fény hullott a képernyőkre, a csillagok elsápadtak, és egyszerre csak megszólalt valahol a Főnök:

– Pirx pilóta!

Pirx fel akart ugrani, de nem hagyták az övek. Visszaroskadt, egy pillanatig azt hitte, megőrült. A kormányfülke falánál, az üvegburán kívül, ott állt a Főnök a szürke egyenruhájában, ránézett szürke szemével – és elmosolyodott. Pirx csak bámult.

Az üvegbura fölemelkedett – Pirx ösztönösen kikapcsolta az öveit, és felállt. A képernyők a Főnök mögött egy csapásra kialudtak.

– Egészen jól sikerült, Pirx pilóta – mondta a Főnök. – Egészen jól.

Pirx még mindig nem értette, mi van. Vigyázzban állt a Főnök előtt, de rémes szabálysértést követett el: hátranézett, amennyire félig lelappadt gallérja engedte.

Az egész bejárati részt, a csapóajtóval együtt, arrébb tolták – mintha kettéhasadt volna az űrhajó. Az esti világításban ott az indítócsarnok, a híd, emberek, rácsos oszlopok, acélhuzalok – Pirx tátott szájjal a Főnökre bámult.

– Gyere, kölyök – mondta a Főnök. Lassan kezet nyújtott, megszorította Pirx kezét. – Hadd dicsérjelek meg az Intézet nevében, és hozzátenném… ne haragudj. Tudod, ez a próba… nélkülözhetetlen. Gyere, most átjössz hozzám. Meg is mosakodhatsz.

Elindult a kijárat felé. Pirx nehézkesen, botladozva követte. Kint hűvös volt, gyenge szél fújt – besüvített a csarnokba a nyitott mennyezeten. A két űrhajó ugyanott állt, mint amikor elindultak, csak néhány vastag kábelt kapcsoltak hozzájuk.

Oktatója utánakiáltott valamit a hídon. Pirx nem értette a sisakjában.

– Tessék? – motyogta.

– A levegőt! Engedd ki a levegőt a hacukádból!

– Ja, a levegőt…

Megnyomta a szelepet – sziszegő hang. A hídon két fehér köpenyes férfi várakozott a zsinegkorlát előtt. Pirx a kettévált űrhajóját nézte. Furcsa gyengeség fogta el – csodálkozás – csalódottság – egyre mélyebb harag.

Kinyitották a csapóajtót a másik rakétán. A Főnök a hídon állt, a fehérköpenyesekkel beszélt. Tompa zörej hallatszott a hajóból…

Barnás csíkokkal borított, vonagló gomolyag zuhant ki az ajtón, hátranyakló fejjel, sisak nélkül, fuldokolva, üvöltve.

Pirxnek megroggyant a lába.

De hiszen ez…

Boerst lezuhant a Holdra.

ŐRJÁRAT

A dobozka fenekén piros tetős házikó állt, pici cserepeivel olyan volt mint egy szem málna, szinte kedve támadt az embernek, hogy bekapja. Mikor megrázták a dobozt, a ház körüli bokrokból három kismalac szaladt elő, szép gömbölyűek, akár a rózsaszín gyöngyöcskék. Ugyanakkor erdőszéli odújából – az erdőt csak ráfestették a dobozka belső falára, de csuda élethűen – előrohant egy falánk fekete farkas, és minden kis mozdulatnál vadul csattogtatva éles fogait és kimutatva piros ínyét, a malackák felé tartott, hogy bekapja őket. Biztosan egy kis mágnes volt a belsejében. Nagy ügyesség kellett ahhoz, hogy a farkas végül is hoppon maradjon. Kisujja körmével a doboz fenekét kocogtatva bevezethette az ember a három kismalacot a házikóba, a pici ajtón át, amely nem mindig akart kinyílni. Az egész játék nem volt nagyobb egy púderdoboznál, de fél életén át elszórakozhatott vele a gazdája. Csak éppen most nem, mert a súlytalanság állapotában a játék nem működik. Pirx pilóta vágyakozva sandított a gyorsító fogantyújára. Egyetlen kis mozdulat – már a leggyengébb meghajtás is gravitációt teremt, és akkor ahelyett, hogy lyukat bámul a fekete űrbe, gondjaiba vehetné a malackákat.

Sajnos, a szabályzat egy árva szóval sem említi az atommáglya begyújtását három rózsaszín malacka megmentése végett. Sőt a legszigorúbban tiltja a fölösleges manőverezést az űrben. Mintha ez fölösleges manőver lenne!

Pirx lassan zsebre tette a dobozkát. A pilóták ennél jóval furcsább holmikat is cipeltek magukkal, különösen olyan hosszú őrjáraton mint ez. Régebben a Bázis főnöksége szemet hunyt az efféle uránpazarlás fölött, és nem bánta, hogy a rakétákon és pilótáikon kívül különféle csacska holmikat lőnek ki az űrbe, például felhúzható madarakat, amelyek felcsipegetik az elszórt kenyérmorzsát, kergetőző gépdarazsakat, nikkelből és elefántcsontból készült kínai türelemjátékokat. Már nem is emlékezett senki, hogy ezzel a bolondériával a kis Aarmens fertőzte meg a Bázist: őrjáratba indulva egyszerűen elcsente hatéves kisfia játékait.

Ez az idilli hangulat elég soká tartott, majdnem egy évig. De aztán két járőrhajó nem tért vissza.

A régi, nyugalmas időkben egyébként sokan zúgolódtak a járőrrepülés ellen. Akit beosztottak a „cirkálókhoz”, mindjárt azt emlegette, hogy kirúg rá a Főnök. Pirx nem is csodálkozott ezen, bár tudta, hogy a járőrszolgálat olyan, mint a bárányhimlő: előbb-utóbb mindenkinek át kell esnie rajta.

De egyszer Thomas nem tért vissza. A nagydarab, kövér Thomas, aki negyvenötös cipőt hordott, szeretett mókázni, és uszkárokat tenyésztett – természetesen a világ legokosabb uszkárjait. Még a pilótazubbonya zsebében is mindig szalámihéj vagy kockacukor lapult, és a Főnök gyanította, hogy Thomas időnként a hajóra csempészi pudlikutyáit – bár Thomas esküdözött, hogy soha még csak eszébe se jutott ilyesmi. Lehetséges. Ezt már senki sem fogja megtudni, mert Thomas egy júliusi délutánon őrjáratba indult; két termosz kávét vitt magával – nagyon szerette a kávét –, sőt a biztonság kedvéért egy harmadik teli termoszt a pilótakantinban hagyott, hogy mire visszatér, kedvére való, cukorral főtt, törökös kávé várja. A kávé nagyon sokáig várt. Harmadnap hét órakor véget ért a „megengedhető késés”, Thomas nevét krétával felírták a táblára a navigációs teremben – más név nem is volt a táblán. Ilyesmi sohasem fordult elő. Csak a legöregebb pilóták emlékeztek azokra az időkre, amikor a hajók még el-elromlottak; szerettek is hajmeresztő históriákat mesélni a fiataloknak a daliás időkről, mikor a meteorriasztást tizenöt másodperccel az összeütközés előtt kapta az ember; éppen annyi ideje maradt, hogy elbúcsúzzon a családjától. Persze rádión. De hát ezek igazán ősrégi dolgok. A navigációs teremben mindig üres volt a tábla, tulajdonképpen csak megszokásból hagyták ott a falon.

Kilenckor még elég világos volt, valamennyi ügyeletes pilóta otthagyta a rádiófigyelést, és kint ácsorgott a leszállópálya hatalmas betonsíkja körüli gyepen, az eget fürkészve. A navigátorszobába senkit sem engedtek be. A Főnök a városban volt, de estére megérkezett, kivette a dobozból a regisztráló szalagokat Thomas automata adójának jelzéseivel, majd felment az obszervatórium üvegfalú kupolájába, amely fekete radarkagylóit mindenfelé meregetve tébolyultan forgott.

Thomas egy kis AMU rakétával repült. Bár atomüzemanyaga – így vigasztalta a pilótákat a tankoló csoport őrmestere – elég lett volna, hogy körülrepülje a fél Tejútrendszert, valamennyien eszeveszett bolondnak tartották, sőt egyikük dühöngve szidta mint a bokrot, hiszen az AMU-ban szinte semmi oxigén nincs: ötnapi adag, nyolcórás vastartalékkal. Az állomás nyolcvan pilótája meg a rengeteg mentőhajó – összesen majdnem ötezer rakéta – négy napon át tűvé tette a szektort, amelyben Thomas eltűnt. Nem találtak semmit – mintha kámforrá vált volna.

A második Wilmer volt. Őt, őszintén szólva, nemigen szerették; komoly okuk tulajdonképpen nem volt erre, de apró-cseprő annál több. Senkinek sem engedte, hogy befejezze a mondókáját, örökösen közbevágott. Mindig a legalkalmatlanabb pillanatban kezdett hülyén röhögni, és minél jobban idegesített ezzel valakit, annál hangosabban hahotázott. Mikor éppen nem volt kedve pontosan leszállni, egyszerűen leereszkedett a pálya melletti gyepre, és gyökerestül kiégette a füvet meg a földet, egy méter mélyen. Ha viszont egy negyed milliparszekre betévedt valaki az ő járőrkörzetébe, rögtön jelentést tett, még ha a Bázisról való kolléga volt is az illető. Aztán volt még néhány csip-csup dolog, amit említeni is kínos – például mások törülközőjét használta, hogy az övé tovább maradjon tiszta –, de mikor nem tért vissza az őrjáratból, mindenki ráébredt, hogy Wilmer a legrendesebb fiú és haver. Megint tébolyultan forgott a radar, a pilóták váltás nélkül, éjjel-nappal repültek, a rádiósok haza se mentek, felváltva aludtak egyet a fal melletti padon, még az ebédjüket is felvitették, a Főnök, aki szabadságon volt, különrepülővel jött vissza, a pilóták négy napon át tűvé tették a szektort, és egytől egyig olyan hangulatban voltak, hogy ha a legkisebb csavar nem volt eléggé meghúzva, majdnem agyonverték a szerelőt. Két szakértő bizottság érkezett, egy AMU 116-ot, amely szakasztott olyan volt mint Wilmer rakétája, a legapróbb csavarig szétszedtek mint egy órát – a legcsekélyebb eredmény nélkül.

Igaz ugyan, hogy a szektor ezerhatszáz millió köbkilométer, de a nyugodtakhoz tartozik: se meteorveszély, se állandó rajok, még száz éve nem látott, régi üstökösök pályája sem halad erre – tudjuk ugyanis, hogy az ilyen üstökös szeret néha miszlikbe szakadni valahol a Jupiter táján, az óriásbolygó „perturbációs malmában”, aztán régi útvonalán fel-felbukkan a széttört fej egy-egy darabkája. De ebben a szektorban a világon semmi sem volt, egyetlen árva műhold vagy planetoid sem, a Sávról már nem is beszélve; éppen azért nem szerette senki az itteni járőrszolgálatot, mert az űr olyan reménytelenül „tiszta” errefelé.

És mégis, Wilmer már a második, akinek itt nyoma veszett. Regisztráló szalagja, melyet természetesen egy tucatszor lehallgattak, lefényképeztek, sokszorosítottak és felküldtek az Intézetbe, pontosan annyit árult el mint Thomas szalagja – vagyis semmit. Egy darabig jöttek a jelzések, azután nem jöttek többé. Az automata adó elég ritkán küldözgette őket, csak óránként egyszer. Thomas tizenegy, Wilmer tizennégy ilyen jelzést hagyott maga után. Ez volt minden.

A második baleset után a Főnökség lázas tevékenységbe kezdett. Először is ellenőrizték valamennyi rakétát – az atommáglyákat, a kormányművet, minden egyes csavart. Ha egy műszer üvegén karcolást fedeztek fel, rámehetett valakinek a vakációja. Azután átállították valamennyi adó óraszerkezetét – mintha bizony abban lett volna a hiba! Azóta tizennyolc percenként küldik jelzéseiket a rakéták. Ez még nem lenne baj, ellenkezőleg; csak az a kellemetlen, hogy a rámpán ott áll a két rangidős tiszt, és irgalmatlanul elszed mindent az emberektől: a morzsacsipegető és éneklő madárkákat, a lepkéket, méhecskéket, ügyességi játékokat; rövidesen egész halom gyűlt össze a Főnök szobájában az elkobzott holmikból. A rosszmájúak szerint azért van olyan gyakran zárva az ajtó, mert a Főnök maga játszik velük.

Mindezek ismeretében értékelhetjük csak igazán Pirx pilóta bűvészmutatványát, hogy mégis sikerült a kismalacok kuckóját AMU-jára csempésznie. Igaz, hogy játszani nem lehet vele – de az erkölcsi elégtétel is valami.

Az őrjárat már kilencedik órája tartott. Ólomlábon vánszorgott az idő. Pirx pilóta csak ült a karosszékében, biztonsági övekbe tekerve, mint egy múmia, mindössze a karja és a lába volt szabad, s apatikusan bámulta a képernyőket. Hat hétig párosan repültek, háromszáz kilométerre egymástól, de aztán a Bázis visszatért a korábbi módszerhez – a szektor üres, tökéletesen üres, az az egy járőrrakéta is sok hozzá, de a csillagtérképen nem lehet „lyukat” hagyni, hát tovább cirkáltak a járőrök, megint egyesével. Pirx volt a tizennyolcadik, mióta a páros őrjáratokat megszüntették.

Jobb dolga nem lévén, azon törte a fejét, mi történhetett Thomasszal és Wilmerrel. A Bázison már alig emlegették őket, de repülés közben az ember elég magányos, hogy a legmeddőbb töprengésre is ráfanyalodjék. Pirx már idestova három éve repült (két éve és négy hónapja, hogy egészen pontosak legyünk), s öreg űrrókának tekintette magát. Érthető, hogy gyötörte az űrunalom – ez igazán nem holmi nagyképű póz volt.

A járőrszolgálatot nemhiába hasonlítják a fogorvos várószobájához: az egyetlen különbség, hogy a fogorvos nem jön. A csillagok, persze, meg se moccannak, a Föld egyáltalán nem látszik, vagy különösen szerencsés esetben annyit látni belőle, mint egy megkékült köröm apró darabkája, azt is csak az őrjárat első két órájában, mert azután ugyanolyan csillag lesz mint a többi, csak éppen lassan mozog. A Napba, mint tudjuk, nem lehet belenézni. Ilyen körülmények között a kínai fejtörők és az ügyességi játékok igazán úgy kellenek mint egy falat kenyér. A pilótának azonban az a kötelessége, hogy türelmesen lógjon az övek gubójában, ellenőrizze a közönséges tévé– és radarernyőket, időnként jelentse a Bázisnak, hogy nem történt semmi, rápillantson a reaktor üresjárat-mutatójára; néha – de csak nagyon-nagyon ritkán – segítségkérő, sőt talán SOS jelzés érkezik a szektor valamelyik részéből, s akkor aztán lóhalálában rohanni kell, de ilyen főnyeremény legfeljebb évente egyszer-kétszer adódik.

Fontoljuk csak meg a dolgot, akkor megérthetjük: a pilóták ilyen és hasonló gondolatai és ábrándjai, amelyek földi szemmel nézve, vagy az egyszerű rakétautasok szemszögéből bizony vérszomjasnak rémlenek, nagyon is emberiek. Mikor a földi halandót másfél trillió köbkilométer űr veszi körül, amelyben még egy csipet cigarettahamu sincsen, rögeszmévé nő benne a vágy, hogy végre történjen valami, ha más nem, akár egy szörnyű katasztrófa.

Százhetvenkét őrjárata alatt Pirx pilóta sokféle lelkiállapoton ment keresztül, volt álmos, elkeseredett, érezte magát aggastyánnak, különccé vált, majd a téboly egy korántsem enyhe fajtáját vélte magán felismerni, végül pedig – éppúgy mint diákkorában – történeteket agyalt ki, sokszor olyan bonyolultakat, hogy az őrjárat végére sem tudta őket befejezni. Persze mindemellett tovább unatkozott.

Alámerülve a magányos töprengés labirintusába, Pirx tudta, hogy egész biztosan nem talál ki semmit, nem oldja meg a két pilóta eltűnésének rejtélyét – hiszen a Bázis és az Intézet legmenőbb szakértői hónapokig rágódtak rajta, minden eredmény nélkül. Szívesebben játszott volna a kismalacokkal meg a farkassal, ami, ha talán nem is kevésbé haszontalan, mindenesetre derűsebb időtöltés. De a motorok hallgattak, semmi okot sem tudott kisütni beindításukra, a rakéta csak száguldott erősen megnyúlt ellipszispályáján, amelynek egyik gyújtópontjában a Nap állt, a malackák pedig várhatták a jobb időket.

Hát akkor lássuk: mi történt Thomasszal és Wilmerrel?

Egy prózai lelkű laikus azzal a feltevéssel kezdené, hogy rakétájuk összeütközött valamivel, például meteorral, kozmikus porfelhővel, üstökösfej-maradvánnyal, vagy mondjuk, egy ócska rakétaroncs darabjával. De az ilyen összeütközés csak annyira valószínű, mint az, hogy egy nagy gyémántra bukkanunk a forgalmas járdán. Sőt hiteles számítások szerint, gyémántot találni sokkal könnyebb.

Unalmában – kizárólag unalmában – Pirx adatokat kezdett betáplálni számítógépébe, egyenleteket állított fel, az összeütközés valószínűségét számítgatta. Végül akkora szám jött ki, hogy a gép kénytelen volt levágni tizennyolc utolsó jegyét, mert nem fért el az eredményablakban.

Különben is, a szektor üres. Se régi üstököspálya, se kozmikus porfelhő – semmi. Ócska rakétaroncs idevetődhetne éppen – elméletileg ide éppúgy, mint a kozmosz bármely más részébe – mérhetetlenül sok esztendő után. De Thomas és Wilmer messziről meglátta volna, legalább kétszázötven kilométerről, ha pedig éppen a Nap irányából jön, a meteorradar akkor is legalább harminc másodperccel az ütközés előtt riasztja őket, és ha a pilóta nem figyel fel a riadóra, például mert szunyókál, az automata berendezés akkor is végrehajtja a kikerülő manővert. De tegyük fel, hogy a kikerülő automata elromlott – nos, ilyen rendkívüli csoda megtörténhet egyszer, de nem kétszer egymás után, alig két hét alatt. Körülbelül ennyit sütne ki a laikus, aki nem tudja, mi minden történhet egy rakétával útközben – sokkal veszélyesebb dolgok mint meteorba vagy odvas üstökösfejbe botlani. A rakéta, még az olyan kicsi is mint az AMU, csaknem száztizennégyezer fontos alkatrészből áll; a fontosság úgy értendő, hogy hibájuk végzetes lehet. Kevésbé fontos alkatrészekből ugyanis több mint egymillió van. Igen ám, de ha végzetes baleset történik, a hajó a pilóta halála után sem törik pozdorjává, és nem tűnik el nyomtalanul, mert mint a régi pilótamondás tartja, az űrben semmi sem vész el: ha ott felejted a cigarettatárcádat, csak ki kell számítani a mozgáselemeit, és a megfelelő időpontban érte menni, a pályáján keringő tárca a kiszámított másodpercben csillagászati pontossággal a kezedbe sétál. Mivel minden test a végtelenségig kering pályáján, a szerencsétlenül járt hajók roncsát előbb-utóbb csaknem mindig megtalálják. Az Intézet nagy számítógépei több mint negyvenmillió lehetséges pályát számítottak ki, amelyeken az eltűnt pilóták rakétája keringhet, és mindezeket a pályákat végigkutatták: pontról pontra letapogatták a Föld legerősebb radarjainak koncentrált sugárnyalábjával. Minden eredmény nélkül.

Persze nem állíthatjuk, hogy ezzel a szondázással a Naprendszer egész terét átkutatták volna. A rakéta az óriási térséghez képest a porszemnél is parányibb – sokkal kisebb mint egy atom a földgolyóhoz képest –, de a két hajót mindenütt kerestek, ahol egyáltalán megfordulhattak, hacsak maximális sebességgel el nem hagyták az őrjáratra kijelölt szektort. De hát miért hagyták volna el a pilóták a szektorukat? Hiszen nem kaptak semmiféle rádiójelzést vagy felhívást, semmi sem történhetett velük – ez bebizonyosodott.

Úgy látszik, Thomas és Wilmer a rakétájával együtt elpárolgott, mint vízcsepp a tüzes vasról, vagy pedig…

A fantáziával megáldott laikus, a prózai lelkű laikussal ellentétben, a titokzatos eltűnés okát mindenekelőtt az űrben leselkedő, rejtélyes lényekben, más égitestek szuperintelligens, de gonosz lakóiban gyanítaná.

De ki hisz manapság efféle lényekben, mikor az űrhajózás oly régen folyik, és a kozmosz bejárt térségében sehol sem bukkantak rájuk? A „lényekről” szóló viccek száma alighanem meghaladja már a Naprendszer-térség köbkilométereinek számát. A zöldfülűeken kívül, akik még csak a laboratórium mennyezete alatt függő fotelben repültek, nincs, aki egy darab múlt heti újságpapirost is feltenne a létezésükre. Ha élnek idegen bolygókon értelmes lények, akkor azok nagyon-nagyon messze vannak tőlünk.

Néhány primitív puhatestű, néhány zuzmó, baktérium, ázalag, amely a Földön ismeretlen: lényegében ez volt sok év expedícióinak minden eredménye. No de még ha volnának is ilyen lények, vajon nem lenne okosabb dolguk mint apró járőrrakétákra vadászni ebben az átkozott, üres szektorban? És hogyan közelítenék meg őket észrevétlenül?

Az efféle kérdésekből nyomban kiviláglik, hogy az egész hipotézis abszolút, gigászi képtelenség; és oly sok az ilyen kérdés, hogy a játék maradék kis értelmét is elveszíti. Pirx, jóllehet a repülés kilencedik órájában már semmiféle elmetornától sem riadt vissza, e kíméletlenül józan igazságok fényében alig tudta rávenni magát, hogy legalább egy kis időre teret adjon képzeletében a démoni csillaglényeknek.

Időnként, mikor a súlytalanság ellenére fárasztani kezdte az örökösen egyforma testhelyzet, kicsit megdöntötte a fotelt, amelybe szorosan bele volt szíjazva, aztán hol jobbra, hol balra nézett, és közben, bármilyen furcsa, egyáltalán nem látta a háromszáztizenegy ellenőrző lámpát, lüktető képernyőt, mutatót és mérőórát, mert olyanok voltak számára, mint az átlagember számára az ismerős arc vonásai, melyeket oly jól és oly régóta ismer, hogy nem kell már a szájszöglet biggyedését, a szem villanását vagy a homlok ráncait fürkésznie, anélkül is rögtön tudja, mit fejez ki az arc. Így olvadtak a műszerek és a képernyők Pirx szemében egyetlen egésszé, amely azt mondotta, hogy minden rendben van. Mikor aztán ismét előrenézett, a két nagy csillagképernyőt látta, köztük pedig saját arcát, a homlokát és állát részben eltakaró, sárga sisak ablakában.

A két csillagernyő között ugyanis tükör volt, nem túlságosan nagy, de úgy helyezték el, hogy a pilóta éppen saját magát lássa benne, és semmi mást. Hogy a tükör tulajdonképpen miért van ott és mire szolgál, azt homály borítja. Helyesebben, a tükör felszerelése mellett szóló bölcs érvek ismeretesek, de nemigen győzik meg a pilótákat. Az érveket a pszichológusok találták ki. Bármennyire furcsán hangzik – mondják ők –, az ember gyakran, főleg ha hosszabb ideig egyedül van, felhagy saját lelkiállapotának és érzelmeinek ellenőrzésével, és teljesen váratlanul megtörténhet, hogy valami hipnotikus zsibbadás vesz erőt rajta, sőt nyitott szemmel éber álomba zuhan, amelyből nem mindig sikerül időben felébredni. Mások nem tudni, honnét előkúszó érzéki csalódások, szorongásos állapotok vagy heves indulatok rabjai lesznek, s mindeme ingerek legjobb gyógyszere állítólag saját arcunk ellenőrzése. Lehet viszont tíz-húsz órán át egyre a saját arcunkat bámulni, és akarva, nem akarva, minden rándulását megfigyelni roppant kellemetlen. Ezt is kevesen tudják a járőrrakéták pilótáin kívül. Rendszerint ártatlanul kezdődik a dolog, valamilyen pofát vág az ember, elfintorodik egy kicsit, vagy rávigyorog a saját képmására, aztán már egymást követik az egyre torzabb fintorok; így van ez, mikor egy ilyen természetellenes helyzet tovább tart mint ameddig józanul el lehet viselni.

Szerencsére Pirx nem sokat törődött saját ábrázatával, nem úgy mint néhány pilótatársa. Erről persze senki sem tud bizonyosat, nem is lehet, de azt beszélik, hogy némelyek zsibbasztó unalmukban vagy minden illendőséget feledő elbárgyulásukban olyasmiket kezdtek csinálni, hogy elmondani is kínos: például leköpték saját tükörképüket, aztán szégyellték a dolgot, és természetesen meg kellett tenniük, ami a legszigorúbban tilos: kikapcsolni az öveket, felállni, és a súlytalanság állapotában odamenni, vagyis inkább odaúszni a tükörhöz, hogy leszállás előtt valahogyan megtisztítsák. Sőt néhányan makacsul állítják, hogy Wuertz, aki harminchárom méter mélyen vágódott bele a leszállópálya betonlemezébe, későn kapott észbe, és a tükör törölgetésével volt elfoglalva, mikor hajója a légkörbe ért.

Pirx pilóta sohasem csinált efféléket, és ami még fontosabb: a legcsekélyebb kísértést sem érezte, hogy a tükörre köpködjön, pedig sokan állítólag csak kemény belső küzdelmek árán tudják legyőzni ezt a kísértést, s ezen csak az nevet, aki még sohasem volt egyedül járőrben. Pirx mindig, még lególmosabb unalmában is kitalált végül valamit, s aköré gombolyította minden egyéb kusza és homályos érzését és gondolatát, mint a nagyon hosszú és gubancos fonalat a szilárd orsó köré.

Az óra – a közönséges időmérő óra – éjjel tizenegyet mutatott. Tizenhárom perc múlva eléri pályájának a Naptól legtávolabb eső szakaszát. Köhintett néhányat, hogy kipróbálja a mikrofont, találomra feladta a számítógépnek, hogy vonjon negyedik gyököt 8 769 983 410 567 396-ból, oda se pillantott az eredményre, melyet a számítógép lázas sietséggel adott meg, vadul őrölve ablakaiban a számjegyeket, és olyan idegesen rezegtetve őket, mintha isten tudja, mi függne ettől az eredménytől, aztán arra gondolt, hogy leszállás után először is kidobja a rakétából a zsilipen át a kesztyűjét – csak úgy –, majd cigarettára gyújt, és fölmegy a kantinba, rendel egy jó fűszeres cigánypecsenyét, pirospaprikával, hozzá egy korsó sört – szerette a sört –, amikor észrevette a fénypontot.

Látszólag üres pillantással bámulta a bal oldali elülső képernyőt, egész lelkével a kantinban volt, már a ropogósra sült burgonya illatát is érezte – külön az ő számára készítik –, mégis mihelyt a fénypont a képernyőre siklott, azonnal megfeszült minden izma, úgyhogy ha le nincs szíjazva, biztosan felrepül a székből.

A kereken egy méter átmérőjű képernyő sötéten ásítozott, mint egy fekete kút – közepe táján a Kígyó csillagkép Rhója fénylett, a Tejutat kettévágta a képernyőn végigfutó, csillagporral szegélyezett kettős fekete sáv. Ebbe a mozdulatlan képbe úszott be lassan a parányi fénypont: parányi, de sokkal élesebb mint akármelyik csillag. Fénye nem volt erős, Pirx csak azért vette rögtön észre, mert a fénypont mozgott.

Mozgó fénypontokat is gyakran lát az ember az űrben, a rakéták helyzetlámpáit. Általában nem égnek, csak rádiófelhívásra gyújtják fel őket, azonosítás céljából. A rakéták lámpái különbözőek, attól függően, hogy utasszállító hajóról, teherrakétáról, gyors ballisztikus rakétáról, járőrhajóról, az űrszolgálat hajóiról, tartályhajókról vagy egyebekről van szó. Sokféleképpen helyezkednek el és változatos színűek, egyetlen kivétellel: fehér nincs köztük. Fehér lámpa azért nincs a hajókon, hogy mindig meg lehessen különböztetni őket a csillagoktól. Ha ugyanis egy rakéta pontosan a másik után repül, az első hajó fehér fénye, a másikról nézve, mozdulatlannak tetszhet, ezt pedig el kell kerülni, mert félrevezetheti a második hajó pilótáját.

De ez a fénypont, amely lustán a képernyőre úszott, teljesen fehér volt. Pirx érezte, hogy a szeme lassacskán kidülled. Hunyorítani sem mert, annyira félt, hogy szem elől téveszti. Mikor már égni kezdett a szeme, hunyorított – de nem változott semmi. A fehér pont békésen siklott előre, már csak tíz-húsz centiméter választotta el az ernyő túlsó szélétől. Egy perc, és eltűnik a látómezőből.

Pirx pilóta keze ösztönösen megragadta a megfelelő fogantyút, oda sem kellett néznie. Az üresjáratból hirtelen fölébresztett máglya meglódította a hajót. A gyorsulás belepréselte Pirxet a szivacsos fotelba, a csillagok elmozdultak az ernyőkön, a Tejút ferdén lefelé úszott, mintha csakugyan tej csordogálna rajta, a mozgó fénypont viszont megállt – a rakéta orra pontosan rászegeződött, megcélozta, mint a vizsla orra a bozótba pottyant foglyot. Hiába, mit tesz a gyakorlat!

Az egész manőver tíz másodpercig sem tartott.

Pirx pilótának eddig még nem volt ideje gondolkodni; most legelőször is az jutott eszébe, hogy amit lát, csak káprázat lehet, mert ilyesmi nem létezik. Ez a gondolat becsületére válik. Az emberek általában túlságosan bíznak érzékszerveikben, és ha elhunyt ismerősüket pillantják meg az utcán, inkább készek feltételezni, hogy az illető feltámadt, mint hogy ők hibbantak meg.

Pirx pilóta benyúlt a fotel belső zsebébe, kihalászott egy üvegcsét, orrába illesztette a két kis üvegcsövet, s akkorát szippantott, hogy könnybe lábadt a szeme. A Pszichrán állítólag még a jógik kataleptikus állapotát és a szentek látomásait is eloszlatja. A fénypont azonban most is ott úszott a bal képernyő közepe táján, Pirx szeme előtt. Mivel megtette, amit kellett, helyére csúsztatta az üvegcsét, kicsit manőverezett a kormánnyal, s amikor meggyőződött róla, hogy azonos pályán halad a fénypont nyomában, a radarra pillantott, hogy felbecsülje a fénylő tárgy távolságát.

És most érte a második megrázkódtatás: a meteorradar ernyője üres volt. Csak az erős napfénynek kitett foszforcsíkként izzó, zöldes vezérsugár járt rajta körbe-körbe, de a leghalványabb foltocska sem látszott – semmi, az égvilágon semmi.

Pirx pilóta természetesen nem arra gondolt, hogy kísértet lebeg előtte, dicsfénnyel a feje körül. Nem hitt a szellemekben, bár bizonyos körülmények között mesélgetett róluk egyes ismerőseinek – hölgyismerősöknek –, de ilyenkor nem spiritizmusról volt szó.

Pirx csupán azt gondolta, hogy az, ami után repül, nem élettelen kozmikus test, mert azok mindig visszaverik a radar sugárnyalábját. Csak a centiméteres hullámokat elnyelő, kioltó és szétszóró anyaggal bevont mesterségesen gyártott tárgyak nem adnak optikai visszhangot.

Pirx pilóta megköszörülte a torkát, és lassan, kimérten, érezve, amint mozgó gégéje enyhe nyomást gyakorol a ráillesztett laringofonra, így szólt:

– AMU 111-es járőr hívja az ezerszázkettő per kettes szektorban repülő objektumot, amely megközelítőleg az ezernégyszáznégyes szektor felé halad, egy fehér helyzetlámpával. Kérem, adja meg CQD-ját. Kérem, adja meg CQD-ját. Vétel.

És várt, hogy most mi lesz.

Múltak a másodpercek, a percek – válasz nem érkezett. Ezzel szemben Pirx pilóta észrevette, hogy a fénypont halványul, tehát távolodik tőle. A radar távmérő nem mondhatott semmit, de tartalékképpen volt egy optikai távmérője is, habár elég primitív. Jól előrenyújtotta a lábát, és a pedálra taposott. A távmérő leereszkedett, olyan volt mint egy távcső. Pirx a bal kezével szeme elé húzta, s hozzálátott az élesség beállításához.

Szinte azonnal meglátta lencséje előtt a fénypontot, de most már nem volt pontszerű. Megnőtt a látótérben, akkora volt mint egy borsószem öt méterről nézve, tehát űrviszonyok között egyszerűen óriási. Kerek, de kissé lapultnak látszó felületén keskeny, sötét sávok úsztak lassan jobbról balra, mintha például egy vastag, fekete hajszálat mozgatnának közvetlenül a távmérő lencséje előtt. Pontosan ilyen ködösek, elmosódottak voltak ezek a sötét sávok, de folyamatosan, egymás után siklottak át a korongon, mindig jobbról balra.

Pirx csavargatni kezdte a szabályozót, de a fényfoltocska sehogy sem akart élesebbé válni, így hát az erre szolgáló második prizmával félbevágta, aztán összeigazgatta két eltolódott felét, s amikor ez sikerült, a skálára pillantott – és harmadszor is kővé dermedt.

A fénylő objektum négy kilométernyire repült a rakétájától! Olyan ez, mintha valaki versenyautóval száguldva hirtelen öt milliméternyire találná magát egy másik autótól. A négy kilométeres távolság éppen ilyen veszélyesnek és tilosnak számít az űrben.

Pirxnek már nem maradt sok tennivalója. A fénypontra irányította a külső távhőmérőt – távvezérelt karral mozgatta az irányzékot, amíg pontosan rá nem állt a tejszerűen derengő pontra –, és szeme sarkából leolvasta az eredményt: 24 Kelvin fok.

Ez azt jelentette, hogy a fényforrás hőmérséklete ugyanannyi mint a környező űré – mindössze 24 fokkal magasabb az abszolút nulla pontnál.

Most már szinte teljesen biztos volt benne, hogy a fénypont nem létezhet, nem világíthat, még kevésbé mozoghat – de mivel mégis az orra előtt úszott, tovább követte.

A fény szemlátomást gyengült, egyre gyorsabban. Egy perc múlva megállapította, hogy a fényforrás már száz kilométerre távolodott tőle. Megnövelte sebességét.

Ekkor történt talán a legelképesztőbb dolog.

A fénypont eleinte hagyta, hogy utolérje. Már csak 80, 70, 50, 40 kilométerre volt a hajó orrától. Aztán megint előre szökött. Pirx tovább növelte sebességét, 75 kilométerre másodpercenként. A fénypont sebessége 76 volt. Pirx megint gyorsított, de már nem ilyen apránként. Félerőre állította a motort, s a hajó kilőtt. A földi nehézkedés háromszorosa préselte a pilótát a párnázott fotelba. A kis nyugalmi tömegű AMU rakéta úgy gyorsult mint egy versenyautó. Kisvártatva már másodpercenként 140-nel száguldott.

A fénypont sebessége 140,5 volt.

Pirx pilóta érezte, hogy melege kezd lenni. Teljes erőre kapcsolt. Az AMU 111 felbúgott, mint a megpendített húr. A sebességmérő, amely a mozdulatlan csillagképekhez viszonyított sebességet mutatja, gyorsan kúszott felfelé: 155 – 168 – 177 – 190 – 200.

Kétszáznál Pirx megnézte a távmérőt, ami tíztusázóhoz méltó sportteljesítmény volt, tekintettel a 4 g gyorsulásra.

A fénypont szemlátomást közeledett, nőtt – már csak tizenöt, aztán tíz, végül hat kilométerre volt –, még egy pillanat, és három kilométernyire. Most nagyobbnak látszott mint egy borsószem kinyújtott tenyerünkön. Korongján most is elmosódott, sötét sávok vonultak át. Fénye a kettes nagyságrendű csillagokéval vetekedett, de korong volt, és nem pont, mint a csillagok.

Az AMU 111 kitett magáért. Pirx büszke volt rá. A kis pilótafülkében meg sem rezdült semmi, még akkor sem, amikor hirtelen teljes meghajtásra kapcsolt – semmi berezgés! A tolóerő ideálisan tengelyirányú, a fúvókák csiszolása tökéletes, a motor húz, mint a sátán.

A fénypont egyre közeledett, most rendkívül lassan. Már csak két kilométerre volt. Ekkor Pirx villámgyorsan gondolkodni kezdett.

Ez az egész história nagyon furcsa. A fénypont nem tartozhat földi hajóhoz. Űrkalózok? Nevetséges. Űrkalózok nincsenek, és különben is, mi a csudát keresnének itt, ahol a madár se jár? A fénypont igen gyorsan mozog, sebességét könnyen változtatja, pillanatok alatt gyorsít vagy fékez. Ha akarja, elmenekül, most meg közel engedi magához. Ez különösen nem tetszett Pirxnek. Arra gondolt, hogy így viselkedik – a csalétek. Például a horogra tűzött giliszta a hal orra előtt.

És persze rögtön a horogra gondolt.

– Várj csak, öregem – szólt magában Pirx, és hirtelen úgy lefékezett, mintha legalábbis egy planetoid tűnt volna föl előtte, bár sem a radar, sem a képernyők nem mutattak semmit. Noha ösztönösen leszegte a fejét, melléhez szorítva állát, amennyire csak bírta, az automata pedig villámgyorsan feltöltötte szkafanderét sűrített oxigénnel, hogy a lassulás sokkját kivédje – néhány percre elsötétült előtte a világ.

A graviméter mutatója mínusz 7-re ugrott, megingott, aztán lassan felkúszott mínusz 4-re. Az AMU 111 sebességének csaknem egyharmadát elvesztette: már csak másodpercenként 145 kilométerrel repült.

Hol a fénypont? Egy pillanatra megijedt, hogy elvesztette. Nem, megvan. De messze. Az optikai távmérő szerint 240 kilométerre. Ennél többet kellett volna megtennie két másodperc alatt. Tehát – rögtön az ő manővere után – amaz is hirtelen csökkentette sebességét!

Ekkor – később maga is csodálkozott, hogy csak ekkor – jutott eszébe, hogy biztosan éppen ez az a titokzatos valami, amivel Thomas és Wilmer találkozott őrjárata közben.

Eddig nem is gondolt veszélyre. Most belenyilallt a félelem. Csak egy futó kétely erejéig. Persze hogy ilyesmi nem történhet – de hátha ez mégis egy idegen, nem földi űrhajó fénye? Szemlátomást közeledett, csökkentette sebességét, 60, 50, 30 kilométerre volt – Pirx gyorsított egy kicsit, és elámult, milyen villámgyorsan megnőtt a fényfolt –, már megint ott volt közvetlenül előtte, két kilométerre a rakétájától!

A fotel másik zsebében huszonnégyszeres nagyítású éjszakai távcsövet tartottak; csak kivételesen használták, például ha elromlott a radar, és sötét oldaláról kellett megközelíteni valami műholdat. De most éppen kapóra jött. Akkorára nagyította a fényfoltot, mintha nem egészen száz méterre lenne. A távcsövön át kis korongnak látszott, fehér volt, mint a tej, vagy inkább, mint a vizes tej, és kisebb mint a Hold a Földről nézve. Függőleges, sötét sávok vonultak át rajta. És a csillagok, mikor eltakarta őket, nem tűntek el azonnal, hanem csak egy idő múlva, mintha a fehér korong széle kissé ritkább és áttetszőbb volna a közepénél.

De a tejfehér korong körül semmi sem takarta el a csillagok fényét. Száz méterről – a távcsövön át – egy láda nagyságú űrhajót is meglátott volna. De nem volt ott semmi. Semmiféle hajó. A fény nem egy rakéta helyzetlámpája vagy torkolatlángja.

Nincs ott semmi más, csak egy magányosan repülő, fehér fényfolt.

Meg kell bolondulni.

Óriási kedve támadt, hogy rálőjön a tejfehér korongra. Ez nem olyan egyszerű, mivel az AMU 111-en nincs semmiféle fegyver. A szabályzatban nem esik szó fegyverhasználatról. Pirx csupán két dolgot lőhetett volna ki a kabinból: önmagát vagy a szondagömböt. A járőrhajókat úgy építik, hogy a pilóta lassítószalagon függő, szigetelt burokban kilőheti magát. Ezt csak végszükségben teszi, hiszen ha kilőtte magát, természetesen már nem juthat vissza a rakétába. Maradt tehát a szondagömb. Ez nagyon egyszerű eszköz: vékony falú, üres gumigömb, olyan szorosan összegöngyölve, hogy gerelyre hasonlít. Alumíniumréteget gőzölnek rá, hogy jobban lehessen látni. Az aerodinamométer adataiból a pilóta nem mindig tudja megállapítani, hogy belépett-e már a bolygó légkörébe. Márpedig tudnia kell, hogy nincs-e hajója útjában ritka gáz. Ilyenkor kilövi a gömböt, amely automatikusan felfúvódik, és a hajóénál valamivel nagyobb sebességgel repül. Fényes foltja öt-hat kilométerről is látszik. Ha gázba jut, akármilyen ritka is az, felhevül a súrlódástól, és szétpukkan. Ekkor a pilóta tudja, hogy ideje megkezdeni a fékezést. Pirx igyekezett a hajó orrával megcélozni a homályos kis korongot. Radarral nem mérhette be, tehát az optikai irányzékot használta. Roppant nehéz egy ilyen kis tárgyat csaknem két kilométerről eltalálni. Mégis lőni próbált, de a korong nem engedte, hogy célba vegye. Valahányszor feléje fordította az AMU orrát, finoman manőverezve az oldalfúvókákkal, a korong nyugodtan félresiklott, és megint ott volt a bal oldali csillagernyő közepében. Négyszer ismételte meg ezt a manővert, minden alkalommal egy kicsit gyorsabban, mintha egyre inkább kiismerné Pirx szándékait. Nem akarta, hogy az AMU orra pontosan rá irányuljon, mindig kissé oldalazva repült.

Fantasztikus! Ahhoz, hogy két kilométer távolságból észrevegye az AMU orrának apró elmozdulását, gigászi távcsővel kellene rendelkeznie – ilyesminek pedig Pirx nyomát sem látta. És a korong mégis pontosan végrehajtotta a manővert, talán fél másodperces késéssel.

Pirx egyre nyugtalanabb lett. Igazán mindent megpróbált már, hogy azonosítsa a titokzatos repülő objektumot, de egy lépéssel sem jutott előbbre. Bénán ült, a fogantyúkat markoló ujjai lassan elzsibbadtak – és hirtelen ráeszmélt, hogy társaival is pontosan ez történhetett. Találkoztak a fényponttal, először a CQD-ját kérdezgették, úgy vélve, hogy valami furcsa hajó került elébük, amikor nem válaszolt, a nyomába eredtek, egyre gyorsabban üldözték, biztosan távcsővel is szemügyre vették, akárcsak ő, megfigyelték a korongon átvonuló vékony, sötét sávokat, talán a szondagömböt is kilőtték, és aztán – amit ezután tettek, amiatt nem tértek többé vissza.

Amikor ráébredt, milyen közel van ugyanehhez a sorshoz, nem is félelmet érzett, hanem kétségbeesést. Lidércnyomáshoz hasonló érzés fogta el – egy ideig nem is tudta, Pirx-e, a vagy Wilmer vagy Thomas. Mert akkor is pontosan így kellett történnie – ezt már tudta. Dermedten ült, megbénította a bizonyosság, hogy nincs menekülés. S a legszörnyűbb az volt, hogy el sem tudta képzelni, milyen veszély fenyegeti, hiszen az egész térség üres… Üres?

Igen, a szektor üres, de ő már több mint egy órája hajszolja ezt a fényjelenséget, és közben másodpercenként 230 kilométeres sebességgel is repült! Lehet, sőt nagyon valószínű, hogy már a szektor határán van, vagy el is hagyta. Mi jön azután? A következő szektor: az 1009-es, újabb másfél trillió köbkilométer űr. Űr, ahol minden irányban, millió kilométerekre csak űr van – és két kilométerre a hajója orrától egy fehér fény táncol.

Minden erejét megfeszítve gondolkodni kezdett, hogy mit csinálhatott most, éppen most, Wilmer vagy Thomas. Wilmer és Thomas. Mert neki egészen mást kell tennie. Különben nem tér vissza.

Újra megnyomta a féket. A mutató megremegett. A hajó lelassult. Már csak 30, 22, 13, azután 5 kilométerrel repült másodpercenként. Már csak 0,9-cel. Már csak pár száz méterrel másodpercenként – a mutató a nulla fölött remegett. A szabályzat szerint a hajó megállt. Persze az űrben mindig van valami sebessége, valamihez képest. Nem tud lecövekelni, mint a földbe vert karó.

A fényfolt kisebb lett. Távolodott, halványodott – azután nem kisebbedett többé. Nőni kezdett, megint nagy lett, aztán megállt – éppúgy mint ő. Két kilométernyire a hajó orrától.

Mi az, amit Wilmer és Thomas nem csinált volna? Amit biztosan nem tettek volna? Nem menekültek volna el egy ilyen tetves, hülye kis fénypont elől, egy vacak tejpacni elől!

Visszafordulni nem akart: ha megfordul, elveszti a szeme elől. Tatja mögé kerül, és ami a tat mögött van, azt nehezebb szemmel tartani: az oldalernyő felé kell forgolódni. És egyáltalán: nem akarta, hogy a tatja mögött legyen. Állandóan, pontosan látni akarta. Farolni kezdett tehát, a fékező fúvókákat használva meghajtásra. Ilyesmiket is tudni kell, az űrhajóvezetés ábécéjéhez tartozik. Mínusz 1 g, mínusz 1,6, mínusz 2; a rakéta nem haladt olyan tökéletesen mint előremenet. Orra kicsit kilengett – a fékező fúvókák lassításra valók, és nem meghajtásra.

A fény mintha tétovázott volna. Néhány másodpercig kisebbedett, hátramaradt, egy pillanatra eltakarta az Eriden Alfáját, továbbsiklott, elkeveredett a névtelen kis csillagok között – aztán utánaeredt.

Az istennek se akart lekopni róla.

„Nyugalom – gondolta Pirx –, végül is mit csinálhat velem? Egy vacak, fénylő kis poloska. És egyáltalán, mit érdekel engem az egész? Nekem a szektort kell járnom. Egye meg a fene.”

Így fortyogott, de persze egy pillanatra sem vette le a szemét a fénypontról. Találkozásuk óta idestova két óra telt el. Olykor égni kezdett a szeme, kicsit könnyezett is. Meresztette, ahogy bírta, s közben egyre farolt. Hátramenetben nem lehet túl gyorsan repülni, a fékeket nem folyamatos munkára méretezték. Másodpercenként nyolc kilométerrel repült hát, és verítékezett.

Egy ideje érezte, hogy valami van a nyakával – mintha csipkednék, vagy mintha apránként lefelé nyúznák a bőrét, a torkától a mellkasa felé –, szája pedig kissé kiszáradt. Nem törődött vele, nagyobb gondja volt annál, hogy száraz a szája, és bizsereg a bőr a nyakán. Aztán meg zsibbadni kezdett: nem érezte a karjai helyzetét. A lábait érezte; jobb lába a fékpedált nyomta.

Mozdítani próbálta a karját, de a fénypontot nem akarta szem elől téveszteni. Mintha közeledne – talán 1,9 kilométernyire van a hajótól, talán 1,8-ra. És ha utoléri?

Fel akarta emelni a kezét – nem bírta. A másikat sem. De nemcsak emelni nem bírta – egyáltalán nem érezte a két kezét, mintha nem is léteznének. Rájuk akart nézni, de nyaka nem mozdult. Görcsös és merev volt, mint egy tuskó.

Páni félelem fogta el. Miért is nem tette meg, ami szent kötelessége? Miért nem hívta a fénypont megpillantása után azonnal rádión a Bázist, miért nem tett jelentést?

Mert félt, hogy kinevetik. Wilmer és Thomas is biztosan ettől félt. Elképzelte, micsoda nevetés törne ki a rádiós szobában. Fénypont! Fehér fénypont, amely előbb menekül a hajó elől, azután kergeti! Jó vicc! Azt válaszolnák, hogy csípje meg magát és ébredjen fel.

De most már mindegy. Még egyszer a képernyőre pillantott, és megszólalt:

– AMU 111-es járőr hívja a Bázist…

Illetve: meg akart szólalni. De nem bírt. Egyetlen szó sem jött ki a torkán, csak valami artikulálatlan hebegés. Minden erejét megfeszítette, és szájából üvöltés tört elő. Ekkor – most először – szeme lesiklott a csillagernyőről, és a tükörre esett. A pilótaszékből, a gömbölyű sárga sisakból egy szörnyeteg nézett rá vissza.

Óriási, dülledt, kiguvadt szemében pokoli rémület ült, tátott békaszájában fekete nyelv forgott. Nyaka helyén szüntelenül rezgő, kifeszített húrok vibráltak, alsó állkapcsa közéjük csuklott – s ez az egyre dagadó pofájú, szürke rém üvöltözött.

Megpróbálta behunyni a szemét – nem bírta. A képernyőre akart nézni – nem sikerült. A fotelba szíjazott rém egyre hevesebben rángatózott, mintha szét akarná tépni szíjait. Pirx csak bámulta – mert semmi másra nem volt képes. Nem érezte, hogy rángatózik, nem érzett semmit. Csak annyit, hogy fulladozni kezd, mert nem bír lélegzetet venni.

Valahonnét – közelről – iszonyú fogcsikorgatást hallott. Már egyáltalán nem volt Pirx, nem tudott semmit, nem volt se karja, se teste, csak lába, amely a fékpedált nyomja. Érezte, hogy csak a látása marad meg, az is elködösül, sok apró, fehér fénypont kezd vibrálni a szeme előtt. Megmozdította a lábát. Remegni kezdett. Fölemelte. Leengedte. A rém a tükörben hamuszürke volt, szája habzott. Szemei majd kiugrottak. Rángatózott.

Ekkor megtette az egyedüli mozdulatot, amire még képes volt. Meglendítette a lábát, magasba lökte, térdével teljes erejéből az arcába rúgott. Szétzúzott szájába éles fájdalom hasított, állán végigcsordult a vér, elvakult.

– Aáááá – hörögte. – Aáááá.

Ez az ő hangja volt.

A fájdalom elveszett valahol, megint nem érzett semmit. Mi történt? Hol van? Nincs sehol. Nincs semmi… Verte, zúzta térdével az arcát, hánykolódott, mint egy őrült – de az üvöltés abbamaradt. Szaggatott, vértől csukladozó jajgatást hallott: saját jajgatásai.

Már voltak kezei. Merev tuskók voltak, és a legkisebb mozdulatnál is szörnyen fájtak, mintha minden izom megszakadt volna bennük – de mozgatni tudta őket.

Zsibbadt ujjaival vaktában bontogatni kezdte szíjait. Megragadta a karfát. Felállt. Lábai remegtek, egész teste sajgott, mintha minden csontját összetörték volna. Megkapaszkodott a kormányfülkét ferdén átszelő kötélben, és a tükörhöz ment. Két kézzel a keretére támaszkodott.

A tükörből Pirx pilóta nézett vissza.

Már nem volt szürke – arca vérben ázott, orra tülökké dagadt. Felhasadt ajkából csurgott a vér. Orcái még kékek és duzzadtak voltak, szeme alatt fekete véraláfutások, nyakán még remegett valami a bőr alatt, de egyre gyengébben – és ő volt az, Pirx. Hosszan törölgette álláról a vért, köpött egyet, köhögött, mélyeket lélegzett, olyan gyönge volt mint egy gyerek.

Hátrább lépett. A képernyőre pillantott. A hajó még egyre hátrafelé repült, már meghajtás nélkül, pusztán lendületből. A fehér korong mögötte úszott, két kilométerre.

A kötélbe kapaszkodva visszament a székéhez. Képtelen volt gondolkodni. Csak most kezdett reszketni a keze, de ez szabályos tünet a sokk után, ezt ismerte, ettől nem félt. Fotelja előtt valami változást vett észre.

Az automata adó dobozának teteje behorpadt. Félrelökte a födelét, s látta, hogy az alkatrészek pozdorjává törtek. Ez meg hogyan történt? Nyilván ő rúgott bele az adóba. De mikor?

Visszaült a helyére, bekapcsolta az oldalfúvókát, kanyarodni kezdett.

A fehér korong megingott, végigúszott a képernyőn, elérte a szélét – és ahelyett, hogy eltűnt volna, visszaverődött, mint egy labda! Visszatért az ernyő közepére!

– Te dög! – ordított fel Pirx. Gyűlölettel és undorral meredt a fénypontra.

És e miatt a marhaság miatt kis híján „örök pályára” lépett! Ha a fénypont a kanyarnál nem tűnt el a képernyőről, akkor egyáltalán nem létezik: nyilván maga a képernyő produkálja. Hiszen a képernyő nem ablak, a rakétának nincs ablaka. Televíziós berendezése van: kívül, a páncélon az objektívek, belül pedig a készülék, amely az elektromos impulzusokat képpé alakítja a katódsugárcsőben. Szóval elromlott a készülék? Ilyen furcsa módon? Wilmernél is, Thomasnál is? Hogy lehet az? És mi történt velük azután?

Most azonban más dolga volt. Bekapcsolta a tartalék adót.

– AMU 111-es járőr hívja a Bázist – mondta. – AMU 111-es járőr hívja a Bázist. Az 1009-es és 1010-es szektor határán vagyok, egyenlítői övezet, készülékhibát fedeztem fel, megkezdem a visszatérést…

Amikor Pirx hat órával később leszállt, egy teljes hónapig tartó, nagyarányú vizsgálat kezdődött. A szakértők először is rávetették magukat a televíziós készülékre. Újfajta, tökéletesített készülék volt – minden AMU járőrhajót ilyennel láttak el. Egy éve szerelték fel, és kitűnően bevált. Soha a legparányibb hibája sem volt.

Az elektronikusok vért izzadtak, amíg végre felderítették a fénypont megjelenésének mechanizmusát. A készülék katódsugárcsövében néhány ezer órai működés után elromlott a vákuum, az ernyő belső felületén kóbor áram keletkezett, s ez alkotta a tejfehér folt képét. A töltés a képernyő közepén mozgott, elég bonyolult törvényszerűségek szerint. Mikor a hajó nagy lendülettel haladt, a töltés kissé nagyobb területen ömlött szét, mintegy szétlapult az ernyő belső felületén – ilyenkor úgy tetszett, mintha a folt közeledne a rakétához. Hátramenetbe kapcsolásnál a töltés a cső mélyébe úszott, ha pedig a sebesség megállapodott és változatlan maradt, lassan visszatért az ernyő közepére. Mozoghatott is rajta minden irányban, de ha a rakéta állandó pályán, meghajtás nélkül haladt, legszívesebben a kellős közepén gyűlt össze. És így tovább, és így tovább – a rejtélyes töltés kutatásának vége-hossza nem volt, mozgástörvényeit hatsoros képletek írták le. Az is kiderült, hogy az erősebb fényhatások eloszlatják a töltést a képcső belsejében. Csak akkor koncentrálódik, ha a felfogott impulzusok feszültsége olyan gyenge mint a kozmikus térben, távol a Naptól. Ha csak egyetlen napsugár is érte a készüléket, a töltés eloszlott és órákra eltűnt.

Nagyjából ezt állapították meg az elektronikusok; egész könyv lett belőle, sűrűn telehintve matematikával. Aztán munkához láttak az orvosok, a pszichológusok, az asztroneurózis és asztropszichózis neves szakértői. Újabb hosszú hetek után kiderítették, hogy a kóbor töltés lüktetett (ezért látott a szemlélő sötét sávokat átvonulni a fénykorongon), és a szabad szemmel egyenként nem észlelhető, rövid felvillanások frekvenciája az agykéreg úgynevezett „théta” ritmusára rárakódva addig növelte a kéregpotenciál kilengését, míg hirtelen beállt az epilepsziáshoz hasonló roham. Bekövetkezését előmozdították a körülmények is: a teljes külső nyugalom, minden egyéb impulzus hiánya a fényhatásokon kívül, és a villódzó fénypont hosszan tartó, merev figyelése.

A szakemberek, akik mindezt kiderítették, természetesen híressé váltak. Az elektronikusok ma világszerte ismerik a Ledieux-Harper effektust, vagyis a kóbor töltések keletkezését katódcső-szupervákuumban, az asztrobiológusok pedig a Nuggelheimer-féle komplex ataktikus-katatonikus-klonikus szindrómát.

Pirx személye ismeretlen maradt a tudomány világában, és csak a nagyon figyelmes újságolvasók tudhatták meg néhány délutáni lap petittel szedett kis híréből, hogy Pirx jóvoltából nem fenyegeti többé a pilótákat Wilmer és Thomas sorsa – akik teljes üzemre kapcsolva hajójuk motorját, eszméletüket vesztették a lidércfény üldözése közben, s elnyelte őket a végtelen űr.

Pirxet tehát elkerülte a hírnév – de ő cseppet sem búsult emiatt. Szépen megcsináltatta fogát, melyet térdével kivert, és még a fogorvost is saját zsebéből fizette ki.

AZ ALBATROSZ

Az ebéd hat fogásból állt, nem számítva a köreteket. A borospalackokkal megrakott tálalókocsik nesztelenül gördültek üvegpályájukon. Minden asztal fölött, a magasban, színes lámpa égett. A teknősbékalevesnél citromsárga volt a fénye. A halnál majdnem fehér, kissé kékes árnyalatú. A csirkére selymes, meleg szürkével kevert, rózsaszínű fény ömlött. Még jó, hogy a feketekávénál nem borult sötétségbe a terem – pedig Pirx már ettől tartott. Fárasztotta ez az ebéd. El is határozta, hogy ezentúl a fedélközi bisztróban étkezik. Rosszul bírta ezt a tömény előkelőséget. Állandóan vigyáznia kellett, hogyan tartja a könyökét. No és a toalettek! A terem padlója homorú volt, a közepét körülbelül fél emelettel mélyebbre süllyesztették. Úgy festett, mint egy gigászi, aranydíszes, krémszínű tányér, megrakva a világ legtarkább szendvicseivel. Pirx háta mögött félig áttetsző, merev ruhák zizegtek. A vendégkoszorú kitűnően szórakozott. Lágyan cincogott a zenekar. Nesztelenül suhantak a pincérek – igazi pincérek, mindegyik olyan elegáns mint a filharmonikusok karmestere. A Transzgalaktik Társaság hajóinak specialitása: szavatoltan robotmentes kiszolgálás – meghitt hangulat, diszkréció, meleg, otthonos légkör – az egész személyzet csupa élő ember, valamennyien szakmájuk művészei.

Pirx megitta kávéját, cigarettára gyújtott, és körülnézett a teremben, valami pihentető látványt keresve. Szomszédnője tetszett neki. Ruhakivágását lapos, érdes, fekete kő díszítette. Nem krizopráz, nem is kalcedon. Nem földi kő, biztosan marsbeli. Egész vagyonba kerülhetett – szakasztott olyan mint egy darab fekete salak. Túl sok pénzük van ezeknek a nőknek.

Nem botránkozott meg. Nem is csodálkozott. Csak szemlélődött. Aztán kedve támadt kinyújtóztatni a tagjait. Fölmenjen a sétafedélzetre?

Felállt, kissé meghajolt, és kiment. A tükröző anyaggal borított, négyszögletes oszlopok között átvonulva megpillantotta tükörképét: nyakkendője megint lecsúszott, kilátszik az inggombja. És különben is, ki visel ma már ilyen nyakkendőt? Kint a folyosón megigazította. Beszállt a liftbe. A legfelső emeletre vitette magát, a kilátófedélzetre. A lift nesztelenül nyílt ki. Egy lélek sem volt odafent. Ennek örült. A homorú mennyezet harmadrésze, a galérián álló nyugágysorokkal szemben, olyan volt mint egy óriási, fekete ablak, amely a csillagos égre néz. A nyugágyak, a halomba rakott takarókkal, üresen búslakodtak. Csak az egyikben feküdt valaki, a sor vége felé, orráig bebugyolálva: az a különc öregúr, aki egy órával a többiek után jár ebédelni, és egyedül eszik az üres teremben, szalvétájába rejtve arcát, ha valaki ránéz.

Pirx leheveredett. A klimatizátor láthatatlan szája meg-megélénkülő, lágy szellőt fújt a galériára, olyan érzést keltve, mintha a fuvallat egyenesen az ég fekete végtelenjéből jönne. A Transzgalaktik mérnökei értik a dolgukat. A nyugágy kényelmes, talán még a pilótaszéknél is kényelmesebb, pedig annak a formáját matematikai alapon tervezték. Fázni kezdett. Ezért vannak itt a takarók. Beburkolózott; olyan puhák és könnyűek voltak mint egy pihefelhő.

Valaki közeledett. A lépcsőn, nem a liften. Hiszen ez az asztaltársnője! Hány éves lehet? Most egészen más ruha van rajta. Vagy nem is ő az? A hölgy kényelembe helyezkedett, három nyugággyal arrébb. Kinyitott egy könyvet. A szellő zizegtette a lapokat. Pirx kitekintett az ablakon. Gyönyörűen ragyogott a Dél Keresztje. Az ablakkeret elvágta a Kis Felhőt, csak a csücske látszott, világosabb foltocska a fekete égen. Arra gondolt, hogy az utazás hét napig tart. Hét nap alatt sok minden történhet. Szándékosan mocorgott egy kicsit. Mellén, a belső zsebében, megzizzent a vastag, négyrét hajtott papír. Kitűnő hangulatban volt: már várta a második navigátori állás. Jól ismerte az előtte álló utat: Északföldről repülőgéppel Euráziába, aztán tovább, Indiába. Egész füzetre való menetjegye volt – érdekes olvasmány, minden jegy más színű, másolattal, szelvényekkel, helyjegyekkel, arany szegéllyel; mindaz, amit a Transzgalaktik az utasok kezébe ad, csak úgy csillog az ezüsttől és aranytól. A harmadik nyugágyban fekvő útitársnő nagyon csinos. Alighanem mégis ő az. Meg kellene szólítani – vagy mégse? Utóvégre már bemutatkozott. Rémes, hogy ilyen rövid neve van – mire mondani kezdi, már vége. „Pirx”: egészen úgy hangzik, mint „Iksz”. Telefonálásnál rengeteg baja volt emiatt. Megszólítsa? De mit mondjon?

Megint kínosan feszengett. Pedig milyen sokat várt ettől az úttól a Marson! A vállalat fizette a jegyét, valami üzleti kapcsolatban lehet a Transzgalaktikkal, nem a nagylelkűségét akarta fitogtatni. Ő pedig, noha már majdnem hárommilliárdot repült, ilyen hajón, mint a Titán, még sohasem utazott. Hát igen, ez azért más mint a fehérhajók! Száznyolcvanezer tonna nyugvó tömeg, négy főhajtómű-reaktor, másodpercenként hatvanötös utazósebesség, ezerkétszáz utas, csupa egy– és kétszemélyes, fürdőszobás kabin, lakosztályok, szavatoltan állandó gravitáció, kivéve a rajtot és a leszállást, szuper kényelem, tökéletes üzembiztonság, negyvenkét főnyi legénység és kétszázhatvan főnyi kiszolgáló személyzet. Kerámia, acél, arany, palládium, króm, nikkel, indium, műanyagok, carrarai márvány, tölgyfa, mahagóni, ezüst, kristály. Két uszoda. Négy mozi. Tizennyolc közvetlen telefonvonal a Földre, csak az utasok használatára. Hangversenyterem. Hat főfedélzet, négy kilátófedélzet, önműködő liftek, helyfoglalás az egész Naprendszer minden hajójára, egy évre előre. Bárok. Játéktermek. Áruházak. Bazárutca – egy földi, óvárosi utcácska hű másolata –, hangulatos kis borpincével, gázlámpákkal, holddal, kőfallal és a kőfalon sétáló macskákkal. Pálmaház, és az ördög tudja, mi még. Egy hónapig kellene utaznia, hogy legalább egyszer megnézhessen mindent.

Az útitársnő egyre csak olvasott. Muszáj a nőknek ilyen színűre festetni a hajukat? Normális ember az ilyen látványtól egy kicsit… Ámbár ennek tulajdonképpen egész jól áll ez a szín. Rá kellene gyújtani, gondolta Pirx, akkor mindjárt könnyebben megy a társalgás. Zsebébe nyúlt.

Elővette cigarettatárcáját. Soha életében nem volt cigarettatárcája, de ezt Bomantól kapta emlékbe, és barátságukra való tekintettel hordta. A tárca kicsit nehezebbnek rémlett a szokottnál. Csak egy icipicit. De ez biztos. Gyorsítanak?

Hegyezni kezdte a fülét. Ahá.

A motorok erősebben működtek. Civil utas persze nem hallaná ezt meg: a Titán gépházát négyszeres szigetelőfal választja el az utastértől.

Kiválasztott egy sápadt csillagocskát az ablakkeret sarkában, és figyelni kezdte. Ha csak gyorsítanak, akkor nem mozdul el a helyéről. De ha elmozdul…

Elmozdult. Lassan – nagyon lassan – elúszott az ablak oldala felé.

„Kanyar a hossztengely síkjában” – gondolta Pirx. A Titán „űralagútban” repül, ahol semmi sem kerülhet az útjába – nincs ott se porfelhő, se meteor, semmi, csak a nagy üresség. Ezerkilencszáz kilométerrel előtte száguld a Titán-pilóta, amelynek az a feladata, hogy szabad utat csináljon az óriásnak. Miért? Minden eshetőségre – bár amúgy is szabad az útja. Az űrhajók szigorúan betartják a menetrendet, s a Transzgalaktiknak zavartalan utat biztosit a maga parabolaszakaszán az Egyesült Űrhajózási Társaságok egyezménye. Senki sem kerülhet az útjába. A meteorjelzések manapság hat órával előre érkeznek, mióta automata szondák ezrei cirkálnak az Uránuszon túli szektorokban, a hajókat gyakorlatilag semmiféle külső veszély sem fenyegeti többé. A Sávnak – a Föld és a Mars közötti milliárd meteor pályájának – megvan a saját járőrszolgálata, azonkívül az űrhajózási útvonalak mind elkerülik az ekliptika síkját, ahol a veszedelmes Sáv a Nap körül kering. Óriási a fejlődés, csak azóta is, hogy Pirx járőrpilóta lett.

A Titánnak tehát semmi oka sincs manőverezni, nem kerülhet ki akadályt, mert akadály nincs. És mégis kanyarodik, Pirxnek már nem is kellett a csillagos égre néznie, egész testével érezte a kanyart. Ha akarná, az ív görbületét is kiszámíthatná, ismerve a hajó sebességét, tömegét, és a csillagok elmozdulásának mértékét.

„Valami történt – villant át rajta. – De mi?”

Az utasokkal nem közöltek semmit. Titkolóznak? Miért? Nem ismerte a luxushajókon uralkodó szokásokat. Ahhoz viszont értett, ami a gépházban vagy a kormányfülkében történhet – nincs olyan sok lehetőség. Géphiba esetén a hajó megtartaná korábbi sebességét, vagy lassítana. A Titán azonban…

És ez már négy perce tart. Tehát majdnem 45 fokos irányváltoztatás. Érdekes.

A csillagok mozdulatlanná váltak.

Egyenesen repültek tovább. A cigarettatárca, melyet Pirx még most is a kezében tartott, egyre súlyosabb lett. Egyenes pályán repülnek, és fokozzák a sebességet.

Hirtelen világossá vált minden. Egy pillanatig mozdulatlanul ült, aztán felállt. Az ő súlya is megnőtt. A szürke szemű útitársnő rápillantott.

– Történt valami?

– Ó, dehogy. Semmi különös.

– Valami megváltozott. Maga nem érzi?

– Semmi az egész. Kicsit gyorsítunk – felelte. Most elkezdhetné a szabályos, bevezető beszélgetést. Az asszonyra nézett. Hajszíne csöppet sem zavarta. Nagyon szép nő.

Sarkon fordult, és gyors léptekkel átvágott a fedélzeten. A hölgy biztosan bolondnak nézi. A kilátófedélzet falát véges-végig színes freskók díszítették. Belépett a FEDÉLZET VÉGE – TILOS AZ ÁTJÁRÁS feliratú ajtón. Hosszú, üres, a lámpafényben fémesen csillogó folyosóra jutott. Számozott ajtók sora. Tovább sietett, a hangok irányába. Lement egy lépcsőn, s a fordulónál újabb ajtó elé került. Ez már acélból volt.

BELÉPÉS CSAK A CSILLAGSZEMÉLYZET SZÁMÁRA – hirdette a tábla. Ejha! De szép neveket talál ki ez a Transzgalaktik!

Kilincs nem volt az ajtón. Különleges kulccsal nyitják, de neki nincs kulcsa. Orrára tette az ujját. Egy pillanatig gondolkodott.

Tap, tap, tatatap, tap, tap – kopogtatott aztán.

Várt egy kicsit. Az ajtó kinyílt. Komor, kivörösödött arc jelent meg a résben.

– Mit óhajt?

– Pilóta vagyok, a Járőrszolgálattól – mondta.

Az ajtó szélesebbre nyílt.

Belépett. A tartalék kormányterembe került; a falak mentén amplifikátorok, a kormányzó fúvókák pótvezérlése, szemben optikai ellenőrző ernyők. A készülékek előtt néhány fotel, mind üres. Csak a géphez kapcsolt automata figyelte az ernyők villódzását. A falnál, egy keskeny asztalkán, gyűrűs tartóban félig üres poharak álltak. Friss kávé illata és a felhevült műanyag nehezen felismerhető szaga szállongott a levegőben, elkeveredve az ózon enyhe nyomaival. A másik ajtó nyitva volt, behallatszott az adatfeldolgozó gép sípolása.

– SOS? – kérdezte az embertől, aki ajtót nyitott. Elég zömök férfi volt, fél arca kissé dagadt, mintha a foga fájna. Fején fülhallgató. A Transzgalaktik villámokkal díszített, szürke egyenruháját viselte, kigombolva. Inge kicsúszott az övéből.

– Igen. – Kicsit habozott. – A Járőrszolgálattól? – kérdezte.

– A Bázisról. Két évig repültem a Transzuránban. Navigátor vagyok. Nevem Pirx.

A másik kezet nyújtott.

– Mindell. Nukleonikus.

Több szót nem fecsérelve, átmentek a másik helyiségbe. Ez volt a rádiós szoba, ahol a közvetlen hívásokat veszik. A tágas teremben tíz-tizenkét ember állta körül a fő adót. Két rádiótávírász, hallgatóval a fülén, szakadatlanul írt, a gépek kopogtak, az áram halkan zümmögött, a padló alól sípolás hallatszott. Minden falon égtek az ellenőrző lámpák. Olyan volt a terem mint egy nagy interurbán telefonközpont. A távírászok szinte ráfeküdtek a pultjukra. Ingujjban voltak. Arcukról csurgott a veríték. Az egyik sápadt volt, a másik – sebhelyes homlokú, idősebb férfi – egészen nyugodtnak látszott. A fülhallgató szára szétválasztotta haját, és előtűnt a sebhely. Két ember kissé távolabb ült – Pirx rájuk pillantott, s az egyikben felismerte a kapitányt.

Futólag már találkozott vele. Alacsony, őszülő férfi volt a Titán parancsnoka; arca nem árult el semmit. Lábát keresztbe rakta, s úgy látszott, mintha cipője orrát szemlélné.

Pirx halkan odament a távírászok körül álló csoporthoz, előrehajolt, és olvasni kezdte a sebhelyes válla fölött

„...hat tizennyolc egész három teljes meghajtással megyek nyolc nulla tizenkettőre érkezem vége.”

A távírász bal kézzel új űrlapot húzott maga elé, s máris tovább írt.

„Luna Központ Albatrosz négy Areslunának. Van-e sugárfertőzés a fedélzeten stop válaszoljatok morzéval hang nincs stop hány óra hosszat tudjátok tartani a vészmeghajtást stop bemért eltérés nulla hat egész huszonegy stop vétel.”

„Lendület kettő Aresluna Luna Központnak. Teljes meghajtással megyek Albatroszhoz 64-es szektor stop reaktorom túlhevült de tovább megyek stop hat milliparszekre vagyok a bemért SOS ponttól vége.”

A másik rádiós, a sápadt, egyszer csak valami artikulálatlan hangot adott – a mögötte állók mind fölé hajoltak. Az, aki Pirxet beengedte, átadta a teleírt űrlapot az első navigátornak. A másik távírász ezt írta:

„Albatrosz négy mindenkinek. T 341-es ellipszisben sodródom 65-ös szektor stop hajótest varrata tovább nyílik stop szigetelőfalak tatnál eresztenek stop reaktor vészmeghajtása 0,3 g stop reaktor nem irányítható stop fő védfal több helyen sérült stop fedélzeten harmadfokú sugárszennyeződés vészmeghajtás hatására növekszik stop oldat tovább szivárog stop igyekszem cementezni stop legénységet az orrba küldöm vége.”

A távírásznak reszketett a keze, miközben írt. A mögötte állók egyike megfogta a gallérjánál, fölemelte, kitaszigálta az ajtón, maga is vele ment, kisvártatva visszatért, és leült a távírász helyére.

– Ott van a bátyja – jegyezte meg magyarázólag, senkihez sem intézve szavait. Pirx most az idősebbik távírász fölé hajolt, mert az hirtelen írni kezdett:

„Luna Központ Albatrosz négy Areslunának. Felétek megy Lendület a 64-es szektorból Titán a 67-es szektorból Ballisztikus nyolc a 44-es szektorból Kobold hét nulla kettő a 94-es szektorból stop cementezzétek a szivárgást szkafanderben pajzsok mögött túlnyomással stop adjátok meg folyamatosan a pályaeltérést stop.”

Az, aki a fiatal távírász helyére ült, felkiáltott:

– Az Albatrosz! – és mindenki föléje hajolt. Ezt írta:

„Albatrosz négy mindenkinek. Pályaeltérést nem tudjuk leküzdeni stop bordák eresztenek stop levegő kiszivárog stop legénység szkafanderben stop gépházat elöntötte az oldat pajzsok átütve hőmérséklet a kormányfülkében 63 stop első szivárgást a kormányfülkében becementeztem stop oldat forr stop elönti a fő adót stop ezentúl csak hangkapcsolatom lesz várunk benneteket vége.”

Pirx rá akart gyújtani; csaknem mindenki dohányzott, a füst kékes csíkokban emelkedett fölfelé, s a szellőző-berendezés nyílásai rögtön kiszívták. Végigkutatta zsebeit, de nem találta a tárcát. Valaki – nem is tudta ki, kezébe nyomott egy nyitott csomag cigarettát. Pirx rágyújtott. A kapitány megszólalt:

– Mindell úr. – Ajkába harapott. – Teljes meghajtás.

Mindell az első pillanatban meglepettnek látszott, de nem szólt semmit.

– Figyelmeztetés? – kérdezte a kapitányt a mellette ülő férfi.

– Igen. Majd én. Adjátok ide.

Maga elé húzta a karos mikrofont, és beszélni kezdett:

– Titán Aresterra Albatrosz négynek. Teljes meghajtással megyünk felétek. Szektorotok határán vagyunk. Egy óra múlva ott leszünk. Próbáljatok kijutni a vészzsilipen. Egy óra múlva ott leszünk. Teljes meghajtással megyünk. Tartsatok ki. Tartsatok ki. Vége.

Eltolta a mikrofont, és felállt. Mindell a túlsó falnál a házi telefonon beszélt:

– Fiúk, öt perc múlva teljes meghajtás. Igen, igen – felelte annak, aki a vonal túlsó végén volt. A parancsnok kiment. A másik szobából hallatszott a hangja:

– Figyelem! Figyelem! Utasok! Figyelem! Figyelem! Utasok! Fontos közleményt adunk. Négy perc múlva hajónk megnöveli sebességét. SOS jelzést kaptunk, és segítségükre…

Valaki becsukta az ajtót. Mindell megérintette Pirx vállát.

– Kapaszkodjon meg valamiben. Több mint kettő lesz.

Pirx bólintott. 2 g meg se kottyant neki, de nem tartotta alkalmasnak a pillanatot, hogy teherbíró képességét fitogtassa. Engedelmesen megfogta az idősebbik távírász székének támláját, és vállán keresztül ezt olvasta:

„Albatrosz négy Titánnak. A hajón már nem maradhatok egy óra hosszat stop vészkijáratot eltorlaszolták a megrepedt bordák stop hőmérséklet a kormányfülkében 81 stop gőz tölti meg a kormányfülkét stop megpróbálom átvágni az orrpáncélt és kijutni vége.”

Mindell kirántotta a távírász keze alól a teleírt lapot, és rohant a másik szobába. Mikor kinyitotta az ajtót, a padló kissé megremegett, s valamennyien érezték, hogy testük hirtelen nagyon nehézzé válik.

Az első navigátor bejött; látható erőfeszítéssel emelte a lábát. Leült a székébe. Valaki odanyújtotta neki a kábeles mikrofont. Gyűrött papírlap volt a kezében, az Albatrosz utolsó rádiótávirata. Kiteregette, és jó ideig nézte.

– Titán Aresterra Albatrosz négynek – szólalt meg végre. – Ötven perc múlva ott leszünk. Nyolcvannégy egész tizenöt per nyolcvanegy egész kettes pályán megyünk stop hagyjátok el a hajót. Hagyjátok el a hajót. Megtalálunk benneteket. Megtalálunk benneteket. Biztosan megtalálunk. Tartsatok ki. Vége.

A kigombolt egyenruhás férfi, aki a fiatalabbik távírászt helyettesítette, hirtelen felugrott, és a kapitányra nézett. A kapitány odament hozzá. A távírász levette fejéről a hallgatót, a kapitány föltette, közben a távírász a keservesen hörgő hangszórót igazgatta. Egyszer csak valamennyien megkövültek.

Csupa olyan ember volt a szobában, aki évek óta repült, de ilyet még egyikük sem hallott. A hangszóróból előtörő kiáltást, mintha lángfal mögül jönne, el-elnyomta a bugás és sercegés.

– Albatrosz – mindenkinek – az oldat – kormányfülkében – hőmérséklet – lehetetlen – a legénység mindvégig isten veletek – a vezetékek…

A hang megszakadt, már csak bugás hallatszott.

A hangszóró recsegni kezdett. Nehéz volt talpon maradni, mégis mindannyian álltak, görnyedten, a fémfalhoz támaszkodva.

– Ballisztikus nyolc Luna Központnak – szólalt meg egy erős hang. – Albatrosz négy felé tartok. Nyissatok utat a 67-es szektoron át, teljes meghajtással haladok, kikerülő manőverre nem vagyok képes. Vétel.

A csend csak néhány másodpercig tartott.

– Luna Központ mindenkinek a 66-os, 67-es, 68-as, 46-os, 47-es, 48-as és 96-os szektorban. A szektorokat lezárom. Mindazok a hajók, amelyek nem haladnak teljes meghajtással Albatrosz négy felé, álljanak meg azonnal, kapcsolják reaktorukat üresjáratba, és gyújtsák fel helyzetlámpáikat. Figyelem, Lendület! Figyelem, Titán Aresterra! Figyelem, Ballisztikus nyolc! Figyelem, Kobold hét nulla, kettő! Itt Luna Központ beszél. Szabad utat nyitok számotokra az Albatrosz négyhez. Az SOS pont körzetében minden forgalom leáll. Kezdjétek a fékezést egy milliparszekre az SOS pont előtt. Figyelem! Az Albatrosz látótávolságába érve oltsátok ki a fékezőrakétákat, mert a legénység már elhagyta a hajót. Járjatok szerencsével! Járjatok szerencsével! Vége.

Most a Lendület szólalt meg – morzejelekkel. Pirx lázasan figyelt.

„Lendület Aresterra mindazoknak akik Albatrosz négy segítségére siettek. Beléptem az Albatrosz szektorába tizennyolc perc múlva ott leszek stop reaktorom túlhevült hűtőrendszer elromlott stop a mentőakció után orvosi segítségre lesz szükségem stop teljes hátrameneti tolóerővel megkezdem a fékezést. Vége.”

– Őrült – dörmögte valaki, s a többiek, akik eddig szobormereven álltak, most mind a közbeszólóra pillantottak. Rövid, dühös mormogás támadt.

– A Lendület lesz az első – jegyezte meg Mindell, és a parancsnokra nézett.

– Neki is segítségre lesz szüksége. Negyven perc múlva…

Elhallgatott. A hangszóró hörgött, recsegett, és hirtelen megszólalt egy hang a zörejen át:

– Lendület Aresterra mindazoknak, akik Albatrosz négy segítségére sietnek. Az Albatrosz látótávolságában vagyok. Az Albatrosz a T 348-as ellipszis közelében sodródik. Tatja vörösen izzik. Helyzetlámpái nem égnek. Az Albatrosz nem válaszol a hívásra. Megállok, és megkezdem a mentőakciót. Vége.

A másik szobában megszólalt a telefon. Mindell és még egy férfi kiment. Pirx minden izma görcsösen megfeszült. Istenem! Ha ott lehetne! Mindell visszatért.

– Mi van? – kérdezte a kapitány.

– Az utasok kérdezik, hogy mikor táncolhatnak – felelte Mindell. Pirx nem is hallotta. A hangszórón csüggött.

– Már nem sokára – mondta nyugodtan a navigátor. – Kapcsoljátok át optikaira. Közeledünk. Pár perc múlva meg kell látnunk őket. Mindell úr, adjon le még egy figyelmeztetést. Overdrive-val fékezünk.

– Igenis – válaszolta Mindell, és kiment.

A hangszóró felbúgott, és megszólalt egy hang

– Luna Központ Titán Aresterrának és Kobold hét nulla kettőnek! Figyelem! Figyelem! Figyelem! Ballisztikus nyolc a 65-ös szektor centrumában mínusz négyes fényességű felvillanást észlelt. A Lendület és az Albatrosz nem válaszol a hívásra. Lehetséges, hogy az Albatrosz reaktora felrobbant. Tekintettel az utasok biztonságára, Titán Aresterrát felszólítom, hogy álljon meg és jelentkezzék azonnal. Ballisztikus nyolc és Kobold hét nulla kettő saját belátása szerint járhat el. Ismétlem: Titán Aresterrát felszólítom… Mindannyian a kapitányra néztek.

– Mindell úr – mondta. – Le tudunk állni egy milliparszekre?

Mindell a karórájára pillantott.

– Nem, navigátor úr. Mindjárt látótávolságban leszünk. Hat g kellene.

– Akkor irányt változtatunk.

– Úgy is legalább három lesz – mondta Mindell.

– Hadd legyen.

A kapitány felállt, a mikrofonhoz ment, és így szólt:

– Titán Aresterra Luna Központnak. Nem tudok megállni, túl nagy a sebességem. Kikerülő manőverrel, fél tolóerővel irányt változtatok, és kétszázkettes pályán kilépek a 65-ös szektorból a 66-os szektorba. Kérem, nyissanak utat. Vétel.

– Vegye át a visszaigazolást – fordult a férfihoz, aki az előbb mellette ült. Mindell a házi telefonba kiabált valamit. Szüntelenül berregtek a csengők. A fali táblákon villogtak a lámpák. Mintha hirtelen besötétedett volna – pedig csak a szemükből folyt le a vér. Pirx terpeszállásba helyezkedett. A fékezőrakéták működésbe léptek, a Titán enyhén vibrálva kanyarodni kezdett. Hallatszott a motorok magas, sivító hangja.

– Leülni! – kiáltott a kapitány. – Itt nincs szükség hősökre! Három g van!

Mindannyian leültek, vagyis inkább lerogytak a földre. A padlót vastag habszivacs réteg borította.

– Hű, micsoda csörömpölés lehet most odalent! – dünnyögte a Pirx mellett ülő férfi. A navigátor meghallotta.

– Majd kifizeti a biztosító – felelte karosszékéből. Alighanem több is lehetett a nehézkedés három g-nél, Pirx alig bírta kezét az arcához emelni. Az utasok nyilván mind a kabinjukban feküsznek, de mi lehet a konyhában meg az éttermekben! Elképzelte a pálmaházat. Ezt egyetlen fa sem bírja ki! No és odalent? Biztosan vagonszámra hever a törött porcelán. Siralmas látvány lehet!

A hangszóró megszólalt.

– Ballisztikus nyolc mindenkinek. Az Albatrosz látótávolságában vagyok. Felhő veszi körül. A tat izzik. Befejezem a fékezést, és mentőcsapatot küldök ki az Albatrosz legénységének megkeresésére. A Lendület nem válaszol a hívásra. Vége.

Csökkent a gyorsítás. Valaki megjelent a másik ajtóban, és bekiáltott. Már fel lehetett állni. Mind az ajtó felé indultak. Pirx lépett be utolsónak. Ez volt a fő kormányterem. Szemközti, homorú falát nyolcszor tizenhat méteres képernyő foglalta el, akár egy óriási mozivászon. A teremben minden villanyt eloltottak. A csillagos fekete űrben, a Titán fő tengelyénél lejjebb, a bal oldali negyedben vékony vonalka fénylett. Vége pirosan izzott, mint a cigarettaparázs. Kissé lapult, sápadt gömb vette körül, mindenfelé elágazó, tüskeszerű, elvékonyodó nyúlványokkal; a gömbfelhőn át egyre kivehetőbbé váltak a fényesebb csillagok. Egyszer csak valamennyien előrelendültek, mintha bele akarnának rohanni a képernyőbe. Legalul, az ernyő jobb alsó sarkában, az állandó fényű csillagok között feltűnt egy fehér pont, és sebesen villogni kezdett. A Lendület!

„Albatrosz reaktorában spontán láncreakció ment végbe stop emberveszteségeim vannak stop égési sebek stop orvosokat kérek stop adómat tönkretette a robbanás stop reaktor szivárog stop készen állok a reaktor kilökésére ha nem tudom megállítani a szivárgást stop” – olvasta le Pirx a fénypont villogását.

Az Albatrosz már nem látszott. A csillagok között súlyos, borostyánsárga-fehéresszürkés gomolyag lebegett, felül ágas-bogas nyúlvánnyal. Lefelé úszott, a képernyő bal alsó sarka felé, mert a katasztrófa szektorából új pályán kilépő Titán föléje került.

Hosszú fénycsík hullott a sötét kormányterembe a rádiós szoba ajtajából. A Ballisztikus hangja hallatszott:

– Ballisztikus nyolc Luna Központnak. Megálltam a 65-ös szektor központi részében. A Lendület egy milliparszekkel alattam fényjelzéssel közli, hogy emberveszteségei vannak, szivárog a reaktora, készen áll a reaktor kilökésére. Orvosi segítséget kér, az orvost már küldöm. Az Albatrosz legénységének keresését megnehezíti a radioaktív felhő, amelynek felszíni hőmérséklete több mint ezerkétszáz fok. Látótávolságban vagyok a Titán Aresterrától, amely teljes meghajtással elhalad mellettem, átlépve a 66-os szektorba. Várom a Kobold hét nulla kettő érkezését, hogy megkezdjük a közös mentőakciót. Vége.

– Mindenki a helyére! – harsant fel egy erőteljes hang. Ugyanakkor a kormányterem hátsó falán kigyulladt a villany. Nagy jövés-menés kezdődött, az emberek háromfelé indultak egyszerre, Mindell parancsokat adott a vezérlőpultnál, csilingeltek a telefonok, végül kiürült a terem, a parancsnokon, Mindellen és Pirxen kívül csak a fiatal távírász maradt ott – a sarokban állt, a képernyővel szemben, s a lassan eloszló, egyre nagyobb és sötétebb füstfelhőre meredt.

– Á, maga az – mondta a Titán kapitánya, mintha csak most venné észre Pirxet, és kezet nyújtott. – Jelentkezik a Kobold? – kérdezte Pirx feje fölött valakitől, aki a rádiós szoba ajtaján nézett be.

– Igen, navigátor úr, már fékez.

– Jól van.

Egy darabig álldogáltak, a képernyőt nézték. A szennyes felhő utolsó foszlánya is eltűnt. Nem látszott már semmi, csak a tiszta, csillagos sötétség.

– Kijutott valaki? – kérdezte Pirx, mintha a Titán parancsnoka többet tudhatna nála. De hát ő a kapitány, és a kapitánynak mindent tudnia kell.

– A lassítójuk mondhatta fel a szolgálatot – felelte az első navigátor. Majdnem egy fejjel volt alacsonyabb Pirxnél. Haja mintha ólomból lenne, nem tudni, őszül-e, vagy mindig ilyen volt.

– Mindell – szólt oda az arra siető mérnöknek –, legyen szíves, közölje, hogy vége a riadónak. Táncolhatnak.

– Ismerte az Albatroszt? – fordult a némán álldogáló Pirxhez.

– Nem.

– Nyugati Társaság. Huszonháromezer tonna. Mi van?

A távírász lépett be, s egy teleírt űrlapot adott át. Pirx elolvasta az első szavakat: „Ballisztikus a…”

Hátrább lépett. De most útjukban volt az embereknek, akik percenként rohantak át a kormánytermen, ezért inkább egészen a sarokba húzódott. Mindell sietett be.

– Mi van? – szólította meg Pirx. Mindell izzadt, zsebkendővel törölgette a homlokát. Pirxnek úgy rémlett, mintha már évek óta ismerné.

– Élnek – felelte kissé fújtatva Mindell. – Elég közel voltak a robbanáshoz. A reaktoruk hűtője nem bírta ki. Mindig az a rohadt hűtő döglik be először. Első– és másodfokú égési sebek. Már ott vannak az orvosok.

– A Ballisztikusról?

– Onnan.

– Navigátor úr! A Luna Központ! – kiáltott be valaki a rádiós szoba ajtajából, és a kapitány kiment. Pirx ott maradt Mindell-lel szemben, aki gépiesen megérintette dagadt arcát, s eltette a zsebkendőjét.

Pirx szerette volna tovább faggatni Mindellt, de aztán nem szólt többet, csak biccentett, és átment a rádiós szobába. A hangszóró tíz hangon beszélt egyszerre, öt szektor hajói kérdezősködtek az Albatroszról, a Lendületről, végül is a Luna Központ mindenkit utasított, hogy maradjanak csendben, és megpróbálta kibogozni a távközlési gubancot, amely a körzet lezárása után a 65-ös szektor körül keletkezett. A kapitány a távírász mellett ült, és írt valamit. Egyszer csak a távírász levette fülhallgatóját, és maga elé tette, mintha már nem lenne rá szüksége. Legalábbis így tetszett Pirxnek. A rádiós mögé lépett. Meg akarta kérdezni, mi van az Albatrosz embereivel, sikerült-e kijutniuk. A rádiós megérezte, hogy Pirx mögötte áll, fölemelte a fejét, és ránézett. Pirx már nem kérdezett semmit. Szótlanul kiment a CSAK A CSILLAGSZEMÉLYZET SZÁMÁRA feliratú ajtón.

TERMINUSZ

1

Az állomástól még hosszú volt az út, különösen annak, aki – mint Pirx – bőröndöt cipelt. A ködös kora hajnalban kísértetiesen fehérlettek a rétek. Az úton teherautók robogtak, reflektoruk fényében ezüstösen gomolygott a köd, a kanyar előtt kerekük élesen megcsikordult, és féklámpáik vörösen felizzottak. Pirx átvette a bőröndöt a másik kezébe, és fölpillantott az égre. A ködréteg vékony lehetett, mert látszottak a csillagok. Akaratlanul is megkereste a Mars-járat tájolócsillagát. Ebben a pillanatban megremegett a szürke félhomály. Valószínűtlenül zöld fény hasított át a ködön. Pirx beidegzett reflexként kinyitotta a száját, már hallatszott is a dörgő robaj, aztán megjött a forró fuvallat. Megremegett a föld. Egy pillanat alatt zöld nap emelkedett a síkság fölé. Boszorkányos fényben izzott fel a hó, egészen a láthatárig, az út menti oszlopok árnyéka futni kezdett, minden, ami nem volt vakító zöld, olyan fekete lett, mintha megszenesedett volna. Pirx zöldre vált kezét dörzsölgetve nézte, amint a dombok övezte katlanban, melynek közepén, egy építész szeszélyes fantáziájának gyümölcseiként, kísérteties fényben úszó minaretek meredeztek, az egyik ilyen karcsú torony elszakad a földtől, és tűzoszlopa hátán méltóságteljesen emelkedni kezd; majd amikor a dörej már az egész teret betöltő anyagi erővé vált, szeme elé tartott ujjai résén keresztül a távoli tornyokat, épületeket, tartályokat is kivehette, amint felragyogtak a tündöklő aureolában; a kapitányság ablakai lángoltak, mintha tűzvész dúlna mögöttük, minden körvonal hullámzani és hajladozni kezdett a felhevült levegőben, a színjáték előidézője pedig diadalmas bőgéssel tűnt el a magasban, hatalmas, füstölgő, fekete karikát hagyva maga után odalent a földön. Kisvártatva kövér, meleg csöppekben hullani kezdett a csillagos égből a kondenzációs eső.

Pirx fölemelte bőröndjét, és tovább baktatott. Mintha a rakéta megrepesztette volna az éjszakát: percről percre világosodott, már látszottak a hólé tócsái az árokban, s az egész síkság lassan kibontakozott a hajnali ködből.

A vizesen csillogó drótkerítés mögött a reptéri személyzet hosszú, füves védősánca húzódott. A nyirkos, sárga, tavalyi fű csúszós volt, de Pirx sietett, nem kereste meg a legközelebbi lépcsőt, hanem nekifutott a meredek sáncnak, felkapaszkodott a tetejére – és messziről megpillantotta a hajóját.

Magányosan állt, toronymagasan kiemelkedve a többi rakéta közül. Hosszú évek óta nem építenek már ilyeneket. Pirx elindult a betonon, kikerülve a sekély tócsákat, beljebb megszűntek a tócsák, mert a kilövés forró fuvallatától egy pillanat alatt elpárolgott a víz. A betonkockák ugyanolyan szárazon és keményen dobbantak a léptei alatt mint nyáron. Hajójához közeledve egyre jobban hátra kellett szegnie a fejét. A páncél olyan volt, mintha hol csirizzel kenték, hol agyagos rongyokkal dörzsölték volna. Hajdanában megpróbálták azbesztkarbid szálakkal kombinálni a wolframburkolatot. Mikor az ilyen hajó néhányszor megpörkölődött a légköri fékezésnél, olyan lett, mintha vedlene: cafatokban lógott a burkolata. Leszedni a cafatokat nem érdemes, mert úgyis megint előjönnek. Induláskor persze óriási miattuk az ellenállás. A stabilitásról meg a kormányozhatóságról jobb nem is beszélni. Csemege lenne az Űrhajózási Bíróságnak.

Lassan ment, noha a bőrönd már nagyon húzta a vállát. Tüzetesen szemügyre akarta venni kívülről a hajót. A hágcsó rácsszerkezete igazi Jákob létrájaként rajzolódott az égre, a rakéta fala szürke volt mint a kő. Egyébként minden szürke volt még: a betonon szétdobált üres ládák, palackok, rozsdás vasdarabok, csőtekercsek. A rendetlenség elárulta, milyen sebbel-lobbal rakodtak be. Húsz lépéssel a hágcsó előtt Pirx letette bőröndjét, és körülnézett. Úgy látszik, a rakodást már befejezték; a hernyótalpakon terpeszkedő, hatalmas rakodószalagot arrább tolták, kapcsai a levegőben lógtak, vagy két méterre a hajó falától. Megkerülte az acéllábat, amellyel a hajó a betonra támaszkodott. A toronymagas test feketén rajzolódott a hajnali égre. Pirx bement a tat alá. A félelmetes súly megroppantotta a vasbetont, a láb körül csillagalakban ágaztak szét a repedések.

„No, ezért is fizet majd a tulaj” – gondolta, mikor a tat sötét árnyékába lépett. Hátravetett fejjel megállt az első fúvóka tölcsére alatt. A nyílás olyan magasan ásított, hogy nem érte el. Peremét vastag pörkréteg borította. Pirx figyelmesen szimatolt. Bár a motorok régóta nem működtek, érezte az ionizáció jellegzetes, csípős szagát.

– Gyere csak – szólalt meg valaki a háta mögül. Megfordult, de senkit sem látott. Ismét felcsendült a hang, mintha három lépésnyiről jönne.

– Hé, van itt valaki?! – kiáltotta Pirx. Hangja tompán kongott a tucatnyi fúvókából álló, fekete kupola alatt. Válasz nem érkezett. Átment a túlsó oldalra, ott vagy háromszáz méternyire emberek sürgölődtek: libasorba állva vonszolták a földön a súlyos üzemanyag-vezetéket.

Rajtuk kívül senkit sem látott. Egy darabig fülelt; kisvártatva érthetetlen, dadogó hangokat hallott, ezúttal felülről. A fúvókatölcsérek lehettek ludasak a dologban, nyilván reflektorként összpontosítják a környezet zajait. Pirx visszament a bőröndjéért, s nekivágott a hágcsónak.

Észre sem vette, és máris a hatemeletes létra tetején volt, úgy elfoglalták a gondolatai – bár nemigen tudta volna megmondani, min merengett el annyira. A hágcsó tetején, az alumíniumkorlátos vaslapon egy pillanatra megállt, de körül se nézett, hogy búcsút vegyen a környéktől. Eszébe se jutott. Mielőtt benyomta volna a zsilipajtót, megtapogatta a páncélt. Valóságos ráspoly. Olyan rücskös mint egy savmarta szikla.

– No mindegy, magam akartam – dörmögte. Az ajtó olyan nehezen nyílt, mintha sziklákkal torlaszolták volna el. A zsilipkamra egy hordó belsejéhez hasonlított. Végighúzta ujját a csöveken, száraz port törölt le. Rozsda.

Mikor átnyomakodott a zsilipkamra belső nyílásán, észrevette, hogy a tömítőgyűrű javítások nyomát viseli. Felfelé és lefelé függőleges aknák indultak: az éjjeli lámpákkal megvilágított folyosók. A lámpasorok kékes csíkba olvadtak össze. Valahol szellőztetők búgtak, s orrhangon cuppogott egy láthatatlan szivattyú. Pirx kihúzta magát. Saját testének folytatásaként érezte maga körül a fedélzetek és páncélok roppant tömegét. Az ördögbe is, 19 000 tonna!

A kormányfülkébe menet senkivel sem találkozott. A folyosót olyan végleges csend töltötte be, mintha már az űrben volnának. A légpárnás falburkolat csupa folt; petyhüdten lógtak a súlytalanság állapotában használt kapaszkodózsinórok. A számtalanszor hegesztett és fúrt csőbilincsek parázsból kikapart, elszenesedett krumplihoz hasonlítottak. Végigment két feljárón, s egy hatszögletes helyiségbe jutott. Mindegyik falon lekerekített sarkú fémajtó. Gumiborítás helyett zsinórral körültekert rézkilincsek.

A műszerek ablakocskái vaksi üvegszemmel, üresen néztek rá vissza. Megnyomta az informátor gombját; a készülék nagyot reccsent, a fémdobozban sercegett valami, de a mutatólap sötét maradt.

„No, most mit csináljak? – fordult meg a fejében. – Fussak a kapitányságra panaszkodni?”

Benyitott az egyik ajtón. A kormányfülke olyan volt mint egy trónterem. A képernyők vak üvegében meglátta saját tükörképét: ez a bőröndöt cipelő, átmeneti kabátos alak, az esőtől végképp elformátlanodott kalapjában, holmi eltévedt civilnek látszott. A dobogón a pilóták impozáns méretű foteljai álltak, a test negatívját formázó, mély üléssel – nyakig merül beléjük az ember. Letette bőröndjét, s odament az első pilótaszékhez. Mélyét árnyék töltötte ki, mintha az utolsó kormányos kísértetalakja volna. Pirx a támlára csapott; hatalmas porfelhő szállt fel. A por facsarta az orrát, Pirx dühösen köhögött, aztán elnevette magát. A karfán a habszivacs már elkorhadt az öregségtől. No és a számítógépek – ilyeneket még nem látott. Tervezőjük nagyon rábámulhatott egy orgonára. A pultokon annyi műszer, hogy száz szeme legyen, aki mindet figyelni akarja. Lassan megfordult. Pillantása körbevándorolt a falakon: toldozott kábelek gubanca, időrágta szigetelőlemezek, a használattól fényesre kopott vaskarikák, amelyek a légmentes válaszfalak kézi leeresztéséhez valók, megfakult piros tűzoltókészülékek – milyen poros, milyen ósdi minden…

Belerúgott a fotel lengéscsillapítójába. Rögtön folyni kezdett az olaj.

„Mások is repültek vele, majd elboldogulok én is” – gondolta. Kiment a helyiségből, a szemközti ajtón át az oldalfolyosóra jutott, és elindult rajta. Mindjárt a liftakna mellett sötétebb dudort vett észre a falon. Megtapintotta: nem tévedett. Itt egy lyukat tömtek be. További nyomokat keresett, de alighanem az egész elemet kicserélték; a födém és a fal sima volt. Újból szemügyre vette a tömést. Göcsörtösen kötött meg a cement; még a lázasan dolgozó kezek elmosódott nyomát is látni vélte rajta. Beszállt a liftbe, s megnyomta a legalsó gombot, mert a reaktort is meg akarta nézni. Az üveg mögött egyenletesen suhantak el a fedélzeteket jelző, világító számok: ötödik… hatodik… hetedik…

Odalent hideg volt. A folyosó ívben kanyarodott, más folyosókkal találkozott, a hosszú, alacsony előtéren át már látta a máglyakamra ajtaját. Itt még hidegebb volt; lehelete fehéren gomolygott a poros lámpák fényében. Megrázkódott. A hűtőberendezés? Itt kell lennie a közelben. Fülelt. A burkolatlemezek valami halk, távoli dobogás ütemére remegtek. Átment a súlyos, alacsony födémek alatt, amelyek tompán visszhangozták lépteit; nem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy a föld alatt jár. A légszigetelt ajtó kallantyúját nem bírta elfordítani. Erősebben nyomta, meg se moccant. Már lábbal akart ránehezedni, mikor rájött a zárrendszer nyitjára: előbb ki kell húzni a biztosító rudat.

Az ajtó után újabb, kétszárnyú ajtó következett, olyan vastag mint egy kincstáré. Acélszárnyairól lepattogzott a lakk, szemmagasságban piros betűk maradványai díszlettek:

VE ZÉ Y

Szűk, majdnem vaksötét előtérbe jutott. Mikor a küszöbre lépett, csattanás hallatszott, fehér fény villant az arcába, s egy halálfejes-lábszárcsontos tábla is kivilágosodott.

„De félősek voltak ezek a régiek!” – morgott magában. A vaslépcső tompán kongott, amint lement a kamrába. Mintha kiszáradt várárok fenekére került volna; szemben körbástyaként szürkéllett a reaktor két emelet magas, domború védőfala, telis-tele kis dudorok sárga és zöldes szeplőivel: régi sugárszivárgások töméseivel. Számolni kezdte őket, de mikor fölment a hídra, és fentről végignézett az egész falon, abbahagyta; helyenként már nem is látszott a foltok között a beton.

A vaslábakon álló hidat üvegfalak választották el a kamra többi részétől, mintha üvegkalitkát helyeztek volna rá. Sejtette, hogy ólomüveg, s a kemény sugárzástól véd, de így is képtelenül bizarrnak találta ezt az atomépítészeti műemléket.

Egy kis tetőféle alatt sugarasan elágazó Geiger-számlálók meredeztek a máglya felé. Külön fülkében voltak a mérőórák; csak egy működött közülük. Azt mutatta, hogy a máglya üresjáratban van.

Lement, letérdelt, és bepillantott a műszeraknába. A periszkóp tükrein fekete foltok tanúskodtak a műszer tisztes koráról. Kicsit sok a radioaktív salak, de hát a Mars nem a Jupiter, tíz nap alatt vissza is lehet érni. Az üzemanyag több ilyen útra is elégnek látszott. Bekapcsolta a kadmiumlassítókat. A mutató megrezdült, és kelletlenül elmászott a skála túlsó végéig. Ellenőrizte a késést – tűrhető. Pontosan annyi, hogy az ellenőr, némi jóindulattal, szemet hunyhasson fölötte.

A sarokban megmoccant valami. Két zöld fénypontocska izzott a sötétben. Rájuk meredt, és összerezzent, mert lassan elmozdultak. Közelebb ment. Egy macska volt ott. Girhes, fekete macska. Halkan nyávogott, és Pirx lábához törleszkedett. Pirx elmosolyodott, körülnézett, s a magasban, egy vaspolcon, fölfedezte a ketreceket. Fehér pamacsok mocorogtak bennük. Időnként apró, fekete gyöngyszemek csillantak meg a drótok között. Fehér egerek. Régi hajókon még látni ilyet néha: élő műszer, a radioaktív szivárgást jelzi. Lehajolt, hogy megsimogassa a macskát, de az kibújt a keze alól, és fejét a kamra legsötétebb, elszűkülő része felé fordítva, halkan miákolt, aztán meggörbítette a hátát, kifeszített mancsain egy betonpillér felé indult, amely mögött feketéllett valami, talán egy négyszögletes fülke. A zászlóként felmeredő macskafarok vége megrezzent, az állat tovább kúszott, s már-már eltűnt a félhomályban. Pirx kíváncsian lehajolt, és utánakémlelt. A lejtős falon félig nyitott, négyszögletes ajtócska volt; mögötte fény csillant valamin, amit Pirx karikába tekert fémcsőnek nézett. Ezt bámulta a felborzolódott szőrű macska, meg-megbillentve égnek meredő farkát.

– No mi bajod, hisz nincs ott semmi – dörmögte Pirx, és majdnem leguggolva, bekukkantott a sötét fülkébe. Odabent ült valaki. Tompa fények csillogtak előrehajló törzsén. A macska halkan nyávogva az ajtó felé óvakodott. Pirx szeme már megszokta a sötétséget, egyre tisztábban kivette a magasra felhúzott, hegyes térdeket, a tompán csillogó fém lábszárakat, és a köréjük kulcsolt, ízelt karokat. Csak a fej maradt árnyékban.

A macska szívhez szólót nyávogott.

Az egyik kar csikorogva megmozdult, kinyúlt, és vasujjai hegyével a padlót érintve, ferde hidat alkotott. A macska villámgyorsan felsuhant rajta, s elhelyezkedett az ülő alak vállán.

– Hé, te – mondta Pirx, nem tudni, a macskának-e vagy annak a teremtménynek, amely most lassan, mintha óriási ellenállást küzdene le, visszafelé emelte a karját. Pirx hangja megállította ezt a mozdulatot. A vasujjak a betonra koppantak.

– Ki az – szólalt meg egy eltorzult hang, mintha vascsövön át jönne –, itt Terminusz – ki az?

– Mit csinálsz itt? – kérdezte Pirx.

– Ter-minusz… itt-va-gyok… hi-deg-van… rosszul… látok – csikorogta rekedten a hang.

– A máglyára vigyázol? – kérdezte Pirx. Már nem remélte, hogy megtud valamit a robottól, amely épp olyan rozzant mint az egész hajó, de a zöld szemek hatására valahogy nem tudta egyszerűen faképnél hagyni.

– Ter-minusz… a mág-lyára – nyekergett a robot a betonfülkében. – Én… a máglyára. A máglyára… – szajkózta elégedetten.

– Állj fel! – kiáltotta Pirx, mert semmi más nem jutott eszébe. Odabent éktelen csikorgás támadt. Pirx hátrább lépett, s nézte, amint a sötétségből kinyúlik két széttárt ujjú vaskéz, kifelé fordulnak, megkapaszkodnak a fülke oldalában, s húzni kezdik a keservesen nyikorgó törzset. A fémtest meggörbült, kibújt a világosságra, és minden ízében csikorogva felállt. Vízszintes fémízületein olajcseppek buggyantak ki, sötétre festve a bádogtesten a vastag porréteget. Inkább páncélos lovagra hasonlított, mint automatára. Megállt, és lassan dülöngélt jobbra-balra.

– Itt a helyed? – kérdezte Pirx. A robot üvegszemei kétfelé bandzsítva lassan körbejártak, s ez a kacsintás teljesen agyalágyult kifejezést kölcsönzött lapos fémábázatának.

– A cemen-tet… előkészí-tettem… két font… hat font… nyolc font… rosszul… látok… hi-deg van… Nem a fejéből jött a hang, hanem széles mellvértje mögül. Az összegömbölyödött macska a robot válláról nézte Pirxet.

– Betöm-tem… a… repedé-seket – recsegett tovább Terminusz. Közben apró mozdulatokat tett, mintha tenyerével lapátolna valamit, és maga elé csapkodná. Pirx jól ismerte a műveletet, amelyet a robot csökevényes mozdulatai felidéztek: így cementezik be a radioaktív szivárgást. A gépember rozsdás törzse most nagyobbat billent, a fekete macska karmai megcsikordultak a vason, de nem tudott megkapaszkodni. Dühösen fújt, és fekete csíkként leugrott a földre, röptében Pirx lábát súrolva. A robot, úgy látszik, nem vette észre. Elhallgatott, csak kezei végezték még az egyre lanyhább, csökevényes mozdulatokat, szavainak elhaló, néma visszhangjaként; aztán nem mozdult többé.

Pirx a reaktor falára pillantott, amely tele volt nedvességfoltokkal, szinte megkövesedett az öregségtől; s egymást érték rajta a cementtömések sötétebb dudorai; aztán megint Terminuszra nézett. Nagyon öreg lehet, talán még a hajónál is idősebb. Jobb válla pótalkatrésznek látszott, csípőjén és combján forrasztások nyomait viselte, körülöttük a megolvadt vas csaknem sötétkékre színeződött.

– Terminusz! – kiáltotta Pirx, pontosan úgy, mintha süket emberhez beszélne. –  Eredj a helyedre!

– Igen-is. Ter-minusz.

A robot rák módra behátrált a nyitott ajtón, és csikorogva bepréselte magát odújába. Pirx a macska után nézett, de az sehol sem volt. Fölment, bezárta maga után a légszigetelő ajtót, és felliftezett a negyedik szintre, a navigációs szobába.

A tágas, alacsony helyiség, megsötétedett tölgyfa burkolatával és gerendás mennyezetével, hajókabinra emlékeztetett. Rézkeretes, kerek hajóablakain nappali világosság áradt be. Vagy negyven évvel ezelőtt járta ez a divat; akkoriban még a műanyag falburkolat is fautánzat volt. Pirx kinyitotta a kerek ablakot, és majdnem beverte fejét a vak falba. Rejtett fénycsövek keltették a nappali világosság illúzióját. Becsapta az ablakot, és megfordult. Az állványokról a földig lógtak a csillagtérképek, világoskéken mint a tenger a földrajzi térképeken, a fal tövében régi másolópapír-tekercsek feküdtek, színes pályagrafikonokkal, a rajztábla az erős fényű lámpa alatt csupa lyuk volt a körzőszúrásoktól, a sarokban íróasztal állt, előtte a padlóhoz csavarozott tölgyfa karosszék, ülése alatt golyóscsuklóval, hogy akármerre el lehessen fordítani, körös-körül pedig a falba süllyesztett, masszív könyvespolcok.

Igazi Noé bárkája.

Vajon ezért mondta az ügynök, már a szerződés aláírása után: „Történelmi hajót kap”?

Hát ócskának elég ócska, de attól még nem történelmi.

Sorra kihúzogatta az íróasztal fiókjait, míg végre megtalálta a hajónaplót. Jókora könyv volt, simára kopott bőrkötésben, patinás rézveretekkel. Pirx még egyre álldogált, mintha nem tudná rászánni magát, hogy letelepedjen a nagy, kiült karosszékbe. Felnyitotta a könyvet. Első oldalán a próbaút dátuma meg az űrhajógyárban kiállított műszaki okmány fotókópiája. Pirx hunyorgott; akkor ő még nem volt a világon. Megkereste az utolsó bejegyzést, ez most a legfontosabb. Egyezett azzal, amit az ügynök mondott: a hajóra egy hete gépeket és darabárut raknak be a Mars számára, a huszonnyolcadikára kitűzött rajt késett, három napja számolják a kötbért. Ezért a nagy sietség: a földi kikötőben felszámolt kötbér egy milliomost is tönkretesz…

Lassan lapozgatta a könyvet, nem olvasta el a kifakult sorokat, csak végigfutott a szeme a szabványos fordulatokon, pályaadatokon, számítási eredményeken; sehol sem állt meg, mintha valami mást keresne. Forgatta a lapokat, s az egyiknek a tetején ezt olvasta:

A hajót I. fokozatú javítás céljából az Ampers-Hart hajógyárba szállították.

A dátum három évvel ezelőtti.

Mi a csudát javítottak rajta? Nem volt rá különösebben kíváncsi, de azért átnézte a munkák listáját, s egyre jobban csodálkozott: kicserélték az orrpáncélokat, tizenhat fedélzeti elemet, a reaktorház bordáit, a szigetelő válaszfalakat…

Új válaszfalak és bordák?

Igaz is, az ügynök említette, hogy egyszer, régen, valami baj volt a hajóval. De ami itt történhetett, az nem közönséges üzemzavar, inkább katasztrófa.

Visszalapozott, hogy a javítást megelőző bejegyzésekből megtudjon valamit. Először a rendeltetési kikötőt találta meg: Mars. Rakomány: darabáru. Legénység: első mérnöktiszt: Pratt, másodtiszt: Wayne, pilóták: Potter és Nolan, gépész: Simon…

És a parancsnok?

Meg egyet lapozott visszafelé, s összerezzent.

A hajó átvételének dátuma: tizenkilenc évvel ezelőtt. És az aláírás: Momssen első navigátor.

Momssen!

Száraz forróság öntötte el.

Momssen?! Talán csak nem az a Momssen?! De hiszen… hiszen az egy másik hajó volt!

A dátum azonban egyezett: most tizenkilenc éve. No, várjunk csak. Nyugalom. Nyugalom.

Visszamerült a hajónaplóba. Határozott, világos kézírás. Kifakult tinta. Az út első napja. A második, a harmadik. Mérsékelt reaktorszivárgás: 0,4 rtg/óra. Cementezés. Pályaszámítások. Tájolócsillag.

Gyerünk, tovább!

Nem olvasott, szeme csak végigrohant a sűrűn teleírt lapokon.

Itt van!

A dátum, amelyet gyerekkorában az iskolában tanult, és alatta:

F. i. 16.40 órakor vettük a Dejmosz meteorjelzését: a Leonidák Jupiter okozta perturbációja folytán szektorunkon meteorraj halad át, ütközőpályán, seb. 40 km/mp. Meteorjelzés vételét igazoltam. M l-es riadót rendelek el. 0,42 mg/órás állandó reaktorszivárgás mellett teljes meghajtással kikerülő manővert végzek, megközelítő irány az Orion Deltája.

És alatta, új bekezdésben: F. i. 16.51-kor a…

Innét üresen maradt a lap.

Nincs rajta semmi jel, kusza vonás, tintafolt, semmi csak az utolsó „a” betű végződik lefelé húzott, függőleges vonalkával, ahelyett, hogy a szépírás szabályai szerint visszakanyarodna.

Ebben a néhány milliméteres, kicsit reszketeg vonalban, amely a szabályos betűk után hirtelen belehasít a papír fehér mezejébe, minden benne, van: az ütközés robaja, a kiáramló levegő sziszegése, az emberek jajkiáltása, mikor megpattan a szemgolyójuk és a torkuk…

De hát azt a hajót másképp hívták! Másképp! De hogyan?

Álmában érez néha ilyet az ember: képtelen volt felidézni a hajó nevét, pedig ugyanolyan híres mint Kolumbusz hajója!

Úristen – hogy hívták azt a hajót, Momssen utolsó hajóját?!

A könyvespolcnál termett. A vastag Lloyd-regiszter szinte magától ugrott a kezébe. Úgy rémlik, C-vel kezdődött a neve. Cerberus? Nem. Corinna! Nem. Hosszabb név volt, egy színdarab címe, valami hadvezér vagy lovag…

Az asztalra dobta a könyvet, s összehúzott szemmel vizsgálgatta a falakat. A könyvespolc és a térképszekrény között műszerek függtek a faburkolaton: páratartalom-mutató, sugárzásmérő, szén-dioxidjelző…

Sorra megfordította őket. Nem volt rajtuk felirat. Különben is újnak látszottak.

Ott, a sarokban!

A tölgyfa lemezbe csavarozva üveglapos műszer csillogott: a radiográf. Ilyet ma már nem gyártanak; a keretén mulatságos, rézből öntött díszek… Gyorsan kiszedte a csavarokat, gondosan ujjai közé csippentette őket, megmozgatta a keretet, a fémdoboz a kezében maradt. Megfordította. Hátlapján, az aranyosan csillogó rézbe vésve, egyetlen szó: Coriolanus.

Ez az a hajó.

Tekintete végigsiklott a kabinon. Hát itt, ebben a székben ült akkor – abban a végső pillanatban – Momssen? A Lloyd-regiszter a C betűnél nyílt ki. Cordoba, Corinna, Coriolanus. A társaság neve… 19 000 tonna nyugalmi tömeg… a hajógyárból kikerült… urán-víz reaktor… kormányrendszer… hűtés… tolóerő… maximális járathosszúság… Terra-Mars vonalon közlekedett, a Leonida-áramba kerülve összeütközött egy meteorral, tizenhat év múlva egy járőrhajó megtalálta a pálya aphéliumában… Ampers-Hartban végzett I. fok. javítás után a Déli Társaság Terra-Mars vonalra állította… darabáru-szállítás… biztosítási díj… nem, nem ez az… megvan!

…Kék Csillag néven.

Behunyta a szemét. Milyen csönd van itt. Új nevet adtak neki. Biztosan azért, nehogy nehézségek támadjanak a legénység szerződtetésénél. Hát ezért mondta az ügynök…

Megpróbálta felidézni magában, mit is meséltek a Bázison erről a dologról. Az ő járőrhajójuk találta meg a roncsot. Annak idején a meteorjelzések mindig későn jöttek. A bizottság szűkszavú jegyzőkönyvet adott ki: „Vis maior. Senki sem hibás.” És a legénység? Egyes nyomok arról tanúskodtak, hogy nem mindenki halt szörnyet; az életben maradottak között volt maga a parancsnok is, és az ő lelkiereje jóvoltából az emberek, akiket a meggörbült fedélzetek elvágtak egymástól – bár semmi reményük nem volt a megmenekülésre – nem omlottak össze, hanem az utolsó oxigénpalackig éltek, és mindvégig támogatták egymást. Aztán volt még valami különös dolog, egy hátborzongató részlet, amit az egész sajtó hetekig színezgetett, míg egy újabb szenzáció el nem feledtette – mi is volt az?

Hirtelen megjelent lelki szemei előtt a nagy előadóterem, a képletekkel telefirkált tábla, a táblánál fülig krétásan nyögdécselő Colos, és ő maga, amint kihúzott fiókja fölé hajolva, suttyomban a fiók aljára terített újságot olvassa: „Ki élheti túl a halált? Csak az, aki nem él!” Hát persze! Ez volt az! Egyvalami megmenekült a katasztrófából, nem lévén szüksége sem oxigénre, sem élelemre, és tizenhat évig hevert a romok alatt: egy robot.

Felugrott. Terminusz! Igen, biztosan Terminusz az! És most itt van nála, a hajón. Ha akarná, ha merné… Képtelenség. Ez a féleszű masina, ez a vénségtől süket és vak, ócska cementezőgép?! A sajtó persze mindenből falrengető szenzációt igyekszik csinálni, azért írta róla harsogó címekben, hogy a tragédia titokzatos szemtanúja, akit a Bizottság zárt ajtók mögött hallgatott ki! Felidézte magában a robot gyagyás nyekergését. Ostobaság, szemenszedett ostobaság!

Becsapta a hajónaplót, a fiókba dobta, és órájára pillantott.

Nyolc óra, sietni kell. Kikereste a fuvarleveleket. A csapóajtókat már bezárták, a kikötői és egészségügyi ellenőrzés megvolt, a vámnyilatkozatokat lepecsételték, minden rendben. Átnézte az íróasztalnál az árubizonylatot, és elcsodálkozott, hogy a rakományt nem részletezték. Gépek, no jó, de miféle gépek? Milyen göngyölegben? És miért nincs rakodási helyszínrajz, a súlypont feltüntetésével? Semmi egyéb, csak az összsúly és a raktári elhelyezés sematikus vázlata. A tatban csak 300 tonna rakomány van – miért? Netalán csökkent teherbírással megy a hajó? És ő erről véletlenül szerez tudomást, szinte az utolsó percben?! Egyre sietősebben turkált az irattartókban, szétdobálta a papírokat, de sehogy se találta, amit keresett; közben az egész história kiment a fejéből, úgyhogy mikor a kiszerelt radiográfra esett a pillantása, összerezzent. Aztán mégiscsak előkerült a papiros, amelyből kiderült, hogy a legalsó raktárban, közvetlenül a máglya védőpajzsa fölött, negyvennyolc láda élelmiszer van. És a fuvarlevélben megint csak ilyen általános meghatározás szerepelt: „könnyen romló élelmiszer”. De akkor miért rakták éppen oda, ahol legrosszabb a szellőztetés, és amikor a motor működik, legmagasabb a hőmérséklet? Szándékosan, hogy elromoljon, vagy mi az ördög?

Kopogtattak.

– Tessék – szólt ki, s igyekezett az irattartókba dobálni az egész asztalon szétszórt papírokat. Két férfi lépett be. Megálltak az ajtóban, s bemutatkoztak:

– Boman, nukleomérnök.

– Sims, villamosmérnök.

Pirx felállt. Sims mókusképű, vékony fiatalember volt, köhécselve nézelődött. Bomanról első pillantásra látszott, hogy veterán. Arcának jellegzetes, narancssárgásan lebarnult színét a kozmikus sugárzás éveken át összegeződő, apró adagjaitól kapta. Egy fejjel alacsonyabb volt Pirxnél; annak idején, mikor ő repülni kezdett, még minden kilogramm súly számított az űrhajókon. Soványsága ellenére püffedt volt az arca, szeme alatt duzzanatok nyomát őrző sötét táskák, mint az olyanoknál általában, akik hosszú éveken át sokszoros túlterhelést viselnek el. Alsó ajka nem takarta el a fogait.

„Én is ilyen leszek egyszer” – gondolta Pirx, miközben kinyújtott kézzel Boman felé indult.

2

Kilenckor kezdődött a pokol. A repülőtéren a szokásos forgalom zajlott – sorban állás az induló hajók előtt, hat percenként a nagy megafonok recsegő hangja, figyelmeztető rakéták, aztán mennydörögve felbőgnek a teljes tolóerőt kipróbáló motorok, minden rajt után vízesésként hull vissza a magasra felvert por, még le sem ülepedett, mikor a toronyból már szabad utat jeleznek a következőnek; mindenki rohan, mindenki nyerni akar egypár percet, ahogy az már lenni szokott a teherkikötőkben, csúcsforgalom idején; majdnem mindegyik hajó a Marsra indul, amely kétségbeesetten könyörög gépekért és zöldfőzelékért – az ottaniak hónapokig nem látnak egy falat zöldségfélét; a hidroponikus melegházak még csak most épülnek.

A rajtra készülő hajókhoz özönlenek a daruk, betonkeverők, rácsszerkezeti elemek, üveggyapot bálák, cement– és olajtartályok, gyógyszeres ládák; a rajtjelre minden ember fedezékbe bújik, ki hova tud, a sugárvédő árkokba vagy a páncélos vontatókba, de a beton még ki sem hűlt, máris folytatják a munkát. Tíz órára, mikor a füstfelhőkben úszó, püffedt, vörös nap a láthatár fölé emelkedett, a rajtállások közötti betonfalakat már összevissza repesztette, bekormozta, üregesre marta a rakéták tűzoszlopa, a mélyebb repedéseket sebtiben telefröcskölték gyorsan kötő cementtel, amely sáros szökőkútként tört elő a csővezetékből; közben sugárvédő osztagok ugráltak ki kocsijukból óriási sisakban és szkafanderben, hogy nagynyomású homoksugárral eltávolítsák a radioaktív szennyeződést, szirénázva száguldoztak a vörös-fekete kockás ellenőrző kocsik, a kapitányság tornyában valaki belebömbölt a megafonba, a karcsú tornyok csúcsán szélmalomként forogtak a nagy radarvitorlák – egyszóval minden úgy volt, ahogyan lennie kell. Pirx azt se tudta, hol áll a feje. Be kellett rakni az utolsó percben érkezett friss húst, ivóvizet venni, ellenőrizni a hűtőberendezést (mínusz öt volt a minimum, az ellenőr a fejét csóválta, de végül megkönyörült és aláírta a rajtengedélyt), a kompresszorokon, pedig nagyjavítás után voltak, a próbaüzemnél minden szelep könnyezni kezdett; Pirx már úgy nekieresztette a hangját mint egy jerikói harsona, kiderült, hogy a vizet rosszul helyezték el – valami hülye átállította a szelepet, mielőtt az alsó tartályok megteltek volna –, papírokat firkált alá, ötöt raktak elé egyszerre, azt se tudta, mit ír alá. Tizenegyet mutatott az óra, hatvan percük volt a rajtig, és akkor robbant a bomba.

A kapitányság nem engedélyezi a rajtot, mert a fúvókarendszer régi, és a radioaktív csapadék túl veszélyes; a hajónak bór-hidrogén pótmeghajtással kellene rendelkeznie, olyannal, mint a Gigászé, amelyik hatkor indult. Pirx, aki már rekedtre ordítozta magát, hirtelen vészesen nyugodt lett. Tudja a forgalomirányító, hogy mit beszél? Eddig nem vette észre a Kék Csillagot? Ebből komoly, nagyon komoly kellemetlenségei lehetnek. Tulajdonképpen mit kíván? Meg kell erősíteni a védfalat? Mivel? Homokzsákokkal. Hány kell? Csekélység, háromezer darab. Hát csak tessék, ő mindenesetre elindul a kitűzött időpontban. Megterhelik a társaság számláját. Jól van, terheljék meg.

Beleizzadt a vitába. Mintha minden összeesküdött volna, hogy fokozza a kavarodást, pedig az amúgy is elég nagy: a villamosmérnök egy hibás műszer miatt szidja a gépészt, a másodpilóta elcsámborgott a menyasszonyához búcsúzkodni, a felcsernek nyoma veszett, a hajó köré negyven páncélos mamut gyülekezik, a fekete overallos munkások szélsebesen rakják a homokzsákokat, a toronyból a szemafor hadonászva sürgeti őket, rádiótávirat jött, a pilóta helyett a villamosmérnök vette föl, elfelejtette beírni a rádióskönyvbe, egyébként nem is az ő dolga, Pirx már szédült, noha úgy tett, mintha tudná, mi történik; húsz perccel az indulás előtt merész döntésre szánta el magát: átszivattyúztatta az egész vizet az orrtartályokból a tatba. Lesz, ami lesz; legfeljebb felforr, de megjavul az egyensúlyuk.

Tizenegy negyvenkor motorpróba. Most már törik-szakad, indulni kell. Kiderült, hogy nem minden embere használhatatlan. Különösen Boman volt kedvére való, alig lehetett észrevenni a jelenlétét, de minden úgy ment mint a karikacsapás: fúvókapróba, féljárat, teljes járat; hat perccel a nulla előtt, mikor a kapitányság megadta a RAJTHOZ jelzést, készen voltak. Már mindenki a lehajtott hátú karosszékben feküdt, mikor a felcser is befutott; a mulatt másodpilóta búbánatos képpel előkerült a menyasszonya mellől, a hangszóró hörgött, morgott, bőgött, végre nullához ért az automata mutatója, szabad utat kaptak. Indulás.

Pirx természetesen tudta, hogy a 19 000 tonnás hajó nem járőrcsónak, amelyben éppen annyi hely van, hogy széleset vigyoroghat, azonkívül a hajó nem bolha, nem ugrik magától, tolóerő kell neki – de ilyesmire azért nem számított. Már fél tolóerőt mutatott a műszer, a hajó a fúvókáktól az orráig vitustáncot járt, mintha darabokra akarna szakadni, és a terhelésmutató tanúsága szerint még el sem mozdultak a betonról. Eszébe villant, hogy a Csillag talán megakadt valamiben – állítólag száz évben egyszer megesik ilyesmi –, de ebben a pillanatban a mutató kilendült. Tűzoszlopon álltak, a Csillag hideglelősen remegett, a graviméter mutatója fel-alá ugrált a skálán; Pirx sóhajtva dőlt a párnákra, izmait ellazítva – most már, ha akarna, sem tehetne semmit. Emelkedtek. Rögtön megkapták a rádiómegrovást, amiért teljes tolóerővel rajtoltak, ez ugyanis nagy radioaktív szennyeződést okoz. A társaságot újabb bírsággal fogják megterhelni. Igen? Nagyon helyes, hadd fizessen a társaság, egye meg a fene! Pirx csak elfintorodott, meg se próbált vitatkozni a kapitánysággal, hogy hiszen csak fél tolóerővel indult. Forduljon talán vissza, hívja ki a bizottságot és követelje, hogy törjék fel az uránmérő pecsétjét és vegyék jegyzőkönyvbe a regisztráló szalag adatait?

Különben is más gondja volt most: épségben kijutni a légkörből. Életében nem ült még ilyen rázós hajón. Mintha egy középkori faltörő kos fejében ülnének. Veszettül ugrált a hajó, úgy zötyögtek a szíjak között, hogy majd kiugrott a szemük, a graviméter fel-alá táncolt, hol 3,8-at mutatott, hol 4,9-et, szégyentelenül felszökkent az ötösre, aztán ijedtében egyszerre a hármasig esett le. Mintha galuskát lövöldöznének ki a fúvókákon! Persze már teljes tolóerővel mentek, Pirx két kézzel szorította fejére a sisakot, különben nem hallotta volna a pilóta hangját a fülhallgatóban, úgy bőgött a Csillag. De nem a rakéták jól ismert, diadalmas mennydörgését hallatta. A Föld vonzóerejével vívott harca gyötrelmes haláltusára hasonlított. Jó pár percig úgy rémlett, nem is ők távolodnak el a Földtől, hanem mozdulatlanul állnak, és a bolygót taszítják el a rakéta teljes tolóerejével – olyan keservesen erőlködött a hajó! A páncéllemezek körvonalai elmosódtak a vibrálástól, Pirx hallani vélte, hogyan pattannak szét a varratok, de persze csak képzelődött; ebben a pokolban még az utolsó ítélet harsonáit se hallotta volna meg.

Az orrpáncél hőmérséklete – nos, ez volt az egyetlen mutató, amely nem táncolt, nem ugrált, nem esett vissza és nem állt meg, hanem olyan nyugodtan mászott felfelé, mintha még legalább egy méter volna előtte a skálán, nem pedig csak az utolsó, vörös számok: 2500, 2800; alig néhány fok volt hátra, mikor Pirx odapillantott. Pedig még az orbitális sebességet sem érték el, mindössze 6,6 km/mp-ig vitték, holott már tizennegyedik perce repülnek! Beléhasított a rémes gondolat, amely rossz álmaikban ijesztgeti olykor a pilótákat: egyáltalán el se indult, és amit a képernyőkön elsuhanó felhőknek hisz, az nem egyéb, mint a megrepedt hűtőcsövekből feltörő gőz! No, de ilyen nagy baj azért nem volt. Repültek. A felcser viasz-sápadtan feküdt, és hányingerrel küzdött. Ebből az orvosi ellátásból nem sok örömünk lesz, gondolta Pirx. A mérnökök derekasan tartották magukat, Boman még csak meg sem izzadt; csukott szemmel feküdt, nyugodtan, törékenyen mint egy kisfiú, csak éppen ősz hajjal. A fotelok alól, a lengéscsillapítókból olyan vidáman csordogált a hidraulikus folyadék, hogy öröm volt nézni. A dugattyúk majdnem a henger végéig nyomultak. Pirx csak arra volt kíváncsi, mi lesz, ha odáig érnek.

Mivel egészen másfajta, modern műszerfalhoz szokott, mindig rossz irányba fordította a fejét, amikor ellenőrizni akarta a tolóerőt, a hűtést, a sebességet, a páncél hőfokát, no és elsősorban a pályaadatokat.

A pilóta, akivel kiabálva érintkezett az interkomon, mintha kicsit elvesztette volna a fejét: hol pályára álltak, hol letértek róla, persze csak egy icipicit, de a légkörben az ilyen apró ingadozás is elég ahhoz, hogy az egyik oldal jobban felhevüljön mint a másik, ettől aztán óriási termikus feszültség lép fel a páncélban, ami végzetes következményekkel járhat. Pirx csak azzal a reménnyel vigasztalta magát, hogy ha ez a rozzant bárka sok száz rajtot kibírt, hát ezt is kibírja.

A távhőmérő mutatója csakugyan felmászott a skála végéig: 3500 fokra hevült fel a páncél. Pirx tudta, hogy ha ez még tíz percig így megy, a páncél repedezni kezd: a karbidok se bírnak ki mindent. Milyen vastag a burkolat? Ezt nem mutatta semmi műszer; mindenesetre alaposan le van már pörkölődve. Melege lett, de csak a gondolattól, hiszen a belső hőmérő most is huszonhét fokot mutatott, éppúgy mint a rajtnál. Hatvan kilométernél jártak, gyakorlatilag már elhagyták a légkört, a sebesség: 7,4 km/mp. Kicsit simábban haladtak, de még most is csaknem 3 g-t mutatott a graviméter. A Csillag olyan tohonya volt mint egy ólomtuskó. Nem lehetett tisztességesen felgyorsítani, még az űrben sem. Miért? Fogalma sem volt.

Fél órával később már az Arbiter felé repültek; csak ez után az utolsó bemérő műhold után térnek majd rá az ekliptikus Föld-Mars pályára. Valamennyien feltápászkodtak, Boman az arcát masszírozta, Pirx érezte, hogy neki is megduzzadt kissé az ajka, különösen az alsó; mindannyiuk szeme véreres volt, köhécseltek, berekedtek, de ezek normális tünetek, egy óra alatt nyomtalanul el szoktak múlni.

A máglya úgy-ahogy működött, a tolóerő nem csökkent ugyan, de nem is nőtt, pedig az űrben nőnie kellene – mégsem akart. Úgy látszik, a Csillagon még a fizika törvényei is csak körülbelül érvényesek. Majdnem normális, földi gyorsulásuk volt, és másodpercenként 11 kilométeres sebességük. Hátra volt még a Csillag megugratása, hogy elérje a szükséges utazósebességet, különben hónapokig cammoghatnának a Mars felé; most azonban még csak az Arbitert célozták meg.

Pirx, mint minden navigátor, eleve felkészült rá, hogy az Arbiternél valami kellemetlenség várja – például figyelmeztetik, hogy a hajó torkolatlángja nagyobb az előírásosnál, vagy megvonják az elsőbbségét, mert valami fontosabb hajót kell átengedni, vagy amiatt tolják le, hogy a fúvókák alatti ionizációs kisülések zavarják a rádióvételt –, de nem volt semmi zűr. Az Arbiter rögtön átengedte őket, utánuk szállt a hagyományos rádiótávirat, hogy „szerencsés hajózást”, Pirx megköszönte, s ezzel kölcsönösen eleget tettek az űrbeli udvariassági szabályoknak.

Közvetlen pályára léptek, Pirx rákapcsoltatott, a sebesség megnőtt, már mozogni is lehetett, mindenki felállt, nyújtózkodott; a rádiószerelő, egyszersmind szakács, levonult a konyhába. Mind megéheztek, kivált Pirx, aki ma még semmit sem evett, és a rajtnál két ember helyett dolgozott. A kormányfülkében csak most kezdett emelkedni a hőmérséklet, mert az áttüzesedett páncél forrósága most hatolt idáig. Enyhe olajszag terjengett, a lengéscsillapítókból kifolyt híg olaj tócsákban állt a székek körül.

Az atommérnök lement a máglyához, ellenőrizni, hogy nincs-e neutronszivárgás, Pirx pedig, a csillagokat nézve, a villamosmérnökkel beszélgetett. Kiderült, hogy sok közös ismerősük van. Pirx, mióta a hajóra lépett, most kezdett először jobb kedvre derülni: majd csak elvánszorog valahogy ez a rozzant Csillag, végül is 19 000 tonna nem gyerekjáték. Azonkívül az ilyen Noé bárkáját sokkal nehezebb vezetni mint egy közönséges teherhajót, hát nagyobb megtiszteltetés, no meg tapasztalatokat is gyűjthet az, ember.

Másfél millió kilométerrel az Arbiter után érte őket az első csapás: az ebédet nem lehetett megenni. A rádiószerelő csúfosan megbukott. Legjobban a felcser dühöngött; kiderült, hogy gyomorbeteg, indulás előtt beszerzett néhány tyúkot, odaadott egyet a szerelőnek – és a tyúkleves tele volt tollakkal. A többiek bélszínt kaptak, az meg olyan kemény volt mint a csizmatalp.

– Edzőfürdőben főzted? – érdeklődött a másodpilóta, és megpróbálta beledöfni villáját a húsba, mire az kiugrott a tányérból.

A szerelőről lepattant a csipkelődés. Azt tanácsolta a felcsernek, hogy szűrje át a tyúklevesét. Pirx érezte, hogy közbe kellene lépnie, békéltetői vagy még inkább főnöki minőségben, de nem tudta, mit csináljon. Legszívesebben jót nevetett volna.

Megettek néhány konzervet, aztán visszament a kormányfülkébe. Elvégeztette a pilótával a tájolószámításokat, beírta a hajónaplóba a graviméter adatait, majd a máglya műszereire pillantott. Halkan füttyentett. Ez nem is máglya, hanem vulkán. Nyolcszáz fokra melegedett fel a fala, pedig csak négy órája repülnek. A hűtőfolyadék húsz atmoszférás, maximális nyomással keringett. Pirx a fejét vakarta. A nehezén alighanem túl vannak már; a Marson leszállni gyerekjáték. Fele akkora gravitáció, ritka légkör. Majd letottyannak valahogy. Ellenben a máglyával csinálni kell valamit. Leült a számítógéphez. Azt akarta tudni, meddig kell még a mostani meghajtással haladniuk, hogy elérjék az utazósebességet. Ha fel nem viszik 80 km/mp-ig, óriási késésük lesz.

Még hetvennyolc óra – felelte a gép.

Hetvennyolc órától a máglya felrobban mint egy záptojás. Ehhez nem fér kétség. Pirx elhatározta, hogy majd részletekben, apránként gyorsítanak. Igaz, hogy ez egy kicsit bonyolítja a pályát, no és időnként üresjáratban, gravitáció nélkül kell repülniük, ami nem valami kellemes, de nincs más lehetőség. Szólt a pilótának, hogy tartsa a szemét a csillagiránytűn, ő maga pedig leliftezett a reaktorhoz. A félhomályos folyosón, a raktárak között tompa dübörgést hallott: mintha egy páncélos csapat vaspallón robogna végig. Meggyorsította lépteit. Hirtelen felbukkant a macska, és fekete csíkként suhant el a lába alatt. Ugyanakkor a közelben becsapódott egy ajtó. Mire a piszkos lámpákkal megvilágított főfolyosóhoz ért, minden elcsöndesedett. Némán meredtek rá a megfeketedett falak, csak a folyosó mélyén pislogott még egy fénycső az ajtócsapódástól.

– Terminusz! – kiáltotta el magát találomra. De csak a visszhang válaszolt. Visszafordult, és az oldalfolyosón át a reaktor előterébe sietett. Boman, aki előtte ment le, már nem volt ott. A csontszáraz levegő csípte a szemét. A szellőzőtölcsérekben forró szél kavargott. Olyan zaj volt mint egy gőzkazánban. A máglya, mint minden máglya, nesztelenül működött, a végsőkig megterhelt hűtőaggregátok sivítottak, és a betonba ágyazott, több kilométernyi csővezeték, amelyben jéghideg folyadék kering, furcsa, panaszos, zokogó és nyöszörgő hangokat adott. A szivattyúk mutatói a domború üveglapok mögött mind jobbra hajoltak. A mérőórák között holdként világított a legfontosabb: a neutronsugárzás-mérő. Mutatója majdnem elérte a piros határvonalat; ha ezt egy ellenőr látná, megütné a guta.

A cementfoltoktól göcsörtös, sziklához hasonló betonfal gyilkos hőséget árasztott, a híd vaslemezei finoman rezegtek; egész teste átvette ezt a kellemetlen vibrálást. A lámpafény zsírosan csillant meg a ventilátorok villódzó korongján. Az egyik jelzőlámpa, amely eddig fehér volt, hunyorogni kezdett, kialudt, és helyén piros vészlámpa gyulladt ki. Bement a híd alá, a kikapcsolókhoz, de Boman már megelőzte: beállította az óraszerkezetet, hogy négy óra múlva szakítsa meg a láncreakciót. Ez tehát rendben volt, Pirx most már csak a Geigereket ellenőrizte. Nyugodtan ketyegtek. A jelzőóra enyhe szivárgást mutatott, 0,3 röntgent óránként. Pirx benézett a kamra sötét fülkéjébe is. Üres volt.

– Terminusz! – kiáltotta. – Hé, Terminusz!

Nem kapott választ. A ketrecekben fehér foltocskák cikáztak: a nyugtalanul futkosó egerek. Úgy látszik, rosszul érzik magukat a trópusi hőségben. Fölment, és bereteszelte maga mögött az ajtót. Megborzongott a hideg folyosón: ingét egészen átizzadta. Maga sem tudva, miért, végigment az elszűkülő, félhomályos tatfolyosókon, míg a keresztfal el nem zárta az útját. Megérintette. A fal meleg volt. Sóhajtva visszafordult, felliftezett a negyedik fedélzetre, a navigációs szobába, és hozzálátott a pályaszerkesztéshez. Mire megbirkózott vele, kilencet mutatott az óra. Meglepődött, mert észre se vette, hogy így elrepült az idő. Leoltotta a villanyt, és kiment.

Mielőtt beszállt a liftbe, érezte, hogy a padló lágyan elmozdul a talpa alól. Az automata, az utasításhoz híven, kikapcsolta a reaktort.

Az éjjeli lámpák derengő fénye alig világította meg a folyosót. Egyenletesen búgtak a ventilátorok. A távolabbi lámpák hunyorogtak a kereszthuzatban. Pirx kissé ellökte magát a liftajtótól, és előreúszott. Az oldalfolyosó még sötétebb volt. A kékes félhomályban kabinok előtt suhant el, amelyekbe még be sem nézett. A vészaknák fekete kútjait rubinvörös lámpák jelezték, Továbbsuhant, simán, ahogy álmában repül az ember; súlytalanul úszott a homorú mennyezet alatt, lába nem érintette árnyékának nagy, fekete foltját. A nyitott ajtón keresztül besiklott a nagy ebédlőbe, amelyet nem használtak. Alatta, a folyosóról beeső fénysávban, karosszékek sorakoztak a hosszú asztal körül. Úgy lebegett a bútorok fölött, mint békaember az elsüllyedt hajóban. A fali polcon, a halványan csillogó üvegedényeken végigtáncolt a lámpák tükörképe, kék szikrákra esett szét, és kialudt. Az ebédlőből még sötétebb helyiség nyílt. Itt már sötétséghez szokott szemével sem látott semmit. Vaktában tapogatózva egy rugalmas felülethez ért, nem tudta, mennyezet-e vagy padló. Gyengén ellökte magát, csavart egyet a testén, mint az úszók, és hangtalanul tovább siklott. A bársonyos feketeségben saját fényt sugárzó, hosszúkás tárgyak sora derengett. Keze sima, hideg felületet tapintott; mosdók voltak. A legközelebbin fekete foltok sötétlettek. Vér?

Óvatosan megérintette. Gépzsír volt.

Még egy ajtó. Benyitott, ferdén függve a levegőben. A szürkés félhomályban papírlapok, könyvek kísérteties körtánca suhant el az arca előtt, és halkan zizegve eltűnt. Megint ellökte magát, most lábbal, és a nyitott ajtón kisiklott a folyosóra, porfelleget kavarva, amely körülvette, s ahelyett, hogy leülepedett volna, rőtes fátyolként úszott utána.

Az éjjeli lámpák sora mozdulatlanul derengett. Mintha kék vízzel volna tele a hajó. Pirx a mennyezetről függő zsinórhoz vitorlázott; a kötél ívei, mikor elengedte őket, lustán kígyózni kezdtek, mintha az érintéstől felébredtek volna.

Felkapta a fejét. A közelből kopogás hallatszott. Valaki fémet kalapál. Elindult a hol erősödő, hol elhaló hang irányában; egyszer csak észrevette a padlóba mélyeszteti, rozsdás sínpárt. Hajdanában kiskocsikat gurítottak rajta a fő raktárakba. Gyorsan repült tovább, szinte hasította a levegőt. A kalapálás erősödött. Egy csövet pillantott meg a mennyezet alatt. A keresztfolyosóból ágazott ki. Öreg, colos csővezeték. Megfogta. A cső remegett. A koppanások csoportokat alkottak, kettesével, hármasával. Hirtelen világosság gyúlt az agyában. Morzejelek!

– Figyelem… Három koppanás.

– Figyelem…

– Figyelem… Három koppanás.

– A-f-a-1-m-o-e-g-o-e-t-t-v-a-g-y-o-k – kongott a cső. Gépiesen olvasta össze a betűket, szótagról szótagra.

– M-i-n-d-e-n-u-e-t-t-j-e-e-g…

Micsoda? Nem értette meg rögtön. Jég? Miféle jég? Mit jelent ez? Ki…

– M-e-g-r-e-p-e-d-t-a-t-a-r-t-a-a-1-y – üzente a cső. Pirx rajta tartotta a kezét. Ki adja ezt? Honnan? Megpróbálta felidézni, merre halad a cső. Használatlan pótvezeték, a tattól indul, és elágazik minden fedélzetre. Morzét gyakorol valaki? Micsoda ötlet! A pilóta?

– P-r-a-t-t-v-a-a-1-a-s-z-o-1-j –p-r-a-t-t… Szünet.

Pirxnek elakadt a lélegzete. Fejbe vágta ez a név. Egy másodpercig kimeredt szemmel bámulta a csövet, aztán nagyot lökött magán. „A másodpilóta!” – gondolta, a kanyarhoz ért, megint ellökte magát, és növekvő sebességgel repült a kormányfülke felé, a cső pedig tovább kongott fölötte:

– W-a-y-n-e-i-t-t-s-i-m-o-n…

A hang eltávolodott. Elveszítette szeme elől a csövet. Visszalökte magát a faltól, mert a vezeték befordult a keresztfolyosóra. Nagyot puffant a szemközti falon, és a porfelhőn keresztül a cső begörbülő csonkjára meg a rácsavart, rozsdás zárósapkára meredt. A csőnek itt vége. Hát nem megy a kormányfülkéig? Akkor… akkor ez a tat felől jön? De ott… ott nincs senki…

– P-r-a-t-t-a-h-a-t-o-d-i-k-o-n-v-a-n-a-z-u-t-o-l-s-o – dobogott a cső. Pirx a mennyezet alatt függött, begörbített ujjaival a csőbe kapaszkodva, mint egy denevér, halántékán lüktettek az erek. Rövid szünet után folytatódott a kopogás:

– p-a-1-a-c-k-k-a-l-m-a-a-r-c-s-a-k-h-a-r-m-i-n-c… Három koppanás.

– M-o-m-s-s-e-n-v-a-a-l-a-s-z-o-l-j-m-o-m-s-s-e-n… Szünet.

Körülnézett. Néma csönd volt, csak a ventilátor redőnye zörgött a sarkon túl a léghuzatban, s a felkavart szemét álmosan libegett felfelé, a lámpák fölött árnyékot vetve a mennyezetre, mintha formátlan, nagy lepkék rajai röpködnének. Egyszer csak gyors, erőteljes kopogás kezdődött.

– P-r-a-t-t-p-r-a-t-t-p-r-a-t-t-m-o-m-s-s-e-n-n-e-m-v-a-a-l-a-s-z-o-l-d-e-n-e-k-i-v-a-n-o-x-i-g-e-e-n-j-e-a-h-e-t-e-d-i-k-e-n-v-a-n-p-r-o-o-b-a-a-l-j-a-a-t-j-u-t-n-i-v-e-e-t-e-1…

Szünet. A lámpák egyenletesen égtek, a szemét és a por lassan keringett. Pirx el akarta engedni a csövet, de nem tudta. Várt. A cső megkondult:

– S-i-m-o-n-m-o-m-s-s-e-n-n-e-k-p-r-a-t-t-a-h-a-t-od-i-k-o-n-v-a-n-a-v-a-a-l-a-s-z-f-a-I-m-o-e-g-o-e-t-t-a-z-u-t-o-l-s-o-p-a-I-a-c-k-k-a-l-m-o-m-s-s-e-n-v-a-a-l-a-s-z-o-l-j-m-o-m-s-s-e-n…

Egy utolsó, súlyos koppanás. A cső hosszan remegett utána. Szünet. Tíz-húsz érthetetlen koppanás, majd egy gyors sorozat

– G-y-e-n-g-e-e-n-h-a-1-l-o-m-g-y-e-n-g-e-e-n-h-a-l-l-o-m… Csönd.

– P-r-a-t-t-v-a-a-l-a-s-z-o-l-j-p-r-a-t-t-v-e-e-t-e-1… Csönd.

A cső megremegett. Mintha nagyon messziről jönne a szaggatott kopogás. Három pont. Három vonal. Három pont. SOS. Minden koppanás gyengébb és gyengébb. Még két pont. Még egy. És egy hosszú, elhaló hang, mintha valaki karcolná vagy kaparná a csövet – csak ebben a tökéletes csöndben lehetett meghallani.

Pirx ellökte magát, fejjel előre suhant a cső mentén, befordult, ahol az befordult, emelkedett, süllyedt, arca hasította a levegőt. Egy nyitott akna. Lejtős folyosó. Szűkülő falak. Első, második, harmadik raktárajtó. Sötétebb lett. Keze a csövön siklott, hogy el ne veszítse, tenyerén már kérget alkotott az égett, fekete por. Már a fedélzeteken túl járt, a külső páncél és a raktárak közötti, mennyezet és padló nélküli térben; a vastraverzek között tartalék kannák ormótlan hengerei sötétlettek, a magasból lehatoló néhány fénypászmában por kavargott. Felnézett, s a fekete aknán át két lámpasort látott, rőten a portól, amely hosszú felhőként húzódott utána, mint valami láthatatlan tűzvész füstje. A levegő dohos és fülledt volt, szaga olyan mint az áttüzesedett vasé. Pirx a vasszerkezet sötétbe vesző árnyai között vitorlázott, és hallgatta a cső visszhangos koppanásait:

– P-r-a-t-t-p-r-a-t-t-v-a-a-1-a-s-z-o-l-j-p-r-a-t-t…

A cső elágazott. Tenyerébe szorította mindkét ágát, hogy érezze, merről jön a hang, de nem tudta megállapítani az irányt. Találomra bal felé indult. Keskeny átjáró. Elszűkülő, szurokfekete alagút. Végén kerek fényfolt. Tágas térségbe jutott: a reaktor előterébe.

– I-t-t-w-a-y-n-e-p-r-a-t-t-n-e-m-v-a-a-l-a-s-z-o-1 – kopogta a cső, amikor Pirx kireteszelte az első ajtót. Forró levegő csapta meg. Felment a hídra. A kompresszorok sivítottak. A meleg szél összeborzolta a haját. Lenézett. Végiglátott a reaktor betonfalán. Az órák világítottak, a jelzőlámpák piros szeme hunyorgott.

– S-i-m-o-n-w-a-y-n-e-n-e-k-h-a-l-l-o-m-a-l-a-t-t-a-m-m-o-m-s-s-e-n-t – dobogta közvetlenül mellette a cső, amely a reaktor falából lépett ki, lefelé kanyarodott, és csatlakozott a fővezetékhez. A robot a fővezeték karmantyúja előtt állt, szétterpesztett lábbal. Karjai villámgyorsan jártak, mintha egy láthatatlan ellenféllel verekedve. Teli marokkal csapkodta a csőre a cementpépet, egy gyors mozdulattal szétterítette, megütögette, elsimította, és átment a következő szakaszhoz; ilyenkor szünet állt be. Pirx feszülten figyelte a munka ritmusát. A dugattyúként járó karok ezt kopogták:

– M-o-m-s-s-e-n-a-d-d-a-a-t-a-v-e-z-e-t-e-e-k-e-t-p-r-a-t-t-n-a-k-n-i-n-c-s-o-x-i-g-e-e-n-j-e…

Terminusz fölemelt karokkal megállt, a falra vetődő, félig emberi árnyékával szemben. Szögletes feje jobbra-balra ingott. A következő csőszakaszt vizsgálta. Lehajolt. Lapáttá formált tenyerével cementet merített. Nekilendült. Karjai ütemesen jártak. A cső remegett az ütésektől:

– N-e-m-v-a-a-l-a-s-z-o-l-n-e-m-v-a-a-l-a-s-z-o-1… Pirx átvetette lábát a korláton, és levitorlázott.

– Terminusz! – kiáltotta, még mielőtt elérte a padlót.

– Igenis – felelte azonnal a robot. Bal szeme az ember felé fordult, a másik tovább járt föl-le, kezeit követve, amelyek a csövet cementezték, s ezt kopogták:

– P-r-a-t-t-v-a-a-l-a-s-z-o-l-j-p-r-a-t-t-v-a-a-l-a-s-z-o-l-j-v-e-e-t-e-1…

– Terminusz! Mit csinálsz?! – kiáltotta Pirx.

– Szivárgást észleltem. Négy tized röntgen per óra. Cementezek – válaszolt a robot mély basszushangon, de kezei közben tovább kopogtak

– I-t-t-w-a-y-n-e-m-o-m-s-s-e-n-v-a-a-l-a-s-z-o-l-j-m-o-m-s-s-e-n…

– Terminusz!!! – kiáltotta újra Pirx. Hol a bal szemével felé bandzsító fémarcot nézte, hol a vaskesztyűk táncát.

– Igenis – szólt a robot változatlanul monoton hangon.

– Mi ez… amit itt morzézol?!

– Cementezem a szivárgást – felelte a mély hang. –S-i-m-o-n-w-a-y-n-e-n-e-k-e-e-s-p-o-t-t-e-r-n-e-k-p-r-a-t-t-o-x-i-g-e-e-n-j-e-e-l-f-o-g-y-o-t-t-m-o-m-s-s-e-n-n-em-v-a-a-l-a-s-z-o-1… – dobogott a vas a kalapáló kezek alatt. A súlyos cementpép szétterült, lecsurgott, a kezek felfogták, gyors kis ütésekkel odarögzítették az ovális felületre. Egy másodpercre megálltak a levegőben, aztán a robot lehajolt, újabb adag fémes cementet merített, és villámgyorsan, erőteljesen kopogta:

– M-o-m-s-s-e-n-m-o-m-s-s-e-n-m-o-m-s-s-e-n-v-a-a-l-a-s-z-o-l-j-m-o-m-s-s-e-n-m-o-m-s-s-e-n-m-o-m-s-s-e-n-m-o-m-s-s-e-n-m-o-m-s-s-e-n-m-o-m…– A ritmus őrjítőén felgyorsult, az egész cső remegett és nyögött a jégesőként kopogó ütések alatt, mintha végtelen jajkiáltás szakadna fel belőle.

– Terminusz!!! Hagyd abba!!! – Pirx odaugrott, és megragadta a robot csuklóját, de az olajos fém kicsúszott a kezéből. Terminusz szoborrá dermedt, csak a szivattyúk zúgása hallatszott a betonfal mögül. Pirx egészen közel állt az olajtól csillogó testhez, amelynek oszloplábain végigfolyt az olaj. Hátralépett.

– Terminusz… – mondta gyenge hangon. – Mit…

Elhallgatott. A vaskezek ijesztő csattanással összecsapódtak. Ledörzsölték egymásról a száraz cementmaradványokat, a morzsák nem estek le, hanem táncra perdültek a levegőben, lassan szétoszolva mint egy füstkarika.

– Mit… csináltál? – kérdezte Pirx.

– Cementeztem a szivárgást. Négy tized röntgen per óra. Folytathatom?

– Morzejeleket adtál. Mi volt ez?

– Morzejeleket – ismételte pontosan ugyanazzal a hangsúllyal a robot, majd hozzátette: – Nem értem. Folytathatom a cementezést?

– Folytathatod… – mormolta Pirx. A lassan kinyíló, nagy kezekre nézett. – Igen, folytathatod…

Várt. Terminusz már nem látta őt. Bal kezével cementet merített, és villámgyors mozdulattal odacsapta. Rányomta, szétterítette, elsimította: három koppanás. Most jobb keze is csatlakozott a balhoz, és a cső feldübörgött:

– P-r-a-t-t-a-h-a-t-o-d-i-k-o-n-f-e-k-s-z-i-k…

– M-o-m-s-s-e-n…

– F-e-1-e-l-j-m-o-m-s-s-e-n…

– Hol van Pratt?!!! – tört ki Pirx elváltozott hangon. Terminusz, akinek keze már csak csillogó sávnak látszott, rögtön válaszolt:

– Nem tudom.

És közben olyan gyorsan kopogott, hogy Pirx alig bírta követni:

– P-r-a-t-t-n-e-m-v-a-a-l-a-s-z-o-1…

Ebben a percben valami hihetetlen történt. A jobb kézzel kopogott sorozat fölött egy másik, sokkal gyengébb is megszólalt – ezt a bal kéz ujjai kopogtatták; a jelek összekeveredtek, tíz-húsz másodpercig kettős kalapálástól remegett a vascső, s a dübörgésből kihallatszott az elhaló jelsor:

– M-e-g-d-e-r-m-e-d-a-k-e-z-e-m-n-e-m-b-i-r-o-k-m-a-a-r…

– Terminusz… – mondta hangtalanul, csak az ajkaival Pirx. Hátrálni kezdett a vaslépcső felé. A robot nem hallotta. Olajtól csillogó teste a munka ritmusában remegett. Pirx oda sem hallgatva, a fényes test villanásaiból is leolvashatta:

– M-o-m-s-s-e-n-v-a-a-l-a-s-z-o-l-j…

3

Hanyatt feküdt. A sötétségben villogó fények nyüzsögtek a szemhéja alatt. Pratt a hatodik szinten volt. Igen. Kifogyott az oxigénje. A másik kettő nem tudott segíteni rajta. De Momssen? Miért nem válaszolt? Talán már nem élt? De igen, Simon hallotta őt. Valahol a közelében kellett lennie, csak egy fal volt közöttük. Fal? Eszerint abban a helyiségben, ahol Momssen tartózkodott, volt levegő. Különben a másik nem hallott volna semmit. De mit hallott? Lépteket? Miért szólongatták Momssent? Miért nem válaszolt?

Haláltusa, pontokban és vonalakban. Terminusz. Hogy is volt? A reaktorkamra fenekén találták meg, a romok alatt. Biztosan ott, ahol a csővezeték kilép. A romok alá temetve hallhatta a kopogást – meddig? Az oxigéntartalék elég nagy. Hónapokig eltarthat. Az élelem is. Tehát ott feküdt, a romok alatt… várjunk csak! Hiszen gravitáció nem volt. Miért hevert ott mozdulatlanul? Talán a hideg miatt. Nagyon nagy hidegben a robotok nem képesek mozogni. Megdermed az olaj az ízületeikben. A hidraulikus folyadék befagy, és szétrepeszti a csöveket. Csak a fémagy marad sértetlen. Egyedül csak az agy. Hallhatta és rögzíthette az egyre gyöngülő jeleket. Megmaradtak memóriája villamos tekercseiben, mintha tegnap kerültek volna oda. És ő maga nem tud róluk? Hogy lehet az? Nem tudja, hogy ezek a jelsorok modellálják munkája ritmusát? Vagy hazudik? Nem, a robotok nem hazudnak.

A fáradtság elöntötte mint a fekete víz. Nem lett volna szabad hallgatózni. Visszataszító dolog ez: meglesni egy részletesen megörökített haláltusát, végigkísérni percről percre, aztán elemezni minden vészjelet, segélykiáltást, könyörgést oxigénért. Nem szabad ilyet tenni, ha segíteni úgysem lehet. Félig öntudatlan volt már, nem is tudta, mire gondol, de ajkai, hangtalanul, még egyre ismételgették, mintha ellenkezne valakivel:

– Nem. Nem. Nem.

Aztán már nem volt semmi.

Koromsötétben riadt fel. Föl akart ülni az ágyon, de a leszíjazott takaró nem engedte; vaktában cibálta a szíjakat, villanyt gyújtott.

A motorok működtek. Köpenybe bújt, közben néhány térdhajlással felbecsülte a gyorsulást. Súlya jócskán meghaladta a száz kilogrammot. Másfél g körül? A hajó, érezhetően vibrálva kanyarodott, a szekrények a falban hosszan, figyelmeztetően recsegtek, az egyik szekrényajtó mérgesen nyikorogva kinyílt, minden szabadon álló tárgy, ruha, cipő apró csusszanásokkal a tat felé indult, mintha valami közös, titkos szándék hirtelen életre keltette volna őket.

Az interkom szekrényéhez lépett, kinyitotta az ajtaját, régi telefonhoz hasonló készülék volt benne.

– Halló, pilóta! – kiáltott a kagylóba.

Összerándult a saját hangjától, annyira fájt a feje.

– Itt a kapitány. Mi van?

– Pályamódosítás, navigátor úr – felelt a pilóta távoli hangja. – Egy kis eltérésünk van.

– Mennyi?

– Csak hat… illetve hét másodperc.

– És a máglya? – kérdezte lassan.

– Hatszázhúsz fok a külső falon.

– Hát a raktárak?

– A szélsőkben ötvenkettő, a hajófenékben negyvenhét, a tatnál huszonkilenc és ötvenöt.

– Mennyi az az eltérés, Munro? Mennyit mondott?

– Hét másodperc,

– Fogjuk rá – morogta Pirx, és letette a kagylót. A pilóta persze hazudik. Hét másodperces módosításhoz nem kell ekkora gyorsítás. Több fokra becsülte az eltérést.

Átkozottul melegszenek a raktárak. Mi van a tatban? Élelmiszer? Leült az íróasztalhoz.

Kék Csillag, Terra-Mars. Kompo, Föld. Kapitány a hajóstársaságnak. Reaktor hevíti a rakományt stop veszélyeztetett tatrakományról árujegyzék nincs stop utasítást kérek stop Pirx navigátor vége.

Még írt, mikor a motorok elhallgattak, a gravitáció megszűnt, és Pirx a ceruza nyomásától felrepült a levegőbe. Bosszúsan lökte vissza magát a mennyezetről, újra kikötött a fotelban, és még egyszer elolvasta a rádiótáviratot.

Rövid gondolkodás után eltépte az űrlapot, és darabjait a fiókba dobta. Kiment az álom a szeméből, csak a fejfájás maradt. Nem volt kedve felöltözni, bonyolult művelet ez a súlytalanság állapotában, ugrándozva és röpködve küszködik az ember az úszkáló ruhadarabokkal. Úgy, ahogy volt, pizsamájára húzott háziköpenyben, kiment a kabinból.

A kék éjszakai lámpák jótékonyan leplezték a falburkolat siralmas állapotát. A négy legközelebbi mélyedésben a szellőzőaknák üres, fekete torka lélegzett, a sarkokban libegő szemét arrafelé húzódott, mint a tengeri áramlattal sodródó iszap. Tökéletes csend töltötte be a hajót. Pirx figyelte a csendet, szinte mozdulatlanul lebegve saját árnyékának a falon elterülő, nagy, ferde foltja előtt. Behunyta a szemét. Előfordul, hogy így lebegve elalszik valaki, pedig ez veszélyes dolog: ha valami manőverhez beindítják a motorokat, a magatehetetlen embert a gyorsulás a padlóhoz vagy a mennyezethez vágja. Pirx nem hallotta már sem a ventilátorokat, sem saját vére lüktetését. Úgy érezte, a hajónak ezt az éjszakai csendjét minden más csendtől meg tudná különböztetni. A Földön érezni lehet a csend határait, véges és ideiglenes voltát. A Hold kősivatagában a saját kis csöndjét cipeli magával az ember, szkafanderébe zárva, amely dörejjé fokozza a tartószíjak minden reccsenését, az ízületek roppanását, az érverést, még a lélegzetvételt is. Ilyen jeges, fekete csönd csak az űrhajón van, éjjel.

Szeméhez emelte óráját; három felé járt.

„Ha ez így megy tovább, kiborulok” – gondolta. Ellökte magát egy kiszögelléstől, és röptét lassítva, madárként, kitárt karokkal leszállt kabinja küszöbén. Messziről, mintha vaspincéből jönne, alig hallható hang ütötte meg a fülét.

Bang, bang, bang.

Három koppanás.

Káromkodva csapta be az ajtót, lerántotta köpenyét, és elhajította; a köpeny lassan felduzzadt mint egy groteszk kísértet, és felfelé kezdett vitorlázni. Eloltotta a villanyt, lefeküdt, és fejére húzta a párnát.

„Őrült! Őrült! Átkozott, hibbant ócskavas!!!” – hajtogatta magában görcsösen lehunyt szemmel, reszketve a dühtől, maga sem értette, miért. De hamarosan elnyomta a fáradtság; nem is tudta, mikor aludt el újra.

Hét óra előtt felébredt. Még félálomban fölemelte a kezét: nem esett vissza. Nincs gravitáció. Felöltözött, és elindult a kormányfülkébe. Közben akaratlanul is hegyezte a fülét. Csend volt. Az ajtó előtt megállt. A matt üvegen áttetszett a radarernyők zöldes akváriumfénye. Odabent félhomály honolt. A pilóta foteljában elfekve cigarettázott. Lapos füstcsíkok úsztak el a képernyők előtt, és felragyogtak a zöld fényben. Valami földi zene cincogott, bele-belereccsent a kozmikus zörej. Pirx leült a pilóta mögé; ahhoz sem volt kedve, hogy ellenőrizze a graviméter szalagját.

– Mikor indítja be? – kérdezte.

A pilóta éleselméjűnek bizonyult.

– Nyolckor. De ha fürödni akar, navigátor úr, most is bekapcsolhatom; igazán mindegy.

– Á, nem kell. Tartsunk rendet – morogta Pirx. Elhallgattak, csak a hangszóró zümmögte a folyton ismétlődő, monoton dallamot. Pirxnek megint leragadt a szeme. Fel-felrezzent, újra elszunyókált, nagy, zöld macskaszemek villogtak rá a sötétből, hunyorgott, mire világító műszerórákká változtak; így imbolygott álom és ébrenlét határán, mikor egyszer csak nagyot reccsent a hangszóró, és megszólalt:

– Itt a Deimosz beszél. Hét óra harminc perc van. Napi meteorjelentésünket olvassuk fel a belső körzet számára. A Mars gravitációs terének hatására a Drakonida rajban, amely már elhagyta a Sáv övezetét, marginális perturbáció keletkezett. A mai napon halad át a 83-as, 84-es és 87-es szektoron. A Mars meteorállomása a felhő méretét 400 000 köbkilométerre becsüli. Ezért a 83-as, 84-es és 87-es szektort visszavonásig lezárják a forgalom elől. Most közöljük a felhő összetételét, a Phoibosz ballisztikus szondáinak közvetlen észlelése alapján. A legutóbbi jelentés szerint a felhőt a következő osztályú mikrometeorok alkotják: X, XY, Z…

– Jó, hogy nem nekünk szól – jegyezte meg a pilóta –, éppen most reggeliztem, kínos ilyenkor teljesre kapcsolni!

– Mennyivel megyünk? – kérdezte Pirx. Felállt.

– Ötven fölött.

– Igen? Nem is rossz – dörmögte Pirx. Ellenőrizte az irányt, az uranográfok szalagját, a szivárgást – nem változott –, és lement az ebédlőbe. A két tiszt már ott volt. Pirx várta, hogy valamelyik szóba hozza az éjszakai zajokat, de a beszélgetés egész idő alatt a lottóhúzás körül forgott; Sims nagyon reménykedett, és kollégákról meg ismerősökről mesélt, akik nyertek.

Reggeli után Pirx a navigációs szobába ment, hogy felrajzolja a megtett útszakaszt. Egyszer csak a rajztáblába döfte a körzőt, kirántotta a fiókot, elővette a hajónaplót, és kikereste a Coriolanus utolsó legénységének névsorát.

Tisztek: Pratt és Wayne, pilóták: Nolan és Potter, gépész: Simon…

Nem tudta levenni szemét a parancsnok erőteljes kezevonásáról. Végül aztán visszalökte a könyvet a fiókba, befejezte a rajzolást, és a rajzpapírtekerccsel a kormányfülkébe ment. Fél óra alatt kiszámította, mikor érkeznek pontosan a Marsra. Visszamenet az üvegajtón át benézett az ebédlőbe. A tisztek sakkoztak, a felcser a tévé előtt ült, hasán villanymelegítővel. Pirx bezárkózott a kabinjába, s a pilótától átvett rádiótáviratokat kezdte tanulmányozni. Pillanatok alatt elnyomta az álom. Szunyókálás közben néha úgy rémlett, hogy beindultak a motorok, meg is próbált felébredni, ennek következtében azt álmodta, hogy fölkel, a kormányfülkébe megy, üresen találja, s a legénység tagjait keresve eltéved a tatfolyosók koromsötét labirintusában. Felriadt; az íróasztalnál ült, verítékben ázva. Dühöngött, mert elképzelte, milyen pocsék éjszakája lesz, miután nappal órák hosszat aludt. Mikor estefelé a pilóta bekapcsolta a motorokat, élt az alkalommal, és jó forró vízben megfürdött. Felfrissülve sietett az ebédlőbe, megitta az odakészített kávét, és telefonon megkérdezte az ügyeletest, mi a helyzet a reaktor hőmérsékletével. Majdnem ezerig ment fel, de a kritikus értéket, úgy látszik, nem tudta átlépni. Tíz körül a pilóta telefonált: egy közelükben haladó hajó hívja őket, orvost kér. Mivel kiderült, hogy vakbélrohamról van szó, Pirx jobbnak látta, ha nem ajánlja fel a felcserét. Szerencsére alig hárommillió kilométerre haladt egy nagy utasszállító hajó, amely közölte, hogy megáll, és küldi az orvosait.

Ilyen lustán, eseménytelenül cammogott el a nap. Tizenegykor a fehér fényt valamennyi fedélzeten, a kormányfülke és a reaktorkamra kivételével, felváltotta az éjjeli lámpák kékes derengése. Az ebédlőben majdnem éjfélig égett a kislámpa a sakkasztal fölött. Sims üldögélt ott, saját maga ellen játszott. Pirx még lement utánanézni a tatraktárak hőmérsékletének, s összetalálkozott a máglyától jövő Bomannal. A mérnök elég bizakodó volt: a szivárgás nem nő, a hűtés egész rendesen működik.

Boman jó éjszakát kívánt és elment, ott hagyva Pirxet a kihalt, hideg folyosón. A levegő, alig észrevehetően, a felső szintek felé áramlott. A szellőzőnyílásokon nesztelenül libegtek a poros pókhálófoszlányok.

Pirx egy darabig járkált a fő raktárak közötti, templomhajószerűen magas folyosón. Éjfél után néhány perccel a motorok elhallgattak.

A hajó minden részéből éles és tompa zajok sorozata hallatszott, egyre távolabbról és egyre gyöngébben: a le nem rögzített tárgyak, megtartva az addigi gyorsulást, nekizuhantak a mennyezetnek, a falnak vagy a padlónak. A lárma egy percre úgy megtöltötte a hajót, mintha megelevenedne, aztán már csak a visszhang rezgett a levegőben, majd az is elült, és ismét csönd lett, csak a ventilátorok egyenletes zúgása hallatszott.

Pirxnek eszébe jutott, hogy a navigációs szobában nem lehet becsukni az íróasztal fiókját, s elhatározta, hogy keres egy asztalos szerszámot. A bal oldali raktár és a kábelalagút közötti hosszú, csőszerűén szűk folyosón lement a lomtárba. Ez volt talán az egész hajó legporosabb része; ráadásul a por, amelyben feje tetejéig gázolt, nem ülepedett le, úgyhogy Pirx majdnem megfulladt, s alig tudott eltapogatózni az ajtóig.

Már a hajó közepén járt, amikor a folyosón léptek koppantak. A súlytalanság állapotában csak a robot tud járni. Csakugyan, a súlyos léptek koppanását a padlóhoz tapadó mágneses szívókák nesze kísérte. Pirx várakozott. Terminusz feltűnt a keresztfolyosón, feketén a távoli lámpák háttere előtt. Bizonytalanul ingadozva, karlengetve közeledett.

– Hé, Terminusz – szólította meg, kilépve az árnyékból.

– Igenis.

A súlyos alak megállt; testét a tehetetlenség előrelendítette, majd lassan fölegyenesedett.

– Mit csinálsz itt?

– Az egerek – felelte a hang a mellvért mögül, fokozva azt a benyomást, hogy a gyűrűs páncélban egy rekedt törpe rejtőzködik. – Az egerek nem tudnak aludni. Felébrednek. Szaladgálnak. Szomjasak. Ha szomjasak, vizet kell nekik adni. Az egerek sokat isznak, ha magas a hőmérséklet.

– De te mit csinálsz? – firtatta Pirx.

A robot megingott.

– Magas a hőmérséklet. Járkálok. Mindig járkálok, ha magas a hőmérséklet. Vizet az egereknek. Ha megisszák és elalusznak, akkor jó. Sokszor történtek hibák a magas hőmérséklet miatt. Én őrködöm. Kijövök, visszamegyek a reaktorhoz. Vizet az egereknek…

– Vizet viszel az egereknek? – kérdezte Pirx.

– Igenis. Terminusz.

– Hol az a víz?

A robot még kétszer elszajkózta, hogy „magas a hőmérséklet”, és megtévesztőén azt a benyomást keltve, hogy egy benne rejtőző ember mozog – kezeit gyors, meglepett és tanácstalan mozdulattal egymás után a szeméhez emelte, miközben szemlencséi megmozdultak üregükben, és a fémtenyerekbe pillantottak –, így felelt:

– Nincs víz. Terminusz.

– Hát honnét hozod a vizet? – makacskodott Pirx. Összehúzott szemmel figyelte a nála fejjel magasabb robotot, aki néhány érthetetlen hangot adott, aztán váratlanul kibökte mély basszushangján:

– El… felejtettem.

Pirx zavarba jött, olyan védtelenül hangzott ez a válasz. Hosszan méregette a kissé ingadozó fémtestet.

– Elfelejtetted, igaz? No, menj vissza a reaktorhoz. Eredj szépen. Hallod?!

– Igenis.

Terminusz csikorogva sarkon fordult, s ugyanazzal a túl merev, ezért valahogy öregesnek tetsző járással eltávolodott. Alakja egyre kisebb lett a folyosó keretében. Az utolsó küszöbök egyikében megbotlott, nehézkesen kaszált a karjaival, visszanyerte egyensúlyát, és eltűnt a keresztfolyosón. A falak egy ideig még visszhangozták a lépteit. Pirx elindult a kabinja felé, de hirtelen meggondolta magát, és nesztelenül úszva a padló fölött, a hatos számú szellőzőaknához suhant. Az aknákon közlekedni persze tilos, még akkor is, ha a motor nem működik, de nem törődött a tilalommal. Erősen elrúgta magát a korláttól, és tíz másodperc alatt hét emeletet vitorlázott, a hajó közepétől egészen a tatig. Nem ment be a reaktorkamrába. A falon, középmagasságban, hosszúkás retesz látszott. Odalibegett, eltolta a reteszt, és kinyitotta a keskeny ajtócskát. Acélkeretbe illesztett, négyszögletes ólomüveg ablak volt mögötte: az egerek ketrecének hátsó fala. Ezen át meg lehetett figyelni az egereket, anélkül, hogy be kellett volna lépni a kamrába. Közvetlenül az üveg mögött Pirx a ketrecek hulladékos, üres fenekét látta, távolabb pedig, a dróthálón keresztül, bent a kamrában, a mennyezeti reflektor fényében a robot víztől csillogó vállát. Terminusz majdnem vízszintesen lebegett a levegőben, lassan mozgatva karjait. Páncélja tele volt fehér egerekkel; vígan futkostak a vállak és a mellvért vaslemezein, s oda csődültek, ahol a gyűrűs haspáncél mélyedéseiben nagy cseppekben meggyűlt a víz; felnyalogatták, ugráltak, röpködtek a levegőben, Terminusz pedig gyöngéden elkapkodta őket, átbujkáltak vasujjai között, farkincájuk vígan kunkorodott; a látvány olyan különös és mulatságos volt, hogy Pirx majdnem felkacagott. Az elcsípett egereket Terminusz visszarakta a ketrecbe, fémarca veszélyesen közeledett Pirx szeméhez, de láthatólag nem vette észre. Már csak két-három kisegér röpködött a levegőben. Terminusz nagy nehezen őket is elkapta, rájuk csukta a ketrecet, és eltűnt Pirx szeme elől; csak hatalmas árnyéka feküdt a fővezeték karmantyújára támaszkodva, elmosódó keresztként a reaktor betonfalán.

Pirx halkan becsukta az ajtócskát, visszatért a kabinjába, levetkőzött és lefeküdt, de nem jött álom a szemére. Egy darabig Irving asztrogátor emlékiratait olvasgatta, de már úgy égett a szeme, mintha tele lenne homokkal, feje ólomnehéz volt, de reménytelenül éber. Alig néhány órája van már reggelig, gondolta elkeseredetten. Felrántotta köpenyét, és kiment.

A főfolyosó és az oldalfolyosó kereszteződésénél lépteket hallott a szellőzőaknából. A nyílás rácsához tette a fejét. A visszhangos vaskútban eltorzuló hang lentről jött. Pirx ellökte magát a rácstól, egy darabig lábbal előre vitorlázott, majd a legközelebbi függőleges járaton leúszott a tat szintjére. A léptek hangosabban dübörögtek, aztán elhallgattak; Pirx fülelt – a dobbanások megint közeledtek. A robot visszafelé jött. Pirx a magas folyosó mennyezete alatt várta. A csoszogó talpak a fedélzet másik végében csikorogtak. Megint csend lett. Már kezdte elveszíteni a türelmét, mikor újra felhangzottak a léptek, a keresztfolyosón hosszú árnyék tűnt fel, s nyomában maga Terminusz. Elcammogott Pirx alatt, olyan közel, hogy hidraulikus szívének dobogása is hallatszott. Tíz lépéssel arrább megállt, és hosszú, sziszegő hangot adott. Aztán jobbra-balra hajlongott néhányszor, mintha köszönne a vasfalaknak, és újra megindult, Az oldalfolyosó sötét szájánál ismét megállt. Benézett. Megismételte a hosszú, sziszegő hangot. Pirx, csak ujja hegyével érintve a mennyezetet, a súlyos alak után úszott.

– Tszszsz… tszszsz… – hallotta egyre világosabban. Terminusz még egyszer megállt a következő szellőzőakna előtt, megpróbálta bedugni fejét a rácson, de nem sikerült; újra sziszegett, lassan kiegyenesedett, és tovább cammogott. Pirx elunta a leselkedést.

– Terminusz! – kiáltotta. A robot, éppen lehajlás közben, mozdulatlanná dermedt.

– Igenis – felelte.

– Mit csinálsz már megint?

Fürkésző tekintettel nézte a lapos fémmaszkot, holott az nem volt arc, és semmit sem árulhatott el.

– Keresem… – szólalt meg Terminusz. – Keresem… a macskát.

– Mit?!

Terminusz lassan kiegyenesedett. Egyre magasabb lett, karjai tehetetlenül lógtak, mintha megfeledkezett volna róluk, és mivel az ízületek halk csikorgásával kísért mozdulat igen lassú volt, valahogy fenyegetőnek rémlett.

– Keresem a macskát – ismételte.

– Minek?!

Terminusz, fémszoborrá dermedve, kis ideig hallgatott.

– Nem tudom – szólt aztán halkan, és Pirx zavarba jött. A folyosó, a csukott kapu mögött eltűnő rozsdás sínekkel, olyan volt a halotti csöndben és a gyenge lámpafényben mint egy elhagyott bányajárat.

– No, elég volt – szólalt meg végre. – Menj vissza a reaktorhoz, és maradj ott. Érted?!

– Igenis.

Terminusz megfordult, és elment. Pirx egyedül maradt. Lebegett a padló és a mennyezet között, s a léghuzat lassan, milliméterenként, a szellőzőakna nyitott torka felé emelte. Elrúgta magát a faltól, befordult a lift felé, és felvitorlázott, elsuhanva az aknák fekete torka mellett, amelyekben, mint egy óriási óra ketyegése, mind távolabbról és mind halkabban kopogtak a robot lépései.

4

A következő napokon Pirx belemerült a matematikába. Valahányszor bekapcsolták a máglyát, egyre jobban túlhevült, teljesítménye pedig csökkent. Boman gyanította, hogy a neutrontükrök hamarosan tönkremennek. Erre vallott a lassan, de könyörtelenül fokozódó radioaktív szivárgás. Pirx bonyolult számításokkal igyekezett kidekázni a működési és hűtési szakaszokat, üresjáratban pedig az oldalraktáraktól a tatraktárakhoz irányította át a keringő hűtőfolyadékot, mert odalent már trópusi hőmérséklet uralkodott. Nagy türelem kellett ehhez a lavírozáshoz az egymásnak ellentmondó követelmények között. Pirx órák hosszat ült a számítógépnél, s a próbálgatás és hibafeltárás módszerével kereste a legjobb megoldást. Ennek jóvoltából elenyésző késéssel sikerült megtenniük negyvenhárommillió kilométert. Az út ötödik napján, rácáfolva Boman borúlátó jóslataira, elérték a kívánatos utazósebességet. Pirx kikapcsolta a reaktort, hadd hűljön most már egészen a leszállásig, és titokban fellélegzett. A régi teherhajók vezetésének egyik sajátossága az volt, hogy a legénység sokkal ritkábban látta a csillagokat mint a Földön. Egyébként Pirx nem is volt rájuk kíváncsi, még a Mars rézvörös korongjára sem; beérte a pályagrafikonokkal.

Útjuk utolsó napján, késő este, amikor a kék lámpák gyér fényével itt-ott megszakított sötétség szinte megnövelte a fedélzeteket, eszébe jutottak a raktárak, ahová eddig még csak be se kukkantott.

Kiment az ebédlőből, ahol Sims, mint minden este, Bomannal sakkozott, és leliftezett a tatba. Legutóbbi találkozásuk óta nem látta és nem is hallotta Terminuszt. Csak azt vette észre, hogy a macska úgy eltűnt, mintha nem is lenne a hajón.

A félhomályos folyosón csak a léghuzat sziszegett halkan. Mikor benyitott a raktárba, a vastag porréteg alatt kigyulladt a villany. Végigment a csarnokon. A ládatornyok csaknem a mennyezetig értek, keskeny átjáró választotta el őket. Pirx megvizsgálta, elég feszesek-e a padlóra lehorgonyzott acélszalagok, amelyek a ládapiramisokat tartják. Az ajtónyitástól keletkezett huzat kiszívta a sarkokból a fűrészport, szemetet, kócot, s az most lassan gomolygott a levegőben, mint békalencse a vízen.

Már ismét a folyosón volt, amikor meghallotta a lassú, egyenletes koppanásokat.

– Figyelem…

Három koppanás.

Egy ideig lebegett a légáramban, amely egyre magasabbra sodorta. Akár akarta, akár nem, oda kellett figyelnie. Ketten beszélgettek. A koppanások gyöngék voltak, mintha a két ember takarékoskodna erejével. Hol lassabban, hol gyorsabban követték egymást a jelek, az egyik ember gyakran elvétette őket, mintha elfelejtette volna a morzeábécét. Néha sokáig hallgattak, máskor egyszerre kezdtek adni. A fekete folyosó a gyéren derengő lámpákkal szinte a végtelenbe nyúlt, mintha a halkan sziszegő léghuzat a határtalan űrből jönne:

– S-i-m-o-n-h-a-l-l-o-d-o-e-t – dobogott lassan, szabálytalanul a cső.

– N-e-m-h-a-1-l-o-m… n-e-m-h-a-1-l-o-m…

Vadul ellökte magát a faltól, és összekucorodva, felhúzott lábakkal, mint a zuhanó kő, suhant le a mind rosszabbul világított folyosókon, amint a tathoz közeledett; egyre több finom, rőtes por kavargott a lámpák körül. A máglya súlyos ajtaja nyitva volt. Bepillantott.

A kamrában hideg volt. Az éjszakára leállított kompresszorok hallgattak, csak néha, mikor gázbuborékok törtek maguknak utat a sűrűsödő folyadékban, adott furcsa, dadogó, csaknem emberi hangot a betonfalban húzódó csővezeték.

Terminusz, fülig cementesen, buzgón dolgozott. Ingaszerűen bólogató koponyája fölött bőszen zúgott a ventilátor. Pirx, nem érintve lábával a lépcsőfokokat, lesiklott a lépcső fölött, kezével a karfán. A vaskesztyűk tompán csattantak a friss cementrétegen.

– N-e-m-h-a-1-l-o-m… v-e-e-t-e-1…

Akár a véletlen műve volt, akár ugyanaz a program parancsolta az ütések gyengítését, amelyből a morzejelek származtak – a cső egyre halkabban dobbant. Pirx megállt a robot mellett. Terminusz hasának lemezei, amelyek lehajláskor egymásra siklottak, egy rovar recés potrohára emlékeztették. Az üvegszemekben a lámpák pici tükörképe ingott. Ezeket a szemeket nézve Pirx úgy érezte: egyedül van a meredek falú, üres kamrában. Terminusz nem tudja, mit csinál; csak gép, amely belérögződött hangsorokat közvetít, és semmi több. A koppanások egyre gyengültek.

– S-i-m-o-n-v-a-a-l-a-s-z-o-l-j – vette ki nagy nehezen. A ritmus széthullott. Pirx megfogta a csövet, vagy fél méterrel a kétrét hajolva dolgozó robot törzse fölött. Erősebben meg akarta markolni a vasat, ujja odakoppant, s ekkor egy pillanatra megszakadt a jelsor. Hatalmába kerítette egy hirtelen ötlet: mielőtt meggondolta volna, micsoda őrültség beleszólni egy évekkel ezelőtt lezajló beszélgetésbe, gyorsan kopogtatni kezdett:

– M-i-e-e-r-t-n-e-m-v-a-a-1-a-s-z-o-l-m-o-m-s-s-e-n… v-e-e-t-e-1…

Csaknem ugyanabban a pillanatban, amikor először koppantott a csőre, Terminusz is ráütött. A két koppanás összefolyt. A robot megállt, mintha meghallotta volna a másik jelsort, s amikor az véget ért, néhány másodperc múlva ismét cementezni kezdte a karmantyú rését. A cső megszólalt:

– M-e-r-t-n-e-m-a…

Szünet. Terminusz lehajolt, hogy cementet merítsen.

Mi volt ez, egy válasz eleje? Pirx lélegzetvisszafojtva várt. A robot fölegyenesedett, odacsapta a cementet, és a csövön gyors koppanások futottak végig:

– S-i-m-o-n-t-e-v-a-g-y-a-z…

– I-t-t-s-i-m-o-n-n-e-m-e-e-n-v-o-l-t-a-m… K-i-v-a-g-y.. k-i-v-a-g-y…

Pirx a válla közé húzta fejét. Jégesőként kopogtak a jelek:

– K-i-v-a-g-y-v-a-a-1-a-s-z-o-l-j-k-i-v-a… k-i-v-a-g-y… k-i-v-a-g-y-k-i-v-a-g-y-i-t-t-s-i-m-o-n-i-t-t-w-a-y-n-e-v-a-a-l-a-s-z-o-l-j…

– Terminusz! – tört ki belőle. – Hagyd abba! Hagyd abba!

A kopogás abbamaradt. Terminusz fölegyenesedett, de válla, karja, kesztyűje ütemesen rázkódott, egész vasteste remegett, s a görcsös rángatózásból Pirx tovább olvasta:

– K-i-v-a-g-y-… k-i… k-i…

– Hagyd abba!!! – kiáltotta újra. Oldalról látta a robotot; a súlyos vállak megremegtek, s a páncélról visszaverődő fény ismételte:

– K-i-v-a-…

Mintha a rajta átvonult vihar kimerítette volna, a robot mozdulatlanná dermedt. A levegőbe emelkedett, csikorogva nekiütődött a csővezeték vízszintes ágának, és mintha foglyul esett volna, ott maradt függve, halottmereven, de Pirx merőn bámuló szeme észrevette a tehetetlenül leeresztett kéz milliméteres remegését.

– K-i…

Nem tudta, hogyan került ki a folyosóra. Zúgtak a ventilátorok. Csak úszott a felső fedélzetekről jövő száraz, hűvös léghuzattal szemben, a lámpák fényköre átsuhant az arcán.

Kabinja nyitva volt. Íróasztalán égett a lámpa, lapos fénypászmák vetődtek a fal tövére; a mennyezet sötétben maradt.

Ki volt az? Ki szólongatta? Simon? Wayne? De hát ők nem élnek! Tizenkilenc éve meghaltak!

Hát akkor ki volt – Terminusz? Hiszen ő csak a csövet cementezi. Jól tudta, milyen választ kapna, ha faggatni próbálná a robotot; röntgenekről, szivárgásról, cementezésről fecsegne. Terminusz nem is sejti, hogy cementezés közben kísérteties ritmust kopogtat.

Egy biztos: ez a rögződött jelsorozat – ha ugyan az – nem élettelen. Akárkik is ezek az emberek – ezek a hangok, ezek a koppanások –, beszélni lehet velük. Ha lenne hozzá bátorsága…

Ellökte magát a mennyezettől, imbolyogva elúszott a szemközti falig. Az ördög vigye el! Járni szeretett volna, döngő léptekkel járni, arra vágyott, hogy súlya legyen, hogy öklével nagyot csaphasson az asztalra. Ez a látszólag oly kényelmes állapot, amelyben a tárgyak, saját testével együtt, anyagtalan árnyékká váltak, olyan volt mint a lidércnyomás. Minden, amihez hozzáért, elsiklott, elúszott, bizonytalan, felfújt semmivé, látszattá, álommá lett…

Álommá?

Várjunk csak. Ha álmodom valakivel, és kérdést teszek fel neki, nem tudom a választ, amíg ki nem mondja, pedig az álomalak nem létezik agyamon kívül, csupán annak ideiglenesen elkülönült része. Mindenki széthasad így, csaknem minden nap, illetve minden éjjel, s egyetlen álomra szóló, tiszavirág-életű álszemélyiségeket teremt. Kitalálja őket, vagy a valóságból veszi. Nem álmodunk-e gyakran halottainkkal? Nem beszélgetünk-e velük?

A halottak.

Vajon Terminusz…

Félig öntudatlanul keringett a kabinban, egyik faltól a másikig úszva, visszaverődve a kemény felületekről. Most az ajtóhoz ért, és megragadta. Nézte a sötét folyosószakaszt, és a sötétségbe vetődő fénysávot. Visszamenjen?

Visszamenjen, és – megkérdezze?

Valami fizikai jelenség ez, bonyolultabb az egyszerű jelrögzítésnél; végül is a robot nem hangrögzítő berendezés. Létrejött benne egy jelsor, amelynek bizonyos önállósága van, amely változhat, amelynek – bármilyen különösen hangzik – kérdéseket lehet feltenni, és megtudni tőle… mindent. Megismerni Simon, Nolan, Potter sorsát, s megfejteni az érthetetlen, megdöbbentő rejtélyt: a parancsnok hallgatását.

Elképzelhető-e más magyarázat?

Nem.

Biztos volt ebben, de mégsem mozdult; mintha várna valamire.

Végül is nincs itt semmi egyéb, csak áramkörök egy vasdobozban. Nincs semmiféle élő ember, aki a pusztuló hajó sötétségében haldoklik. Egész biztosan nincs!

Kikopogtassa kérdéseit Terminusz üvegszeme előtt? De ők, ahelyett, hogy szép sorjában elmesélnék a történetüket, kétségbeesetten szólongatni kezdik, oxigénért, segítségért könyörögnek! Mit válaszoljon? Hogy nem léteznek? Hogy csak „álszemélyiségek”, egy elektronikus agy különvált szigetei, lázálmai, rezgései? Hogy rettegésük csak a félelem imitációja, s minden éjjel megismétlődő agóniájuk csak annyi mint egy repedt hanglemez? Emlékezett a kopogás jégesőjére, amelyet kérdése kiváltott, a lázas csodálkozással és váratlan reménnyel teli kiáltásra, a vég nélkül ismétlődő, makacs, sürgető könyörgésre: „Válaszolj! Ki vagy? Válaszolj!!!”

Még fülében volt a hang, és ujjai hegyén érezte a kétségbeesett, őrjöngő kopogtatást.

Nem léteznek? Hát akkor ki hívta, ki könyörgött segítségért? És mit érne, ha a szakemberek megállapítanák, hogy a segélykiáltások mögött nincs egyéb mint a kóbor áram örvénylése, a vaslemezek rezgése? Íróasztalához ült. Kihúzta a fiókot. Dühösen leszorította a zizegve emelkedő papírokat, megtalálta, amit keresett, maga elé tette, és gondosan lesimította a lapot, hogy ne libegjen a lélegzetvételétől. Sorra kitöltötte a nyomtatott rovatokat:

MODELL: AST-Pm-105/0044.

TÍPUS: Univerzális javító.

NEVE: Terminusz.

HIBA: A funkció szétesése.

RENDELKEZÉS: Tétovázott. Tollát a papírhoz közelítette, majd újból fölemelte. Az ártatlan gépekre gondolt, amelyeket az ember felruházott a gondolkodás képességével, s ezáltal őrültségeinek részesévé tett. Arra gondolt, hogy a Gólem, a fellázadó és az ember ellen forduló gép mítosza hazugság, melyet azért találtak ki, hogy azok, akik mindenért felelősek, elháríthassák ezt a felelősséget.

RENDELKEZÉS: Beolvasztani.

És mozdulatlan arccal aláírta: Pirx első navigátor.

FELTÉTELES REFLEX

Negyedéves korában történt, éppen a szünidő előtt. Pirx már átesett minden gyakorlaton, repült szimulátorokon és kétszer igazi űrhajón, megcsinálta az „önálló kört”, vagyis elrepült a Holdra, leszállt, és visszajött. Tapasztalt, vén űrmedvének érezte magát, akinek otthonai a bolygók, kedvenc viselete a kopott űrruha, aki elsőnek veszi észre az űrben a meteorveszélyt, és a hagyományos „Vigyázat! Raj!!” kiáltás után villámgyors manőverrel megmenti a pusztulástól a hajót, önmagát és lassúbb társait. Legalábbis így képzelte, és búsan állapította meg borotválkozáskor, hogy roppant tapasztalata egyáltalán nem látszik meg rajta. Egyetlen ősz hajszála sincs, még attól a csúnya esettől se, amikor a Harrelsberger-készülék a keze között robbant fel a Sinus Mediin, leszálláskor. No jó, ezüstös sörényről kár is álmodozni (már a deres halánték is milyen jól mutatna), de legalább a szeme körül akadna néhány szarkaláb, amelyről első pillantásra látszik, hogy az iránycsillagok feszült figyelésétől van! Semmi efféle, maradt a képe olyan pufók, mint volt. Titkon szégyellte kisfiús ábrázatát, és míg tompa zsilettjével kapargatta, egyre szörnyűbb helyzeteket eszelt ki, hogy a végén hősiesen úrrá legyen rajtuk. Matters, aki részben ismerte bánatát, részben kitalálta, bajusznövesztést ajánlott. Kérdés, mennyire őszinte a tanácsa. Pirx mindenesetre próbát tett reggeli magányában, a tükör előtt: orra alá fekete cipőfűzőt tartott. Összerázkódott, annyira hülyén festett. Kételyei támadtak Matters irányában, pedig talán nem is kajánkodott az a fiú, csinos húga pedig biztosan merő jóindulatból mondta egyszer Pirxnek, hogy „tök jámbor” a képe. Ez szíven ütötte. Pedig ott a táncteremben nem is bőgött le olyan nagyon. Csak a táncot tévesztette össze, a lány tapintatosan hallgatott, és Pirx csak jóval később vette észre, hogy a többiek egészen mást táncolnak, mint ők. De aztán simán ment minden. Igyekezett nem lépni a lány lábára, óvakodott a nevetéstől (mert ha ő felkacag, utána fordulnak az utcán), majd szépen hazakísérte hölgyét. A végállomástól jó darabot gyalogoltak, és Pirx végig azon törte a fejét, mivel bizonyíthatná, hogy ő egyáltalán nem „tök jámbor” – ez a megjegyzés elevenébe vágott. Amikor már közeledtek a házhoz, pánikba esett, mert semmit sem sütött ki, sőt a nagy fejtörés miatt egész úton hallgatott, mint a csuka. Az agyában tátongó űr csak azért nem hasonlított a világűrhöz, mert kétségbeesett erőlködés töltötte ki. Az utolsó pillanatban felvillant két-három ötlet, akár a meteor: találkát kér, megcsókolja, vagy – mint olvasta valahol – jelentősen, gyengéden és mégis szenvedélyesen megszorítja a kezét. De semmi sem lett az egészből. Nem csókolta meg, nem kért találkát, még kezet sem fogtak… És ha csak ennyi volna! De mikor a lány azon a kedvesen elcsukló hangján jó éjszakát kívánt, aztán elfordult, és már a kertkapu kilincsét fogta, Pirxben feltámadt az ördög. Talán azért, mert a lány hangjában csúfolódást érzett, vagy csak képzelte, ki tudja, elég az hozzá, hogy amikor a lány hátat fordított azzal a magabiztos, nyugodt mozdulattal, no persze, ha tudja, hogy szép, mindjárt úgy viselkedik, mint valami királynő, így szokták a csinos lányok… szóval akkor Pirx rácsapott a fenekére, úgy ám, elég erősen.

Halk, fojtott sikolyt hallott. Elámult a kislány, az biztos! De Pirx nem várta meg, mi lesz. Sarkon fordult, és elrohant, mintha félne, hogy a lány üldözőbe veszi. Mattershoz másnap olyan óvatosan közelített, mint az időzített bombához, de a fiú nem is tudott az egészről.

Furcsa tettén még sokáig rágódott Pirx. Nem fontolta ő meg (szokása ez, sajnos), csak úgy odasózott. Így viselkednek a jámbor fickók? Nem biztos, de tartott tőle, hogy valószínűleg.

Miután így járt Matters húgával (akit azóta kerül, mint a tüzet), reggelenként nem vágott többé pofákat a tükör előtt. Korábban ugyanis néhányszor odáig süllyedt, hogy fogott még egy kézi tükröt, és így próbálgatta, melyik profilja felel meg magas igényeinek. Nem volt ő persze tök hülye, tudta, milyen nevetséges ez a majomtempó, de hát az ég szerelmére, nem szépnek akarta látni magát, ugyan, dehogy, csak a jellem nyomait kereste! Mert olvasta Conradot, és az izgalomtól kipirulva képzelte maga elé a magányos hőst a nagy galaktikus csendben, de hát elképzelhető a bátor, magányos férfi, az örök éjszaka hőse – ilyen kerek pofával? Kétségei nem oszlottak el, de a tükör előtti majomkodást abbahagyta, bebizonyítva magának, milyen vasakaratú legény.

Efféle kínzó gondjait kissé elhalványította, hogy közeledett a vizsga Merinus professzornál, közismert nevén Merinónál. Ámbár ettől a vizsgától, őszintén szólva, nem is szokott félni. Csak háromszor kocogott el a Hajózási Asztrodézia és Asztrognózia tanszékre, ahol a vizsgaterem előtt mindig diákok lesik a Merinótól kijövőket, nem azért, hogy gratuláljanak, hanem hogy megtudják, milyen új beugrató kérdéseket agyalt ki a „Gonosz Kos”. Mert így is nevezték a szigorú vizsgáztatót. Ez az öregúr – aki életében nem tette a lábát nemhogy a Holdra, de még csak egy űrhajó küszöbére sem! – elméleti mindentudó, ismeri az összes követ az Esők Tengerének összes kráterében, ismeri a kisbolygók sziklagerinceit és a Jupiter holdjainak minden zegét-zugát. Azt beszélik, sok mindent tud a távoli meteorokról és üstökösökről, amelyeket majd ezer év múlva fedeznek föl, mert matematikailag előre látja útjukat kedvenc foglalatossága, az égitestek perturbációs analízise révén. Roppant tudása miatt olyan harapós a csekélyke tudású diákokkal. Pirx azonban nem félt Merinótól, mert kulcsot talált hozzá. Az öregnek megvan a maga terminológiája, amelyet rajta kívül senki sem használ a szakirodalomban. A jó szimatú Pirx tehát kivette a könyvtárból Merinó összes műveit, és… No nem, dehogy olvasta el! Csak átlapozta, és kiírt vagy kétszázat Merinó különleges szavaiból. Ezeket bemagolta, és remélte, hogy átsegítik a vizsgán. Így is történt. Szóhasználata hallatán a professzor megremegett a gyönyörűségtől, felvonta bozontos szemöldökét, és olyan élvezettel hallgatta Pirx válaszait, mintha csalogány dalolna. Többnyire borús ábrázata most felderült. Szinte megfiatalodott, mert úgy érezte, mintha önmagát hallaná; Pirx pedig szárnyakat kapott Merinó jókedvétől és a saját arcátlanságától. Teljes gőzzel nyomult előre, s amikor az utolsó kérdésnél mégiscsak elakadt (a képletet kellett volna tudni, ezt Merinó szakszavai nem pótolták), a professzor egy hatalmas négyest írt be neki, és sajnálkozott, hogy nem adhat ötöst.

Így jutott túl Pirx Merinón. Szarvánál ragadta meg a Kost. Sokkal jobban tartott a „dilifürdőtől”, az utolsó állomástól a záróvizsgák előtt.

A „dilifürdő” ellen nincs orvosság. Először Alberthez kell menni, aki elvileg csak hivatalsegéd a kísérleti űrlélektani tanszéken, de valójában a prof jobb keze, és a szava többet számít, mint akármelyik tanársegédé. Albert volt a tótumfaktum már Balloe professzor mellett, aki egy éve vonult nyugdíjba, a diákok örömére és az altiszt bánatára (mert senki sem értette úgy meg, mint a professzor). Nos, ez az Albert elvezeti a jelöltet egy alagsori szobába, és elkészíti a parafinmaszkját. Az öntvényen még egy apró műveletet végez: a maszk orrába két fémcsövecskét illeszt. Ennyi az egész. Ezután a jelölt indulhat az emeletre, a „fürdőbe”. Persze, nem fürdő az, de hát a diákok mindent átkeresztelnek. Jókora szoba, benne vízzel teli medence. A jelölt, vagy diáknyelven a páciens, levetkőzik, és a vízbe ereszkedik, majd a vizet addig melegítik, amíg a jelölt már nem érzi a hőfokát. Ez egyéni dolog: az egyiknek 29 foknál, a másiknak csak 32 foknál „szűnik meg” a víz. Lényeg az, hogy amikor a medencében hanyatt fekvő fiú fölemeli a kezét, akkor a víz melegítését abbahagyják, és az asszisztens ráteszi a jelölt arcára a parafinmaszkot. Aztán valami sót kevernek a vízbe (de nem ciánkálit, mint a „fürdőn” átesettek komoly képpel állítják), hanem nyilván közönséges konyhasót. Annyit adagolnak belőle, hogy a „páciens” (avagy „vízi hulla”) szabadon lebegjen a víz felszíne alatt, de ne merüljön fel. Csak a fémcsövecskék állnak ki a vízből, azokon át lélegezhet. Tulajdonképpen ennyi az egész. A kísérlet tudományos neve „ingerhiány-állapot”. A látásától, hallásától, szaglásától, tapintásától megfosztott „hulla” a vizet kisvártatva már nem érzékeli. Karja összefonva, mint az egyiptomi múmiáké, s ebben a helyzetben súlytalanul lebeg. Meddig? Ameddig kibírja.

Látszólag könnyű a dolga. De hamarosan furcsa dolgok kezdenek vele történni. Persze, mindenki olvashatott a kísérleti lélektani tankönyvekben a „hullák” élményeiről, amennyit csak akart. De az élmények egyéniek. A jelöltek egyharmada nemhogy öt-hat órát, még hármat sem bír ki. Pedig ajánlatos sokáig kibírni, mert a szünidei gyakorlatot az itteni helyezési sorrend szerint osztogatják; aki az első helyre kerül, „extra” gyakorlatot kap, és az egészen más, mint a többnyire érdektelen, sőt unalmas gályázás valamelyik föld körüli állomáson. Sose lehet előre tudni, hogy ki lesz „kemény fiú”, ki nem – a „fürdő” igencsak próbára teszi a személyiség erejét, állóképességét.

Pirx elég simán kezdett, ha nem számítjuk, hogy minden ok nélkül a víz alá merült, még mielőtt az asszisztens rátette a maszkot. Nyelt vagy három deci vizet, de legalább érezte, hogy közönséges sós víz.

Miután a maszkot rátették, először enyhe fülzúgást érzett. Vaksötét lett a világ. Ernyedten feküdt, ahogy kell, fenntartotta a víz. A szemét kinyitni úgysem tudná, mert rátapad a parafin. Először az orra kezdett viszketni, majd a jobb szeme. Megvakarni persze nem lehet a maszk alatt. Viszketésről nem volt szó a „hullák” beszámolóiban – úgy látszik, ezzel ő gazdagítja a kísérleti lélektant. Lazán pihent a vízben, amely nem melegítette, nem is hűtötte csupasz bőrét. Néhány perc múlva a vizet már nem érzékelte.

Persze, mozdíthatná a lábát vagy legalább az ujjait, érezhetné, hogy síkosak és nedvesek, de a mennyezetről figyeli a kamera: minden moccanásért büntetőpont jár. Befelé fülelve csakhamar hallotta a szívdobogását: nagyon gyenge hang, és mintha roppant távolságból jönne. Egész jól érezte magát. A viszketés elmúlt. Semmi sem bántotta. Albert olyan ügyesen helyezte a csöveket a maszkba, hogy nem is érezni. Egyáltalán semmit sem érzett. Ez a semmi kezdte nyugtalanítani. Először a helyzetérzékelése szűnt meg – nem érzi, milyen helyzetben van a teste, keze, lába. Tudni tudja, hogy fekszik, mert emlékszik rá, de nem érzi. Törni kezdte a fejét, mióta van a vízben, fehér parafinnal az arcán. Csodálkozva állapította meg, hogy fogalma sincs, hány percet – vagy már negyed órát? – töltött a „fürdőben”, pedig majdnem percre pontosan tudni szokta, hány óra van.

Amíg ezen csodálkozott, észrevette, hogy már nincs teste, sem arca, egyáltalán semmije sincs. Mintha már nem is létezne. Hát ez bizony nem kellemes érzés. Inkább ijesztő. Mintha feloldódott volna a vízben, amit nem is érzékel. És már a szívdobogását sem hallja. Hegyezte a fülét – semmi. Viszont a csendből, amely teljesen betölti, kellemetlen, tompa fehérzaj lett, folyamatos zúgás. De jó volna, ha legalább a fülét befoghatná! Annyi idő eltelt már, gondolta, mit árt egy-két büntetőpont. Mozdítani akarta a kezét.

Nem volt mit mozdítania: nincsen keze. Igazából meg se rémült, inkább csak elképedt. Tényleg, írtak valamit a „testérzet elvesztéséről”, de ki hitte volna, hogy ennyire?

Biztos így kell lennie, nyugtatta magát. Fő, hogy ne mozduljon, a jó helyezésért ezt-azt ki kell bírni. Egy ideig tartotta benne a lelket ez a jelszó. Meddig? Nem tudta.

Aztán romlott a helyzet.

A sötétség, amelyben fekszik, vagy pontosabban: amely ő maga, először villódzni kezdett, gyenge villanások a látómezeje szélén, nem is fények, csak valami fura havazás. Megmozdította szemét a szemhéja alatt, érezte, amint mozdul, s ennek megörült. De milyen furcsa – néhány moccanás után már a szemét sem bírja mozdítani…

Minden eddigi érzékcsalódás, a villódzás, havazás, zúgás, fehérzaj ártatlan bevezető, gyerekjáték volt ahhoz képest, ami rögtön ez után történt.

Szétesett. Már nem csak a teste: testről szó sincs, teste évszázadok óta megszűnt, a múlt ködébe veszett, sohasem tér vissza. Vagy nem is létezett soha?

Van az úgy, hogy az embernek elzsibbad a keze. Másik kezével hozzányúl – akár egy darab fa. Mindenki ismeri ezt a furcsa érzést, szerencsére hamar elmúlik. De közben az ember normálisan érez, él – csak néhány ujja vagy a kézfeje halt el, csak az lett élettelen, mozdulatlan. Pirxnek azonban egyetlen porcikája sem élt. Semmi sem élt – egyedül csak a félelem.

Szétesett – nem személyekre, hanem félelmekre. Mitől fél? Fogalma sincsen. Nincsenek látomásai – hogy is lehetnének, test nélkül? –, sem álmai. Hiszen nem alszik: tudja, hol van, tudja, mit csinálnak vele. Ez nem alvás, nem ébrenlét. Valami más. És a részegséghez sem hasonlít.

Erről is olvasott… Úgy hívják, „az agykéreg működési zavara ingerhiányos állapotban”.

Nem is hangzott olyan rémesen. De átélni…

Kicsit itt van, kicsit ott, és minden szertefoszlik. Az irányok. Fent, lent, oldalt – nem léteznek. Próbált visszaemlékezni, hol a mennyezet. De miféle mennyezet, amikor teste sincs, szeme sincs?

– „Na várjunk csak – biztatta magát –, mindjárt elrendezzük. A tér… a dimenziók… három irány…”

Semmit sem jelentettek ezek a szavak. Az időbe kapaszkodott, „idő, idő”, hajtogatta, mintha papírt rágna. Értelmetlen szó. Már nem ő mondogatja, hanem az a senki, az idegen, aki belebújt. Nem, ő bújt valakibe. És az a valaki fölfúvódik. Dagad. Áttör minden határon. Érthetetlen terekben vándorol, óriásira nőve, mint egy léghajó, mint valami elefántszerű, képtelen, óriási ujj, ő ez az ujj, de nem a saját ujja, egyáltalán nem igazi ujj, hanem csak valami kitalált, nem tudni, honnan származó ujj. Ez az ujj önállósította magát. Mindent elsöprő, mozdulatlan ujj, megrovóan és hülyén előregörbül, ő pedig – az ő gondolata – hol az egyik, hol a másik oldalán bukkan föl ennek a képtelen, meleg, undorító, semmilyen tömbnek…

A tömb eltűnt. Ő pörög. Forog. Zuhan, mint a kő, kiáltani akar. Arc nélküli, kerek, dülledt villanások, szétfolynak, ha rájuk próbál nézni, rámásznak, szorongatják, szétfeszítik, mint valami vékony falú tartályt, mindjárt szétreped.

És felrobbant…

Külön-külön sötétségekre esett szét, libeg, mint a szállongó pernye. Érthetetlen feszültség van ebben a libegésben, erőlködik, mint a halálos beteg, amikor a ködön és ürességen át – amely valaha erős test volt, és most érzéketlen, kihűlő sivatag – szeretne még egyszer, utoljára megszólalni, eljutni egy másik emberhez, hogy lássa, érintse.

– Mindjárt! – mondta valami meglepően józanul, de ez idegen valami, nem ő. Talán megszánta egy jó ember, és szól hozzá? Kihez? Hol? De hiszen hallotta! Nem, nem is volt igazi hang.

– Mindjárt. Mások is kibírták. Senki sem hal bele. Csak tartson ki…

Körben jártak ezek a szavak. Míg értelmüket nem vesztették. Megint szétfoszlik minden, mint az ázott papír. Szétfolyik, mint hókupac a napon. Szétázva, mozdulatlanul menekül valahová; eltűnik.

„Mindjárt nem leszek” – gondolta egész komolyan, mert ez olyan volt, mint a halál, nem mint az álom. Már csak ezt az egyet tudta: nem álmodik. Mindenfelől körülvették. Nem, nem őt. Őket. Többeket. Hányat? Nem tudta megszámolni.

– Mit csinálok én itt? – mondta benne valami. – Hol vagyok? Az óceánban? A Holdon? Ez csak egy vizsgálat…

Nem hitte, hogy vizsgálat. Hogyan? Egy kis parafin, sós víz, és az ember megszűnik? Ennek véget kell vetni, határozta el. Küszködött, nem tudva, mivel. Mintha óriási szikla nehezedne rá. Mozdítani sem bírja. Tudata utolsó felvillanásával összeszedte maradék erejét, és feljajdult. Hallotta a fojtott, távoli jajdulást, mint rádiójelet egy másik bolygóról.

Egy pillanatra majdnem magához tért, összpontosítani próbált, aztán visszazuhant az újabb, még feketébb, mindent elsöprő haláltusába.

Nem fájt semmi. Ó, bárcsak fájna! Azt érezné a testében, az jelet adna, határa volna, az idegeit tépné. De ez fájdalommentes haláltusa: a semmi élettelen, emelkedő dagálya. Fulladozott, érezte, amint a levegő belehatol – nem a tüdejébe, hanem a görcsös, remegő, zsugorodó, foszló gondolatok közé. Jajgatni akart, csak még egyszer feljajdulni, hogy hallhassa magát…

– Aki jajgatni akar, ne ábrándozzon a csillagokról – szólalt meg az ismeretlen, közeli, de idegen hang.

Eltűnődött, és nem jajdult fel. Különben sem létezett már. Nem tudta, ki ő. Hideg, ragadós patakocskák folytak belé, s a legrosszabb – hogyhogy ezt egyik tökfej sem írta le? –, hogy minden átszalad rajta. Átlátszó lett. Lyuk lett, szita, kacskaringós barlangok vagy aknák szövevénye.

Aztán ez is széthullott – csak a rettegés maradt, és még akkor is tartott, amikor zsizsikes, rezgő villódzás váltotta fel a sötétséget.

Azután rosszabb lett, sokkal rosszabb. De ezt Pirx már nem tudta elmondani, sőt világosan, pontosan felidézni sem: ilyen emlékre még nem találtak ki szavakat. Semmit sem tudott róla kinyögni. Igen, igen, a „vízi hullák” gazdagabbak egy átkozott élménnyel, amelyet a professzorok elképzelni sem tudnak. Más kérdés, hogy nincs mit irigyelni rajta.

Sokféle állapoton ment át Pirx. Egy ideig nem létezett, aztán megint létezett, sokszorosan, aztán valami felfalta az egész agyát, aztán bonyolult, elmondhatatlan rémségek történtek – mindezt a félelem forrasztotta össze, túlélve a testét, az időt, a teret. Mindent.

A félelemmel, azzal torkig lakott.

Grotius doktor azt mondta:

– Először a százharmincnyolcadik percben jajdult fel, másodszor a kétszázhuszonhetedikben. Összesen három büntetőpont. És meg sem rezzent! Tegye keresztbe a lábát! Megvizsgálom a reflexeit… Hogy bírta ki olyan sokáig, a vége felé?

Pirx a négyrét hajtott, szúrós, ezért nagyon kellemes törülközőn ül. Szakasztott olyan, mint Lázár. No, nem a külseje; de igazán úgy érzi, mintha feltámadt volna. Hét órát bírt ki. Az első helyre került. Az utolsó három órában több ezerszer meghalt. De nem jajgatott. Amikor kihúzták, csurgott róla a víz, szárazra törülték, megdörzsölgették, kapott egy injekciót, egy korty konyakot, és elvezették a vizsgálószobába, Grotius doktorhoz. Pirx útközben a tükörbe nézett. Tompa, kába volt, mint aki több hónapig feküdt magas lázzal. Tudta, hogy túl van mindenen. Mégis a tükörbe nézett. Nem mintha ezüst sörényt remélne, csak úgy. Meglátta pufók képét, gyorsan elfordult, és továbbcaplatott, vizes lábnyomokat hagyva a padlón. Grotius doktor sokáig faggatta, mit tapasztalt. Hét óra – nem csekélység! Grotius most másképp nézett Pirxre, mint korábban: nem is rokonszenvvel, inkább élvezettel, mint a rovartudós, aki új lepkefajra bukkant. Vagy valami egészen különleges rovarra. Talán egy tudományos közlemény témáját látta benne?

Pirx – sajnos ez tény – nem bizonyult hálás témának. Csak ült ott, és ostobán hunyorgott: minden laposnak látszik, kétdimenziósnak. Ha meg akar fogni valamit, rossz helyre nyúl, a tárgy távolabb vagy közelebb van. Ez szokásos jelenség. De az már nem volt szokásos, ahogyan a részletek iránt érdeklődő tanársegédnek válaszolt.

– Maga feküdt már ott? – kérdezett vissza Pirx.

– Nem – csodálkozott el Grotius doktor. – Miért?

– Akkor próbálja meg! – ajánlotta Pirx. – Majd meglátja, milyen…

Másnap már annyira jól érezte magát, hogy tréfálkozott is a „dilifürdőről”. Rendszeresen bejárt a főépületbe, ahol az üvegajtós faliszekrényben, a hirdetőtáblán a szünidei gyakorlatok listája olvasható. De nem találta a nevét. Aztán vasárnap következett.

Hétfőn pedig hívatta a Főnök.

Pirx nem kezdett mindjárt aggódni. Előbb lelkiismeret-vizsgálatot tartott. Biztosan nem arról van szó, hogy az Ostensa űrhajóba egeret eresztett – az régi eset, különben is egészen kicsi egér volt, szóra sem érdemes. Aztán volt az a história az ébresztőórával, amely rákapcsolta az áramot Maebius ágysodronyára. Ugyan, az csak gyerekcsíny! Cifrábbakat is művelnek a huszonkét éves kölykök, különben is, megértő ember a Főnök. Bizonyos határig. Csak nem szerzett tudomást a „kísértetről”? Az bizony Pirx ötlete volt. A fiúk persze segítettek – arra valók a barátok. De Barn igazán megérdemelte a leckét. A „kísértet” hadművelet pompásan sikerült. Ösvényt szórtak le puskaporból, háromszor körül a szobán, majd az asztal alá. Na jó, lehet, hogy egy kicsit túl sokat szórtak ki… A puskaporos ösvény az ajtó alatt kikanyargott a folyosóra, Barnt már jó előre „megdolgozták”: egész héten másról se beszéltek esténként, mint kísértetekről. Pirx ravaszul kiosztotta a szerepeket: a fiúk egy része hátborzongató történeteket mesélt, a többi meg hitetlenkedett, hogy Barn ne lásson át a szitán. Barn a metafizikai vitákban nem vett részt, csak megmosolyogta néha a „túlvilág” buzgó híveit. Az ám, de azt látni kellett, ahogy éjfélkor kirohant a szobájából, bőgve, mint a tigris elől menekülő bivaly. A láng beszökött az ajtó alól, háromszor megkerülte a szobát, és az asztal alatt robbant, hogy lerepültek a könyvek. Szó, ami szó, Pirx túllőtt a célon, lett egy kis tűz. Néhány csöbör víz eloltotta, de ott maradt a kiégetett padló, no és a puskapor bűze. A végső siker így elmaradt: Barn sajnos nem hitte el, hogy kísértetek járnak. Egyszóval, gondolta most Pirx, talán a „kísértet” miatt hívatja a Főnök. Reggel korábban kelt, tiszta inget vett föl, mindenesetre belekukkantott az Űrrepülők könyvébe meg a Navigációba, aztán rohant.

A Főnöknek csodálatos szobája volt. Legalábbis Pirx annak találta. A falakat teljesen beborítják az égtérképek, aranysárga csillagok ragyognak a mélykék alapon. Kis holdgömb az íróasztalon, mindenütt rengeteg könyv, oklevél, az ablaknál meg óriási földgömb, valóságos csoda: gombnyomásra kivilágítva kering körülötte a választott űrállomás vagy műhold, állítólag nem csak a mostaniak, hanem a régiek is, az elsők, köztük az a történelmi, 57-ből.

Pirxet azonban most nem kötötte le a földgömb. Amikor belépett, a Főnök írt, és odaszólt, hogy üljön le, várjon. Aztán levette a szemüvegét – még csak egy éve viseli –, és végigmérte Pirxet, mintha most látná először. Ez a módszere. Tekintetétől még egy szent is zavarba jönne. Pirx nem volt szent. Fészkelődött a fotelban. Hol belesüllyedt, illetlenül laza testtartásban, mint egy milliomos a jachtján, hol meg az ülés szélére csúszott. A Főnök hosszan hallgatott, majd megszólalt:

– Hogy vagy, kölyök?

Tegezi, akkor nincs baj. Pirx közölte, hogy minden rendben.

– Hallom, fürödtél…

Pirx bólintott. Hát ez mit jelentsen? Még mindig aggódott. Talán az a baj, hogy pimasz volt a tanársegéddel…

– Van egy szabad hely, gyakorlat a Mengyelejeven. Tudod, hol van?

– Asztrofizikai állomás a „túloldalon”.,. – felelte Pirx. Kissé csalódott. Más volt az ő titkos reménye, annyira titkos, hogy magának sem vallotta be, nehogy elkiabálja. Bizony, másra számított ő. Repülésre. Annyi űrhajó van, annyi bolygó, ő meg csücsüljön a „túloldalon”… Valaha divatszó volt ez a „túloldal”, akkor kezdték így nevezni a Hold túlsó felét, azt, amelyik a Földről láthatatlan. De manapság már nem is hívják másképp.

– Úgy van. Tudod, milyen állomás az? – kérdezte a Főnök. Különös az arckifejezése. Mintha rejtegetne valamit a tarsolyában. Pirx egy pillanatig habozott, hogy lódítson-e.

– Nem tudom – vallotta be végül.

– Ha vállalod a feladatot, átadom az egész paksamétát. – A Főnök egy iratkötegre tenyerelt.

– Nem muszáj vállalnom? – élénkült fel Pirx.

– Nem. Mert veszélyes feladat. Illetve, talán…

Folytatta volna, de abbahagyta. Azért hallgatott el, hogy jól megnézze Pirxet, aki tágra nyílt szemmel mered rá, ünnepélyes, mély lélegzetet vesz – és így marad, mert még a lélegzésről is elfeledkezik. Mint a szűzlány, akiért eljött a királyfi, égő arccal, mámorosan vár a folytatásra. A Főnök köhintett.

– Nono! – józanította ki. – Túloztam. Mindenesetre tévedsz.

– Tessék? – dadogta Pirx.

– Úgy értem, nem vagy a kiválasztott hős, akin a világ sorsa múlik! Nem várja tőled az emberiség, hogy megmentsd a pusztulástól. Egyelőre még nem.

Pirx rákvörösen tekergett a fotelban, és nem tudta, mihez kezdjen a kezével. A Főnök híres módszerei! Felvillantotta a gyönyörű látomást, amint a hős ifjú vitéz a Tett után végigvonul az űrrepülőtéren, és a tömeg rajongva suttogja: „Ő az! Ő az!!!” Most meg itt lekicsinyli a Feladatot, közönséges nyári gyakorlat lesz a Küldetésből.

– Az állomáson csillagászok dolgoznak – magyarázta el végre a Főnök. – Átviszik őket a „túloldalra”, ott töltenek egy hónapot, és kész. A munkájukhoz nem kell különösebb erőnlét. Csak a szokásos, első– és másodfokú orvosi kivizsgálás. De most, a baleset után, olyan emberekre van szükség, akiket alaposan kivizsgáltak. Legjobb volna persze pilótát küldeni, de te is tudod, hogy pilóta nem csücsülhet egy közönséges megfigyelőállomáson…

Tudta Pirx. Nem csak a Hold, az egész naprendszer folyton pilótákat, űrhajósokat, navigátorokat követel, soha nincs elég. De miféle balesetet emleget a Főnök? Bölcsen hallgatott.

– Pici állomás az. Rossz helyre is építették, nem a kráter fenekére, hanem az északi csúcs alá. Nagy cirkusz volt az elhelyezése körül, nem a szelenodéziai vizsgálat számított, hanem a presztízsszempontok. Mindegy, ezt majd megtudod később. Egy szó, mint száz, tavaly a hegyomlás tönkretette az egyetlen utat. Azóta nehéz az állomást megközelíteni, éjszaka nem is lehet, csak nappal. Drótkötélpályát terveztek, de abbahagyták, inkább áthelyezik az állomást, de majd csak jövőre. Jelenleg éjszaka el van vágva a világtól. Rádiókapcsolata sincs… Miért?

– T-t… tessék?

– Azt kérdezem, miért nincs rádiókapcsolata?

Hát ez a Főnök! Kiküldetés, ártalmatlan beszélgetés, aztán egyszerre csak vizsgáztatni kezd. Pirx egészen beleizzadt.

– Mert a Holdnak nincs légköre, nincs ionizált övezete, így ultrarövidhullámon rádióznak… Reléket építettek, mint a televíziónál…

A Főnök az íróasztalra könyökölt, golyóstollával játszott, tüntetőleg mutatta, hogy türelmesen kivárja a helyes választ. Pirx meg hosszan magyarázta, amit minden gyerek tud, mert a lényeghez sajnos alig konyított.

– Közvetítőláncok vannak ezen az oldalon is, a „túloldalon” is – evezett gyorsan ismerős vizekre. – Ezen az oldalon nyolc van. Összekötik a Luna Központot nyolc állomással, úgymint Sinus Medii, Palus Somnii, Mare Imbrium…

– Ezt kihagyhatod – szakította félbe nyájasan a Főnök. – A Hold keletkezéséről szóló feltevéseket szintén. Folytasd…

Pirx pislogott.

– Vételi zavarokat okoz, amikor a közvetítőlánc a terminátor vonalába ér, tehát amikor egy része még árnyékban van, a többi fölött felkel a nap…

– Tudom, mi a terminátor – nyugtatta meg a Főnök. – Nem is kell, hogy elmagyarázd!

Pirx krákogott. Kifújta az orrát. Ez azonban nem tarthatott a végtelenségig.

– Mivel légkör nincs, a nap részecskesugárzása zavarja a… az izét… a rádióhullámokat. A zavarok…

Elakadt.

– A zavarok zavarnak, helyes! – biztatta a Főnök. – De miért?

– A másodlagos gerjesztett sugárzás, a… az izé effektus… a No… No…

– No…? – buzdította kedvesen a Főnök.

– Nowinski-effektus! – ujjongott fel Pirx. Eszébe jutott. De még ez sem volt elég.

– Miben áll ez a hatás?

Éppen ezt nem tudta Pirx. Azaz valamikor tudta, de elfelejtette. Bemagolt ismereteit úgy vitte a vizsgaterem küszöbéig, mint a zsonglőr a fején ingó tárgyak piramisát, de most, vizsga után… Kétségbeesetten makogott elektronokról, gerjesztett sugárzásról, rezonanciáról, míg félbe nem szakította a Főnök sajnálkozó fejcsóválása.

– Hát igen – szólt ez a kíméletlen ember. – És Merinus professzor négyest adott neked… Tévedett esetleg?

Pirx úgy érezte, mintha vulkán tetején csücsülne.

– Nem akarom őt megbántani, hát ez köztünk marad… – Pirx föllélegzett – …de megkérem Laab professzort, hogy a záróvizsgán…

Sokat sejtetőn elhallgatott. Pirx megdermedt. Nem a baljós szavaktól, hanem mert a Főnök lassan összenyalábolta a küldetés iratait.

– Miért nem használnak kábelt? – kérdezte a Főnök anélkül, hogy rápillantott volna.

– Mert az sokba kerül. Kábel még csak a Luna Központi és az Archimédesz között van. De tervezik, hogy öt éven belül mindenütt lesz – vágta ki Pirx.

A Főnök, továbbra is komoran, visszatért a tárgyra.

– Na jó! A lényeg, hogy a Mengyelejev minden éjjel kétszáz órán át el van vágva a világtól. Így is rendben folyt a munka. De a múlt hónapban, amikor helyreállt a rádiókapcsolat, az állomás nem válaszolt a Ciolkovszkij hívására. A Ciolkovszkij mentőcsapata hajnalban elindult. A csapóajtót nyitva találta, a zsilipben egy holttest. Két kanadai dolgozott az állomáson, Challiers és Savage. A halott Savage volt. Elrepedt a sisakja. Megfulladt. Challiers-t csak másnap találták meg, a Napos Kapu alatti szakadékban. Lezuhant, és összezúzta magát. Az állomáson egyébként rend volt, a készülékek működtek, a készletek rendben, géphibának semmi nyoma. Olvastál az ügyről?

– Igen – mondta Pirx. – De az újságok azt írták, hogy a balesetet elmezavar okozta… Kettős öngyilkosság, zavart lelki állapotban…

– Ostobaság – legyintett a Főnök. – Ismertem Savage-t. Az Alpokból. Nem változhatott meg. No, hagyjuk ezt… Az újságok csak zagyválnak. Majd elolvasod a vegyes bizottság jelentését. Ide figyelj! Ti, diákok ugyanolyan kivizsgáláson estetek át, mint a pilóták, de űrhajót nem vezethettek, amíg okleveletek nincs. Nyári gyakorlatra viszont úgyis el kell menned, ha oda nem, akkor máshová. Tehát ha vállalod, holnap odarepülsz.

– És ki lesz a másik?

– Nem tudom. Egy asztrofizikus. Végül is ott asztrofizikusokra van szükség. Attól tartok, nem sok öröme lesz benned, de legalább tanulsz egy kis asztrográfiát. Érted, miről van szó? A bizottság balesetet állapított meg, de nem világos az ügy. Történt ott valami érthetetlen. Nem tudjuk, mi. Ezért úgy gondolták, nem árt, ha a következő turnusban van legalább egyvalaki, akinek a pszichés teherbírását úgy tesztelték, mint a pilótákét. Nem láttam okát, hogy nemet mondjak. Azonkívül, biztos úgyse történik ott semmi. Persze, tartsd nyitva a szemed és a füled, de nehogy mindjárt nyomozónak képzeld magad! Senki sem várja, hogy te rájössz a baleset okára. Nem az a dolgod. Mi az, rosszul vagy?

– Tessék? Nem, dehogy… – makogta Pirx.

– Már azt hittem. Biztos, hogy képes leszel okosan viselkedni? Mert úgy látom, máris begőzöltél. Nem is tudom, hogy…

– Okosan fogok viselkedni – jelentette ki Pirx, amilyen határozottan csak tudta.

– Kétlem – sóhajtott a Főnök. – Vannak kételyeim. Ha nem az első helyen állnál…

– Hát a fürdő miatt?! – kapott észbe Pirx.

A Főnök nem is felelt. Átadta az iratokat, aztán kezet nyújtott.

– Holnap reggel nyolckor indulsz. Minél kevesebb holmit vigyél. De hát voltál már ott, szóval tudod. Itt a repülőjegy, itt a helyjegy a Transzgalaktikra. A Luna Központira repülsz, onnan továbbvisznek…

Még valamit mondott. Jó utat kívánt? Elköszönt? Pirx nem tudta. Nem hallotta. Nem hallhatta, mert nagyon messze járt, már a „túloldalon”. Fülében a rajt mennydörgése, szeme előtt a holdsziklák hideg, fehér tüze, arcán már szinte ugyanaz a döbbenet, amely a két kanadai rejtélyes vesztét okozta. Amint sarkon fordult, nekiment az óriási földgömbnek. A lépcsőn négy szökkenéssel száguldott le, mintha már a Holdon volna, hatszor kisebb gravitációban. A ház előtt kis híján elütötte egy autó, csikorogva fékezett, a járókelők megtorpantak, de Pirx ezt sem vette észre. Még jó, hogy az irataiba visszamerült Főnök nem látta ezt az okos viselkedést.

A következő huszonnégy órában annyi minden történt Pirxszel, körülötte, miatta, hogy néha szinte visszavágyott a langyos, sós fürdőbe, ahol egyáltalán semmi sem történik.

Hát igen, a túl sok élmény éppúgy megárt az embernek, mint az ingerhiány. De Pirx nem fogalmazott meg ilyen bölcs tanulságokat. Mert mi tagadás, hiába próbálta a Főnök kicsinyelni, sőt lefitymálni a feladatot, intései kárba vesztek. Pirx olyan bőszen rontott be a repülőgépbe, hogy a csinos légikisasszony ösztönösen hátrahőkölt – ami teljes félreértés volt, mert Pirx őt meg sem látta. Úgy dübörgött előre, mintha páncélos vitézek élén haladna, úgy zöttyent a foteljába, mint Hódító Vilmos, mert az is volt egy kicsit, továbbá az Emberiség Kozmikus Megváltója, a Hold Jótevője, Szörnyű Titkok Leleplezője, a Túloldali Rémek Ostora – noha mindez csak a jövőben, ín spe, ami diadalmas kedvén mit sem változtatott, sőt ellenkezőleg. Túláradó jóindulattal, elnézően gondolt utastársaira, akik nem is sejtik, kivel utaznak együtt! Úgy nézett rájuk, mint agg Einstein a homokban játszadozó kisdedekre.

A Szeléné, a Transzgalaktik új űrhajója, a núbiai űrállomásról indult, Afrika szívéből. Pirx elégedett volt. Nem hitte ugyan, hogy egyszer majd emléktábla jelöli a helyet – idáig azért nem szárnyaltak ábrándjai. De majdnem. Sajnos, a mámor kelyhébe lassacskán üröm szivárgott. Érthető, hogy a repülőgépen nem ismerték. De az űrhajón? Kiderült, hogy lent utazik a turistaosztályon, fényképezőgépekkel teleaggatott, lármás franciák közt, akik pergő nyelvvel, teljesen érthetetlenül igyekeznek túlkiabálni egymást. Itt üljön ő, a zsibongó turisták tömegében?!

Rá se hederített senki. Nem jött oda senki, hogy őt űrruhába öltöztesse, abba levegőt szivattyúzzon, megkérdezze, hogy érzi magát, a hátára palackokat kössön – egyelőre azzal vigasztalta magát, hogy ez az álcázáshoz tartozik. A turistaosztály alig különbözött a repülőgéptől, csak a fotelok nagyobbak, mélyebbek, és a tájékoztató tábla itt van az orra előtt. A táblán kigyulladó feliratok többnyire megtiltottak valamit: a felállást, a járkálást, a dohányzást. Hiába igyekezett Pirx szakszerű testtartással, lába keresztbe vetésével, a biztonsági öv hanyagolásával kitűnni a mazsolák tömegéből. Már nem is egy bájos légikisasszony, hanem a másodpilóta parancsolt rá, hogy csatolja be az övét, és ez volt az egyetlen pillanat, amikor a legénységből valaki észrevette. Végül az egyik francia, valószínűleg tévedésből, megkínálta gyümölcsös bonbonnal, Pirx elfogadta, még mutatta is, hogy a ragacsos tölteléktől nem tud társalogni, aztán csüggedten a fotelba süppedt, és átadta magát gondolatainak. Lassan újra hinni kezdte, hogy küldetése szörnyen veszedelmes, komótosan ízlelgette a közelgő veszélyt, hozzákészült, mint az ínyenc, akinek Napóleon korából maradt, pókhálós palack került a kezébe.

Ablak mellett kapott helyet. Természetesen elhatározta, hogy ki se néz – hiszen ő ezt már annyiszor látta!

Mégsem állta meg. Amikor a Szeléné a Föld körüli pályára tért, ahonnan a Hold felé indul, Pirx az ablakhoz tapadt. Mert lenyűgöző látvány, amint a Föld utak, csatornák barázdálta, városok, falvak pettyezte háta fokozatosan megtisztul az emberi jelenlét nyomaitól, és amikor az utolsó is eltűnt, felhővattától foltosan domborul az űrhajó alatt, s a fekete óceánról a szárazföldre vándorló szem hiába keres emberi művet rajta. Pár száz kilométerről a Föld üresnek látszik – ijesztően üresnek –, mintha az élet csak most születne a zöldes foltokon, a melegebb vidéken.

Valóban már sokszor látta. De ettől a változástól mindig újra megdöbben – valahogy nem tud beletörődni. Talán mert innen látszik először, hogy milyen parányi az ember a világűrhöz mérten? Talán mert átlép egy másik nagyságrendbe – a bolygókéba? Megérzi, milyen tünékeny az ember sok ezer évi fáradozásának gyümölcse? Vagy ellenkezőleg, mekkora diadal, hogy a parányi ember legyőzte a roppant égitest közönyös, holt gravitációját, és túl a vad hegyeken, túl a sarki jégkorongon, más égitestek partjaira repül? Elmélkedését – vagy inkább szótlan érzéseit – más irányba terelte az űrhajó elkanyarodása: az Északi-sark fölött, a sugárzási övezet résén át kiröppentek a csillagok felé.

De a csillagokat nem sokáig bámulhatta Pirx, mert kigyulladtak a lámpák. Felszolgálták az ebédet, közben működött a motor, hogy pótolja a gravitációt. Aztán az utasok megint hátradőltek, sötét lett, és feltűnt a Hold.

Déli oldala felől közelítették meg. A déli sarktól pár száz kilométerre ragyogott a napfényben a Tycho fehér foltja körkörös sugaraival, olyan elképesztően szabályos alakzat, hogy a földi csillagászok számos nemzedéke álmélkodott rajta, míg titkát meg nem fejtették, végül pedig diáktréfák tárgya lett. Az elsősökkel elhitették, hogy a Tycho a Hold tengelyének aknája, sugarai meg vastagon kihúzott délkörök.

Minél közelebb értek a fekete űrben függő gömbhöz, annál jobban látszott a felszínén, hogy sok milliárd évvel ezelőtt kihűlt lávatömeg. A forró Föld, holdjával együtt, a bolygószületésből maradt meteorfelhőkön vándorolt keresztül, vas– és kőeső zuhogott a Hold vékony kérgére, átfúrta, a magma hullámokban tört ki a felszínre, és amikor végtelenül hosszú idő után elcsitult a zápor, a levegőtlen égitest a katasztrófák nyomát őrző csatatérré dermedt, hogy a viharvert kőálarc végül költők ihletője, szerelmesek lámpása legyen.

A Szeléné, két fedélzetén négyszáz tonnányi embert és rakományt cipelve, tatjával a növekvő holdkorong felé fordult, lassan, simán fékezett, majd finoman rezegve kikötött a kozmodrom egyik hatalmas tölcsérében.

Pirx már háromszor járt itt, ebből kétszer „saját kezűleg” szállt le, innen fél kilométerre, a gyakorlótéren.

Most oda sem pillanthatott, mert a kerámiaburkolatú, hatalmas hajótestet a hidraulikus liftre tolták, és lesüllyedt a szigetelt hangárba vámvizsgálatra. Kábítószer? Szesz? Robbantószerek, mérgező, maró anyagok? Pirxnél csak egy kevéske mérgező anyag volt, a laposüveg konyak, amit Matterstől kapott. Farzsebébe rejtette. Aztán jött az egészségügyi ellenőrzés – oltási bizonyítvány, igazolás a csomag fertőtlenítéséről, nehogy bacilusokat hurcoljanak a Holdra –, ezen egykettőre átesett Pirx.

A korlát mögött bizonytalanul megállt, mert nem tudta, várják-e.

A félemeleten állt. A hangár óriási, sziklába vájt, kibetonozott csarnok, félgömb alakú mennyezettel. A neonlámpák erős fényében rengeteg ember rohangált erre-arra, villamos targoncákon szállították a csomagokat, gázpalackokat, tartályokat, ládákat, kábeltekercseket. Hátul sötétlett a lázas sürgölődés mozdulatlan forrása: a Szeléné törzse, pontosabban óriási gáztartályhoz hasonló, középső része, mert tatja mélyen a beton alatt állt a tágas aknában, tömzsi testének csúcsa pedig a kerek nyíláson kibújt a felső emeletre.

Pirx addig álldogált, amíg eszébe nem jutott, hogy van mit elintézni. A parancsnokságon egy tisztviselő fogadta. Adott szállásutalványt, és közölte, hogy tizenegy óra múlva repül a rakétája a túloldalra. Sietett, és többet nem is magyarázott. Pirx azzal az érzéssel fordult ki a folyosóra, hogy nagy Itt a zűrzavar. Még azt sem tudja, merre repülnek, a Smyth-tenger fölött, vagy egyenesen a Ciolkovszkijra? És hol van ismeretlen társa? És valami bizottság? Munkaterv?

Így bosszankodott, de aztán egyszerre csak megkordult a gyomra. Kiválasztotta a megfelelő liftet, átböngészte a hatnyelvű útmutató táblát, lement a pilóták étkezdéjébe, és ott közölték, hogy menjen az utasok éttermébe, mert ő nem pilóta.

„Hát ez mindennek a teteje!” – morogta. Indult le abba a vacak étterembe, de eszébe jutott, hogy még nem vette át a hátizsákját.

Visszament a hangárba. Csomagját már a szállodába vitték. Legyintett, és lement ebédelni. Turisták két hullámába keveredett: francia utastársai az étterembe igyekeztek, a svájciak, hollandok és németek pedig éppen megjöttek az Erathosztenész krátertől, a szelenobusz-kirándulásról. A franciák felugráltak, így élvezik az újoncok a holdbeli gravitáció csodáit, felszökkentek a mennyezetig, a nők kacagtak, sikítoztak, élvezték a háromméteres, lassú visszahullást. A józanabb németek beözönlöttek a tágas termekbe, a székek karfáját teleaggatták fényképezőgépekkel, látcsövekkel, állványokkal, még jó, hogy távcsövet nem hoztak. Már a levesnél a holdkavicsokat mutogatták egymásnak, a szelenobuszok legénysége árulja az ilyen szuvenírt. Pirx meg ült a tányérja előtt, feje fölött összecsapott a német-francia-görög-holland, isten tudja, még milyen zsivaj, és az általános jókedv, lelkesedés közepette csak ő fogyasztotta komoran aznapi második ebédjét. Egy holland megpróbálta pártfogásába venni, azt hitte, Pirx a repüléstől űrbeteg („Először jár a Holdon, ugye?”), és tablettákat nyújtogatott felé. Ez volt az utolsó csepp a pohárban. Pirx otthagyta a húst, négy csomag kekszet vásárolt a büfében, és a szállóba rohant. Minden dühe a portásra zúdult, aki egy darabka Holdat, egy üveges bazaltszilánkot akart eladni neki.

– Kopj le, te kufár! Előbb voltam itt, mint te! – ordította, és dühtől remegve hagyta faképnél az álmélkodó portást.

A kétágyas szobában a mennyezeti lámpa alatt középtermetű, napbarnított férfi ült kifakult dzsekiben. Vöröses, őszes hajából egy fürt a homlokába hullott. Most fölnézett, levette a szemüvegét. Langner volt a neve, doktor Langner, asztrofizikus, együtt repülnek a Mengyelejevre. Ő hát az ismeretlen társ. Pirx, aki már felkészült a legrosszabbra, bemutatkozott, dörmögött valamit az orra alatt, és leült. Langner lehetett vagy negyvenéves, Pirx szemében aggastyán, még ha jó karban volt is. Nem dohányzik, valószínűleg nem iszik, és nem is igen beszél. Három könyvet olvasott egyszerre, az egyik a logaritmustáblázat, a másik csupa képlet, a harmadikban színképek fotói. A zsebében kis számológép, roppant ügyesen kezeli. Néha kérdezett valamit, a képleteiből föl se nézve – Pirx a kekszet majszolva válaszolt. Kis szobájukban emeletes ágy, a zuhanyzófülkébe kövér ember be sem férne, a feliratok több nyelven intették a vendéget, hogy a vízzel és az árammal takarékoskodni kell. Még jó, hogy mély lélegzetet venni szabad. Pedig az oxigént is úgy kell ideszállítani. Pirx csapvizet ivott a kekszre, foga elvásott a jéghideg víztől, biztos közel van a tartály a felszínhez. Furcsán jártak az órák, az övé szerint tizenegy lesz, a szoba villanyórája este hetet mutat, Langner karóráján pedig tíz perccel múlt éjfél.

Átállították órájukat a Luna idejére, azt is csak ideiglenesen, mert a Mengyelejevnek más, saját ideje van. Az egész „túloldalon” az érvényes.

A rakéta indulásáig még kilenc órájuk volt. Langner szó nélkül kiment a szobából. Pirx leült a fotelba, majd átköltözött a lámpa alá, olvasgatni próbálta az asztalon heverő régi, szamárfüles folyóiratokat, végül megunta az üldögélést, és ő is kiment. A folyosó a kanyar után kis hallfélévé bővült, néhány fotel állt a falba épített tévé előtt. Ausztráliai műsor jött a Luna Központiba, valami atlétikai verseny. Csöppet sem érdekelte, de leült, és bámulta, míg el nem álmosodott. Felállt – félméternyit ugrott, mert megfeledkezett a helyi gravitációról. Valahogy közönyössé vált. Mikor vetheti le a civil rongyokat? Kitől kap űrruhát? Hol van valami utasítás? És mit jelent ez az egész?

Talán elment volna valahová érdeklődni, sőt veszekedni, de ha a társa, ez a Langner doktor, szemlátomást semmi különöset nem talál a helyzetben, hát okosabb, ha ő is hallgat.

A műsornak vége lett. Pirx kikapcsolta a tévét, visszament a szobájukba. Nem így képzelte az estéjét a Holdon! Lezuhanyozott. A vékony falon áthallatszott a beszélgetés a szomszéd szobából. Persze, az étterembeli turisták, akiket mámorosan boldoggá tesz a Hold. Őt valahogy nem. Inget váltott (valamit csak kell csinálni), és ledőlt az ágyra. Ekkor visszajött Langner. Négy újabb könyvvel.

Pirx megborzongott. Sejtette már, hogy Langner a tudomány megszállottja, Merinus professzor lelki rokona, fiatalabb kiadásban.

Langner kiterített az asztalon egypár új diagramot, és nagyítóval vizsgálgatta, olyan elmélyülten, ahogy Pirx még kedvenc színésznője képeit sem nézte soha. Közben megkérdezte Pirxtől, hány éves.

– Száztizenegy – felelte Pirx, és amikor társa felpillantott, hozzátette: – Kettes számrendszerben.

Langner most mosolyodott el először. Kezdett emberhez hasonlítani. Erős, fehér foga volt.

– Az oroszok rakétát küldenek értünk – mondta. – Hozzájuk repülünk.

– A Ciolkovszkijra?

– Oda.

Az már a „túloldalon” van. Még egy átszállás. Pirx találgatta, hogyan teszik meg a további ezer kilométert. Nyilván nem terepjáróval, hanem rakétával. De nem kérdezte meg. Nem akarta elárulni, hogy semmit sem tud. Langner mintha még szólt volna, de Pirxet, úgy, ahogy volt, felöltözve, elnyomta az álom. Egyszerre csak felriadt: Langner az ágy fölé hajolt, és megérintette a karját.

– Indulunk – közölte.

Pirx felült. Úgy látszik, Langner egész idő alatt olvasott és írt. A számításokkal teli papírlapok halma megnőtt. Pirx először azt hitte, Langner vacsorázni hívja, de a rakétához mentek. Pirx fölvette tömött hátizsákját, Langneré még nagyobb volt, és olyan nehéz, mintha kövekkel rakta volna tele, de később kiderült, hogy ingeken, szappanon és fogkefén kívül csupa könyv van benne.

Most már vámvizsgálat és ellenőrzés nélkül mehettek a felső szintre, ott várta őket a holdrakéta – hajdan ezüstös, most inkább szürke, tömzsi jármű, három szétterpesztett, húszméteres, térdben meghajló lábon. Nem aerodinamikus, mert a Holdon nincsen légkör. Ilyennel Pirx még nem repült. Jött volna velük egy asztrokémikus is, de ő elkésett. A rakéta pontosan elindult, kettőjükkel.

Légkör nélkül nehéz: nincs repülőgép, helikopter – semmi, csak rakéták. A nehéz terepen jól jönne a légpárnás sikló, de az sincs, mert a levegőt nem cipelheti magával. A rakéta gyors, de nem mindenütt tud leszállni, nem szereti a hegyeket, a sziklákat. Zömök, háromlábú szöcskéjük felbődült a tolóerőtől, és dübörögve, nyílegyenesen felszállt. Utastere alig kétszer akkora, mint a kis szállodai szoba. Oldalt hajóablakok, fönt kerek tetőablak. A pilótafülke nem felül van, hanem alul, majdnem a fúvókák között, hogy a pilóta jól lássa, hova száll le. Pirx úgy érezte magát, mint valami csomag: elszállítják valahová, nem is nagyon tudja, hová, minek, nem tudja, mi lesz ezután…

A régi nóta.

Rátértek a parabolára. A fülke megdőlt, maguk után húzták a hosszú lábakat, a Hold hatalmasan, domborúan siklott alattuk – olyan, mintha még sohasem érintette volna emberi láb. A Föld és a Hold között van egy övezet, ahol a két égitest látszó nagysága egyforma. Pirx jól emlékezett, hogyan látta első útján: a kékes, ködös Föld, a kontinensek elmosódott körvonalaival kevésbé reálisnak tűnt az éles rajzolatú, szinte kézzelfoghatóan sziklaszilárd, mozdulatlan Holdhoz képest.

A Felhők Tengere fölött repültek, már elhagyták a Bullialdus-krátert, délkeleten terült el a Tycho, ragyogó sugarainak glóriája átvetült a déli sarkon, egészen a „túloldalra”; nagy magasságból mindig úgy tűnik, mintha valami különös, magasabb rendű szabályosság formálta volna. A napfénnyel teli kráter egy szerkezet közepének látszik, fehér karjaival átöleli, átvágja a Mare Humerum és a Mare Nubium síkságát, északi, legnagyobb nyúlványa a látóhatár mögé nyúlik, a Mare Serenitatis irányában. Aztán keleten maguk mögött hagyták a Clavius gyűrűjét, ereszkedni kezdtek a sark felé, majd a „túloldalon” az Álmok Tengere fölött repültek, s alacsonyabbról nézve mindinkább megszűnt a rend illúziója: a „tenger” sima, sötét felszínén előtűntek a repedések és rianások. Északkeleten felvillant a Verne fűrészfogas gerince. Tovább ereszkedtek, és közelről a Hold megmutatta valódi arcát: a fennsíkokba, alföldekbe, a kráterek és dómok gyűrűibe tölcséreket vájt a kozmikus bombázás, a kő– és lávakarikák átfedik, átvágják egymást, mintha a titáni pergőtűz lövészei még kevesellték volna a rombolást. Mielőtt a Ciolkovszkij hegyvonulata feltűnt, a hajtómű kurta lökése függőlegesbe állította a rakétát, így utoljára csak a sötétség óceánját láttak. Az egész nyugati félgömböt elnyelte a feketeség, csak a Lobacsevszkij-csúcs lángolt az árnyékhatár mögül. A csillagok a tetőablakban mozdulatlanná váltak. A fülke lift módjára süllyedt a hajtómű tűzoszlopán át, a felfelé áramló gáz süvített a rakéta páncélján – mintha légkörbe érkeznének. A fotelok támlája hátradőlt, a tetőablakban mindig ugyanazok a csillagok, szinte zuhantak, de Pirx érezte a puha, folyamatos ellenállást, a fúvókák fékező hatását. Mennydörgő hang… „Tűzön állunk” – gondolta Pirx, végtére ő igazi űrhajós, noha még nincs oklevele. Nagy csattanás, mintha óriási kalapács sújtana a kövekre, a fülke puhán megsüllyedt, és jó egy percig rugózott a lengéscsillapítókon, amíg a három erősen szétterpesztett, húszméteres láb jól be nem vájta magát a kőtörmelékbe.

A rugózást végül a pilóta szüntette meg: növelte az olajnyomást, és egy szisszenés után megállt a fülke.

A pilóta felmászott hozzájuk a csapóajtón, kinyitotta a faliszekrényt, és – végre-valahára! – előkerültek az űrruhák.

Pirx felvidult, de mindjárt le is lombozódott. Négy űrruha volt, egyik a pilótáé, továbbá egy kicsi, egy közepes és egy nagy. A pilóta egy perc alatt bebújt a magáéba, csak a sisakját nem vette föl, és várt rájuk. Langner is egykettőre boldogult. Pirx meg vörös képpel, izzadva, dühösen, tanácstalanul toporgott. A közepes kicsi neki, a nagy pedig túl nagy. A közepesben nyomja a fejét a sisak. A nagyban lötyög a feje, mint a kókusz a kiszáradt héjban. Persze, elhalmozták jóindulatú tanácsokkal. A pilóta megjegyezte, hogy a nagy űrruha mégiscsak jobb a szűknél, és azt ajánlotta, tömje ki az üres helyeket a fehérneműjével, amit a hátizsákban hoz. Esetleg egy takarót is kaphat kölcsön. Pirx űrhajós lelke borzongva hőkölt vissza a szentségtörő gondolattól. Kitömködjön egy űrruhát? Rongyokat tekerjen magára?!

A kisebbiket vette föl. A pilóta és Langner már nem szólt semmit. A pilóta kinyitotta a zsilipkamrát, lemásztak, akkor visszazárta a csavarkerékkel, és kinyitotta a külső csapóajtót.

Ha Langner nincs ott, Pirx azonnal kiugrott volna, és alighanem rögtön kificamítja a bokáját, mert húsz méter magasan voltak, és ha csekély is a gravitáció, a nehéz űrruhában akkor sem jó az ingatag kőhalmokra leugorni.

A pilóta leengedte az összecsukott létrát, és lemásztak a Holdra.

Itt sem várták őket virággal, diadalkapuval. Sehol egy teremtett lélek. A Ciolkovszkij állomás páncélkupolája innen egy kilométernyire csillogott a kísérteties, ferde napsütésben. Fölötte a sziklába vájt leszállóhely, de az foglalt: kettős sorban állnak az övéknél jóval nagyobb teherrakéták.

Az ő rakétájuk kissé félrebillenve, hármas terpeszben állt, fúvókái alatt a sziklák elfeketedtek a kilövellt lángtól. Nyugat felé a terep majdnem sima volt, ha ugyan simának számít egy végtelen rommező, imitt-amott ház nagyságú kőtömbökkel. Keleten a terep először lankásan, aztán majdnem függőleges küszöbökkel emelkedett, s beleolvadt a Ciolkovszkij fő hegyvonulatába; a közelinek tűnő, nagy sziklafal koromfekete volt az árnyékban. Tízfoknyira a hegygerinc fölött lángolt a nap; nem lehetett arrafelé nézni, úgy vakított. Pirx rögtön lehúzta sisakján a napellenzőt, de nem sokat használt. Csak éppen nem kellett már hunyorognia. A görgő köveken óvatosan lépkedve, elindultak az állomás felé. A rakéta nyomban eltűnt a szemük elől, mert katlanba ereszkedtek. Az állomás magasan kiemelkedett a környékből, háromnegyed részét a tömör sziklafalba vájták, amely ősrégi, felrobbantott várfalra hasonlít. Éles kiszögellései egészen bástyaszerűek, de csak messziről. Közelebbről nézve a „bástyák” formátlanok, fekete csíkjaikon látszik, hogy mély repedések. De végső soron, ahhoz képest, hogy a Holdon vannak, könnyű útjuk volt, elég sima terepen. Persze, minden lépésük nyomán derékig felszállt a híres holdpor makacsul lebegő, tejfehér felhője. Ezért nem is libasorban mentek, hanem egymás mellett. Az állomás tövéből hátrafordulva Pirx jól láthatta, merre jöttek: három porkígyó mutatta, fehérebb minden földi pornál.

Sok hasznosat tudott Pirx erről a porról. Az első űrhajósok csodálkoztak: számítottak a porra, de gyorsan vissza kellene hullania, hiszen levegő nincs. Mégis lebeg. És ami még érdekesebb, csak nappal. Ha rásüt a nap. Kiderült, hogy a villamos jelenségek mások a Holdon, mint a Földön. A Földön légköri kisülések vannak, villámok, gömbvillámok, Szent Elmo tüze. A Holdon ilyesmi természetesen nincs. De a részecskesugárzástól feltöltődött sziklák taszítják az ugyanolyan töltésű, felvert port, azért lebeg néha egy óra hosszat is. Ha több a napfolt, a Hold erősebben „porzik”. A minimum idején kevésbé. Ez a jelenség csak napnyugta után több órával szűnik meg – a félelmetes éjszakában, amely miatt ilyen különleges, termoszhoz hasonló, kettős falú, még itt is pokoli nehéz űrruhát kell viselni.

Pirx tudós elmélkedése félbeszakadt: megérkeztek az állomás főbejáratához. Szívélyesen fogadták őket. Az állomás tudományos vezetője, Gansin professzor láttán Pirx meghökkent egy kicsit, hiszen mindig azzal vigasztalta magát, hogy ha pufók képű is, legalább magas. Gansin azonban felülről nézett le rá – nem átvitt értelemben. Szó szerint. És a társa, Pnyin doktor, a fizikus, még nála is magasabb volt. Több mint kétméteres. Az állomás többi lakója nem mutatkozott – biztosan dolgoznak. Legfelül volt a csillagvizsgáló és a rádióállomás. A sziklába vájt rézsútos, betonozott alagút vezet a különálló kupolába, fölötte nagy radarantennák forognak, és a kerek ablakokon rálátni a Hold legnagyobb, központi rádióteleszkópjára, fent a Ciolkovszkij gerincénél: vakítóan fénylő, szabályos, ezüstös pókháló. Drótkötélpályán fél óra alatt lehet odajutni.

Később kiderült, hogy az állomás sokkal nagyobb, mint amilyennek látszik. Az óriási, föld alatti tartályokban vizet, levegőt, élelmiszert tárolnak; a katlanból nem látható sziklahasadékban van a naperőmű. És még egy pompás hely: óriási melegház az acélszerkezetű kvarckupola alatt, rengeteg virág, a tartályokban mindenféle vitamin– és fehérjetartalmú alga, középen pedig banánpálma. Pirx és Langner kapott egy-egy Holdon termett banánt. Pnyin doktor nevetve magyarázta, hogy a banán nem a személyzet mindennapi kosztja, inkább a vendégeknek tartogatják.

Langner, aki értett kissé a holdbeli építkezéshez, a kvarckupola szerkezetéről érdeklődött, mert azon jobban elámult, mint a banánon. Különleges építmény: fölötte az űr, így a kupolára négyzetméterenként kilenc tonna nyomás nehezedik, vagyis ennél a méretnél kétezer-nyolcszáz tonna. A benti levegő ugyanilyen erővel feszíti a kvarcburát. Vasbeton híján a kvarcba sok összehegesztett bordát illesztettek, amelyek a majdnem hárommillió kilogrammnyi nyomást a felső irídiumkorongra viszik át; azt kívül horgonyozták le acélsodronyokkal a bazaltba. Páratlan a maga nemében ez a lehorgonyzott „kvarc léggömb”.

Innen már egyenesen az étterembe mentek – ebédelni. Az állomáson ugyanis éppen ebédidő volt. Pirx aznap már harmadszor ebédelt: másodszor a Lunán, először az űrhajón. Mintha a Holdon csak ebédet ennének.

Az étterem, egyúttal társalgó, nem valami tágas, de faburkolatú – a fényezetlen fenyőfából gyantaillat árad. Ez a rendkívül „földi” élmény a vakító holdbeli táj után különösen kedves. De Gansin professzor elárulta, hogy nem az egész burkolat van fából, csak a felső réteg. Csak annyi, hogy a honvágyukat enyhítse.

Sem ebéd közben, sem később nem beszéltek a Mengyelejevről, a balesetről, a szerencsétlenül járt kanadai tudósokról. Arról sem, hogyan utaznak tovább ők ketten – mintha vendégségbe jöttek volna, és isten tudja, meddig szándékoznának maradni.

Az oroszok úgy viselkedtek, mintha egyéb gondjuk sem volna, mint Pirx és Langner. Érdeklődtek, mi újság a Földön, mit hallani a Luna Központin; Pirx őszinteségi rohamában bevallotta, hogy szörnyen utálja a turistákat és a modorukat. A jelek szerint együtt érző hallgatóságra lelt. Csak egy idő múlva tűnt fel, hogy hol az egyik, hol a másik házigazda távozik, majd nemsokára visszatér. Kiderült, hogy a csillagvizsgálóban igen szép napkitörést lehet látni. Ettől fogva Langner se látott, se hallott. A tudósokra jellemző, önfeledt szenvedély hatalmába kerítette az asztaltársaságot. Elrohantak, fényképeket hoztak, azután levetítették a koronográf filmjét; a valóban rendkívüli napkitörés háromnegyedmillió kilométer hosszú volt, és lángoló csőrű őslényre hasonlított. De nem az állattani hasonlóság izgatta őket. Gansin, Pnyin, a harmadik csillagász és Langner lámpagyújtás után csillogó szemmel, önfeledten belemerült a napfáklya témájába. Valaki megemlítette, hogy félbeszakadt az ebéd, akkor visszajöttek az asztalhoz, de félretolták a tányérokat, és számolni kezdtek a papírszalvétákon. Végül Pnyin doktor megszánta az elhagyottan üldögélő Pirxet, és meghívta kicsi, de annál látványosabb szobájába: hatalmas ablaka éppen a Ciolkovszkij csúcsára nyílt. Az alacsonyan járó Nap úgy ontotta a tüzet, mint a pokol kapuja, s a sziklaormok zűrzavarát még kaotikusabbá tette: a fekete árnyékok elnyelik a formákat, mintha minden fényes bérc mögött a Hold sötét mélye tátongana. A koromfekete árnyékban eltűnnek a szirtek, a ferde tornyok, hegyes ormok, obeliszkek, csak a csúcsuk látszik, mint röptében elakadt, kővé vált láng. Eltéved a szem a zűrzavarban, csak a kerek, sötét gödrökön pihen meg, bár az sem éppen szívvidító látvány – olyanok az árnyékkal teli kráterek, mint a kivájt szemek.

Mindenesetre páratlan a kilátás. Pirx nem először járt a Holdon (ezt hatszor is megemlítette beszélgetés közben), de még sohasem ilyenkor, kilenc órával napnyugta előtt. Hosszan elüldögéltek Pnyinnel. A tudós „kollégának” szólította, ő meg nem tudta, hogyan válaszoljon, csűrte-csavarta a szót. Csodálatos fényképeket mutatott az orosz a sziklamászó túráikról: hárman járnak hegyet mászni szabadidejükben, Gansinnal és még egy alpinista kollégával, ő most éppen hazautazott a Földre.

Voltak hegymászók, akik az „alpinista” helyett a „lunista” szót próbálták bevezetni, de nem honosodott meg, már csak azért sem, mert a Holdon is vannak Alpok.

Pirx is alpinista volt, mielőtt az Intézetbe került. Rokon lélekre találva, kifaggatta a tudóst a földi és holdi technika különbségeiről.

– Csak egy a fontos, kolléga – mondta Pnyin –, csak egy a fontos! Amíg lehet, csináljon mindent úgy, mint otthon. Jég itt nincs, csak nagyon ritkán, a mély hasadékokban, persze hó sincs, szóval könnyűnek látszik a dolog, lezuhanhat az ember harminc méter magasságból, és kutya baja. Hát ez az, amit nem szabad képzelni.

– Miért? – csodálkozott Pirx.

– Mert itt nincs levegő – magyarázta az asztrofizikus. – És akármeddig túrázik itt, nem tudja a távolságot felbecsülni. Itt a távmérő sem segít, különben sem visz olyat magával senki. Felér az ember egy csúcsra, lenéz a szakadékba, és azt hiszi, csak ötven méter. Megtörtént velem… Különben is, tudja, hogy van ez: ha egyszer arra gondol, hogy nem baj, ha lezuhan, akkor előbb-utóbb le is zuhan. A Földön akkor beveri a fejét, aztán meggyógyul. Itt meg beveri a sisakját, megreped az üveg, és vége. Szóval, úgy viselkedjék, mint a földi hegyeken! Amit ott megtehet, azt itt is. De a mélység fölött átugorni, azt nem szabad. Még akkor se, ha azt hiszi, csak tíz méter, ami a Földön másfél volna. Foghat esetleg egy követ, dobja át a túloldalra, figyelje a röptét. De szívem szerint azt mondanám, egyáltalán ne ugorjon. Mert ha egypárszor elugrott húsz méterre, akkor utána már nem fél a szakadékoktól, a hegyek a térdéig érnek… Akkor a legvalószínűbb, hogy lezuhan. És hegyi mentő itt nincs… Érti?

Pirx a Mengyelejevről is érdeklődött. Miért van az állomás a gerinc alatt, nem odalent? És nehéz az út? Mászós?

– Nem igazi hegymászás, csak egy kicsit kell oldalazni, bár elég kitett párkányon. Amióta elzárta az utat az a kőomlás, a Napos Kapu felől. Miért oda építették az állomást? Kínos nekem erről beszélni. Főleg most, a katasztrófa után… De hát nyilván olvasott róla, kolléga!

Pirx szörnyű zavarban dadogta, hogy akkor éppen vizsgaidőszak volt. Pnyin mosolygott, de mindjárt el is komolyodott.

– Nos, tehát… A Hold nemzetközi, de minden államnak megvan a maga tudományos kutatási övezete. Ez a félteke a mienk. Amikor kiderült, hogy a van Allen-sávok zavarják a kozmikus sugárzást a Föld felőli oldalon, az angolok kérték, hogy állomást építhessenek a mi oldalunkon. Beleegyeztünk. Éppen kezdtük építeni a Mengyelejevet, hát azt javasoltuk, vegyék át; ott van már az építőanyag, később elszámolunk. Az angolok elfogadták, aztán átadták a Mengyelejevet Kanadának, a Brit Nemzetközösség tagjának. Nekünk ez persze mindegy volt. A terepet már előzőleg megvizsgáltuk, ezért az egyik szakértőnk, Animcev professzor, tagja lett a kanadai tervezőcsoportnak, mint a helyi viszonyokban járatos tanácsadó. Egyszer csak halljuk, hogy az angolok mégis részt vesznek az építésben. Odaküldték Shannert, és ő azt mondta, hogy a kráter alján a visszavert sugárzás zavarhatja a mérést. A mi szakértőink nem így látták, de végül is az angolok döntöttek, hiszen az ő állomásuk. Áthelyezték a hegygerinc alá. Persze, borzasztóan megdrágult az egész építkezés. Kanada zsebére. No mindegy, nem a mi dolgunk. Kitűzték az állomás helyét, aztán az utat. Animcev mesélte, hogy bajok vannak: a tervbe vett útvonalon a britek két szakadékot vasbeton viadukttal akarnak áthidalni, de a kanadaiak ellenzik, mert a duplájába kerül. Tehát azt tervezik, hogy a Mengyelejev belső lejtőjébe vájnak utat, csak két sziklabordát kell hozzá felrobbantani. Lebeszélte őket, mert meginoghat a bazalttömb egyensúlya. De nem hallgattak rá. Most mit tegyen? Mit tehettünk? Utóvégre nem gyerekek. Nekünk több a szelenológiai tapasztalatunk, de ha nem akarják megfogadni a tanácsot, nem tolakszunk. Animcev rögzítette a különvéleményét, és kész. Elkezdték robbantani a sziklát. Az első ostobaság az áthelyezés volt, a második a robbantás, és sajnos, hamarosan meglett a következménye. Az angolok három támfalat építettek kőomlás ellen, beüzemelték az állomást, jöttek a lánctalpas szállítójárművek, eddig minden rendben. Az állomás már három hónapja működött, amikor a Napos Kapu alatt, a nagy nyugati szoros alatt repedezni kezdett a sziklafal… Pnyin felállt, kivett a fiókból néhány nagy fényképet, és megmutatta Pirxnek.

– Itt, látja? Ez egy másfél kilométeres bazalttábla, illetve az volt. Az út itt ment, a magasság harmadánál: ez a vörös vonal. A kanadaiak riadót fújtak. Animcev győzködte őket: a nappali és éjszakai hőmérséklet különbsége háromszáz fok, a repedések tágulni fognak, ez ellen nincs orvosság. Hogyan lehetne megtámasztani egy másfél kilométeres sziklafalat? Az utat azonnal le kell zárni, és mivel az állomás már kész, építsenek drótkötélpályát. Sorra jöttek a szakértők Angliából, Kanadából, kész komédia volt: aki ugyanazt mondta, mint Animcev, azt rögtön hazaküldték. Csak azok maradtak, akik szerint a repedéseket be lehet cementezni. Nekiláttak. Mélyfúrások, támfalak, cementezés vég nélkül, mert amit nappal becementeztek, éjszaka megreped. Már gurulnak a kövek, de még tart a támfal. Ékekkel akarják a nagyobb omlásokat szétterelni. Animcev magyarázza, hogy nem csak kőlavinákról van szó: leomolhat az egész fal! Rémesen nézett ki szegény, amikor eljött hozzánk. Kétségbe volt esve: látja, hogy itt katasztrófa lesz, és nem tud segíteni. Nézze, én elismerem, hogy az angol szakértők kiválóak, de itt nem szakértelemről volt szó, hanem a presztízsről: megépítették azt az utat, és nem visszakoznak. Animcev végül leadta a sokadik tiltakozását, és elment. Aztán hallottuk, hogy az angolok és a kanadaiak összekaptak a Sas szárnya miatt, tudja, annak a pereme az a bazalttábla. A kanadaiak fel akarták robbantani, akkor fuccs az egész útnak, de majd építenek egy biztonságosat. Az angoloknak ez nem tetszett, különben is csak álom volt; Animcev kiszámította, hogy hat megatonnás hidrogéntöltetre volna szükség, és ENSZ-egyezmény tiltja a radioaktív robbanóanyagot, így civakodtak, amíg a tábla le nem szakadt… Az angolok később azt írták, hogy mindennek Kanada az oka, mert elvetette az első tervet, a vasbeton völgyhidakat…

Pnyin nézte, nézte a fényképet, aztán a másikat, a kinagyított részleten fekete pontok jelölték az omlás helyét, amely elsodorta, pozdorjává zúzta az utat a támfalakkal együtt.

– Így az állomás most időnként megközelíthetetlen. Nappal könnyű odajutni, egy kis oldalazás, csak elég kitett párkányon, ahogy mondtam, de éjszaka gyakorlatilag lehetetlen. Tudja, nekünk itt nincs Földünk.

Pirx értette: a hosszú holdéjszakákat nem világítja meg a Föld nagy lámpása.

– És infravörössel? – kérdezte.

Pnyin elmosolyodott.

– Infravörös szemüveggel? Ugyan, kolléga, itt egy órával napnyugta után a sziklafelület mínusz 160 fokos… Elméletileg lehetne radarral menni, de mászott már úgy sziklát?

Pirx bevallotta, hogy soha.

– Nem is ajánlom. Rendkívül bonyolult módja az öngyilkosságnak. Sík terepen jó a radar, de nem sziklafalon…

Belépett Langner a professzorral, hogy indulniuk kell. A Mengyelejevig félórás repülés, aztán két óra gyalog, hét óra múlva pedig lemegy a nap. Hétórás ráhagyás, nem sok? Kiderült, hogy Pnyin odakíséri őket. Magyarázták, hogy nem szükséges, de a házigazdák ragaszkodtak hozzá.

Indulás előtt Gansin megkérdezte, nem üzennek-e a Földre – több alkalmuk nem lesz. Bár a Mengyelejev és a Ciolkovszkij között van rádiókapcsolat, hét óra múlva a terminátor vonalába lépnek, és akkor erősek a zavarok.

Pirxnek megfordult a fejében, hogy jó volna üzenni Matters húgának, „üdvözlet a túloldalról”, de nem mert szólni. Így hát nemmel válaszoltak, és lementek. Akkor derült ki, hogy az oroszok elkísérik őket a rakétához. Ennyi kedvesség hatására Pirx már bevallotta, milyen kényelmetlen az űrruhája. Választottak neki másikat, az övé ott maradt a zsilipkamrában.

Az orosz űrruha kicsit más volt, mint amiket Pirx ismert: kettő helyett három ellenző, külön a magas és alacsony napálláshoz, por ellen pedig a sötét narancsvörös. Másutt vannak a szelepek, a csizmában pedig egy mulatságos szerkezet felfújja a talpat. Mintha párnán járna az ember, a köveket nem is érzi. A talp alsó rétege tökéletesen tapad a legsimább sziklához is. Ez a „magashegyi” modell. Félig ezüst, félig fekete. Ha a fekete oldala fordul a nap felé, akkor melegít, ha az ezüst, akkor kellemesen hűt.

Pirx úgy találta, ez nem is olyan jó ötlet, hiszen nem mindig a nap felé halad az ember. Akkor háttal menjen?

Az oroszok fölnevettek. Megmutatták az űrruha mellén a karikát, azt kell tekerni, hogy az ezüst és a fekete helyet cseréljen. Lehet az űrruha eleje fekete, a háta ezüst, vagy fordítva. Érdekesen mozogtak a színek. A külső kemény, átlátszó réteg és maga az űrruha között, a vékony hézagban van a kétféle festék, helyesebben a félig folyékony, alumínium– és széntartalmú anyag. A légzőkészülék oxigénjének nyomása mozgatja.

De ideje volt indulni. Idejövet Pirx semmit sem látott a zsilipkamrából, káprázott a szeme, mert a napfényről jött. Csak most látta, hogy a zsilipkamra egyik fala a ki– vagy belépők száma szerint nyílik. Így nem veszítenek levegőt, magyarázta Pnyin. Pirx egy kicsit irigykedett, mert az Intézet zsilipkamrái legalább öt éve elavult, kiszolgált ládák, márpedig öt év technikai lemaradás, az egy egész korszak.

A Nap látszólag nem is ereszkedett lejjebb. Furcsán esett a járás a felfújt talpú csizmában, mintha lebegne a talaj fölött, de mire elérték a rakétát, megszokta.

A professzor a sisakját Pirx sisakjához koccintotta, néhány búcsúszót kiáltott, majd összeütötték nehéz kesztyűiket. Aztán az utasok a pilóta mögött bemásztak a rakétába, meg is süllyedt egy kicsit a nagyobb súlytól.

A pilóta megvárta, míg a kísérők biztonságos távolságba érnek, akkor bekapcsolta a motorokat. Az űrruhában a hajtómű dübörgése csak tompán hallatszott. A gravitáció nőtt, de nem is érezték, amikor a rakéta elrugaszkodott a talajtól. Csak a csillagok hintáztak egyet az ablakokban, a lenti kősivatag meg eltűnt.

Alacsonyan repültek, azért nem láttak semmit – a rakéta alatt elsikló, kísérteties tájat csak a pilóta figyelte. A gyorsulásról csak a hangosabb motorzúgás és a hajótest enyhe rezgése adott hírt.

– Figyelem, ereszkedünk! – hangzott a sisakban. Pirx nem tudta, hogy a pilóta szólt-e a hajórádión, vagy pedig Pnyin. A fotelok támlája hátradőlt. Pirx mélyet lélegzett, könnyű lett, olyan könnyű, hogy úgy rémlett, fölrepül a mennyezetre. Ösztönösen megmarkolta a karfát. A pilóta hevesen fékezett, a fúvókák lángot okádtak, sivítottak, a falak mentén tekergő tűz dübörgése már elviselhetetlen, a gravitáció hirtelen megnő, lecsökken, aztán kettős, kurta koccanás: leszálltak. A következő pillanatban váratlan dolog történt. A talajon ringó-rugózó űrszöcske megbillent, és csikorogva csúszni kezdett.

„Baj van!” – villant Pirx eszébe. Nem rémült meg, de izmai ösztönösen megfeszültek. Két útitársa mozdulatlanul feküdt. A motor hallgatott. Pirx értette a pilótát: a rakéta inogva, bukdácsolva csúszik a görgeteggel, a tolóerő felborítaná, vagy nekivágná egy sziklának.

Az acéllábak alatt csúszó kövek pattogása gyengült, aztán megszűnt. Kavicspatakok verődtek az acélnak, egy kődarabot még arrébb rúgott az űrszöcske, aztán tízfokos szögben oldalra dőlve megállt.

A pilóta kissé idegesen bukkant elő, magyarázta, hogy a terep megváltozott, biztosan újabb kőomlás volt az északi katlanban. Azért szállt le a görgetegen, hogy minél közelebb vigye őket a sziklafalhoz.

Pnyin azt mondta, nem kellett volna, a görgeteg nem leszállóhely, kockáztatni nem érdemes, csak ha muszáj. Ennyiben maradtak, a pilóta átengedte őket a zsiliphez, és a létrán lemásztak a görgetegre.

A pilóta a rakétában várakozott Pnyinre, ők hárman pedig elindultak. A termetes orosz ment elöl.

Pirx eddig azt hitte, hogy ismeri a Holdat. De tévedett. A Ciolkovszkij környéke sétány volt ehhez képest. Rakétájuk, szétvetett lábait a görgetegbe merítve, úgy háromszáz lépésre állt a Mengyelejev főfalának árnyékától. A napsütötte szoros lángolt a fekete égen, mintha olvadna ott a hegygerinc – ami persze illúzió. Valódiak ellenben a függőleges sziklafalak, egy kilométerre innen, vagy talán kettőre. A kráter árkokkal szabdalt, lapos mélye felé a katlanokból félelmetesen fehérlő, kúp alakú görgetegek folynak, látszik a friss omlások helye, mert az órákig szállongó portól homályos a sziklák körvonala. A kráter alján is világos por lepi a repedezett lávát; az egész Holdat bepúderezte a meteorok poresője évmilliók óta. Az út, ahol elindultak, persze nem út – vad kősivatag, mint az egész környék, csak azért nevezik útnak, mert betontalpú alumíniumkarók jelzik, tetejükön rubinvörös gömbbel. A kétoldalt meredező, félig napos, félig fekete sziklafalak félelmetesebbek, mint az Alpok vagy a Himalája hegyóriásai.

A csekély gravitáció folytán lázálombeli formákba dermedtek a sziklák, és évezredekig úgy maradtak. Még a tapasztalt hegymászó tekintete is eltéved, olyan irreális a látvány, és minden, amit érzékel a képtelen tájban: a habkő fehér tömbjei fellibbennek a lába alól, a lezuhanó bazaltszikla hátborzongató lassúsággal, hosszan repül, és hangtalanul esik le – éppen úgy, mint az álmokban.

Pár száz lépéssel feljebb más színűek a sziklák. Rózsaszín porfír folyamai övezik előttük a katlant. Helyenként többemeletnyi magasan tornyosulnak a kőlapok, borotvaéles szélükkel összefogódzva, mintha csak egy érintésre várnának, hogy lezúduljanak.

Pnyin nem túl gyorsan, de biztosan vezette őket a kővé dermedt robbanások erdejében. Egy-egy kő megingott a csizmája alatt, akkor megállt egy pillanatra, és vagy továbbment, vagy másfelé került – csak ő tudta, miről ismeri fel, hogy az a kő megtartja-e az ember súlyát, vagy sem. A hegymászóknak sokat elárulnak a zajok, de hang itt nem volt. Egy bazalttömb minden ok nélkül elindult mellettük lassú, álombeli zuhanással, köveket sodort magával. Egyre gyorsabban szökdeltek lefelé, végül tejfehér porfelhőbe vesztek. Mint a lázálom – az összeütköző sziklák nem csattannak, még a talaj rezgését sem érezni a vastag talpú csizmában. A következő, éles kanyarnál Pirx látta a kőomlás nyomát – a szelíden gomolygó porfelhőt. Tekintete ösztönösen, aggódva a rakétát kereste, de az biztonságban állt a helyén, talán egy kilométernyire, talán kettőre, ott csillog a potroha a vékony lábak fölött: fura holdszöcske a görgetegen, a kőmezőn, amely leszálláskor olyan meredeknek tűnt, innen nézve meg lapos, mint egy asztal.

Az árnyékhoz közeledve Pnyin szaporábban lépkedett. A táj komor vadsága úgy lenyűgözte Pirxet, hogy Langnerra nem is figyelt. Csak most vette észre, hogy a kis asztrofizikus biztosan lépked, és sohasem botlik meg.

Négyméteres hasadékot kellett átugrani. Pirx túlságosan elrugaszkodott, kalimpálva repült, és a túlsó parttól jó nyolc méterre ért földet. Az ilyen holdugrás igazi új élmény, semmi köze a turisták bohóckodásához.

Az árnyékba értek. A napsütötte sziklák visszfénye egy ideig kicsit még megvilágította a talajt, és meg-megcsillant az űrruhákon. De aztán sűrűsödött a sötétség, már nem is látták egymást. Az árnyékban éjszaka volt, Pirx érezte fagyosságát az űrruha hőálló rétegein keresztül, nem ért el a testéhez, nem didergette bőrét, csak hírt adott az új, néma, jeges jelenlétről: az űrruha páncéllapjait érezhetően megmozgatta a több mint kétszáz fokos lehűlés. Amikor a szeme megszokta a sötétséget, Pirx felfedezte, hogy az alumínium jelzőkarók tetején a gömbök vörösen izzanak; a rubin nyakék füzére felfelé kanyargott, és eltűnt a napsütésben, ahol a gerinctől három szakadék indult lefelé, köztük keskeny, vízszintes sziklapárkány. Úgy rémlett, a jelzőkarók a párkányhoz vezetnek, de Pirx ezt lehetetlennek vélte. Feljebb, a Mengyelejev főfalának nagy hasadékán – mintha villámcsapás hasította volna ketté – szinte vízszintesen dőlt befelé a napfény. Néma robbanásként fröcskölte a fehér izzást a szirtekre és kürtőkre.

– Ott az állomás – hallotta sisakjában Pnyin közeli hangját. Az orosz megállt az éjszaka és a nappal, a fagy és a hőség határán, felfelé mutatott, de Pirx csak a fekete szakadékokat látta.

– Az ott a Sas! Így neveztük el a hegyláncot. Ott a feje, a csőre, ott meg a szárnya!

Pirx csak fények és árnyékok zűrzavarát látta. A keleti gerinc fölött ferde sziklacsúcs meredezett, látszólag közel – mert nincs levegő, nem mosódnak el a körvonalak. Egyszerre csak fölfedezte az egész Sast. A szárnya éppen az a fal, ahová igyekeznek, följebb a gerinc fejet formáz a csillagok előtt, a csúcs meg a csőre.

Órájára nézett. Már negyven perce gyalogolnak. Legalább még egyszer annyi lehet hátra.

A következő árnyéksáv előtt Pnyin megállt, hogy átállítsa űrruhájában a klímát. Pirx élt az alkalommal, és megkérdezte, merre mennek.

– Arra – mutatott lefelé Pnyin.

Pirx csak kősivatagot látott, lent a csúcsos kőhalomból nagy sziklák álltak ki.

– Onnan szakadt le a tábla – mutatott Pnyin a hegyszoros felé. – Az a Napos Kapu. A Ciolkovszkij szeizmográfjai jelezték a rengést, legalább félmillió tonna bazalt omlott le…

– De hát akkor – hökkent meg Pirx – hogyan szállítják most fel az utánpótlást?

– Majd meglátja, ha odaérünk – felelte Pnyin, és továbbindult.

Pirx követte, közben törte a fejét a rejtély megoldásán, de nem jött rá. A hátukon cipelnek fel minden liter vizet, minden oxigénpalackot? Az lehetetlen. Most szaporábban haladtak. Az utolsó jelzőkaró a szakadéknál állt. Teljes sötétség. Kigyúltak a homlokreflektorok, a fényfoltok tétován táncoltak, ugráltak a sziklafal egyik bordájáról a másikra. Oldalaztak a párkányon: helyenként csak kéttenyérnyi, másutt akár terpeszben is lehet állni rajta. A fal bordáit követő érdes, lapos pad jól tartja a lábat, de azért ha valaki rosszul lép, vagy megszédül…

„Miért nem kötéllel megyünk?” – gondolta Pirx.

Ekkor az elöl imbolygó fényfolt megállt. Pnyin hátrafordult.

– Itt a kötél – mondta.

Átadta a végét Pirxnek, ő átbújtatta övcsatjain, és odadobta Langnerhez. Mielőtt továbbindultak, még lenézhetett a sziklafalnak dőlve.

Alatta terült el az egész kráter. A láva fekete repedései pókhálóvá zsugorodtak, középen a csúcsos kőhalom hosszú árnyékot vetett.

Hol a rakéta? Nem látta. Hol az út? A jelzőkarók kanyargó sora? Az is eltűnt. Csak a nagy kráter fekete barázdás, fehér köre ragyog, a világos kőliszt kirajzol minden domborulatot, az egyre kisebb kráterek groteszk raját – itt a Mengyelejev alatt is több száz van belőlük, fél kilométerestől az alig láthatóig; mindegyik gyűrű kifelé szelíden, befelé meredeken lejt, közepén dombocska, kúp vagy legalább köldökszerű pötty. A legkisebb is hű mása a nagyobbaknak, és mindet körülveszi a harminc kilométeres gyűrű roppant sziklafala.

A zűrzavar és pontosság e keveréke mindig lenyűgözte az emberi elmét; formák teremtése, rombolása, mindig azonos minta szerint – matematikai tökéletesség és a halál teljes anarchiája egyszerre. Pirx felnézett, majd hátra: a Napos Kapuból most is ömlik a fehéren izzó napfény.

Pár száz lépéssel a keskeny katlan után a fal hátrább húzódott. Most is az árnyékban mentek, de némi visszfényt vetett rájuk a fekete falból kimagasló, napsütötte orom, úgy két kilométerre innen. Átoldalaztak a kőnyelven, most enyhe, napsütötte lejtő tárult eléjük. Pirx furcsa zsibbadást érzett, nem az izmaiban, hanem az agyában, nyilván az állandó, feszült figyelemtől – mert minden egyszerre zúdult rá, a Hold, a vad hegyek, a mozdulatlan hőséget felváltó jeges éjszaka, és a süket csend, amelyben oly hihetetlennek, képtelennek tűnik, ha emberi hang szólal meg a sisakjában. Mintha a Matterhorn csúcsára akváriumot vinnének aranyhallal, annyira elüt a hang a halott környezettől.

Pnyin kilépett az utolsó árnyéksávból, alakja lángba borult. Pirxnek szemébe csapott a tűz, még mielőtt rájött, hogy a nap süt. Visszaértek az út épségben maradt, felső részére.

Most egymás mellett szaporázták a lépést, a sisak mindkét napellenzőjét leeresztve.

– Mindjárt ott leszünk – mondta Pnyin.

Ez az út valóban járműveknek épült. A sziklába robbantották, felvisz a Sas szárnya alatt a gerincre. Ott, a hágó alatt van egy természetes katlan, oda továbbítják az ellátmányt a kőomlás óta a teherrakéták. A kilövő „ágyú” becélozza magát, aztán a katlanba lövi a tartályokat. Néhány összetörik, de a legtöbb páncéltartály bírja a kilövést és a becsapódást. Régen, amikor még nem volt Luna Központi, meg egyáltalán semmilyen állomás, a Sinus Mediiben járó expedícióknak csak a rakétákról dobhattak le utánpótlást, és ejtőernyő híján nagyon erős dúralumínium vagy acéltartályokra volt szükség. Ledobálták, mint a bombát, az expedíció meg összeszedte, akár egy négyzetkilométernyi területről. Most megint beválnak ezek a tartályok.

A hágótól az út a gerincen vezet az északi csúcs, a Sas feje felé. A csúcs alatt háromszáz méterrel csillogott az állomás páncélkupolája. Körülfolyták a lejtőn legördülő kövek, még a bejáratnál, a betonteraszon is hevert egypár.

– Jobb helyet nem találtak?! – fakadt ki Pirx.

Pnyin, már a terasz lépcsőjén, erre megállt.

– Mintha csak Animcevet hallanám… – mondta, és Pirx mosolyt érzett a hangjában.

Pnyin négy órával napnyugta előtt indult vissza a rakétához. Majdnem végig sötétben megy. A Holdon járatos Langner elmagyarázta Pirxnek, hogy idejövet még nem érezték az igazi hideget: a sziklák még nem hűltek ki. A kemény fagy egy órával sötétedés után kezdődik.

Megbeszélték, hogy Pnyin jelentkezik, amikor a rakétához ér. Nyolcvan perc múlva szólt is rádión. Csak pár szót váltottak, mert indulni kellett, méghozzá nehéz körülmények között: a rakéta megdőlt, lábai mélyen belesüppedtek a görgetegbe, szinte lehorgonyozták. Langner és Pirx félretolta az acél ablaktáblákat, látták is az indulást, bár nem magát a rajtot, mert azt eltakarták a főgerinc bordái. Tűzvonal hasított a feketeségbe, alatta rőtes derengés: a visszfény a kövek közül felvert poron. A tüzes nyíl egyre feljebb szállt, a rakétát nem is látták, csak az elvékonyodó, remegő lángoszlopot. Tekintetük követte az égen a nyílegyenes pályát – aztán a csillagok között a rakéta szép ívben vízszintesbe fordult, és elszállt a láthatár mögé.

Ottmaradtak a sötétben – a lámpákat eloltották, hogy az indulást jobban lássák. Most visszatolták az ablak páncéllapját, meggyújtották a villanyt, és egymásra néztek. Langner halványan elmosolyodott, aztán kockás flanelingében, görnyedten az asztalhoz lépett, a hátizsákjához. Előszedte a könyveit, egyiket a másik után. Pirx a homorú falhoz dőlve, terpeszben állt, mintha hosszú távú űrhajón volna. Ott kavargott benne minden: a Luna Központi hideg alagsora, a szűk szállodai folyosók, a liftek, a mennyezetig ugráló és habkövet csereberélő turisták, a repülés a Ciolkovszkijra, a termetes oroszok, a rádióteleszkóp ezüst hálója a hegygerinc és a fekete ég között, Pnyin elbeszélése, a második repülés, meg ez a hátborzongató gyalogút a sziklás tájban, fagy, és hőség és a sisakjába bekukkantó szakadékok között. Hihetetlen, hogy pár óra alatt ennyi minden történt – az idő nagyra növelte, összefogta és elnyelte mindezeket a képeket, s most egymás hegyén-hátán tolakodtak elő. Pirx egy percre lehunyta gyulladt, száraz szemét, aztán felnézett.

Langner módszeresen rakosgatta a könyveket a polcra. Pirx úgy vélte, érti őt – nem közönyös vagy unott a nyugalma. De nem nyomasztja a kietlen holdbeli világ, mert kedvére van. Önként és szívesen jött az állomásra, nem vágyódik haza, mert a színképei és számításai között van otthon, a kutatásai színhelyén, akárhol, mert teljesen a munkájára összpontosít, ez az életcélja – ő aztán nem az az ember, akinek Pirx bevallhatná habókos ábrándjait a nagy hőstettről. Még csak el se mosolyodna, annyira se, mint az előbb. Meghallgatná, és visszatérne a munkájához. Pirx egy pillanatig irigyelte magabiztosságáért, önismeretéért, de idegennek érezte, nincs egymásnak mondanivalójuk, márpedig együtt lesznek itt egész este, aztán holnap, holnapután, meg azután… Körülnézett, mintha először látná a szobát. Műanyaggal burkolt, homorú fal. Páncéllappal védett ablak. A mennyezetbe süllyesztett lámpák. A szakirodalom polcai között, a falon néhány tarka nyomat, és egy bekeretezett táblácskán, két oszlopban elődeik neve. A sarokban üres oxigénpalackok, színes kőzetdarabokkal teli ládák, könnyű, fémvázas műanyag székek. Kis munkaasztal, csuklós olvasólámpával. A nyitott ajtón túl a rádiók.

Langner rendet rakott a lemezes szekrényben. Pirx megkerülte, és kiment. A folyosón balra a konyhaajtó, szemben a zsilipkamra, jobbra két szobácska. Benyitott a magáéba. Ágy, egy összecsukható szék, a falba süllyesztett írólap és polc, más semmi. Az ágy fölött a mennyezet lejtős, mint a padlásszobákban, de nem lapos, hanem homorú, mert a külső páncélhoz simul.

Visszament a folyosóra. A lekerekített sarkú, vastag, légzáró keretű zsilipajtót csavarkerék nyitja. A jelzőlámpa kigyullad, ha a zsilipkamra külső csapóajtaja nyitva van, és a kamrában nincs levegő. Most nem ég. Pirx benyitott. Két lámpa gyulladt ki a szűk zsilipkamrában, megvilágította a csupasz fémfalakat és középen a mennyezeti csapóajtót, amelyhez létrán kell felmászni. A létra alatt a taposástól elmosódott, krétával rajzolt körvonal. Itt találták meg Savage-t; összekuporodva feküdt, és nem bírták fölemelni, mert a padlóhoz fagyott a vértől – szétrobbant a szeme, az arca. Pirx nézte az emberre alig emlékeztető, fehér körvonalat, aztán visszacsukta az ajtót, és felpillantott: léptek koppantak odafent. Langner fölment a kis létrán a csillagvizsgálóba. Pirx utána indult, bekukkantott a kerek padlónyíláson: letakart távcső, akár egy kisebbfajta ágyú, asztrográfok, Wilson-kamra, nagy fényképezőgép.

Az állomást a kozmikus sugárzás vizsgálatára szánták, a méréshez használt lemezek narancsszínű csomagjai hevertek mindenfelé: a könyvek között, a polcok alatt, a fiókokban, az ágyak mellett, még a konyhában is. És ennyi az egész? Ennyi bizony, hacsak nem számítjuk a kőzetbe vájt, alagsori víz– és oxigéntárolókat.

Minden ajtó fölött kerek széndioxid-mérő, fölötte a hangtalan klímaberendezés, amely kiszívja a levegőt, megtisztítja a széndioxidtól, hozzákeveri a kellő mennyiségű oxigént, párásítja vagy szárítja, és visszanyomja. Pirx örült, hogy neszeket hall a csillagvizsgálóból: nélkülük akkora a csend, hogy hallja vére lüktetését, akárcsak ott a medencében, a „dilifürdőben” – de abból akármikor kiszállhatott.

Langner lejött, vacsorát főzött, olyan halkan és ügyesen, hogy mire Pirx a konyhába ment, minden el is készült. Evés közben alig szólaltak meg. „Ideadnád a sót? – A kenyér a dobozban van? – Holnap újat bontunk. – Kávét vagy teát?”

Ennyi. Pirx most nem is bánta. Mit is esznek? A harmadik mai ebédet? Vagy a negyediket? Vagy ez már a reggeli? Langner közölte, hogy még elő kell hívnia az exponált lemezeket. Fölment. Pirxnek semmi dolga sem volt. Hirtelen ráeszmélt: őt csak azért küldték, hogy Langner ne legyen egyedül az állomáson. Nem ért ő az asztrofizikához, a kozmikus sugárzáshoz. Langner sem fogja a műszerek kezelésére tanítgatni. Ő csak első lett a pszichés teherbírási vizsgán, az orvosok szavatolták, hogy nem fog megőrülni. Hát ücsörögje végig a kéthetes éjszakát meg a kéthetes nappalt, várjon, figyeljen, csak azt nem tudni, mire.

A Feladat, a Küldetés, amelyet olyan boldogító szerencsének vélt, most megmutatta igazi arcát – a nagy semmit. Mitől védje Langnert és magát? Milyen nyomok után kutasson? És hol? Azt képzelte, hogy majd fölfedez valamit, amit nem vett észre a bizottság, a jeles szakértők, akik évek óta ismerik a Holdat? De hülye volt!

Ült az asztalnál. Mosogatni kéne. És elzárni a csapot, mert csöpög a víz, a drága kincs, amit jégtömbökben lőnek fel két és fél kilométeres parabolapályán.

De nem mozdult. Ernyedt keze az asztalra koppant. Fejében még a fekete űr, a néma hőség. Megdörzsölte égő szemét. Úgy tápászkodott fel, mintha kétszer annyit nyomna, mint a Földön. A mosogatóhoz vitte a tányérokat, csörömpölve bedobta, ráengedte a meleg vizet. És míg mosogatott, forgatva az edényt, kapargatva a rádermedt zsírt, elmosolyodott az ábrándjain – szétfoszlottak valahol, útban a Mengyelejev felé, s oly messze maradtak, oly nevetségesen, idegenül, olyan régen, hogy már szégyellnie sem kell őket.

***

Langnerral eltölthet az ember egy napot vagy egy egész évet, semmi sem változik. Szeret dolgozni, de tempósan. Sohasem siet. Nincs szenvedélye, hobbija, különc szokása. Így összezárva minden apróság bosszantó lehet. Például, hogy sokáig zuhanyozik a kolléga, vagy nem akar spenótkonzervet nyitni, mert nem szereti a spenótot; vagy rosszkedvű néha, vagy nem borotválkozik, és rémes borostája nő, vagy borotválkozik és megvágja magát, aztán bámulja a képét a tükörben, és pofákat vág, mintha egyedül volna. Langner semmi effélét nem művel. Mindent megeszik, bár különösebb lelkesedés nélkül. Hangulata nem változik, és amikor rajta a sor, elmosogat. Nem fecseg folyton magáról és a munkájáról. Ha kérdezik, válaszol. Nem kerüli Pirxet. Nem tolakodik. Talán a szürkeség is bosszantó lehetne, mert elmúlt az első este benyomása – akkor a könyveit rakosgató fizikusban Pirx a szerény hősiesség, azaz nem is hősiesség, hanem irigylésre méltó, sztoikusan férfias, tudósi viselkedés mintaképét látta. Most olyan szürkének látja, hogy már szinte unalmas. De Pirx nem unta, és nem is bosszankodott, mert izgalmas tennivalót talált magának. Amikor az állomáson és környékén már otthonosan mozgott, újból elővette a baleset dokumentumait.

Négy hónapja üzemelt az állomás, amikor a sziklafal leomlott. Nem hajnalban vagy napnyugtakor, mint várható volna, hanem délidőben. A Sas szárnya alatt a kőfal háromnegyed része leomlott, minden előjel nélkül. Jól látták az omlást mind a négyen, akik itt dolgoztak, mert éppen az utánpótlás érkezését várták.

A vizsgálat később megállapította, hogy a robbantások valóban megbontották a kőzet szerkezetét és tektonikus egyensúlyát. Az angolok Kanadára hárították a felelősséget, a kanadaiak az angolokra, a Brit Nemzetközösség összetartása pedig abban nyilvánult meg, hogy Animcev professzor figyelmeztetéseit mindkét fél következetesen elhallgatta. Bárhogy is történt, a következmények tragikusak voltak. Az állomás előtt álló négy férfi – légvonalban alig egy mérföldnyire a katasztrófától – látta, amint a sziklafal meghasad, a lezúduló kövek szétzúzzák az ékeket és támfalakat, elsodorják az egész utat, és lent a völgyben hatalmas porfelleget kavarnak. A porfelhő még harminc órán át hullámzott, de az első hullám a hatalmas lendülettől percek alatt elérte a kráter túlsó falát!

Két szállítójármű volt azon az útszakaszon. Az oszlop utolsó kocsiját meg sem találták, a roncsot tízméteres kőréteg temette maga alá. A másik jármű menekülni próbált. Már elérte az út felső, ép szakaszát, de a támfalon megpattanó szikla lesodorta a háromszáz méteres szakadékba. A vezető kinyitotta az ablakot, és kiesett a csúszó görgetegre. Csak ő élte túl a társait, de ő is csupán néhány órával. Az a néhány óra pokol volt a többieknek. Roget, a kanadai francia sofőr, nem vesztette el eszméletét – vagy rögtön magához tért –, és a krátert elborító fehér porfelhőből segítséget kért. Rádióvevője elromlott, de az adó működött. Nem tudták megtalálni. A rádióhullámokat sokszorosan visszaverték a ház nagyságú sziklák, a mentők úgy botladoztak a tejfehér porral teli útvesztőben, mint egy város romjai között. Nem sikerült bemérni az irányt. A radar nem működött a kőzet vasszulfát-tartalma miatt. Egy óra múlva, amikor a második kőlavina zúdult le a Napos Kapu alól, abbahagyták a keresést. A második omlás kicsi volt, de újabbakat jelezhetett. Vártak hát, és hallgatták Roget hangját, tisztán csengett odafönn az állomáson: a kőkatlan odaterelte a hangot. Három óra múlva oroszok jöttek a Ciolkovszkijról, lánctalpas terepjáróik behatoltak a porfelhőbe; a terepjárók felágaskodtak, majdnem felborultak az ingatag lejtőn – a csekély gravitáció miatt a görgetegek a Holdon meredekebbek, mint a Földön. A mentők csatárlánca oda igyekezett, ahová a terepjárók sem jutottak el. Háromszor átfésülték a görgeteget. Az egyik mentő a szakadékba zuhant; csak az mentette meg az életét, hogy rögtön a Ciolkovszkijra szállították, és az orvos kezelésbe vette. De a mentők kitartottak, mert hallották Roget egyre gyengülő hangját.

Öt órával a baleset után hallgatott el. Még élt. Ezt tudták. Az űrruhában ugyanis a rádión kívül parányi önműködő adó is van, az oxigénkészülékhez kötve. Minden lélegzetvételt közvetítettek az elektromágneses hullámok, és az állomáson a kijelző, a varázsszemhez hasonló, zölden világító lepke legyezőmozgása mutatta, hogy az eszméletlen, haldokló Roget még lélegzik; a lüktetés fokozatosan lassult – senki sem bírt elmenni, a zsúfolt rádiós szobában várták tehetetlenül Roget halálát.

Még két óra hosszat lélegzett. Azután a varázsszem zöld lepkeszárnya megremegett, összezárult, és úgy maradt. Az összezúzódott testet csak harminc órával később, kővé dermedve találták meg. Annyira szétroncsolódott, hogy ki sem nyitották az űrruhát, abban temették el, a horpadt fémburok volt a koporsója. Később kitűzték az új utat, illetve a sziklaösvényt, amelyen Pirx érkezett az állomásra. A kanadaiak már feladták volna, de makacs angol kollégáik megoldották az utánpótlás szállítását, azzal a módszerrel, amelyet eredetileg a Földre, a viharos Mount Everestre terveztek. Akkor elvetették, mint kivihetetlent. Végül a Holdon sikerült megvalósítani.

A katasztrófa visszhangja sok, gyakran ellentétes változatban bejárta a Földet, aztán elcsöndesedett. A tragédia bekerült a holdbeli küzdelmek krónikájába. Az állomáson tovább váltották egymást az asztrofizikusok turnusai. Eltelt hat holdnap és éjszaka. Már úgy látszott, ez a viharos múltú hely nem szolgál több híranyaggal. Aztán hajnalban a Mengyelejev rádiója nem válaszolt a Ciolkovszkij hívására. Megint elindult egy csapat a Ciolkovszkijról, hogy felderítse, miért nincs válasz. Rakétájuk a Sas csúcsa alatt, a nagy görgetegen szállt le.

Amikor az állomáshoz értek, még koromsötét volt az egész kráter. Csak az acélkupola csillogott a hegycsúcs alatt a súrló fényben. A csapóajtót nyitva találták. A zsilipkamrában, a létra alatt feküdt Savage, mintha lecsúszott volna a létráról. Halálát fulladás okozta – sisakjának páncélüvege megrepedt. Később sziklapor nyomát találták kesztyűje tenyerén, mintha hegymászásból jött volna. De az a por régebbről is maradhatott. A másik kanadait, Challiers-t, csak a környékbeli összes szakadék és kürtő rendszeres átkutatása során találták meg. Háromszáz méteres kötélen ereszkedtek le a mentők, hogy kiemeljék a holttestet a Napos Kapu alatti szakadékból, húszlépésnyire onnan, ahol Roget meghalt, és eltemették.

Az események rekonstruálása sokáig reménytelennek látszott. Senki el sem tudta képzelni, mi történt. Angol-kanadai vegyes bizottság érkezett a helyszínre.

Challiers órája tizenkettőkor állt meg, de ki tudja, éjfélkor tört-e össze, vagy délben. Savage órája kettőkor állt meg. A tüzetes vizsgálat megállapította – olyan aprólékosan kivizsgáltak mindent, amennyire csak emberileg lehetséges –, hogy az óra rugója teljesen lejárt. Tehát Savage órája nem a halálakor állt meg, hanem később.

Az állomáson a szokásos rendet találták. A napló, amelybe minden fontosabb eseményt bejegyeznek, semmire sem utalt. Pirx sorra áttanulmányozta a bejegyzéseket. Hány órakor végeztek asztrográfiai méréseket, hány lemezt exponáltak, milyen körülmények között, mikor és milyen megfigyelést végeztek – a szabványos bejegyzések még közvetve sem utaltak arra, mi történt az állomáson Challiers és Savage utolsó holdéjszakáján.

Az állomáson nemcsak rend volt: minden arra vallott, hogy a halál teljesen váratlanul csapott le. Nyitott könyv az asztalon, Challiers lapszéli jegyzeteivel, rátéve egy másik könyv – nyilván azért, hogy be ne csukódjon. Az asztali lámpa égett, a könyv mellett a pipa hevert félredőlve, a műanyag asztallapot kissé megpörkölte a kihulló parázs. Savage pedig nyilván éppen vacsorát készített. A konyhában nyitott konzervdobozok, a tálban a tejjel elkevert tojáspor, a hűtőszekrény ajtaja nyitva, a terített asztalon két tányér, két pár evőeszköz, felszeletelt, szikkadt kenyér.

Tehát az egyik abbahagyta az olvasást, letette égő pipáját, mint aki csak néhány percre készül kimenni a szobából, mindjárt jön vissza. A másik félbehagyta a főzést, otthagyta a serpenyőt, benne a forró zsírral, még a hűtőszekrényt sem csukta be… Űrruhába ugrottak, és kirohantak az éjszakába. Együtt? Vagy egymás után? Minek? Hová?

Már két hete az állomáson éltek. Jól ismerték a környéket. Különben is, az éjszaka a vége felé járt. Néhány óra múlva napkelte. Miért nem várták meg a hajnalt, ha a kráterbe készültek, mind a ketten, vagy egyikük? Challiers talán oda indult, erre vall az a hely, ahol rátaláltak. De hát tudták mind a ketten, hogy őrültség lemászni a Napos Kapu alatti kőlapra, oda, ahol az út megszakad. Az enyhe lejtő ott egyre meredekebb, és alatta a szakadék tátong. Az új út kikerüli azt a helyet, egyenesen halad, ahogy a jelzőkarók mutatják. Ezt mindenki tudta, aki csak egyszer is járt az állomáson. És akkor egy itteni lakos csak úgy elindul lefelé, egyenesen a szakadékba. Miért? Öngyilkos akart lenni? Aki öngyilkosságra készül, egyszerre csak feláll érdekes olvasmánya mellől, otthagyja a nyitott könyvet, de azért még rárak valamit, hogy be ne csukódjon, leteszi égő pipáját, és elrohan meghalni?

És Savage? Mikor repedt meg a sisakja? Elindult éppen az állomásról, vagy visszafelé jött? Challiers-t akarta megkeresni, mert hiába várta? De miért nem együtt mentek? És ha együtt voltak, hogyan engedhette a szakadék felé menni?

Egyik kérdésre sincs válasz.

Az állomáson csak egyetlen tárgy nem volt a rendes helyén. Egy csomag sugárzásmérő lemez a konyhában hevert, a terített asztalon, a tiszta tányérok mellett.

A bizottság a következő megállapításra jutott. Aznap Challiers volt ügyeletes. Elmélyedve olvasott, majd egyszer csak észrevette, hogy mindjárt tizenegy óra. Akkor kell a megvilágított lemezeket újakra cserélni. Minden lemezt az állomáson kívül exponáltak, százlépésnyire innen, a hegyoldalba vájt, ólommal bélelt aknában, hogy sugárzás csak felülről érje. Pontos mérési eredményt csak így kaphattak. Challiers felállt, otthagyta a könyvét és a pipáját, elővett egy csomag új lemezt, űr-ruhába bújt, a zsilipen át kiment az aknához, lemászott a falba vájt lépcsőfokokon, kicserélte a lemezeket, és a megvilágított lemezekkel visszafelé indult.

Visszajövet letért az útról. Oxigénkészüléke nem romlott el, oxigénhiányos tudatzavara nem volt. Ennyit legalább elárult az űrruha roncsa, miután felhozták a holttestet a szakadékból.

A bizottság tagjai úgy vélték, Challiers hirtelen megzavarodott – különben nem téveszthette volna el az utat. Hiszen nagyon jól ismerte. Talán rosszul lett, elájult, talán megszédült, mindenesetre képtelen volt tájékozódni – azt hitte, hazafelé megy, pedig a százméternyire tátongó mélység felé tartott.

Savage hiába várta, aggódott, abbahagyta a vacsorakészítést, és megpróbálta rádión hívni. (Az adót a helyi URH-ra kapcsolva találták. Persze, korábban is beállíthatták az állomás lakói, ha a vételi zavarok ellenére talán megpróbálták a Ciolkovszkijt hívni. De először is, a Ciolkovszkij rádiója nem vett semmiféle jelzést – még érthetetlen, torzult jeleket sem –, másodszor nyilván nem is hívták, mert Savage és Challiers tudta, hogy hajnal előtt a legerősebbek a vételi zavarok, tehát nincs értelme a próbálkozásnak.) Egyszóval Savage rádión hívta Challiers-t, persze hiába, mert akkor már nem élt. Ezért Savage űrruhába ugrott, kirohant a sötétbe, és keresni kezdte a társát.

Talán annyira feldúlta Challiers hallgatása, érthetetlen eltűnése, hogy eltévesztette az utat. Vagy talán megpróbálta átkutatni az állomás környékét – hiszen ő volt kettőjük közül a gyakorlottabb, tapasztaltabb alpinista –, de túl nagy kockázatot vállalt. A nyaktörő kutatás közben elesett, és megrepedt a sisakja. Még volt annyi ereje, hogy a repedést kézzel befogva eljusson az állomásig, felmásszon a csapóajtóhoz, és kinyissa. De mielőtt becsukhatta volna, oxigénje elfogyott. Így lezuhant a létra legfelső fokáról, elájult, és másodpercek múlva meghalt.

A kettős tragédiának ez a magyarázata nem győzte meg Pirxet. Alaposan elmélyedt a két kanadai tudós jellemrajzában. Különösen Challiers-val foglalkozott, mert állítólag ő okozta akaratlanul mindkettőjük halálát. Challiers harmincöt éves volt, neves asztrofizikus és gyakorlott hegymászó. Kitűnő egészségnek örvendett, sohasem betegeskedett, sohasem szédült. Korábban a Hold „földi oldalán” dolgozott, és részt vett az Akrobatikus Torna Klub megalapításában – akik ezt az érdekes sportágat űzik, tízes szaltót ugranak, vagy huszonöt ember piramisát egyensúlyozzák a vállukon! És ez a Challiers lett rosszul, minden ok nélkül, vagy szédült meg, százlépésnyire az állomástól? De ha meg is szédült, miért nem jött le egyszerűen a széles lejtőn az épülethez, miért indult el derékszögben a rossz irányba, ahol még az állomás mögötti görgetegen is át kell mászni a sötétben, hogy az út ép részére érjen?

És ott az a másik részlet, amely Pirx szerint (de nemcsak szerinte) cáfolja a hivatalos jegyzőkönyv magyarázatát. Az állomáson rend volt. Egyvalami azonban nem volt a helyén: az a lemezcsomag a konyhaasztalon. Úgy látszik, Challiers valóban elment kicserélni a lemezeket. Ki is cserélte őket. Egyáltalán nem ment a szakadék felé, a görgetegen átmászva, hanem annak rendje és módja szerint visszajött az állomásra. Ezt bizonyítják a lemezek. Letette őket az asztalra. De miért oda? És hol volt akkor Savage? A konyhában heverő, exponált lemezek – vélte a bizottság – nyilván a korábbiak, a reggeliek. Véletlenül kerültek az asztalra. De a halott Challiers-nál nem találtak lemezeket. A bizottság szerint a csomag kicsúszhatott az űrruhája zsebéből, vagy elejtette, amikor a szakadékba zuhant, és a lemezek eltűntek a sok ezer sziklahasadék valamelyikében.

Pirx úgy látta, a tényeket hozzáigazítják a feltevésükhöz.

Visszatette a jegyzőkönyveket a fiókba. Már nincs rájuk szükség. Kívülről tudta mindet. Azt mondta magában, illetve meg sem fogalmazta, de biztos volt benne, hogy a titok kulcsa nem a két kanadai tudós egészségi állapotában rejlik. Nem volt semmiféle ájulás, rosszullét, tudatzavar – a tragédiát más okozta. Oka vagy itt az állomáson, vagy a környékén rejtőzik. Először az állomáson vizsgálódott. Nem nyomokat keresett – csak pontosan meg akarta ismerni a berendezéseket. Ideje volt rá bőven. Nézzük a zsilipkamrát. A krétavonal még most is látszik a létra alatt. Pirx a külső csapóajtóval kezdte. Ahogyan a kis zsilipkamráknál szokás, a zárszerkezet vagy a külső, vagy a belső ajtót nyitja. Mikor az egyik nyitva van, a másik nem nyílik, így nem történhet baleset, nem nyithatja valaki ugyanakkor a belső ajtót, amikor másvalaki a külsőt. Igaz, hogy a belső ajtó befelé nyílik, és a benti légnyomás úgyis becsapná tizennyolc tonnányi erővel, de beszorulhat például valakinek a keze vagy egy szerszám – és akkor a levegő kirobban az űrbe. A külső csapóajtó annyiban bonyolultabb, hogy helyzetét a központi vezérlő jelzi a rádiós szobában. Ha kinyitják, vörös jelzőlámpa gyullad ki a műszerfalon, és bekapcsol a „zöld lepke”, a varázsszem. A lepke legyezőmozgása jelzi, hogy az állomáson kívül tartózkodó ember rendesen lélegzik, a radarernyőn forgó világos sugár pedig jelzi a tartózkodási helyét. A sugár a kupolán forgó radarantenna mozgását követi. A monitoron a foszforeszkáló körvonalak az állomás egész környékét mutatják. Az óramutatóhoz hasonlóan forgó sugár halványan bevilágítja az egész képernyőt, mert minden tereptárgyat kijelez a radar, de a fém űrruha sokkal erősebben világít. A smaragdzöld, hosszúkás folt mozgását figyelve a kint mozgó ember sebességét és haladási irányát is követni lehet. A képernyő felső része mutatja az északi csúcs alatti terepet, az ólomgödörrel, alsó sávja a déli részt, ahová éjszaka tilos menni, ott visz az út a szakadék felé.

A „lélegző lepke” és a lokátor független egymástól. A varázsszemet az űrruha oxigénszelepeihez kapcsolt adókészülék vezérli, infravöröshöz közeli hullámhosszon, a lokátor sugarát fél centiméteres rádióhullámok.

Azért van csak egy lokátor és egy varázsszem, mert a szabályzat szerint egyszerre csak egy személy tartózkodhat az állomáson kívül. A másik bentről figyeli a jelzéseket, és ha baleset történik, természetesen azonnal a társa segítségére siet.

Olyan veszélytelen, rövid kiruccanás esetén, mint a lemezcsere, a bent maradó személy a gyakorlatban egy kicsit lazít a szabályokon: nyitva hagyja a konyha és a rádiós szoba ajtaját, és főzés közben nézeget a jelzésekre. Rádión is beszélhetnek, kivéve a hajnal előtti órákat – amikor az árnyékhatár közeledik, a rádió csak recseg.

Pirx gondosan megvizsgálta a kijelzők működését. Ha kinyitja a csapóajtót, a vörös lámpa kigyullad. A zöld varázsszem is világít, de nem mozog, a lepkeszárnyak vonallá záródnak össze, mert nem kapnak külső jelet. A lokátor sugara egyenletesen kering, kirajzolja a környék tereptárgyait – kővé dermedt kísértetek. Sehol sem fénylik erősen, mert – ahogy a varázsszem is mutatja – nincs űrruha az állomáson kívül.

Természetesen akkor is figyelte Pirx a készüléket, amikor Langner kiment lemezt cserélni.

A vörös lámpa kigyulladt, és szinte nyomban elaludt, amikor Langner kívülről becsukta a csapóajtót. A zöld lepke egyenletes lüktetésbe kezdett. Pár perc múlva kissé felgyorsult, mert a fizikus elég sebesen kaptatott felfelé a lejtőn – nem csoda, hogy szaporábban lélegzik. Űrruhájának fényes foltja jóval hosszabban világított a képernyőn, mint a vezetősugár áthaladásakor kirajzolódó sziklakontúrok. Aztán a lepke hirtelen összezárta szárnyát, a monitorról pedig eltűnt az űrruha fényes foltja. Langner ugyanis lemászott az aknába. Az ólomfalakon nem hatol át a jel. A műszerfalon már ki is gyulladt a bíborszínű RIADÓ felirat, és a radarkép megváltozott. A forgó radarantenna csökkentette dőlésszögét, hogy a terep egyre távolabbi szakaszait vizsgálhassa, mert „nem tudta”, mi történt: az ember váratlanul eltűnt a hatósugarából. Három-négy perc múlva a lepke ismét lebegtette szárnyát, a radar rátalált az elveszett emberre, mindkét független jelzőrendszer mutatta, hogy előkerült. Langner kimászott az aknából, és indult visszafelé. Tovább világított azonban a RIADÓ felirat – azt ki kell kapcsolni. Ha nem, akkor két óra múlva az időrelé kikapcsolja, hogy a feledékeny tudósok ne fogyasszák feleslegesen az áramot. Éjszaka ugyanis csak akkumulátorokból kapják. Nappal feltölti az akkumulátorokat a nap.

A készülékeket vizsgálva Pirx megállapította, hogy elég egyszerűek. Langner nem zavarta a vizsgálódásban. Szerinte a kanadaiak balesete úgy történhetett, ahogyan a bizottság jegyzőkönyve írja – és különben is, balesetek mindig vannak.

– A lemezek? – válaszolta Pirx kifogásaira. – Mit számít az! Cifrább dolgokat is művel az ember, ha ideges. A logika sokkal hamarabb cserbenhagyja, mint az élet. Olyankor értelmetlenül viselkedik…

Pirx letett a további vitáról.

A holdéjszaka második hete is a vége felé járt. Pirx kénytelen volt belátni, hogy hasztalanul vizsgálódik. Sohasem derül fény a tragédiára? Millió esetből egyszer előfordul, hogy nincs magyarázat… Lassacskán bekapcsolódott Langner munkájába. Nem ülhet itt tétlenül a hosszú órákon át. Megtanulta a nagy asztrográf kezelését (hát mégis közönséges szünidei gyakorlat…), és felváltva vitték ki a lemezeket az ólomgödörbe, a többórás expozícióra.

Közeledett a várva várt hajnal. A világ híreire szomjazó Pirx a rádióval matatott, de csak a napkelte előtt szokásos sípolás és recsegés jött be. Aztán megreggeliztek, majd előhívták a lemezeket, az egyikkel Langner hosszan elszöszmötölt, mert a mezonbomlás remek nyomára bukkant. Még Pirxet is odahívta a mikroszkóphoz, de őt hidegen hagyták a részecskefizika szépségei. Aztán ebéd, egy óra a csillagvizsgálóban, asztrográfok, vizuális megfigyelés. Vacsoraidő. Langner a konyhában szorgoskodott, Pirx – ő volt soron – bekukkantott, és szólt, hogy indul. Langner a tojásporos doboz bonyolult receptjét tanulmányozta, és csak annyit dünnyögött, hogy siessen. Tíz perc múlva kész a rántotta.

Pirx tehát fogta az új lemezcsomagot, űrruhába bújt, ellenőrizte, jól záródik-e a gallérnál a sisak, szokás szerint kinyitotta a két benti ajtót – a konyháét és a rádiós szobáét –, kiment a zsilipkamrába, becsukta maga mögött az ajtaját; kinyitotta a külső csapóajtót, kimászott, de nem csukta be, hogy hamarabb visszaérjen. Langner úgysem akar kimenni, hát miért ne.

Ráborult az űr fekete sötétsége. A földihez nem hasonlít, mert a légkör mindig világosabb egy kicsit az oxigén gerjesztett sugárzásától. Felnézett az égre, és csak az ismert csillagképek hézagai, a csillagtalan fekete foltok mutatták, hogy köröskörül sziklaormok vannak. Meggyújtotta fejlámpáját, és az imbolygó, sápadt fényfolt nyomában felért az aknához. Könnyedén átemelte nehéz csizmáját a kőkáván (a holdbeli lebegéshez könnyű hozzászokni, nem úgy, mint az igazi, földi gravitációhoz, visszatérés után), kitapogatta az első lépcsőfokot, lemászott, és nekilátott a lemezcserének. Amint leguggolt, és az állványok fölé hajolt, reflektora hunyorogni kezdett, és kialudt. Felállt, megbökte sisakját – a fény kigyulladt. Tehát az égő jó, csak az érintkezés hibás. Újra nekiállt összeszedni a lemezeket – a fényszóró pislogott, és megint kihunyt. Pirx koromsötétben gubbasztott, és nem tudta, mitévő legyen. A visszaút nem gond, jól ismeri, különben is ott az állomás tetején a két jelzőfény, zöld és kék. De ha így vaktában nyúlkál, megsérülhetnek a lemezek. Ismét rávágott a sisakra – a reflektor kigyulladt. Pirx gyorsan följegyezte a hőmérsékletet, dobozokba dugta az exponált lemezeket, majd a tokba rakosgatta – megint kialudt az átkozott fényszóró. Le kellett tenni a lemezeket, és ütögetni a sisakot, hogy égjen a lámpa. Észrevette, hogy ha feltartja a fejét, a reflektor ég, de ha előrehajtja, akkor sötétben marad. Nyakatekert testtartásban kell dolgoznia. Végül a lámpa így is bedöglött, az ütögetés sem használt. Hogyan másszon ki vaksötétben, mikor a lemezek még összevissza hevernek? Hátát a falnak vetve, lecsavarta a reflektor üvegét, a higanyégőt erősen a foglalatba nyomta, és vissza akarta tenni az üveget. A lámpa most égett, de a csavarmenet megmakacsolta magát. Pirx próbálta így is, úgy is, végül türelmét vesztve zsebre vágta a reflektor üvegét, gyorsan eltette a régi lemezeket, helyükre rakta az újakat, és már kapaszkodott is felfelé.

Fél méterre az akna nyílásától úgy rémlett, reflektora fehér fényébe valami másféle villanás vegyül; felnézett, de csak a csillagokat látta. Biztos képzelődött.

Kimászott, de homályos aggodalma nem múlt el. Nagyokat szökkenve rohant hazafelé, bár téves a hiedelem, hogy a holdbeli ugrások gyorsítják a futást; hosszúak, de hatszor olyan lassúak, mint a Földön. Az állomásnál látta meg a második felvillanást. Mintha rakétát lőne fel valaki, ott délen. Magát a rakétát nem láthatta az épület mögül, de az a kísérteties derengés a sziklafalon, csak egy másodpercig… Majomsebességgel mászott fel a kupolára. Mindenütt csak a sötétség. Ha volna nála rakétapisztoly, kilőné, de nincsen. Bekapcsolta rádióját. Recsegés-ropogás. A külső ajtó nyitva van, tehát Langner nem jött ki.

„Ostoba vagyok! – gondolta. – Miféle rakéta? Biztosan meteorit volt. A zuhanó meteorok itt nem izzanak fel, mert levegő nincs, de szikrázva csapódnak be, kozmikus sebességgel.”

Beugrott a zsilipkamrába, lezárta a csapóajtót, egy perc eltelt a levegő beeresztésével, a mutatók a megfelelő nyomást jelezték: 0,8 kg/cm^2, kinyitotta az ajtót, és futtában ledobva sisakját, berohant a folyosóra.

– Langner! – kiáltotta.

Néma csend. Úgy, ahogy volt, űrruhában, berobbant a konyhába. Körülnézett: nincs ott. Az asztal vacsorához terítve, a tálkában a kikevert tojás, a serpenyő a bekapcsolt főzőlap mellett…

– Langner! – üvöltötte. Ledobta a markában tartott lemezeket, és rohant a rádiós szobába. Nincs ott. Valamiért biztos volt benne, hogy hiába keresné a csillagvizsgálóban, Langner nincs az állomáson. Hát mégis rakéták villantak? Langner jelez? Kiment? Miért? A szakadék felé megy!

Hirtelen meglátta: a varázsszem hunyorog. Langner lélegzik. A radar forgó sugara felfénylett – a monitor alján. Langner a szakadék felé tart…

– Langner! Állj meg! Állj! Nem hallod? Állj!! – ordított a mikrofonba, a monitorra meredve.

A hangszóró sercegett. Csak a recsegés-ropogás – semmi egyéb. A zöld lepkeszárny legyezőként nyílt és csukódott, de nem úgy, mint a rendes lélegzéskor: lassan, bizonytalanul, el-elhalva, mintha kihagyna Langner oxigénkészüléke. És az a radarfény nagyon messze van: az üvegre rajzolt koordinátaháló legalján, az légvonalban másfél kilométer – valahol a függőleges sziklafalak között, a Napos Kapu alatt. És nem mozog. A vezérsugár minden fordulatnál ugyanott villan fel. Langner lezuhant? Ott hever eszméletlenül?

Pirx kirohant a folyosóra. Be a zsilipbe, kifelé! De amikor elszáguldott a konyha előtt, szemébe tűnt egy fekete folt a fehér asztalon. A lemezcsomag – gépiesen ledobta, mert megrémült, hogy nincs ott a társa… Ez a látvány megbénította. Állt a zsilipkamra előtt, sisakjával a kezében, és nem mozdult.

Ugyanúgy, mint akkor. Ugyanúgy – gondolta. – Készítette a vacsorát, és egyszerre csak kiment. Most én utána megyek, és… egyikünk sem jön vissza. A csapóajtó nyitva marad. Pár óra múlva a Ciolkovszkij rádiója hívni kezd minket. Válasz nem lesz…

Ordított benne a pánik: „Menj már, te őrült! Mire vársz?! Ott fekszik! Talán elsodorta a lavina, kőomlás volt, nem hallottad, mert itt nincs hang, de él, nem mozog, de nem zuhant le, él, lélegzik, rohanj…”

És mégsem mozdult. Aztán egyszerre csak sarkon fordult, berontott a rádiós szobába, rámeredt a kijelzőkre. Minden változatlan. Négy-öt másodpercenként, lassan széttárja szárnyát a lepke, remegve, bizonytalanul. És a fényfolt a radarernyőn, a szakadék szélén...

Ellenőrizte az antenna dőlési szögét. Minimális. Az állomás környékét már nem pásztázza – a lehető legmesszebbre néz.

Egészen közel hajolt a varázsszemhez. Furcsa. A zöld lepke nemcsak a szárnyait nyitja-csukja, hanem teljes egészében remeg – mintha a légzés ritmusát átfedné egy másik, sokkal gyorsabb ritmus. Haláltusa? Görcs? Langner haldoklik, ő meg tátott szájjal lesi a katódfény mozgását: mindig egyforma, lassú legyezőmozgás, és átfedi a másik. Hirtelen, maga sem tudta, miért, kirántotta a varázsszem vezetékét a műszerfalból. És elképesztő dolog történt: a kikapcsolt lepke, minden külső jel nélkül, tovább legyezett a szárnyaival.

Értetlenül, döbbenten a vezérlőpulthoz ugrott, és megdöntötte a radar antennáját. A Napos Kapu alatti, távoli fényfolt elvándorolt a képernyő széle felé. A radar a közelebbi környéket pásztázta, és egyszerre csak felbukkant egy másik fényfolt, sokkal nagyobb és erősebb. Még egy űrruha!

Ez biztosan ember. Mozog. Lassan, egyenletesen halad lefelé, kerülgeti az akadályokat, kanyarodik jobbra, balra, és egyenesen a Napos Kapu felé tart, a másik, távoli folt – a másik ember felé?

Pirx meredten bámult a monitorra. Két fényfolt van rajta, a közeli, mozgó – és a távoli, mozdulatlan. A Mengyelejeven csak két ember lakik: Langner és ő. A radar azt mondja, három ember van. De nincs három. Tehát hazudik.

Gyorsabban, mint ahogy ezt végiggondolta, már a zsilipkamrában termett, rakétapisztollyal és töltényekkel. A következő percben már a kupolán állt, és egymás után lőtte ki a jelzőrakétákat, meredeken lefelé célozva, mindig egy irányban: a Napos Kapu felé. Potyogtak a forró töltényhüvelyek. A rakétapisztoly nehéz agya ugrált a kezében. Semmit sem hallott, csak könnyű lökést érzett a ravasz megrántása után, a tűzcsóvák szétnyíltak, ragyogó zöld, vörös, bíbor lángok csokrai, zafír csillagok koszorúi bomlottak ki… Vadul tüzelt, nem válogatott a színekben. És végre-valahára felvillant a válasz odalentről, a végtelen sötétségből, a feje fölött robbanó narancsszínű csillag megvilágította, és mintegy jutalmul, lángoló strucctollak zápora hullott rá. És még egy – sáfránysárga aranyeső…

Tüzelt. A másik is tüzelt, visszatérőben: a válaszlövések közeledtek. Végre meglátta a rakétafényben Langner kísérteties alakját. Hirtelen elgyengült. Kiverte a veríték. Még a homlokát is. Szakadt róla a víz, mintha a fürdőkádból lépne ki. A pisztolyt szorongatva leült, mert megroggyant a lába. Ült a nyitott csapóajtóban, így várta zihálva Langnert. És ő meg is jött.

***

Mi történt? Amikor Pirx elment, a konyhában ügyködő Langner nem nézett a kijelzőkre. Csak egy kicsit később, nem tudja pontosan, hány pár perc múlva. Mindenesetre biztosan akkor, amikor Pirx a kialvó reflektorával vesződött. Mikor Pirx eltűnt a radar látómezejéből, az automata csökkentette az antenna dőlésszögét, míg a sugár el nem ért a Napos Kapu alá. Langner ott látta a fényt, és űrruhának vélte, annál is inkább, mert a varázsszem jelzése szerint a mozdulatlan ember (természetesen azt hitte, Pirx) úgy lélegzett, mint aki nincs eszméleténél – mint aki fuldoklik. Langner otthagyott csapot-papot, űrruhájába ugrott, és rohant segíteni.

A radarkép valójában a legközelebbi alumíniumkarót mutatta, azt, amelyik a szakadéknál áll. Langner talán rájött volna, hogy téved, de a varázsszem jelzése megerősítette a radarét. A sajtó később azt írta, hogy a varázsszemet és a radart vezérlő elektronikus agy Roget balesetekor rögzítette a haldokló légzésének ritmusát, és megismételte „hasonló helyzetben”, amolyan feltételes reflex módján. A valóság sokkal egyszerűbb. Nem volt az állomáson semmilyen „elektronikus agy”, csak memória nélküli, közönséges automata vezérlés. „A haldokló légzésének ritmusát” egy kis kondenzátor hibája okozta, éspedig csak akkor, ha nyitva maradt a csapóajtó. Ilyenkor a kisülés „zajt” keltett a varázsszemen. A torzulás csak első pillantásra idézi a „haldokló ember légzését”; közelebbről látszik, hogy a zöld szárnyacskák csak furcsán rezegnek.

Langner a szakadék felé ment, mert azt hitte, Pirx ott fekszik. Reflektorral világította meg útját, és ahol az nem volt elég, rakétákkal. Ezt a két világítórakétát látta Pirx, útban visszafelé. Négy vagy öt perc múlva kezdte kilőni a maga jelzőrakétáit, Langnert idejében elérte a jelzés – így szerencsésen végződött a kalandjuk.

Challiers és Savage rosszabbul járt. Talán Savage is odaszólt a távozó Challiers-nak: „Siess vissza” – mint Pirxnek Langner. Vagy azért sietett Challiers, mert belemerült a könyvébe, és későn indult? Tény, hogy a csapóajtót nem csukta be. Emiatt még nem vált volna végzetessé a készülék hibája, csak az események másik, véletlen összejátszása miatt: Challiers sokáig maradt az aknában. A radarantenna emelkedett, és látóterébe került a fémkaró, ott a szakadéknál.

Mi tartotta fel Challiers-t? Nem tudni. Szinte biztos, hogy nem a fényszórója romlott el: ilyen hiba ritkán fordul elő. De valami késleltette a visszatérését, legalább tizenhárom percig, mint a próbák később mutatták. Ezért tűnt fel a képernyőn a végzetes jel, amelyet Savage, ugyanúgy, mint később Langner, űrruhának vélt.

Savage azért ment a szakadékhoz, hogy megkeresse Challiers-t. Az aknából visszatérő Challiers üresen találta az állomást, ugyanazt látta, amit Pirx, és ő is elrohant, hogy Savage-on segítsen. Talán rájött Savage a Napos Kapunál, hogy a radar csak a fémkarót mutatta, de visszafelé menet lezuhant, és betört a sisakja. Vagy nem jött rá, hosszan kereste a társát, és megcsúszott egy veszélyes helyen – a részletek már sohasem derülnek ki. Tény, hogy mind a két kanadai tudós meghalt.

Csakis hajnalban történhetett a katasztrófa. Mert ha van rádiókapcsolat, az állomáson maradó személy beszélhet a társával, akár a konyhából is. És csak akkor történhetett meg a katasztrófa, ha a távozó személy sietett, és ezért nyitva hagyta a csapóajtót. Csak ilyen körülmények között jelentkezett a készülék hibája. Ráadásul, aki siet, azzal könnyebben megeshet, hogy később ér vissza, éppen azért, mert kapkod. Leejti a lemezeket, felborít valamit – ez előfordul. A radarkép nem világos: 1900 méterről a fémkarót könnyen lehet űrruhának vélni. Ha mindezek a körülmények egybeesnek, a katasztrófa lehetséges, sőt valószínű. Az otthon maradó személy – tegyük hozzá a teljesség kedvéért – a konyhában volt, vagy bárhol, de nem a rádiós szobában, mert onnan látta volna, hogy társa jó irányba megy, és akkor nem véli később űrruhának a másik fényfoltot.

Az sem véletlen, hogy Challiers holtteste olyan közel feküdt Roget halálának helyéhez. A jelzőkaró azért van ott, hogy a szakadékra figyelmeztessen; Challiers azért ment mégis arra, mert azt hitte, hogy ott van Savage.

A jelenség fizikai mechanizmusa tehát pofonegyszerű. Csak néhány esemény bizonyos sorrendje kell hozzá, no meg a rádió vételi zavara és a nyitott ajtó.

Érdekesebb a lélektani folyamat. Amikor a hibás készülék külső jel nélkül légzést jelzett, és a radaron a fényfolt űrruhának tűnt, előbb az egyik, majd a másik ember is azt hitte, hogy a valóságot látja. Előbb Savage hitte, hogy Challiers-t látja a szakadéknál, majd Challiers, hogy Savage-t. Ugyanez történt aztán Pirxszel és Langnerral.

Azért is hitték, hogy a valóságot látják, mert az állomás minden lakója jól ismerte a korábbi katasztrófát, Roget halálának körülményeit, és emlékezett a különösen drámai mozzanatra, a hosszú haláltusára, amelyet végig közvetített a varázsszem.

Mondta is az egyik kutató: ha itt „feltételes reflexről” lehet beszélni, az nem gépé volt, hanem az embereké. Ha félig tudatosan is, de arra gondoltak, hogy Roget balesete ismétlődött meg érthetetlen módon, és most kettőjük egyike az áldozat.

– Nos – mondta Taurov, a Ciolkovszkij kibernetikusa –, most már nagyjából mindent értünk. Csak azt árulja el, Pirx kolléga, maga hogyan jött rá, mi a helyzet? Pedig, ahogy mondja, fogalma sem volt ezekről az összefüggésekről…

– Nem tudom – mondta Pirx. Kinézett az ablakon a napsütötte, fehér hegyekre. A sziklaszirtek úgy meredtek a fekete égbe, mint a kiégett csontok. – Talán a lemezek miatt. Amikor megláttam a csomagot az asztalon, rájöttem, hogy ugyanúgy dobtam le, mint Challiers. Talán mégis kirohanok, ha nincs még valami. Mert a lemezek… az lehetett véletlen. De rántottát akartunk vacsorázni, ugyanúgy, mint ők az utolsó estén. Az jutott eszembe, hogy túl sok itt a véletlen: ez már nem lehet csak véletlen. A rántotta… azt hiszem, az mentett meg bennünket…

– A csapóajtó valóban a rántotta miatt maradt nyitva, sietni kellett, hogy ki ne hűljön. Szóval maga helyesen okoskodott, de ez sem használt volna, ha teljesen megbízik a gépi jelzésekben – mondta Taurov. – Persze, muszáj is bíznunk. Elektronika nélkül egy lépést sem tehetnénk a Holdon. De… a bizalomért néha nagy árat fizetünk.

– Így van – szólalt meg Langner. Felállt. – El kell mondjam, uraim, mi tetszett nekem a legjobban a társam viselkedésében. Ami engem illet, a nyaktörő séta után nemigen volt étvágyam. Ő viszont – és kezét Pirx vállára tette – mindezek után megsütötte a rántottát, és meg is ette az utolsó falatig. Csak bámultam! Mert azt addig is tudtam róla, hogy jó eszű, talpraesett fiú, és annyira becsületes, jámbor…

– Milyen?! – kérdezte Pirx.

VADÁSZAT

Dúlva-fúlva csörtetett ki a kapitányságról. Ennek is éppen vele kellett megtörténnie! Nem jött meg a rakomány a szállító vállalattól – egyszerűen nem jött meg, és kész. A kapitányságon se tudtak többet. Hogyne, kaptak egy sürgönyt: „Szállítmány 72 órát késik – szerződés szerinti kötbért számlájukra befizetem – Enstrand.” Ennyi, és egy szóval se több. A kereskedelmi tanácsosnál is hiába járt. Márpedig a kikötőben helyszűke van, és a kapitányság nem érte be a szerződés szerinti kötbérrel. Kötbér ide vagy oda, legjobb lenne, ha a navigátor lenne szíves felszállni és körpályára állni. A motort leállíthatja, üzemanyagot nem fogyaszt, kivárja fent azt a három napot, és visszajön. Mibe kerül az magának? Három napig keringjen a Hold körül, csak azért, mert a szállítmány lerohadt valahol! Pirx nem is tudta, mit válaszoljon erre. Szerencsére eszébe jutott a kollektív szerződés. Előrukkolt az űrbeli tartózkodás normáival, amiket a szakszervezet megállapított; no, erre aztán engedtek. Elvégre nem a Nyugodt Nap Évében vagyunk. A sugáradag nem közömbös. Tehát manőverezni kellene, a Hold mögé bújni a Nap elől, ehhez a bújósdihoz folyton járatni a motort; ki fizeti ezt meg? A szállító nyilván nem, talán a kapitányság? Tudják az urak, mibe kerül tíz perc teljes járat a hetvenmillió kilowattos reaktorral?! Egy szó mint száz, végül megkapta az állási engedélyt, de csak hetvenkét órára, plusz négy óra annak az átkozott darabárunak a berakodására, egy perccel se több! Olyan arcot vágtak hozzá, mint akik kegyet gyakorolnak. Mintha ő tehetne róla. Pedig ő percnyi pontossággal megérkezett, holott nem is egyenesen a Marsról jött – no de ha a szállító vállalat…

Dühében majdnem elfelejtette, hol van, és kimenet úgy megnyomta a kilincset, hogy felszökkent a mennyezetig. Elrestellte magát, körülnézett, de nem volt ott senki. Egyáltalán, az egész Luna üresnek látszott. Igaz, megkezdődtek a nagy munkák pár száz kilométerre innét, északon, a Hypatia és a Torricelli között: a mérnökök és technikusok, akik egy hónapja még itt nyüzsögtek, átmentek az építkezésre. A nagy ENSZ-terv, a Luna II, egyre több embert vonz oda a Földről. „Most legalább simán kapok szállodai szobát” – gondolta, míg a mozgólépcső a föld alatti város legalsó szintjére vitte. A fénycsövek hideg, nappali fényt árasztottak. Csak minden második égett. Takarékoskodnak! Benyomta az üvegajtót, és belépett a szerény előcsarnokba. Persze, volt szoba, de még mennyi! Ahányat csak óhajt! A portán hagyta kis bőröndjét, helyesebben útitáskáját. Kicsit aggasztotta, ügyel-e Tyndall, hogy a gépészek átcsiszolják a központi fúvókát, amely a Marson úgy viselkedett mint egy középkori kartácságyú. Tulajdonképpen jobb lenne, ha ő maga nézne utána, elvégre a gazda szeme… De nem volt kedve visszaliftezni tizenkét emeletet, és különben is, a fiúk már nyilván szétszéledtek. Biztosan a repülőtéri áruházba mentek, meghallgatni a legújabb lemezeket. Elindult, maga se nagyon tudva, hová; a szálloda étterme üres volt, úgy látszik, nincs felszolgálás; de mégis, a büfépult mögött ül egy vörös hajú lány, és könyvébe mélyed. Vagy elaludt rajta? Mert a cigarettájából hamuhenger lett a márványlapon… Pirx leült, átállította óráját a helyi időre, és egy csapásra késő lett: este tíz. A hajón az imént, pár perce, csak dél volt.

Az örökös átállás, a sok hirtelen időugrás éppúgy fárasztotta mint eleinte, kezdő pilóta korában. Megebédelt, jobban mondva, vacsorázott, mélán kortyolgatva a levesnél alig egy-két fokkal melegebb ásványvizet. A holdbéli pincér, aki holdkórosan szomorú és bágyatag volt, a fizetésnél saját kárára tévedett, ami már igazán aggasztó jelenség. Pirx azt tanácsolta neki, töltse szabadságát a Földön, lábujjhegyen távozott, hogy fel ne ébressze az alvó büféskisasszonyt, átvette a portástól a kulcsát, és fölment a szobájába. Nem nézte meg rögtön a kulcson függő bádoglemezt, és különös érzés fogta el, mikor meglátta a szobaszámát: 173-as. Ugyanebben a szobában lakott, amikor első ízben repült a „túlsó oldalra”. De mikor benyitott, látta, hogy ez vagy másik szoba, vagy teljesen átépítették. Nem, nem, nyilván téved – az a szoba nagyobb volt. Felgyújtott minden lámpát, mert elege volt a sötétségből, bepillantott a szekrénybe, kihúzta a kis íróasztal fiókját, de még útitáskáját se csomagolta ki, csak az ágyra dobta pizsamáját, s a mosdóra tette fogkeféjét és fogkrémjét. Kezet mosott; mindig olyan pokoli hideg itt a víz, csoda, hogy be nem fagy. Kinyitotta a meleg csapot: néhány csepp, és vége. A telefonhoz lépett, hogy leszóljon a portára, de ettől is elment a kedve. Pedig mégiscsak botrány: már javában művelik a Holdat, de azt nem lehet elérni, hogy a szállodai szobákban mindig legyen melegvíz! Bekapcsolta a rádiót. Éppen az esti krónika ment, holdbéli híreket mondtak. Fél füllel hallgatta, közben azon tanakodva, táviratozzon-e a szállító vállalatnak. Persze az ő költségükre. De hát úgysem ér vele semmit. Hol van már az űrhajózás romantikus hőskora! Régen elmúlt, manapság az ember egyszerűen csak fuvaros, és azoktól függ, akik árut raknak a kocsijára! Fuvarlevél, biztosítás, kötbér… A rádió egyhangúan duruzsolt. Várjunk csak – mit beszél ez?… Áthajolt az ágy fölött, és csavart egyet a készülék gombján.

„…valószínűleg a Leonidák rajának sereghajtói – töltötte be a szobát a bemondó lágy baritonja. – Csak egyetlen lakóházat ért közvetlen találat, ennek szigetelése megsérült. Szerencsére lakói éppen munkában voltak. A többi meteor nem okozott komolyabb kárt, kivéve azt, amelyik beszakította két raktár tetejét. Mint tudósítónk jelenti, az építkezési munkálatokhoz szánt hat univerzális robot teljesen elpusztult. Megsérült a magasfeszültségű vezeték is. A telefon-összeköttetés ugyancsak megszakadt, de három óra leforgása alatt helyreállították. Most megismételjük legfontosabb híreinket. Ma reggel megnyílt a pánafrikai kongresszus…”

Elzárta a rádiót és leült. Meteorok? Valami raj? No igen, a Leonidák ideje van, de a prognózisok szerint… Á, ezek a meteorosok mindig lebőgnek, akárcsak a földi meteorológusok… Építkezés – biztosan az az északi. Hát igen, a légkör hiánya sok bajt okoz. Hat robot… no tessék. Még jó, hogy emberéletben nem esett kár. De azért kellemetlen história – beszakadt a tető! A tervezőt se irigylem…

Fáradt volt. Már egészen megkavarodott benne az idő. A Mars és a Föld között le kellett nyelniük a keddet. Hétfő után mindjárt szerda lett; így aztán kiesett egy éjszaka is. „No de most kialszom magam, mégpedig raktárra” – gondolta, felállt, és megszokásból a parányi fürdőszoba felé indult, de a jéghideg víz gondolatára összeborzadt, visszafordult, s egy perc múlva már a paplan alatt feküdt. A szállodai ágy persze nyomába sem érhetett a hajóágynak. Keze önkéntelenül a takaró lefűzésére szolgáló szíjakat kereste, kicsit elmosolyodott, mikor nem találta őket, hiszen a szállodában van, ahol nem szűnhet meg hirtelen a gravitáció… Ez volt az utolsó gondolata. Mikor kinyitotta a szemét, fogalma sem volt, hol van. Egyiptomi sötétség vette körül. – Tyndall! – akarta kiáltani, és hirtelen, ki tudja, miért, eszébe jutott, hogyan rohant ki egyszer Tyndall rémülten a kabinjából, egy szál pizsamanadrágban, és kiáltott kétségbeesetten az ügyeletesre: „Te! Mondd, az istenért, hogy hívnak engem?!” Berúgott szegény feje, mert holmi gyomorrontás címén megivott egy egész üveg rumot. De ez után a kis kerülő után Pirx gondolatai tüstént visszatértek a valósághoz. Fölkelt, villanyt gyújtott, a zuhany alá állt, eszébe jutott a jéghideg víz, tehát óvatosan csak egy picit fordított a csapon – a víz langyos volt. Felsóhajtott, mert forró fürdőre vágyott, de kis idő múltán, az arcára és testére záporozó víz alatt, még dúdolni is kezdett.

Éppen tiszta inget vett fel, mikor a hangszóró – nem is sejtette, hogy van a szobában ilyesmi – mély basszus hangon megszólalt:

„Figyelem! Figyelem! Fontos közleményt olvasunk fel. Minden fegyverviselésre alkalmas férfit felkérünk, hogy jelentkezzék haladéktalanul a kikötő kapitányságán, a 318-as szobában, Achanian mérnök-századosnál. Megismétlem. Figyelem, figyelem…” Pirx úgy elámult, hogy sóbálvánnyá dermedve állt, kezében az inggel. Mi ez? Április elseje? Fegyverviselésre alkalmas…? Vagy álmodik még? De mikor föllendítette karját, hogy gyorsan ingébe bújjon, kezét úgy beverte az asztal lapjába, hogy felszisszent. Szóval nem álom. De hát akkor mi? Invázió? Marslakók támadták meg a Holdat? Őrület! Mindenesetre oda kell menni…

Gyorsan felöltözött, miközben valami azt súgta neki: „Látod, ez is azért van, mert te itt vagy. Ilyen a te formád, fiam. Ahol megjelensz, ott kitör a kalamajka…” Mikor kilépett a szobájából, nyolcat mutatott az óra. Meg akarta kérdezni valakitől, voltaképpen mi is történt, de a folyosó üres volt, a mozgólépcső is – mintha már lezajlott volna az általános mozgósítás, és mindenki a csatatéren nyüzsögne, vagy az ördög tudja, hol… Nagy léptekkel rohant felfelé a mozgólépcsőn, pedig az amúgy is gyorsan emelkedett. Úgy szedte a lábát, mintha csakugyan attól félne, hogy lemarad valami hőstettről. Odafent megpillantott egy fényesen kivilágított, üvegfalú újságoskioszkot, az ablakhoz szaladt, hogy végre megtudakolja, mi a helyzet, de a bódé üres volt. Az újságot automata árusította. Vett egy csomag cigarettát meg egy újságot, tovább loholva belepillantott, de semmi sem volt benne a meteorkatasztrófa leírásán kívül. Ez lenne az? No de a fegyverviselés? Nem, arról egy szó sincs! Ügetett a hosszú folyosón a kapitányság felé. Végre megpillantott néhány embert. Az egyik éppen belépett a 318-as szobába, a másik a folyosó ellenkező végéről sietett arrafelé.

„Most már nem állhatok oda kérdezősködni” – gondolta, meghúzkodta zakóját, és benyitott. A közepes nagyságú, trapéz formájú szoba három ablaka mögött mesterséges holdbéli táj izzott kellemetlen, higanyos színben. A szoba keskenyebbik részében két íróasztal állt, nagyobb felét székek töltötték meg, nyilván sebbel-lobbal hordták össze őket, mert mindegyik másfajta volt. Tizennégyen vagy tizenöten ültek a szobában, javarészt középkorú férfiak, meg néhány fiú, az űrhajós kadétok karpaszományával. Egy idős százados a sarokban helyezkedett el, a többi szék üres volt. Pirx leült az egyik kadét mellé, aki rögtön elmesélte, hogy tegnap érkeztek, a „túlsó oldalon” fognak gyakorlatozni, hatan jöttek, de csak egy kis gép állt rendelkezésükre, úgynevezett bolha, így csak hárman indulhattak el, a többieknek várni kellett a sorukra, no és most egyszer csak ez a história! Nem tudja véletlenül a navigátor úr, hogy…? De a navigátor úr maga sem tudott semmit. A szobában ülők arcáról leolvashatta, hogy őket is meglepte a szokatlan közlemény; alighanem valamennyien a szállodából jöttek. A kadétnak eszébe jutott, hogy illenék bemutatkozni, néhány tornagyakorlatot végzett, majdnem felborult a széke. Pirx megfogta a széket a karfájánál, ekkor kinyílt az ajtó, s belépett egy alacsony, fekete hajú, kissé deres halántékú férfi; frissen borotvált, de az erős szakálltól kékes arca, bozontos szemöldöke és szúrós cipőgombszeme volt; szó nélkül végigment a székek között, az íróasztal mögé lépett, leeresztette a mennyezet alatti tekercsről a „túlsó oldal” 1:1 000 000 léptékű térképét, s keze fejével megdörzsölve vaskos orrát, minden bevezető nélkül közölte:

– Uraim, nevem Achanian. A Luna I és a Luna II közös vezetősége engem bízott meg a Szetaur ártalmatlanná tételének irányításával.

A jelenlévők között enyhe mozgolódás támadt, de Pirx még most sem értett semmit; azt sem tudta, mi az a Szetaur.

– Azok az urak, akik hallgatták a rádiót, tudják, hogy itt – vonalzójával a Hypatia és az Alfraganus környékére mutatott – tegnap meteor hullás volt. A többi meteor okozta kár most mellékes, de az egyik kő, alighanem a legnagyobb, beszakította a B 7-es és az R 7-es raktár tetejét. Az utóbbiban volt a Földről alig négy napja érkezett Szetaur-szállítmány. A rádió azt közölte, hogy valamennyi elpusztult. Nos, uraim, ez nem igaz.

A Pirx mellett ülő kadét pirosló fülekkel figyelt, még a száját is nyitva felejtette, nehogy egy szót is elmulasszon. Achanian folytatta:

– Öt robotot összetört a beomlott tető, de a hatodik épségben maradt. Illetve megsérült. Erre abból következtetünk, hogy kijutott a raktár romjai alól, és azóta úgy viselkedik, mint… mint…

Achanian nem találta a megfelelő szót, egy pillanatra elhallgatott, majd így folytatta:

– A raktárak a kisvasút mellékvágányánál vannak, öt mérföldre az ideiglenes leszállóhelytől. A katasztrófa után rögtön megkezdték a mentőakciót. Mindenekelőtt a létszámot ellenőrizték, hogy megtudják, nem temettek-e valakit maguk alá a romok. Ez körülbelül egy óra hosszat tartott. Közben derült ki, hogy a becsapódástól a központi robotirányítás épületeinek szigetelése is megsérült, s így az akció egészen éjfélig elhúzódott. Egy óra tájban megállapították, hogy az egész építkezést ellátó hálózat üzemzavarát és a telefonvonal hibáját nem a meteorok okozták. A kábeleket lézersugárral vágták el.

Pirx hunyorgott. Nem tudott szabadulni attól a benyomástól, hogy valami színielőadáson vagy álarcosbálban van – mert a valóságban ilyesmik nem történhetnek. Hogyhogy lézerrel?! Netalán a marslakók kémje?! De a mérnök-százados nem olyan embernek látszott, aki egy sületlen tréfa kedvéért rángatja ide hajnalban a szállodavendégeket.

– Mindenekelőtt a telefonvonalat javították meg – folytatta Achanian. – Eközben a szerelőcsoport kis terepjárója, amely a kábelszakadás helyére indult, elvesztette rádiókapcsolatát a Luna irányító központjával. Hajnali három óra után derült ki, hogy a terepjárót lézerrel megtámadták, több találat érte, és kigyulladt. A kocsivezető és segédje meghalt, a két szerelő azonban, akik szerencsére szkafanderben voltak, mert arra készültek, hogy kiszállnak és megjavítják a vonalat, még idejében kiugrott és elrejtőzött a sivatagban, a Nyugalom tengerén, körülbelül itt… – Achanian a Mare Tranquillitatis egy pontjára mutatott vonalzójával, mintegy négyszáz kilométernyire a kis Arago krátertől. – Tudomásom szerint egyikük sem látta a támadót. Váratlanul nagyon erős hőt éreztek, és a kocsi kigyulladt. Sikerült a gáztartályok felrobbantása előtt kiugraniuk; a légkör hiánya mentette meg őket, mert az üzemanyagnak csak az a része robbant fel, amely a kocsin belül oxigénnel került kapcsolatba. Az egyik szerelő eddig ki nem derített körülmények között meghalt, a másiknak sikerült visszajutnia az építkezésre, de mivel körülbelül száznegyven kilométert futott szkafanderben, egész levegőkészletét felhasználta, és anoxiába esett. Szerencsére észrevették, és most kórházban van. Mindaz, amit a történtekről tudunk, az ő beszámolójából ered, tehát még ellenőrzést igényel.

Halotti csend állt be. Pirx is sejtette már, hogy mit jelent mindez, de még nem hitte el, még nem akarta elhinni…

– Bizonyára kitalálják, uraim – folytatta kimért hangon a sötét hajú férfi, akinek alakja szénfeketén vált ki a higanyosan izzó holdbéli táj hátteréből –, hogy az, aki a telefonkábelt és a magasfeszültségű vezetéket elvágta, majd a terepjárót megtámadta, az épen maradt Szetaur volt. A Szetaur nem tartozik az ismert robottípusok közé, mivel sorozatgyártását csak a múlt hónapban kezdték meg. Úgy volt, hogy velem jön Klarner mérnök, a Szetaur egyik tervezője, és pontosan elmagyarázza önöknek, mire képes ez a modell, és milyen eszközökkel tudnánk ártalmatlanná tenni, vagy megsemmisíteni…

A Pirx mellett ülő kadét halkan felnyögött. A legmagasabb fokú elragadtatás nyögése volt ez, nem is próbált megdöbbenést színlelni. A kölyök észre sem vette a navigátor megrovó pillantását. Se nem látott, se nem hallott, csak a mérnök-kapitány szavain csüggött, éppúgy mint az egész terem.

– Én nem vagyok intelektronikus, ezért nem sokat mondhatok önöknek a Szetaurról. De a jelenlévők között kell lennie dr. McCorknak. Itt van?

Vékony, szemüveges férfi állt fel.

– Itt vagyok. A Szetaurok tervezésében nem vettem részt, csak a mi angol modellünket ismerem, amely hasonló az amerikaihoz, de nem azonos vele. A különbségek azonban nem túl nagyok. Rendelkezésükre állhatok tehát…

– Kitűnő. Fáradjon ide, doktor úr. Én már csak a pillanatnyi helyzetet ismertetem: a Szetaur valahol itt van – Achanian kört húzott vonalzójával a Nyugalom tengerének partján. – Tehát harminc uszkve nyolcvan kilométerre van az építkezéstől. A Szetaurokat igen nehéz körülmények között, nagy hőségben és omlásveszélyben végzendő bányamunkára szánták, ezért masszív felépítésűek, és vastag páncéljuk van… Erről azonban majd McCork doktor mond bővebbet. Ami a robot ártalmatlanná tételéhez rendelkezésünkre álló eszközöket illeti, a Hold-bázisok vezetősége elsősorban bizonyos mennyiségű robbanóanyagot adott, dinamitot és oxilikvitokat, azonkívül kis kézi és bányalézereket, de természetesen sem a robbanóanyagok, sem a lézerek nem harci eszköz jellegűek. A Szetaur ellen induló csoportok kis és közepes távú terepjárókat kapnak, ezek közül kettőnek van könnyű meteorálló páncélja. Csak ez a páncél bírja ki a lézersugarat, egy kilométer körüli távolságból. Igaz, hogy az adatok a Földre vonatkoznak, ahol a légkör energiaelnyelő hatása igen lényeges. Itt nincs légkör, tehát a páncélos terepjárók alig lesznek kisebb veszélyben a többieknél. Kapunk még kellő számú szkafandert, oxigént, és attól tartok, hogy ez minden. Déltájban a szovjet szektorból érkezik egy „bolha”, háromtagú legénységgel; rövid távról lévén szó, esetleg négy embert is elszállíthat a Szetaur tartózkodási helyére. Pillanatnyilag ennyit tudok mondani. Most körbeadok egy ívet, szíveskedjenek olvashatóan felírni rá a nevüket és szakképzettségüket. Közben talán McCork doktor lesz szíves néhány szót szólni a Szetaurról. A legfontosabb, azt hiszem, hogy ismertesse az Achilles-sarkát…

McCork már ott állt Achanian mellett. Még soványabb volt mint amilyennek Pirx első pillantásra látta; elálló füle, háromszögletű koponyája, alig látható szemöldöke, seszínű sörénye volt, és mindezzel együtt hallatlanul rokonszenvesnek tetszett. Mielőtt beszélni kezdett, levette acélkeretes szemüvegét, mintha zavarná, és maga elé tette az íróasztalra.

– Hazudnék, ha azt mondanám, hogy lehetségesnek tartottunk egy olyan balesetet, amilyen itt történt. De a kibernetikusnak a matematikán kívül egy csipetnyi intuícióra is szüksége van. Éppen ezért nem szántuk rá magunkat eddig, hogy modellünket sorozatgyártásra bocsássuk. A laboratóriumi próbák szerint a Mefisztó tökéletesen működik – így hívják a mi modellünket. A Szetaur állítólag abban különbözik tőle, hogy kiegyensúlyozottabb a gátló és gerjesztő rendszere. Legalábbis így véltem eddig az irodalom alapján; most már nem vagyok benne olyan biztos. Neve mitológiai hangzású, pedig csak rövidítés, első betűi Szabványos Elektronikus Tercier Automatát jelentenek, utolsó betűje pedig az R-típusú, vagyis racém robotagyak jele, amelyek konstrukciójában jobb és bal sodrású pszeudokristályos monopolimerek egyaránt szerepelnek. De ez most aligha fontos. A robotot bányalézerrel látták el, az ibolyalézer energiáját a hideg láncreakció elve alapján működő mikromáglya biztosítja. A Szetaur, ha jól emlékszem, negyvenötezer kilowattos impulzusokat bocsáthat ki.

– Mennyi ideig? – kérdezte valaki.

– A mi szempontunkból a végtelenségig – felelt azonnal a sovány doktor. – Mindenesetre évekig. Mármost mi történhetett ezzel a Szetaurral? Egyszerűen szólva, azt hiszem, fejbe kólintotta valami. Nagyon erős ütést kellett kapnia, de hát egy beomló tető még itt a Holdon is elég ahhoz, hogy kárt tegyen egy krómnikkel koponyában. Mi történt tehát? Ilyen kísérleteket sohasem folytattunk, túlságosan drágák lettek volna – McCork váratlanul elmosolyodott, kivillantva egyenletes egérfogait –, de köztudomású, hogy a kicsiny, tehát viszonylag egyszerű agy vagy a közönséges numerikus számítógép lokális megsértése a funkció teljes széteséséhez vezet, minél jobban közeledünk viszont a folyamatok utánzásában az emberi agyhoz, annál inkább képes az ilyen bonyolult agy tovább funkcionálni, ha részben meg is sérült. Az állatok, például a macska agyának vannak bizonyos központjai, amelyek ingerlése támadó reakciót, agresszív dührohamot vált ki. A Szetaur agya más szerkezetű, de van bizonyos általános hajtóereje, aktivitási motorja, amelyet különbözőképpen lehet irányítani, vezetni. Nos, ebben az aktivitási központban valami rövidzárlat keletkezett, és beindított egy romboló programot. Persze rémesen leegyszerűsítem a dolgot.

– De honnan került belé a romboló program? – kérdezte ugyanaz a hang, mint az előbb.

– A robotot bányamunkára szánták – magyarázta McCork doktor. – Feladata az lett volna, hogy aknákat és járatokat robbantson, sziklát fúrjon, nagyon kemény érceket daraboljon, egyszóval hogy törje-zúzza a szilárd anyagot, persze nem mindent és nem mindenütt, de a sérülés következtében ez a program általánossá vált. Egyébként lehet, hogy a feltevésem teljesen téves. A dolog elméleti oldala csak később lesz fontos számunkra, amikor a fenevadat már leterítettük. Egyelőre az a legfontosabb, hogy mire képes a Szetaur. Óránként ötven kilométeres sebességgel haladhat, gyakorlatilag mindenféle terepen. Kenési pontjai nincsenek, minden súrlódó felülete teflonból van. Agya mágneses felfüggesztésű, páncélját nem üti át semmiféle pisztoly– vagy puskagolyó. Nem végeztek ilyen próbákat, de azt hiszem, alighanem csak a páncéltörő löveg… Az pedig nincs nekünk, ugye?

Achanian nemet intett. Fogta a listát, amely visszaérkezett hozzá, és olvasni kezdte, apró jeleket téve a nevek mellé.

– Egy tisztességes robbanótöltet persze a levegőbe röpítené – folytatta McCork nyugodtan, mintha a világ leghétköznapibb témájáról beszélne. – De a töltetet előbb a közelébe kell juttatni, és attól tartok, hogy ez nem lesz könnyű.

– Hol van tulajdonképpen a lézere? A fejében? – kérdezte valaki.

– Nincs feje, csak egy domborulat a vállai között. Ezzel is növelni akarták az ellenálló-képességét omlás esetére. A Szetaur kétszázhúsz centiméter magas, tehát a lézervillanás körülbelül két méter magasból várható; a lézer nyílását elfordítható fedél takarja; ha törzse mozdulatlan, a Szetaur harminc fokos szögben változtathatja a sugár irányát, ennél nagyobb szögben csak akkor, ha egész törzsét elfordítja. A lézer maximális kapacitása negyvenötezer kilowatt; minden szakember előtt világos, hogy ez nagyon nagy energiájú sugár, könnyen átüti a több centiméter vastag acéllemezt…

– Milyen távolságból?

– Ibolyalézerről van szó, tehát a fénynyaláb szóródási szöge igen kicsiny… Ezért a hatótávolságot gyakorlatilag csak a horizont határolja; mivel itt a síkságon két kilométerre lehet ellátni, legalább ennyi lesz a hatósugara.

– Különleges bányalézereket kapunk, hatszor ekkora kapacitással – vetette közbe Achanian.

– Ez az, amit az amerikaiak overkillnek neveznek – felelte McCork mosolyogva. – De a Szetaur lézerével vívott párbajban a nagyobb kapacitás semmiféle előnyt nem jelent…

Valaki megkérdezte, nem tudnák-e űrhajóról megsemmisíteni a robotot. McCork azt mondta, hogy erre nem tud válaszolni, Achanian pedig, a jelenlevők listájára pillantva, így szólt:

– Jelen van Pirx első osztályú navigátor… Talán lenne szíves felvilágosítást adni?

Pirx felállt.

– Elméletileg egy közepes tonnatartalmú hajó, amilyen az én Cuivier-m, tizenhatezer tonna nyugalmi tömeggel, biztosan megsemmisíthetne egy ilyen Szetaurt, ha az a fúvókái alá kerülne. A kilövellt gázok hőmérséklete kilencszáz méter távolságban is meghaladja a hatezer fokot, ez alkalmasint elég lenne…?

McCork bólintott.

– De ez csak elmélet – folytatta Pirx. – A hajót a robot fölé kellene kormányozni, és egy olyan kis célpont mint az embernél alig nagyobb Szetaur, mindig el tud siklani, hacsak nem mozdulatlan, mert a holdfelszín közelében, a gravitációs mezőben mozgó hajó oldalirányú sebessége igen csekély, hirtelen üldöző manőverekre pedig nem képes. Szó lehetne kisebb egységekről, például a Hold saját flottillájának hajóiról. Ezeknek a gázkilövellése viszont gyenge és nem túl magas hőmérsékletű, úgyhogy az ilyen hajócskát legfeljebb bombázóként használhatnánk… De a pontos bombázáshoz különleges irányzókészülékek szükségesek, ilyenek pedig nincsenek a Lunának. Nem, nem látom lehetségesnek a dolgot. Természetesen fel kell használni a kis űrhajókat, de csak felderítésre, mármint a robot tartózkodási helyének megállapítására.

Már le akart ülni, mikor hirtelen új ötlete támadt.

– Igaz is – mondta. – Az ugró olszterek. Azokat fel lehetne használni. De csak olyanok használhatják, akik értenek hozzá.

– Azokra a kis egyszemélyes rakétákra gondol, amelyeket a vállára erősít az ember? – kérdezte McCork.

– Azokra. Lehet velük ugrani vagy egy helyben lebegni, a modelltől és a típustól függően egy vagy néhány percig, ötventől négyszáz méterig terjedő magasságban…

Achanian felállt.

– Ez fontosnak látszik. Kinek van gyakorlata a jelenlévők közül az ilyen készülékek használatában?

Két kéz emelkedett fel. Aztán még egy.

– Csak hárman? – mondta Achanian. – Á, ön is? – tette hozzá, mivel Pirx, észbe kapva, most emelte fel a kezét. – Szóval négyen. Hát ez nem sok. Majd megkérdezzük a repülőtér személyzetét is. Uraim! Természetesen önkéntes vállalkozásról van szó. Tulajdonképpen ezzel kellett volna kezdenem. Ki hajlandó önök közül részt venni az akcióban?

Kisebbfajta dörej támadt, mert a jelenlévők mind felálltak.

– Köszönöm a vezetőség nevében – mondta Achanian. – Nagyon jó… Tehát tizenhét önkéntesünk van. Támogat bennünket a Hold-flottilla három egysége, azonkívül tíz gépkocsivezetőnk és rádiósunk van a terepjárókhoz. Kérem a jelenlévőket, hogy maradjanak itt, önök pedig – McCorkhoz és Pirxhez fordult – fáradjanak velem a vezetőséghez…

***

Délután négy körül Pirx egy vadul robogó, nagy, hernyótalpas terepjáró tornyában zötykölődött, teljes űrruházatban, ölében a sisakkal, hogy az első riadónál föltehesse; a ferdén mellére akasztott, nehéz lézer agya kegyetlenül verte a bordáit; bal kezében mikrofont tartott, jobbjával a periszkópot forgatta, a hosszú láncba felfejlődött többi terepjárót figyelve, amelyek bárkaként himbálóztak a Nyugalom tengerének kősivatagán. A kietlen „tenger” izzott a napfényben, s az egyik fekete láthatártól a másikig üres volt; Pirx jelentéseket hallgatott meg és továbbított, beszélt a Luna I-gyel, a többi gép parancsnokával, a felderítő hajócskák pilótáival – a hajók mikroszkopikus torkolatlángja néha-néha feltűnt a fekete ég csillagai között –, s közben olykor az az érzése támadt, hogy mindez valami nagyon kusza és dőre álom.

Egyre viharosabban zajlottak az események. Pirx nem állt egyedül azzal a véleményével, hogy az építkezés vezetősége pánikba esett; hiszen végül is mit tehet egy szál félnótás automata, még ha lézerpisztolya van is? Ezért, mikor délben, a második „legfelső szintű” tanácskozáson azt kezdték emlegetni, hogy az ENSZ-hez, vagy legalábbis a Biztonsági Tanácshoz fordulnak „különleges felhatalmazásért”, s engedélyt kérnek tüzérségi fegyverek (leginkább rakétavetők), sőt talán atomrakéták ideszállítására, többekkel együtt tiltakozott, mondván, hogy úgysem érnének el semmit, csak nevetségessé tennék magukat az egész Föld előtt. Különben is világos, hogy a nemzetközi testület döntésére napokig, sőt hetekig kellene várni, s ezalatt az „őrült robot” isten tudja, hová kódorogna, ha pedig beveszi magát a holdkéreg hozzáférhetetlen repedéseibe, akkor már ágyúzhatnak utána; tehát gyorsan és határozottan kell cselekedni. Ekkor kiderült, hogy a legnagyobb gond a rádiókapcsolat; mindig is ez volt a holdbéli vállalkozások gyenge pontja. Pedig már vagy háromezer találmányt szabadalmaztattak a holdbéli távközlés megoldására, a szeizmikus távírótól (amely mikrorobbantásokat használ jelként) a stacionárius „trójai” műholdakig. A műholdakat tavaly már pályára is állították, ám ez egyelőre mit sem javított a helyzeten. Gyakorlatilag az oszlopokra szerelt ultra-rövidhullámú reléállomásokkal oldották meg a problémát; ez a relérendszer nagyon hasonlított a tévé-műholdak előtt használatos, régi földi televíziós közvetítőláncokhoz. Biztosabb is volt a műholdas megoldásnál, mert a mérnökök még most is hiába fáradoztak azon, hogy a közvetítő műholdak ne legyenek olyan érzékenyek a „napviharokra”. Valahányszor fokozódott a naptevékenység, s ennek folytán az űrben „orkánná” erősödött a nagy energiájú, villamos töltésű részecskék áramlása, nyomban zavarok támadtak, sokszor napokra is megszakadt az összeköttetés. Most is éppen ilyen „naptájfun” dühöngött, ezért a Luna I és az építkezés között a holdszinti közvetítő láncon röpködtek a hírek, s a „Szetaur-akció” sikere, legalábbis jórészt, attól függött, nem szottyan-e kedve a „zendülőnek” kidönteni a rácsoszlopokat, amelyekből negyvenöt sorakozott a lunavárosi repülőtér meg az építkezés között elterülő sivatagban. Feltéve persze, hogy a robot továbbra is ezen a vidéken garázdálkodik. Hiszen szabadon kóborolhat, nincs szüksége sem üzemanyagra, sem oxigénre, sem alvásra vagy pihenésre, olyan önellátó, hogy nem egy mérnök csak most ébredt igazán tudatára, milyen tökéletes gépet is épített saját két kezével – csak éppen teremtményének további lépéseit nem tudta megjósolni. Mert magától értetődik, hajnal óta szüntelenül folytak a közvetlen Hold-Föld beszélgetések az akció vezetői meg a Cybertronics cég, a Szetaur tervezőgárdája között, de semmit sem tudtak meg, amit a kis McCork doktor már el ne mondott volna. Csak a laikusok unszolták továbbra is a szakembereket, hogy jósolják meg a robot taktikáját valami nagy számítógéppel. Hogy értelmes-e a Szetaur? Hát hogyne, bár a maga módján! Ez a „fölösleges”, sőt jelenleg roppant káros „okossága” az akció sok résztvevőjét dühítette; képtelenek voltak megérteni, mi az ördögnek tették a mérnökök a csakis bányamunkára szánt gépet ilyen szabad és önálló cselekvésre alkalmassá. McCork türelmesen magyarázgatta, hogy az „intelektronikus túlméretezés” a műszaki fejlődés jelenlegi szakaszában ugyanaz, mint a kapacitásfelesleg, amit jóformán minden hagyományos gépnél és motornál megtalálunk; tartalék ez hiba esetére, az a célja, hogy megbízhatóbbá és üzembiztosabbá tegye a gép működését; lehetetlen ugyanis előre látni minden helyzetet, amelybe a gép kerülhet, akár energetikai, akár informatikai gépről van szó. Arról tehát, hogy mit csinál majd a Szetaur, lényegében halvány fogalma sem volt senkinek. Persze a szakemberek, köztük a földiek is, ontották a távirati szakvéleményeket, csak az volt a baj, hogy azok szöges ellentétben álltak egymással. Némelyek feltételezték, hogy a Szetaur a „mesterséges” jellegű objektumokat igyekszik majd elpusztítani, tehát például a reléállomásokat vagy a távvezeték oszlopait, mások úgy vélték, hogy céltalanul pusztítva vezeti le energiáját, mindenre ráfogja lézerét, ami útjába kerül, legyen az holdszikla vagy terepjáró, emberekkel. Az előbbiek inkább a haladéktalan megsemmisítő támadás tervét pártfogolták, az utóbbiak várakozó taktikát ajánlottak. Csak abban értettek egyet, hogy a Szetaur minden mozdulatát feltétlenül szemmel kell tartani.

A Hold-flottilla tizenkét kis hajója tehát reggel óta cirkált a Nyugalom tengere fölött, sűrűn küldözgetve jelentéseit az építkezést védő csoportnak, amely állandó kapcsolatot tartott a repülőtér parancsnokságával. Nem volt könnyű észrevenni a Szetaurt, egy fémmorzsát az apró kráterekkel telehintett, óriási kősivatagban, a görgeteges lejtők, repedések, félig betemetett szakadékok labirintusában. De ha legalább csak azt jelentették volna, hogy nem találják! Ám a járőrök már többször riadóztatták a lenti legénységet, mert azt hitték, megvan az „őrült”, aztán kiderült, hogy csak egy különös formájú sziklát vagy a napfényben szikrázó lávatömböt láttak. A radar meg a ferroindukciós kereső sem segített, mert a régi Hold-utazók, még a Hold meghódításának első szakaszában, teleszórták a kőmezőket fémtartályokkal, rakétapatron-hüvelyekkel, meg mindenféle ócskavassal. A sok vaklárma után az akció vezetősége már egyre forróbban kívánta, hogy a Szetaur támadjon meg végre valamilyen objektumot, üsse fel a fejét; de utoljára kilenc órával ezelőtt hallatott magáról, mikor megtámadta a javítócsoport kis terepjáróját, s azóta mintha a hold nyelte volna el. Mivel azonban úgy döntöttek, hogy nem várhatnak tovább, már csak azért sem, mert az építkezésnek áramot kell kapnia, megkezdődött az akció: két járműlánc indult, északról és délről, egymás felé, hogy átfésülje a mintegy kilencezer négyzetkilométeres terepet. Az egyik lánc az építkezés felől indult el, Strzibr főtechnológus vezetésével, a másik a Luna repülőterétől, ennek Pleydar navigátor-kapitány volt a parancsnoka, s mellette Pirx, a két csoport tevékenységét összehangoló koordinátor. Pirx nagyon jól tudta, hogy bármelyik percben elroboghatnak a Szetaur mellett; ha például valamelyik mély tektonikus árokban rejtőzik, vagy akár csak a világos holdhomok álcázza, meg sem látják. McCork, aki „intelektronikus tanácsadóként” zötyögött mellette, ugyanígy vélekedett.

A terepjáró iszonyúan rázott, mert olyan sebességgel robogtak, amelytől, mint a kocsivezető higgadtan figyelmeztette őket, „egy idő múlva kiugrik az ember szeme”. A Nyugalom tengerének keleti szektorában jártak, alig egy órai út választotta el őket attól a területtől, ahol a robot jelenlétének valószínűsége a legnagyobb volt. Mikor átlépik a veszélyzóna egyezményesen megállapított határát, mindannyian felteszik majd a sisakjukat, hogy – amennyiben a kocsit váratlanul találat éri, és kigyullad, vagy nem szigetel többé – rögtön kiugorhassanak.

A terepjáróból a gépészek harckocsit fabrikáltak: erős bányalézert szereltek a kupolás toronyra, de az irányzék egy vasat sem ért. Pirx teljesen illuzórikusnak tartotta a fegyvert, különösen a Szetaurral szemben. Annak automatikus irányzéka van, mivel fotocellás szemei a lézerhez kapcsolódnak, tehát mindenre azonnal lőhet, ami látótere központjába kerül. Az ő irányzékuk viszont furcsa jószág volt, alighanem egy ócska űrhajózási távmérőből készült; úgy próbálták ki, hogy indulás előtt lövöldöztek egy kicsit a láthatár szikláira. A sziklák nagyok voltak, a távolság alig egy mérföld, és így is csak minden negyedik lövés talált. A holdbéli viszonyok megint csak gondot okoztak, mert a lézersugár csak fényszóró közegben, például a földi légkörben látható, mint vakító vonal; légüres térben a fénynyaláb, akármilyen nagy erejű is, mindaddig láthatatlan, amíg anyagi akadályba nem ütközik. Ezért a Földön úgy lehet lőni a lézerrel mint a nyomjelző lövedékkel, a látható pályát követve, viszont a Holdon a lézer irányzék nélkül annyi mint a szenteltvíz. Pirx meg is mondta ezt McCorknak, mikor már csak pár percnyire voltak a feltételezett veszélyzónától.

– Erre nem gondoltam – jegyezte meg a mérnök. Aztán mosolyogva hozzátette:

– Tulajdonképpen miért közli ezt velem?

– Hogy ne legyenek illúziói – felelte Pirx, szemét a periszkóp szemkagylóin tartva. Bár habszivacs keretük volt, érezte, hogy jó darabig kékre vert szemmel fog járni (feltéve persze, hogy élve megússza ezt a históriát). – Meg azért is, hogy elmondjam, miért cipeljük azokat a vackokat hátul.

– A palackokat? – kérdezte McCork. – Láttam, mikor kihozta a raktárból. Mi van bennük?

– Ammónia, klór meg valami szénhidrogén – felelte Pirx. – Azt hiszem, hasznát vehetjük…

– Gáz füstfüggöny? – érdeklődött a mérnök.

– Nem, inkább egy célzási trükkre gondoltam. Ha nincs légkör, csinálni kell, legalább egy-két percre…

– Attól félek, erre nem lesz időnk…

– Lehetséges… Mindenesetre elhoztam. Őrültek ellen legjobb az őrült taktika…

Elhallgattak, mert a terepjáró ugrálni kezdett, mint egy megvadult öszvér. A lökéscsillapítók nyekeregtek és sivítottak, mintha az olaj rögtön felforrna bennük. Hegyes kövekkel teleszórt lejtőn robogtak lefelé. A túloldali meredély habkőfehéren ragyogott.

– Tudja, mitől félek a legjobban? – folytatta Pirx, mikor a rázkódás kicsit enyhült; furcsán beszédes kedvében volt. – Nem ám a Szetaurtól… Azoktól a szembejövő kocsiktól, mert ha csak egy is Szetaurnak néz bennünket, és idesóz a lézerével, akkor szépen leszünk.

– Látom, maga mindenre gondol – morogta a mérnök. A rádiós mellett ülő kadét áthajolt széke támláján, s átnyújtott Pirxnek egy alig olvashatóan firkált rádiótáviratot.

– „Beléptünk a veszélyzónába a húszas relénél egyelőre semmi stop Strzibr vége” – olvasta fel Pirx. – No, hamarosan mi is föltehetjük a sisakunkat…

A gép kissé lelassult, amint fölfelé kapaszkodtak. Pirxnek feltűnt, hogy már nem látja bal oldali szomszédját; csak a jobb oldali terepjáró kúszott sötét foltként fölfelé a meredeken. Rádión szólította a bal oldali gépet, de válasz nem jött.

– Kezdünk szétszóródni – jegyezte meg nyugodtan. – Éppen így képzeltem. Nem lehet magasabbra tolni az antennát? Nem? No, mindegy.

Felértek a kis magaslat tetejére. A láthatár mögül kiemelkedett a Torricelli-kráter napsütötte, fűrészfogas pereme, s élesen rajzolódott a fekete égboltra. A Nyugalom tengerének lapályát már csaknem teljesen maguk mögött hagyták. Megjelentek a mély tektonikus árkok, a homok alól itt-ott megkövült magma lemezek álltak ki, a terepjáró nagy nehezen mászott át rajtuk, előbb fölemelkedett, mint csónak a hullám hátán, aztán súlyosan lezúdult, mintha ismeretlen mélységbe ugrana fejest. Pirx meglátta a következő reléállomást, egy pillantást vetett az ölében heverő, celluloid borítékos térképre, és utasítást adott, hogy mindenki tegye fel a sisakját. Azon túl csak a belső telefonon beszélhettek egymással; kiderült, hogy a terepjáró még jobban is tud rázni mint eddig. Pirx feje úgy ugrált a sisakban, mint mogyoró a héjában.

Mikor lezötyögtek a lejtőn és mélyebbre kerültek, a Torricelli fűrészfogas pereme eltűnt, eltakarták a közelebbi dombok; csaknem ugyanekkor tűnt el a szemük elől jobb oldali szomszédjuk is. Néhány percig még hallották a hívójeleit, majd eltorzította őket a hullámok visszaverődése a sziklafalakról, és beállt az úgynevezett „teljes rádiócsend”. Roppant kényelmetlen volt sisakban kinézni a periszkópon; Pirx úgy érezte, vagy a sisak ablaka törik be, vagy a szemét veri szét. Keservesen igyekezett, hogy szem elől ne tévessze a sziklatömbökkel teleszórt látóteret, amely a gép rázkódásának ütemében mindenestül fel-le ugrált. Már káprázott a szeme a szurokfekete árnyékok és vakítóan fénylő sziklafelületek vad táncától. Hirtelen apró, narancssárga lángocska szökkent a távoli ég sötétjébe, pislákolt, összezsugorodott és eltűnt. Még egy villanás, valamivel erősebb. Pirx felkiáltott:

– Figyelem! Robbanásokat látok! – és lázasan forgatta a periszkóp karját, leolvasva az irányszöget az üvegre rajzolt, áttetsző skáláról.

– Irányt változtass! – ordította. – Negyvenhét egész nyolc, teljes tolóerővel előre!

A parancs inkább űrhajóra illett ugyan, de a kocsivezető azért megértette; a terepjáró görcsösen megrázkódott, mintha szét akarna esni, csaknem egy helyben megfordult, és előrerontott. Pirx fölemelkedett az ülésről, mert a kocsi úgy rázott, hogy nem tudta a periszkópot figyelni. Újabb villanás, ezúttal pirosaslila, legyezőszerű fény. De a felvillanások vagy robbanások forrása a látómezőn túl volt, eltakarta a magaslat, amelyre most kapaszkodtak fel.

– Figyelem! – mondta Pirx. – Készítse elő mindenki a lézerét! McCork doktor, menjen a csapóajtóhoz, ha szólok, vagy ha találatot kapunk, kinyitja! Vezető! Csökkentse a sebességet!…

A magaslat, amelyre a gép felkúszott, úgy emelkedett ki a sivatagból, mint valami holdbéli őslény sípcsontja, félig a mély homokba merülve; a tükörsima szikla kifényesedett csontvázra vagy óriási koponyára emlékeztette Pirxet. Utasította a kocsivezetőt, hogy menjenek fel a magaslat tetejére. A lánctalp sivító hangot adott, mintha acéllal üveget kaparnának.

– Állj! – kiáltotta Pirx, a hirtelen lefékezett kocsi orrával előrebukott, hintázott egy kicsit, a lökéscsillapítók nyögtek az erőfeszítéstől, aztán végre sikerült megállni.

Pirx lenézett a sekély katlanba, melyet sugarasan elágazó régi magma patakok ovális sánca határolt kétfelől; a széles völgykatlan kétharmad része vakító napfényben ragyogott, egyharmadára koromfekete sötétség borult. Ezen a bársonyos feketeségen fantasztikus, rubinvörös ékszerként parázslott egy szétlőtt jármű roncsa. Pirxen kívül csak a kocsivezető látta, mert az ablakok páncélfedele csukva volt.

Pirx, az igazat megvallva, nem tudta, mit csináljon. – Egy terepjáró – gondolta. – Melyik az eleje? Dél felé áll? Eszerint az építkezésről jött. De ki találta el, a Szetaur? Akkor tiszta őrültség, hogy itt mutogatom magam, fedezékbe kell bújni. De hol vannak a többiek? A szembejövők meg az én csoportom?

– Megvan! – kiáltott fel a rádiótávírász. Átkapcsolta a kocsi készülékét a belső hálózatra, hogy mindenki hallhassa sisakjában a rádión fogott hangot.

– Csapás menti jövesztés! Tömedékfal; kerülékes biztosítás; mélyépítés irányszög szerint; polikristályos metamorfizáció… – áradt Pirx hallgatójából a hang, amely gépiesen, tagoltan és színtelenül ejtette a szavakat.

– Ez ő! – kiáltott fel Pirx. – A Szetaur! Halló, rádiós! Mérje be gyorsan! Adja meg az irányszöget! Na gyerünk, a mindenségit! Amíg még ad! – Úgy ordított, hogy egészen megsüketítette saját hangja, amelyet a sisak zárt tere fölerősített; nem győzte kivárni, míg a távírász észbe kap, a kupola tetejéhez ugrott, megragadta a nehéz lézer kettős fogantyúját, és a kupolával együtt forgatni kezdte, szeme már az irányzékon volt. Sisakjában közben tovább szólt a kicsit szomorúnak tűnő, egyenletes, mély hang:

– Szennyezett viszkózus elszíneződés; keresztpásztafejtés meddőcsúszdával – és ez az értelmetlen szóözön halkulni kezdett.

– Mi lesz azzal a szöggel, az istenit?! – toporzékolt Pirx, nem véve le szemét az irányzékról. Zavaros lármát hallott: McCork ugrott előre, félretolta a rádióst, némi huzakodás támadt…

Egyszer csak megszólalt a hallgatóban a kibernetikus nyugodt hangja: – Irányszög 39,9… 40,0… 40,1… 40,2…

– Ez mozog! – kapott észbe Pirx. A kupolát hajtókarral kellett elfordítani, Pirx olyan vadul tekerte, hogy majd kiugrott a válla. A számok lustán sorjáztak. A piros vonal átugrotta a negyvenest.

A Szetaur hangja hirtelen süvöltésbe csapott át, majd elnémult. Ebben a pillanatban Pirx megnyomta a gombot, és fél kilométerrel lejjebb, éppen a világosság és sötétség határán, a napfénynél vakítóbb tűz lobbant fel a sziklán.

Vastag kesztyűjében roppant nehéz volt tartani a fogantyút. A napnál forróbb láng a katlan sötét mélyébe fúródott, húsz-harminc méterre a már alig izzó roncstól, megállt, majd hőkaréjokat fröcskölő vonalként tovább hasított, kétszer szikraesőt lövellve. A fülhallgatóban valami motyogás hallatszott. Pirx nem törődött vele, tovább nyomta a gombot, míg a tűvékony, szörnyű sugár egy sziklába nem ütközött, hogy ezerfelé verődjön vissza róla. Szeme előtt vörös karikák ugráltak, forgatagukon át megpillantott egy tűhegynél kisebb, vakító lila pontot a sötétség legmélyén, oldalt, nem ott, ahova ő lőtt; de már nem ragadhatta meg a lézer fogantyúit, hogy a fordítókoronggal együtt elmozdítsa, mert kocsijuk előtt folyékony napfényként lobbant fel a szikla.

– Teljes erővel hátra! – ordította, ösztönösen behajlítva a lábát, úgyhogy semmit sem látott többé; de már amúgy sem látott volna egyebet, mint lassan úszó, hol fekete, hol arany karikákat.

Felbődült a motor, a gép akkorát ugrott, hogy Pirx előrebukott, és a kadét meg a rádiós lábához repült. A palackok fülsiketítőén zörögtek, bár jól leszíjazták őket. Hátramenetben robogtak, a hernyótalp hirtelen borzalmasat csikordult, a kocsi megpördült, féloldalra billent, egy pillanatig úgy rémlett, hogy felborul… A vezető kétségbeesetten kapkodott a gázhoz, a fékhez, a sebességváltóhoz, valahogy úrrá lett a vad korcsolyázáson, a gép egy hosszút rázkódott és megállt.

– Ép a kocsi?! – kiáltott Pirx, feltápászkodva a padlóról. – Még jó, hogy gumiszőnyeg van – jutott eszébe.

– Semmi baja! – felelték.

– Na, ez elég közel volt – jegyezte meg már egészen más hangon, felállt, s kiegyengette a hátát. Majd halkabban, kissé sajnálkozva hozzátette:

– Csak két századdal balra, és eltalálom… McCork visszamászott a helyére.

– Köszönöm, doktor! – kiáltotta Pirx, már a periszkóptól. – Halló, vezető, menjünk le ugyanazon az úton, ahol feljöttünk. Van ott egy sziklakapuféle, igen, az az! Hajtson be a sziklák közé az árnyékba, és álljunk meg…

A terepjáró lassan, szinte nagyon is óvatosan begördült a félig homokba temetett sziklatömbök közé, s megállt az árnyékban, amely láthatatlanná tette.

– Remek! – mondta Pirx majdnem vidáman. – Most két embert kérnék, akik kijönnek velem egy kis felderítésre…

McCork egyszerre jelentkezett a kadéttal.

– Helyes! Figyelem – fordult a többiekhez –, maguk itt maradnak. Ne mozduljanak ki az árnyékból, még akkor sem, ha a Szetaur egyenesen ide tart, csak lapuljanak. No nem mondom, ha már majdnem rámászik a kocsira, akkor védekezni kell, ott a lézer, de ez nem valószínű… Maga – fordult a kocsivezetőhöz – segítsen ennek a fiatalembernek leszerelni a páncélról a gázpalackokat, maga pedig – mondta a távírásznak – hívja a Lunát, a repülőteret, az építkezést, a járőröket, és aki jelentkezik, annak mondja meg, hogy a robot megsemmisített egy terepjárót, azt hiszem, az építőkét, és a mi kocsinkról három ember elment vadászni rá. Tehát senki se hadonásszon a lézerrel, ne lövöldözzön vaktában, és a többi… No, akkor gyerünk!

Mivel egy ember csak egy palackot tudott vinni, a kocsivezető vitte a negyediket. Pirx nem a „koponya” csúcsára vezette társait, hanem valamivel arrább, egy felfelé kaptató kis sziklaszorosba. Elmentek, ameddig lehetett, lerakták a palackokat egy nagy szikla alá, és Pirx visszaküldte a kocsivezetőt. Aztán a szikla tetejére könyökölt, s a katlan mélyét távcsövezte. McCork meg a kadét melléje kuporodott. Néhány perc múlva Pirx megszólalt:

– Nem látom. Doktor úr, volt annak valami értelme, amit ez beszélt?

– Nemigen. Amolyan skizofréniás szózagyvalék…

– A roncs már kezd kihűlni – mondta Pirx.

– Miért lőtt? – kérdezte McCork. – Emberek is lehettek ott.

– Nem volt ott senki.

Pirx milliméterről milliméterre haladt távcsövével, a napsütötte terep minden zugát megvizsgálta.

– Nem volt idejük kiugrani.

– Honnan tudja?

– Mert kettévágta a kocsit. Még most is látni. Alighanem éppen feléje tartottak. Negyven-ötven méterről lőtt rájuk. És mind a két csapóajtó csukva maradt. Nem – tette hozzá néhány másodperc múlva –, a napfényben nincsen. Kiszökni pedig aligha volt ideje… Megpróbáljuk előcsalogatni.

Lehajolt, fölemelte a nehéz palackot a szikla tetejére, és míg maga előtt tolta, így dörmögött a foga között:

– Mindig ilyen indiánhistóriákról álmodoztam…

A palack megdőlt; a szelepnél fogva tartotta, és a sziklán hasalva hátraszólt:

– Ha kékes villanást láttok, lőjetek azonnal abba a lézerszemébe…

Teljes erejéből meglökte a palackot, s az előbb lassan, majd növekvő sebességgel gurulni kezdett a lejtőn. Mind a hárman lövéshez készülődtek, a palack már megtett vagy kétszáz métert, és lassan gurult, mert a terep lejtése csökkent. Meg-megakasztották a kiálló kövek, de átzökkent rajtuk, s egyre kisebb, sötéten csillogó foltja tovább gördült a katlan feneke felé.

– Semmi? – szólt csalódottan Pirx. – Ez vagy okosabb mint hittem, vagy nem vette észre, vagy…

Elnémult. Alattuk, a lejtőn, vakító fény lobbant fel. A láng szinte rögtön súlyos, piszkossárga felhővé vált, közepe még baljós fényben izzott, széle foszladozott, foszlányai a sziklák lábához tapadtak.

– Klór… – jegyezte meg Pirx. – Miért nem lőttetek? Nem látszott semmi?

– Nem – felelt egyszerre a kadét és McCork.

– A gazember! Egy hasadékban lapul, vagy oldalról lő. Most már igazán kétlem, hagy ebből kisül valami, de azért megpróbáljuk…

Fölemelte a második palackot, és az első után küldte. Eleinte ugyanúgy gurult, de a lejtő közepe táján megperdült és megállt. Pirx utána se nézett, csak az árnyékos háromszöget figyelte, ahol a Szetaur rejtőzött. Lassan teltek a másodpercek. Hirtelen robbanás rázta meg a lejtőt. A robot búvóhelyét Pirx most sem fedezte fel, de látta a lövés vonalát, illetve annak egy részét, mert az első gázfelhő maradványán áthaladó lézersugár vakító fonalként öltött testet. Rögtön végigvezette az irányzékot a már halványodó, fényes röppálya mentén, s amikor a célkereszt a sötét terep széléhez ért, megnyomta a ravaszt. Szinte ugyanekkor kezdett lőni McCork, s egy pillanat múlva a kadét is csatlakozott hozzájuk. Három fénytű szántotta végig a katlan fekete mélyét, s ekkor mintha egy óriási, tüzes födél csapódott volna le az orruk előtt – egész sziklafedezékük belerendült, széleiről millió tüzes szivárvány fröccsent szét, izzó kvarc záporozott űrruhájukra és sisakjukra, nyomban mikroszkopikus könnycseppekké fagyva; már a szikla mögött hasaltak, amikor fejük fölött, mint a fehéren izzó penge, áthasított a második és a harmadik lövés. A sugár a szikla tetejét súrolta, s üvegesen dermedő buborékokat hagyott maga után.

– Megvagytok? – kérdezte Pirx, föl sem emelve a fejét.

– Meg!

– Én is! – hangzott a válasz.

– Menjen le a kocsihoz, és mondja meg a távírásznak, hogy hívjon ide mindenkit, mert a robot itt van, és igyekszünk feltartóztatni, amíg csak lehet – fordult Pirx a kadéthoz. A fiú elkúszott, mint a rák, majd előrehajolva futott a sziklák felé, amelyek között a lánctalpas állt.

– Két palackunk maradt, fejenként egy. Most új hadállást keresünk, doktor. De vigyázzon és maradjon fedezékben, mert az ellenség már belőtte magát a magaslatunkra…

Azzal Pirx felkapta az egyik palackot, s lehetőleg a nagy sziklatömbök árnyékában maradva, előrerohant, amilyen gyorsan csak bírt. Vagy kétszáz lépéssel arrább meglapultak egy magmasánc mögött. A kadét, a kocsitól jövet, nem találta meg őket azonnal. Lihegett, mintha legalább egy mérföldet futott volna.

– Nyugalom, nem ég a ház! – csillapította Pirx. – No, mi újság?

– Megvan a rádiókapcsolat… – A kadét lekuporodott, Pirx látta hunyorgó szemét a sisak ablaka mögött. – A kocsiban, amelyik elpusztult… négy ember volt az építkezésről. Egy másik kocsinak vissza kellett fordulnia, mert elromlott a lézere… a többi tovább ment, és semmit sem vett észre… – Pirx bólintott, mintha azt mondaná: „sejtettem”.

– No és mi van még? Hol a mi csoportunk?

– Majdnem az egész csoport húsz mérföldre van innét. Az egyik rakétajárőr jelentette, hogy látja a Szetaurt, és mind odarohantak, pedig vaklárma volt. Három kocsi nem felel a hívásra.

– Mikor érnek ide?

– Egyelőre csak vétel van… – bökte ki félénken a kadét.

– Csak vétel? Hogyhogy?!

– A távírász azt mondja, vagy az adóval van baj, vagy ezen a helyen kioltódik az adás. Kérdezteti, helyet változtathat-e, hogy megpróbálja…

– Változtasson helyet, ha muszáj – felelte Pirx. – Hé, ne rohanjon úgy! Nézzen a lába elé!

De a kölyök már nemigen hallotta, vágtatott vissza.

– Legjobb esetben fél óra múlva érnek ide, ha sikerül beszélni velük – jegyezte meg Pirx. McCork hallgatott. Pirx fontolgatta, mit tegyenek. Várjon vagy ne várjon? Ha terepjárókkal lerohannák a katlant, valószínűleg célt érnének, de veszteségek árán. A lánctalpasok, ellentétben a Szetaurral, nagy és lassú célpontok, s együtt kellene haladniuk, mert a párharc ugyanúgy végződne mint az előbbi az építkezés kocsijával. Valami fortélyon törte a fejét, hogy kicsalogassa a Szetaurt a napos területre. Ha például leküldhetne egy üres, távirányított terepjárót csaléteknek, és mondjuk, felülről lőne a robotra…

Eszébe villant, hogy tulajdonképpen senkire sem kellene várnia, hiszen van egy terepjárója. De a terv sehogy sem akart összeállni. Csak úgy vaktában nekiereszteni a kocsit, annak nincs értelme. A robot szitává lövi, anélkül, hogy elmozdulna a helyéről. Vajon tudja-e, hogy az árnyék, amelyben lapul, ekkora fölényt ad neki? Hiszen nem harcra gyártott gép, nem ismeri a taktikát… Őrültségében van valami rendszer, de mi lehet az? Némán kuporogtak a kősánc tövében, a vaksötét, hideg árnyékban. Egyszer csak Pirxnek az az érzése támadt, hogy szörnyű ostobaság itt üldögélni. Ha odalent volna a Szetaur helyében, vajon mit csinálna? Nyugtalanság fogta el, mert biztos volt benne, hogy támadni igyekezne. A tétlen várakozás semmi előnyt nem ígér. Akkor pedig – talán éppen feléjük tart! Eljuthat egészen a nyugati sziklafalig, mindig árnyékban maradva, aztán meg annyi kőszirtet és lávarepedést talál, hogy akármeddig elbujkálhat a labirintusukban…

Már szinte biztosra vette, hogy a Szetaur így cselekszik, és bármelyik pillanatban felbukkanhat.

– Attól tartok, doktor, hogy ez rajtunk akar ütni – mondta gyorsan, és talpra ugrott. – Mi a véleménye?

– Hadicselre gyanakszik? – kérdezte mosolyogva McCork. – Igen, ez már nekem is eszembe jutott. Logikus lenne, de vajon logikusan cselekszik-e? Nehéz kérdés…

– Meg kell próbálni még egyszer – dörmögte Pirx. – Leengedjük ezeket a palackokat, aztán meglátjuk, mit csinál…

– Értem. Máris?…

– Igen. Gyerünk!

Felvonszolták a palackokat a magaslat tetejére, és vigyázva, hogy a robot meg ne lássa őket, csaknem egyszerre letaszították a két fémhengert. Sajnos, levegő híján nem hallhatták, gurulnak-e a palackok, és hogyan. Pirx bátorságot gyűjtött, és noha furcsa módon csupasznak érezte magát – mintha nem is lenne fején az acélgömb, testén a háromrétegű, jó nehéz szkafander –, szorosan a sziklához tapadva, óvatosan kikémlelt.

A katlanban semmi sem változott. Csak a jármű roncsa nem látszott többé, mert kihűlt és beleolvadt a feketeségbe. Az árnyéksáv ugyanott terült el; a szabálytalan, erősen megnyúlt koromfekete háromszög alapjával a legmagasabb, nyugati sziklafalra támaszkodott. Az egyik palack vagy száz lépéssel alattuk egy kőnek ütközött, hosszába fordult és megállt. A másik még gurult, de egyre lassabban; egyre kisebbnek rémlett, végül szintén elakadt. És az, hogy egyéb nem történt, nagyon nem tetszett Pirxnek. „Igazán nem buta – gondolta. – Nem akar olyan célpontra lőni, amit az orra elé tesznek.” – Próbálta megkeresni a helyet, ahol a Szetaur lézerszeme vagy tíz perccel ezelőtt utoljára felvillant, de nem találta.

– Lehet, hogy már nincs is ott – töprengett. – Visszahúzódhat egyszerűen észak felé; mehet a katlan fenekén is, vagy akármelyik magmarepedésben… Ha eléri a meredély alatti labirintust, bottal üthetjük a nyomát…

Lassan, oda se nézve, fölemelte a lézer agyát, s meglazította izmait.

– McCork doktor! – mondta. – Jöjjön ide! És mikor a doktor odakúszott, így szólt:

– Látja a két palackot? Az egyik itt alattunk, a másik lejjebb…

– Látom.

– Lőjön rá először a közelebbire, aztán, mondjuk, negyven másodperc múlva, a távolabbira… De ne innét! – tette hozzá gyorsan. – Jobb helyet kell találnia. Például ott? – mutatta. – Az elég jó hely, abban a mélyedésben. És a lövés után kússzon azonnal hátra. Jó?

McCork nem kérdezett semmit, rögtön elfutott a megadott irányba, mélyen előrehajolva. Pirx türelmetlenül várt. Ha csak egy kicsit is hasonlít az emberhez, kíváncsinak kell lennie. Minden értelmes teremtmény kíváncsi, és a kíváncsiság cselekvésre ösztökéli, ha olyasmi történik, amit nem ért… Már nem látta a doktort. Megtiltotta magának, hogy a palackokra nézzen, amelyek mindjárt felrobbannak a lövésektől; figyelmét az árnyéksáv és a sziklafal közötti napsütötte kőmezőre összpontosította. Szeméhez illesztette a távcsövet, és kémlelni kezdte a lávazuhatagos labirintust. Groteszk idomok vonultak el a látcső előtt, mintha egy absztrakt szobrász műhelyében készültek volna: elvékonyodó, dugóhúzószerűen csavarodott obeliszkek, zegzugos repedésekkel szabdalt táblák; a vakító felületek és ágas-bogas árnyékok zűrzavara szinte a szemidegeit csiklandozta. Odalent, a lejtőn – inkább sejtette, mint látta – fellobbant és kibomlott egy fényfolt. Hamarosan követte a másik. Aztán semmi. Csak érverése zakatolt a sisakban, amelyen át a nap a koponyájába fúrta sugarait. Tovább pásztázta látcsövével a kőtörmelékek zűrzavaros mozaikját.

Odalent mozdult valami. Pirx megmerevedett. Egy borotvaéles kőlap mögül, amely gigászi, kicsorbult kőbaltára hasonlított, sötét félkör bukkant elő, színe olyan, mint a szikláé, de ennek a valaminek karjai voltak, kétfelől megragadta a sziklát – és Pirx most már derékig szemügyre vehette. Nem látszott fejetlen lénynek, inkább embernek, aki egy afrikai varázsló természetfölöttien nagy maszkját viseli, arcát, nyakát, vállát eltakaró, lapos, és ezért kissé hátborzongató maszkot… Pirx jobb könyöke a lézer agyához tapadt, de eszébe sem jutott most lőni. Túl nagy volt a kockázat – elég kicsi az esély, hogy viszonylag gyenge fegyverével ilyen messziről célba találjon. Amaz nem mozdult; úgy rémlett, mintha vállából alig kidomborodó feje a két gázfelhő foszlányait figyelné, amelyek tehetetlenül tágulva a légüres térben, lefelé húzódtak a lejtőn. Elég sokáig maradt így. Mintha nem értené, mi történt, és most nem tudná eldönteni, mit csináljon. Ebben a tanácstalan habozásban, amelyet Pirx tökéletesen megértett, volt valami olyan megdöbbentően ismerős, emberi, hogy elszorult a torka. Mit tennék én az ő helyében, mire gondolnék? Hogy itt valaki ugyanolyan tárgyakra lő mint amilyenekre én lőttem, tehát az a valaki talán nem ellenség, hanem inkább szövetségesféle. De alighanem tudnám, hogy nincs szövetségesem. No és ha egy ugyanolyan lenne mint én vagyok?

A robot megremegett. Mozdulatai simák és rendkívül gyorsak voltak. Hirtelen teljes magasságában előbukkant, felállt a magas szikla tetejére, mintha még egyre a két robbanás rejtélyes okát kémlelné. Aztán megfordult, leugrott a szikláról, és kissé előrehajolva futni kezdett; eltűnt Pirx szeme elől, de csak néhány másodpercre, aztán ismét felbukkant a magmalabirintus valamelyik árkában. A katlan fenekén futva, egyre közeledett Pirxhez; már csak a lejtő választotta el őket. Pirx latolgatta, ne lőjön-e mégis. De a robot csak megvillant a keskeny fénysávokban, és rögtön ismét beolvadt a feketeségbe; azonkívül folyton irányt kellett változtatnia, mert az omladékok közötti utat választotta, és Pirx nem tudhatta előre, hol tűnik fel a következő pillanatban a fejetlen törzs, a futó emberéhez hasonlóan egyensúlyozó karokkal, hogy fémesen megvillanjon, és megint eltűnjön. Ekkor villám cikázott át az omladék mozaikján, szikraesőt fakasztva a lávatömbökből, ahol a Szetaur éppen futott. Ki lőtt? Pirx nem látta McCorkot, de a lövés az ellenkező irányból jött: biztosan a kadét, az a taknyos, az a szamár! Szidta magában, mint a bokrot, mert a lövés persze nem talált; a fémtorony már távolabb villant meg egy másodperc töredékére, aztán végleg eltűnt. „És ráadásul hátulról lőtt rá!” – gondolta Pirx dühöngve, s egyáltalán nem érezte, milyen értelmetlen ez a vád. A Szetaur pedig meg sem próbált visszalőni – miért? Kereste, de hiába. Talán már a kőfal domborulata rejti el? Könnyen lehetséges… Akkor itt most biztonságosan lehet mozogni… Pirx lesiklott sziklájáról, látva, hogy innét már hiába nézelődik. Kissé előrehajolva futni kezdett a gerincen, megpillantotta a kadétot, aki úgy hasalt mint a lőállásban, lábfejét laposan szétvetve és a sziklához szorítva, s érthetetlen kedve támadt, hogy fenékbe rúgja, amint a bő űrruhában olyan nevetségesen kiáll a fara. Lassított, de csak annyira, hogy odakiálthasson:

– Ne merj nekem lőni, hallod?! Tedd le azt a lézert!

És mire a kadét, oldalára hengeredve, hüledező pillantásával keresni kezdte – a hang ugyanis fülhallgatójában szólalt meg, nem árulva el az irányt vagy a helyet, ahonnét ered –, máris tovább futott; rohant, ahogy csak bírt, nehogy a robotnak végleg nyoma vesszen, míg egy széles szakadékhoz nem ért, amelyen át leláthatott egészen a katlan fenekéig.

Tektonikus árok volt ez, de olyan régi, hogy partjai már omladoztak, éles peremük lekopott; olyan lett mint egy erózió vájta hegyi szurdok. Pirx habozott. Nem látta a Szetaurt; egyébként innen valószínűleg nem is láthatta volna. Leereszkedett hát a szurdokba, lövésre kész lézerrel; érezte, hogy őrültséget csinál, de nem tudott ellenállni annak, ami erre ösztökélte; azt mondta magában, hogy csak meg akarja pillantani, megáll az első olyan helyen, ahonnét jól beláthatja a sziklafal utolsó szakaszát, meg alatta az egész omladéklabirintust, és amíg így futott, előrehajolva, s a kavicsok jégesőként zuhogtak a lába alól, talán hitte is; egyébként nem sokat gondolkodott ezekben a másodpercekben. A Holdon lévén, súlya nem volt több tizenöt kilogrammnál, de az egyre meredekebb lejtőn így is meg-megcsúszott, nyolcméteres ugrásokkal rohant lefelé, fékezve, ahogy csak bírt, már a sziklafal derekánál járt, a szurdok mélysége csökkent, aztán véget ért az árok; a napfényben, vagy száz méterrel lejjebb, már a lávatömbök kezdődtek, árnyékos felük feketéllett, déli oldaluk ragyogott. „Befürödtem” – gondolta; szinte karnyújtásnyira került a kőlabirintustól, ahol a Szetaur bolyong. Villámgyorsan körülnézett. Egyedül volt; a gerinc magasan felette rajzolódott izzó falával a fekete égre. Az előbb madártávlatból pillantott be a sziklák közötti járatokba, most eltakarták előle az ösvények útvesztőjét a közeli sziklatömbök. „Baj van – villant át rajta –, nem kellene visszafordulni?” – De valami rejtélyes okból tudta, hogy úgysem fordul vissza.

Itt azonban nem álldogálhatott. Tíz lépéssel lejjebb volt egy magányos magmapad, nyilván annak a lávanyelvnek a vége, amely valaha izzó folyamként indult el a Torricelli gigászi falától, s utolsó erejével elérte ezt a katlant. Jobb híján ez is megteszi fedezéknek. Egy ugrással elérte. Most különösen kellemetlen volt ez a hosszú holdbéli vitorlázás, ez a lassított repülés, amilyet álmunkban érzünk; sohasem tudta igazán megszokni. A szögletes magmatömb mögé húzódva kipillantott, és meglátta a Szetaurt, amint kihajolt két hegyes kőoszlop közül, fémvállával súrolva megkerülte a harmadikat, s megállt. Pirx oldalról látta, csak részben megvilágítva; csak jobb karja csillogott zsírosan és sötéten, mint egy jól olajozott gépalkatrész, teste többi részét elfedte az árnyék. Már fölemelte a lézert, amikor a robot, mintha hirtelen megérzett volna valamit, egy szempillantás alatt eltűnt. Talán most is ott áll, csak az árnyékba húzódott? Azt az árnyékot kellene megcélozni? Célzott, de ujját nem tette a ravaszra. Meglazította izmait, a fegyver csöve lehanyatlott. Várt. A Szetaur sehol sem volt. A kőmező pokoli útvesztőként terült el Pirx lába alatt, órákig lehetne itt bújócskázni, a megdermedt és megrepedezett láva geometrikus, de mégis képtelenül bizarr alakzatai között. „Hol lehet? – tűnődött. – Ha legalább hallhatnék valamit, de ez az átkozott levegőtlen világ, mint a lidércnyomás… Ha leugornék, vadászhatnék rá. Nem, ezt azért mégsem, én nem vagyok őrült… De hát gondolni mindenre szabad: a szakadék nem több tizenkét méternél, annyi, mintha két méterről ugranék le a Földön; lent árnyékba kerülnék, és láthatatlanul tovább húzódhatnék a sziklafal mentén, hátulról mindig fedezne a kőfal, és előbb-utóbb egyenesen puskavégre kerülne…” A kőlabirintusban nem moccant semmi. A Földön ennyi idő alatt már jócskán haladt volna a nap az égen, de itt, a hosszú holdnappalban, szinte egy helyben állt, kioltva a legközelebbi csillagok fényét, úgyhogy fekete üresség vette körül, amelyet mintha narancsszínű, ágas-bogas köd hálózna be… Félig kibújt a sziklája mögül. Semmi. Kezdett dühbe gurulni. Miért nem jönnek a többiek? Lehetetlen, hogy még most se legyen rádiókapcsolat… Talán végre kizavarják az omladék közül… Megnézte óráját a csuklóján, a vastag üveg alatt, és elcsodálkozott: csak tizenhárom perc telt el, amióta McCorkkal beszélt.

Már arra készült, hogy elhagyja hadállását, mikor hirtelen két dolog történt, egyformán váratlanul. A sziklakapuban, a katlant kelet felől lezáró két magmasánc között megpillantotta az egymás nyomában gördülő terepjárókat. Még messze voltak, talán egy kilométernél is messzebb; teljes gázzal robogtak, hosszú, látszólag mozdulatlan porcsíkot húzva maguk után. Ugyanakkor két, emberihez hasonló, de fémkesztyűs, nagy kéz jelent meg a szakadék peremén, s utánuk, olyan gyorsan, hogy Pirx vissza sem tudott húzódni, előbukkant a Szetaur. Alig tíz méter választotta el őket. Pirx látta a hatalmas vállak között a fejet helyettesítő tömör domborulatot, amelyen mozdulatlanul villogott az optikai nyílások üvege, mint két tágra nyitott, fekete szem, közepén pedig a harmadik, iszonyú lézerszem, a most csukott fedőlap alatt. Igaz, hogy neki is lézer volt a kezében, de a gép reakciói hasonlíthatatlanul gyorsabbak az övéinél. Egyébként nem is próbált lőni – egyszerűen kővé dermedt a fényes napsütésben, félig még guggolva, ahogyan a robot hirtelen felbukkanása érte, amint felugrott a földről, és nézték egymást: emberszobor és gépszobor, mind a kettő fémbe öltözve. Ekkor szörnyű villanás szaggatta szét a teret Pirx előtt, s a hő lökésétől hátrazuhant. Estében nem vesztette el az eszméletét, és ebben a töredék másodpercben csak csodálkozást érzett, mert esküdni mert volna, hogy nem a Szetaur lőtt rá, hiszen mindvégig látta sötét és vak lézerszemét.

Hanyatt esett, a sugár mellette ment el – de nyilvánvalóan őrá céloztak, mert a szörnyű villanás egy másodperc múlva megismétlődött, és lemetszette a kőtorony egy részét, amely az imént őt védte; olvadt fémcseppek fröccsentek szét, s röptükben vakító pókhálóvá dermedtek. Most az mentette meg, hogy embermagasságba céloztak, ő pedig feküdt – az első terepjáró volt az, ők lőttek a lézerrel. Oldalára fordult, s akkor meglátta a háttal álló Szetaurt, aki mozdulatlanul, mintha bronzból öntötték volna, kétszer felvillantotta ibolyaszínű napját. Ebből a távolságból is látszott, hogy az első terepjáró egész lánctalpa, a hengerekkel és a vezérkerékkel együtt, a földre omlik; körülötte akkora felhő támadt porból és izzó gázokból, hogy a második kocsiban elvakultak, és már nem tudtak lőni. A két és fél méteres óriás lassan a fekvő emberre pillantott, aki még most is fegyverét szorongatta, aztán elfordult és kissé behajlította térdét, vissza akarva ugrani oda, ahonnét jött, de Pirx kényelmetlenül, féloldalasan rálőtt; csak a lábát akarta ellőni, de megremegett a karja, mikor meghúzta a ravaszt, s a tüzes kés tetőtől talpig végigszántott az óriáson, úgyhogy izzó vastömegként zuhant le a katlan fenekére.

***

A terepjáró legénysége ép bőrrel úszta meg a kocsi pusztulását, még csak meg sem pörkölődtek. Pirx megtudta, bár csak jóval később, hogy azért lőttek őrá, mert a Szetaurt, amelynek sötét teste beolvadt a sziklafal sötét hátterébe, egyáltalán nem vették észre. A tapasztalatlan irányzónak az sem tűnt fel, hogy az alak, amelyet megcéloz, világos alumínium űrruhát visel. Pirx majdnem biztos volt benne, hogy a következő lövést már nem élte volna túl. A Szetaur mentette meg – de vajon tudatosan-e? Sokszor felidézte magában azt a néhány utolsó másodpercet, és egyre szilárdabbá vált a meggyőződése, hogy a robot olyan helyen állt, ahonnét felmérhette, melyikük a távoli lövés célpontja. Akkor tehát őt akarta megmenteni? Senki sem tudott erre válaszolni. Az intelektronikusok „a körülmények összejátszását” emlegették; megindokolni ezt a semmitmondó magyarázatot egyikük sem volt képes. Hasonló esettel még sohasem találkoztak, a szakirodalomban sem szerepelt ilyesmi. Egyhangúlag leszögezték, hogy Pirx azt tette, amit tennie kellett; de neki ez kevés volt. Hosszú évekre emlékezetébe vésődött azoknak a töredék másodperceknek a képe, amikor a halállal találkozott és megmenekült, hogy soha ne ismerje meg a teljes igazságot; és keserű volt a tudat, hogy csalárd és hitvány módon, orvul hátba döfte megmentőjét.

A BALESET

Angyal négykor sem tért vissza, de mintha ezt senki sem vette volna észre. Öt felé már sötétedett, és Pirx, nem annyira aggódva, inkább csodálkozva, meg akarta kérdezni Krullt, hogy mit jelenthet ez. Aztán mégsem szólt; nem ő volt a csoport parancsnoka, és egy ilyen kérdés, ha mégoly jogos és teljesen ártatlan is, a sértődések egész láncreakcióját válthatta volna ki. Jól ismerte ezt a jelenséget, sokszor előfordul, különösen olyan alkalmilag összeverődött csoportoknál, mint ez. Három ember, a lehető legkülönbözőbb szakmából, egy teljesen haszontalan bolygó hegyvidékének szívében olyan feladatot végez, amelyet nyilván mindegyikük – éppúgy mint ő – értelmetlennek tart. Egy ócska kis gravisztáttal hozták ide őket, az már itt is marad, mert úgyis kiselejtezték. Kaptak egy összerakható alumíniumbarakkot, néhány műszert meg egy végnapjait élő rádióállomást, amelyből több volt a bosszúság mint a haszon; ezzel a felszereléssel kellett volna hét hét alatt „általános felderítést” végezniük, ami persze képtelenség. Pirx sohasem vállalt volna el ilyen feladatot, hiszen tudta, hogy csak a Bázis felfedező csoportjának kutatási területét akarják növelni, eggyel több számot beírni a jelentésekbe, amelyekkel az adatfeldolgozó gépeket táplálják; az egésznek csak a jövő évi keret– és létszámelosztás szempontjából lehet valami jelentősége. És csak azért, hogy a memóriaszalagokon megjelenjen az a lyukasztott szám, itt csücsülnek majdnem ötven napig az isten háta mögött. Más körülmények között a vidék talán kellemes is, legalábbis mint hegymászó terep, a hegymászás gyönyörűségei azonban, természetesen, a legszigorúbban tilosak. Pirx legfeljebb képzeletben tehette meg a csábító túrákat, a szeizmikus mérések és háromszögelések közben.

A bolygónak nincs is más neve, mint Ióta per 116 per 47. A Vízöntő Proximája körül kering. Ez volt a leghasonlóbb a Földhöz minden bolygó közül, amelyet Pirx valaha látott: kis sárga nap, sós óceánok, amelyek a légkört oxigénnel dúsító, szorgos moszatoktól vöröseszöldek, primitív növényzettel borított, három karéjos, nagy szárazföld. Egyenesen kínálkozna a betelepítésre, ha nem G típusú a napja, mégpedig a nemrég felfedezett G VII alosztályból, tehát bizonytalan, mert sugárzása változásra gyanús; ha pedig az asztrofizikusok kimondták a vétójukat, kútba esett minden terv az új ígéret Földjének hasznosítására nézve, bár a gyanús csillagból talán csak százmillió év múlva lesz nova.

Pirx olykor mérgelődött, hogy beugratták ebbe az expedícióba, de alapjában véve azért nem bánta meg. Úgy állt a helyzet, hogy három hónapig a Bázison kell rostokolnia, mert korábban nem indul űrhajó a Naprendszer felé; mivel pedig a Bázison csak az a gyönyörűség várta, hogy ott ücsörögjön a klimatizált föld alatti kertekben, és hülyítő tévéműsorokat nézzen (legalább tízéves konzervfilmeket), szívesen ráállt a főnöke javaslatára, az viszont örült, hogy segítségére lehet Krull-nak; nem volt ugyanis szabad embere, márpedig a szabályzat tiltja, hogy egy expedíció csak két emberből álljon. Pirx tehát főnyeremény volt a kozmográfus számára. Krull egyébként semmi lelkesedést nem mutatott, sem akkor, sem később; eleinte Pirx aggódott is, hogy Krull azzal gyanúsítja: „nagyúri szeszélyből” csapott fel űrhajóparancsnok létére beosztott felderítőnek; úgy rémlett, Krull titokban neheztel rá. Pedig nem neheztelt, csak úgy megkeseredett élete derekára (negyvenen felüljárt), mintha világéletében ürömmel etették volna. Mivel pedig egy ilyen magányos szigeten összezárva semmit sem lehet eltitkolni, s az emberek, minden gyengéjükkel és erényükkel együtt, olyan átlátszóak lesznek mint az üveg, Pirx hamarosan megértette, mi okozta ezt a hajszálrepedést Krull jellemében, aki pedig ember a talpán, hiszen több mint tíz évi Földön kívüli szolgálat van mögötte. Krull nem lehetett az, ami lenni akart, mivel az óhajtott szakmára nem volt alkalmas. Nem kozmográfus akart lenni, hanem intelektronikus; Pirx ezt abból találta ki, hogy Krull mindig fensőbbséges hangot ütött meg, valahányszor Massenával beszélgetve intelektronikai témák kerültek szóba („intelektro” – mondta egyébként Krull, mert ez a szakmai zsargon).

Massena, sajnos, nem volt túlságosan megértő, vagy egyszerűen nem érdekelték Krull indítékai, elég az hozzá, hogy amikor a kozmográfus egyszer csökönyösen kitartott egy hibás megoldás mellett, nem érte be kurta cáfolattal, hanem ceruzát ragadva, két vállra fektette Krullt, fejére olvasta az egész matematikai levezetést, és olyan elégedetten húzta alá az eredményt, mintha nem annyira saját igazát bizonyította volna be, mint inkább azt, hogy Krull nagyképű szamár. Pedig ez nem volt igaz. Nem volt nagyképű, csak betegesen érzékeny; ez gyakori az olyanoknál, akiknek ambíciója más irányú mint a tehetségük.

Pirx, aki ennek a beszélgetésnek akaratlan tanúja volt – ezt bajosan kerülhette volna el, hiszen együtt laktak a negyven négyzetméteres barakkban, amelynek közfalai csak elméletben hangszigetelők –, sejtette, mi lesz a dolog vége. És csakugyan: Krull nem merte kimutatni Massena előtt, mennyire bántja ez a vereség, tehát minden dühével Pirx ellen fordult, persze csak a maga módján: a legszükségesebb mondatokon kívül nem szólt hozzá többé.

Pirx tehát csak Massenával beszélgethetett. Ezzel a fekete hajú, kék szemű idegemberrel összebarátkozhatott volna, de mindig idegenkedett a túlérzékeny emberektől, mert szíve mélyén nem bízott bennük. Massenának mindig volt valami baja: hol a torkába kellett belenézni, hol azt mondta, hogy időváltozás lesz, mert szaggat a dereka (időváltozás nem lett, de mindig újra megjósolta), állítólag álmatlanságban szenvedett, és minden este hosszan keresgélte az altatóját, bár valószínűleg sohasem vette be, csak odakészítette az ágya mellé, minden eshetőségre, reggel pedig azt magyarázta Pirxnek, aki késő éjszakáig olvasott, és jól hallotta horkolását, hogy le sem hunyta a szemét (alighanem így is hitte). Ettől eltekintve kitűnő szakember volt, ragyogó matematikus és tehetséges szervező. Őt bízták meg az automatikus, vagyis ember nélküli felderítés folyamatos programozásával. El is hozott egy ilyen programot, hogy „szabad perceiben” kidolgozza, Krull pedig szenvedett, mert Massena nagyon gyorsan és jól elvégezte a munkáját, úgyhogy csakugyan sok szabad ideje maradt, tehát nem tehetett neki szemrehányást, hogy elhanyagolja kötelességeit. Massenára annál is nagyobb szükségük volt, mivel – bármilyen furcsa – a miniatűr bolygókutató expedíció tagjai között egyetlen igazi planetológus sem akadt, hiszen Krull sem volt az.

Bámulatos és egyben kétségbeejtő, hogy mennyi bonyodalmat képes teremteni bármelyikük különleges erőfeszítése nélkül, három, lényegében egész rendes, normális ember egymáshoz való viszonya egy olyan sziklasivatagban, mint ennek az isten háta mögötti bolygónak a déli fennsíkja.

Volt az expedíciónak még egy tagja, bár nem ember: az említett Angyal, vagyis Anorganikus Gyorsmemóriájú Alegység, az egyik legújabb modell, amelyet magas önállósági fokozatú kutatások céljára gyártottak a Földön. Massena jelenléte, kibernetikusi minőségében, merő anakronizmus volt: a szabályzat előírta, hogy ahol robot van, ott lennie kell valakinek, aki szükség esetén megjavítja. A szabályzatot azonban tíz éve szerkesztették – mint ismeretes, nem módosítják túl gyakran –, Angyalról viszont maga Massena mondta, hogy inkább az javíthatná meg őt szükség esetén; a robot ugyanis nemcsak tökéletesen működött, hanem orvosi alapismeretekkel is rendelkezett. Pirx már régen észrevette, hogy az embereket könnyebb megismerni a robotokhoz való viszonyukból mint emberi kapcsolataikból. Az ő nemzedéke már olyan világba született bele, amelynek a robotok éppúgy természetes részét alkotják mint az űrhajók, de a robotok kérdése mégis megőrzött egy sajátos árnyalatot, amely nem mentes az irracionalizmus maradványaitól. Sokan könnyebben megkedveltek egy közönséges gépezetet, például az autójukat, mint egy gondolkodó gépet. A tervezők sokirányú kísérletezésének szakasza már vége felé járt; legalábbis úgy látszott. Csak két típusú robotot építettek: részint erősen szakosított, részint univerzális robotokat. Az utóbbiaknak csak egy kis csoportja készült emberhez hasonló formában, ezek is csak azért, mert minden kipróbált konstrukció közül a természettől kölcsönzött forma vált be a legjobban, különösen az úttalan bolygóvidékek nehéz körülményei között.

A mérnökök nem nagyon örültek, mikor gyártmányaik olyan önállóságot kezdtek tanúsítani, hogy akaratlanul is holmi belső életre kellett gondolniuk. Általában azt mondták, hogy a robotok gondolkodnak, de „nincs személyiségük”. Igaz, senki sem hallott olyan robotról, amely dühbe gurul, lelkesedik, sír vagy nevet; tökéletesen kiegyensúlyozottak voltak, ahogyan a tervezők kívánták. De mivel agyuk nem szerelőszalagon készült, hanem a monokristályok lassú növesztésével, ellenőrizhetetlen statisztikus szórásnak kitéve, a molekulák mikroszkopikus eltolódásai olyan végső különbségeket idéztek elő, hogy jószerivel nem létezett két azonos robot. Tehát mégis egyéniségek? Nem – felelte a kibernetikus –, csak egy valószínűségi folyamat eredményei; így gondolta Pirx is, mint alighanem mindenki, akinek gyakran volt dolga velük, aki évek hosszú során átérezte maga körül hallgatag, mindig célszerű, mindig logikus sürgölődésüket. Persze minden robot jobban hasonlított egymáshoz mint az emberekhez, de nekik is megvoltak a bogaraik, a kedvteléseik, sőt olyanok is akadtak, amelyek a parancsok teljesítésénél valami „passzív ellenállást” tanúsítottak; ha ez a jelenség fokozódott, nagyjavítás lett a vége.

Pirxnek, mint bizonyára még sokaknak, nem volt egészen tiszta a lelkiismerete ezekkel a különös gépekkel szemben, amelyek olyan pontosan és gyakran, oly leleményesen teljesítették parancsait. Talán akkor kezdődött ez, amikor a Coriolanus parancsnoka volt; elég az hozzá, hogy alapvető fenntartások éltek benne: nem tartotta egészen becsületesnek azt a helyzetet, azt a viszonyt, hogy az ember önmagán kívül létező gondolkodást teremtett, és azt függővé tette saját magától. Aligha tudta volna megmondani, miből fakad ez az enyhe nyugtalanság. Mintha nyomná valami a lelkiismeretét: kiegyenlítetlen számla, elhibázott döntés vagy talán – mondjuk ki nyíltan – valami ügyesen elkövetett disznóság. Galádul számító az a józan mértéktartás, amellyel az ember az önmagáról szerzett ismereteket hideg gépekbe táplálja, ügyelve, hogy csak annyi szellemi életük legyen, amennyi szükséges, de ne próbálhassák elhódítani alkotójuktól a világot. Goethe aranymondása: – In der Beschrankung zeigt sich erst der Meister – az ötletes mérnökökre vonatkoztatva váratlanul olyan dicséretté változott, amely gúnyos elitélésbe csap át, hiszen ők nem saját magukat akarják korlátozni, hanem műveiket, mégpedig kegyetlen precizitással. Persze Pirx sohasem merte hangosan kimondani ezeket a gondolatait, mert jól tudta, milyen nevetségesen hangzanának; a robotokat nem egzisztenciális helyzetük által nyomják el vagy zsákmányolják ki, hanem egyszerűbb, erkölcsileg nehezebben támadható, de ugyanakkor még rosszabb dolog történik: már létrejöttük előtt korlátozzák őket, a tervrajz papírján.

Aznapra – utolsó előtti napjuk volt ez a bolygón – munkájukat tulajdonképpen már befejezték. De mikor a regisztráló szalagok rendezéséhez fogtak, kiderült, hogy hiányzik egy tekercs. Előbb átkutatták a gép adattárolóját, aztán feltúrtak minden polcot és fiókot, miközben Krull kétszer is rászólt Pirxre, hogy nézze át alaposan a saját holmiját; ez már igazán rosszindulatú kötekedés volt, hiszen Pirx nem is látta a hiányzó szalagot, és nyilván nem dugta el a bőröndjébe. Pirxnek viszketett a nyelve, hogy végre odamondjon valamit, annál inkább, mivel eddig mindent lenyelt, magában mentegetve Krull nyers, sőt sértő viselkedését, ahogy tudta. De most sem csattant fel, inkább megjegyezte, hogy ha meg kell ismételni a mérést, ő szívesen elvégzi, Angyal segítségével.

Krull azonban úgy vélte, hogy Angyalnak semmi szüksége Pirx segítségére, tehát felszerelték a robotot műszerrel, filmtekercsekkel, olsztereibe rakétapatronokat töltöttek, és kiküldték a magas hegyek alatti fennsík tetejére.

A robot reggel nyolckor ment el; Massena meg is jegyezte, hogy ebédig biztosan végez. De a délután is elmúlt, besötétedett, és Angyal még akkor sem tért vissza.

Pirx a barakk sarkában ült, a falra szerelt kadmium lámpa alatt, egy ronggyá olvasott régi könyvvel, amelyet még a Bázison kapott kölcsön valamelyik pilótától, de a mondatok alig jutottak el a tudatáig. Nem ült valami kényelmesen. A bordás alumíniumfal törte a hátát, a felfújható párnában alig volt levegő, a vásznon át húsába nyomódtak a székváz hegyes csavarjai. Mégsem állt fel, mert a kényelmetlenség furcsa módon összhangban volt egyre növekvő dühével. Krull is, Massena is úgy tett, mintha észre sem venné Angyal távollétét. Krull, aki igazán nem tréfás ember, és soha nem is próbált szellemeskedni, ismeretlen okból kezdettől fogva makacsul Angyalkámnak, sőt Vasangyalnak nevezte a robotot, sohasem szólította másképp, és Pirx már annyit bosszankodott ezen a jelentéktelen badarságon, hogy ezért az egyért megutálta a kozmográfust. Massena a szakmabeliek szemével nézte Angyalt: minden intelektronikus tudja, vagy legalábbis úgy tesz, mintha tudná, milyen molekuláris folyamatok és áramok váltják ki a robot ilyen és nem amolyan reakcióját vagy válaszát, tehát gúnyosan kacagnak, ha a robotok állítólagos lelkivilágát említik előttük. De azért úgy bánt Angyallal mint rendes gépész a dízelmotorjával: nem engedte túlterhelni, kedvelte jó működéséért, és tisztességesen gondját viselte.

Hatkor Pirx már nem bírta tovább a kuckójában, mert elzsibbadt a lába. Nyújtózkodni kezdett, hogy a csontjai is ropogtak, mozgatta a lábfejét és térdhajlításokat végzett, hogy vérkeringése helyreálljon, aztán átlósan róni kezdte a barakkot, jól tudva, hogy a számítások összegezésébe merült Krullt ezzel idegesíti a legjobban.

– Igazán csöndben maradhatnátok! – fakadt ki végre Krull, többes számban, mintha nem tudná, hogy Pirx mászkál, Massena ugyanis a légpárnás karosszékben elnyúlva, hallgatóval a fülén és mulatságosan ábrándozó arckifejezéssel, békésen rádiózott. Pirx kilépett a ház ajtaján, amelyet vadul rázott az erős nyugati szél. Megállt a szélrohamoktól remegő bádogfal előtt, s mikor szeme kissé megszokta a sötétséget, arrafelé kémlelt, ahonnét Angyalnak jönnie kell. Csak az erősen hunyorgó, ritkás csillagokat látta. Dudált, süvített a hideg szél, felborzolta a haját, metszően vágott az orrába és a tüdejébe – lehetett vagy negyvenméteres sebessége másodpercenként. Egy darabig álldogált, aztán fázni kezdett, és visszament a barakkba. Massena éppen ásított, levette fejéről a fülhallgatót, és ujjaival belefésült a hajába, Krull pedig szigorú képpel, homlokát ráncolva, irattartókba rendezte feljegyzéseit, türelmesen az asztalhoz ütögetve minden papírcsomót, hogy a lapok egymáshoz illeszkedjenek.

– Nincsen! – szólalt meg Pirx, és maga is elcsodálkozott a hangján: szinte kihívásként vetette oda ezt a szót. Ők is észrevehették a különös hangsúlyt, mert Massena gyors pillantást vetett Pirxre, és megjegyezte:

– Nem baj, sötétben is hazatalál, infravörössel…

Pirx ránézett, de nem válaszolt. Elment Krull mellett, fölvette a székről ott hagyott könyvét, és kuckójába telepedve olvasást színlelt. A szél erősödött, egyre vadabbul süvített, valami puhán a falhoz ütődött, talán egy kis faág; aztán megint némán teltek a percek. Massena szemlátomást arra várt, hogy Pirx, szokott áldozatkészségével, feltálalja a vacsorát. Végül felállt, és hozzálátott a melegítőpatronos konzervdobozok felnyitásához; előzőleg gondosan áttanulmányozta a címkéket, mintha azt remélné, hogy valami eddig fel nem fedezett csemegére bukkan a készletben. Pirxnek nem volt kedve enni. Tulajdonképpen éhes volt, mégsem mozdult a helyéről. Lassan úrrá lett rajta valami komisz, hideg düh, amely, isten tudja, miért, két társa ellen irányult, pedig végső soron rosszabbakat is el lehetett képzelni náluk. Azt gondolta-e, hogy Angyalnak valami baja történt? Hogy tegyük fel, megtámadták a bolygó „titokzatos lakói”, tehát olyan lények, amelyekben a fantasztákon kívül senki sem hisz? Ha csak egy esélye is lenne a százezerhez, hogy a bolygót bármiféle lények lakják, biztosan nem ülnének itt, csip-csup ügyeikkel foglalkozva, hanem haladéktalanul megtennék mindazokat a lépéseket, amelyeket a szabályzat tizennyolcadik cikkelyének második, ötödik, hatodik és hetedik pontja, meg a különleges eljárási előírások harmadik és negyedik fejezete előír. De még ennyi esélye sincs; semennyi sincs. Akkor már előbb robbanna fel a bolygó bizonytalan napja. Igen, az sokkal valószínűbb. De hát akkor mi történhetett?

Pirx érezte, hogy a szélrohamoktól meg-megremegő barakkban csak látszólagos a nyugalom. Nemcsak ő színlelte, hogy olvas, és egyszerűen megfeledkezett a vacsoráról. A másik kettő is valami nehezen meghatározható, de percről percre érezhetőbb játékot játszott.

Angyal „műszaki szinten” Massena hatáskörébe tartozott, mert ő az intelektronikus, másfelől viszont, mint az expedíció tagja, a parancsnok, vagyis Krull hatáskörébe. Esetleges hibájáért mindkettő felelős lehetett. Talán Massena nézett el valamit, vagy Krull jelölte ki helytelenül Angyal megteendő útját? Ezt azonban, végső soron, nem lett volna nehéz megállapítani. Nem ez okozta az egyre feszültebb némaságot.

Krull kezdettől fogva tüntetően lekezelte a robotot: fölényeskedett vele, és gyakran adott neki olyan utasításokat, amilyeneket a másik kettő sohasem adott volna, már csak azért sem, mert az univerzális robot nem lakáj. Viselkedésének magyarázata nyilván az a sikertelen, de makacs kísérlet volt, hogy Angyalon keresztül próbálja megsérteni Massenát, akibe nyíltan belekötni nem mert.

Most idegháború folyt közöttük: aki elsőnek mutatja ki, hogy aggódik Angyal miatt, az elismeri vereségét. Pirx érezte, hogy őt magát is bevonták ebbe az ostoba és most mégis olyan feszült, néma viadalba. Töprengett, mit tenne, ha ő lenne a csoport parancsnoka. Egyelőre nem sokat tehetne; ilyen éjszakán nem indulhatnak el keresgélni. Mindenképpen meg kell várni a reggelt, legfeljebb a rádióhívást lehet megpróbálni, de sikerre alig van remény, mert az ultrarövid hullámok hatósugara ezen a hegyes-völgyes vidéken csekély. Eddig sohasem küldték ki a robotot egyedül, már csak azért sem, mert a szabályzat, noha nem tiltja ezt a módszert, mindenféle fenntartással és paragrafussal bástyázza körül. Egyébként, ördög vigye a szabályzatot! Pirx úgy vélte: Massena, ahelyett, hogy idegesítő módon az odasült konzervmaradványokat kapargálja ki a dobozból, mégiscsak megpróbálhatná a rádióhívást. Gondolkodott, mi történne, ha ő maga tenné meg. Valaminek végül is történnie kell. Kitörheti egy robot a lábát? Még sohasem hallott ilyesmiről.

Felállt, az asztalhoz ment, és magán érezve a másik kettő közömbösnek szánt, futó pillantását, szemügyre vette a térképet, amelyre Krull reggel maga rajzolta be Angyal útvonalát. Úgy fest, hogy a parancsnokot ellenőrzi? Hirtelen felnézett, Krull pillantásával találkozott, aki mondani akart valamit, láthatólag már nyitotta is a száját. De mikor Pirx hideg, súlyos tekintete ránehezedett, csak megköszörülte a torkát, és visszagörnyedve tovább osztályozta papírjait. Pirx alaposan rávillanthatta a szemét, de nem szándékosan; ilyen percekben mindig felébredt benne valami, ami az űrhajón engedelmességet és enyhén aggodalmas tiszteletet biztosított számára.

Letette a térképet. Az útvonal csak a nagy sziklafalig vezetett; a három veszélyes szakadékot a kijelölt út elkerülte. Elképzelhető, hogy a robot nem teljesítette feladatát? Nem, az lehetetlen.

„De hiszen egy gödörben is kificamodhat az ember lába! – gondolta. – Nem, képtelenség. Az olyan robot mint Angyal, negyvenméteres zuhanást is kibír, nagyobb megpróbáltatásokra van méretezve, jobb anyagból készült mint a törékeny csontok. De hát akkor mi az ördög történhetett?”

Kiegyenesedett, tiszteletet ébresztő magasságából először Massenára pillantott, aki fintorogva fújta túl forró teáját, aztán Krullra, végül elszántan hátat fordított, átment a kis hálószobába, a kelleténél hevesebben kirántotta felhajtható ágyát a falból, négy gyakorlott mozdulattal ledobta ruháját, és bemászott a hálózsákba. Tudta, hogy nem fog egyhamar elaludni, de mára torkig volt ezzel a társasággal. Különben is, ha velük marad, talán még odamond valamit, amire semmi szükség, hiszen holnap úgyis elválnak az Ampere fedélzetén; mihelyt az űrhajóra lépnek, a bolygókutató munkacsoport feloszlik.

Már a félálom képei gomolyogtak szemhéja alatt, ezüstös sávok úsztak el, vattacukorszerű fénypamacsok hívogatták aludni, még átfordította párnáját a hűvösebbik oldalára – és hirtelen Angyal alakja jelent meg a szeme előtt, mintha ott állna, tapintható valóságában, ahogyan reggel, pár perccel nyolc előtt, utoljára látta. Massena éppen ellátta rakétapatronokkal, amelyek segítségével percekig a levegőben lebeghet, fittyet hányva a gravitációnak; egyébként valamennyien használtak ilyen készüléket, persze csak a szigorú szabályzatban pontosan meghatározott körülmények között. Furcsa jelenet volt, mint mindig, amikor az ember segít valamiben a robotnak, mert rendszerint éppen fordítva történik. De Angyal nem érte el kezével az olsztereket púpként meredező, tömött hátizsákja alatt. Mondani sem kell, hogy két embernek való rakományt cipelt. Persze nem érte sérelem, hiszen végeredményben csak gép, és szükség esetén tizenhat gépi lőerő teljesítményt fejt ki a szívét helyettesítő mikroszkopikus stroncium elem jóvoltából. Most azonban, biztosan a ködös félálom miatt, Pirx valahogy másképp látta a dolgot, egész lelkével a hallgatag Angyal oldalán állt, és hajlamos volt azt hinni, hogy Angyal, akárcsak ő maga, egyáltalán nem is nyugodt természetű, csak azért látszik annak, mert meggyőződése, hogy ilyennek kell lenni. Közvetlenül elalvás előtt még gondolt valamire. Szigorúan magánjellegű fantáziálás volt, amilyet talán csak azért engedélyez magának az ember, mert felébredése után rendszerint nem emlékszik rá, s a másnapi feledés ma minden bűn alól feloldozza. Elképzelte, szavak nélkül, azt a mesebeli, mitikus helyzetet, amely – régen tudta ezt, mint mindenki – sohasem valósulhat meg: a robotok lázadását. És a mélységes, néma bizonyosság érzésével, hogy akkor az ő oldalukon állna, rögtön elaludt, mintegy megtisztulva.

Korán felébredt, és nem tudni, miért, az volt az első gondolata, hogy elállt a szél. Aztán eszébe jutott Angyal, meg a saját elalvás előtti fantáziálása; kicsit zavarba jött, hogy ilyesmi egyáltalán megfordulhatott a fejében. Jó darabig feküdt még az ágyban, míg végül arra a valamelyest megnyugtató véleményre jutott, hogy azokat az elalvás előtti, gomolygó képeket már félálomban látta, tehát keletkezésükhöz csak jelentéktelen, félig tudatos segítséget nyújtott (megint más a helyzet az álommal, amely magától terem). Mivel általában távol álltak tőle az ilyen lélektani eszmefuttatások, most meg azon csodálkozott el, hogy miért rágódik ilyesmin. Felkönyökölt és hallgatózott: teljes csend volt. Elhúzta a függönyt a feje fölötti kis ablakon. Kora hajnal szürkéllett a homályos üveg mögött. Ekkor ébredt csak rá, hogy ki kell menni a hegyekbe. Felugrott az ágyról, bekukkantott a közös helyiségbe. A robot nem volt ott. A másik kettő már felkelt. Reggeli közben Krull mellesleg megjegyezte, mintha még este elhatározták volna, hogy rögtön indulniuk kell, mert estefelé megérkezik az Ampere, a barakk szétszerelése és a csomagolás pedig legalább másfél órát igényel, ha nem többet. Mindezt, alighanem szándékosan, úgy mondta, hogy ne legyen világos, vajon főleg a hiányzó adatok miatt kell nekivágniuk az útnak, vagy pedig Angyal miatt.

Pirx evett, mint a farkas, de egy árva szót sem szólt. Mikor a másik kettő még a kávéját itta, felállt, beletúrt a zsákjába, s előszedett egy köteg fehér nejlonkötelet, kalapácsot és kampókat. Némi gondolkodás után hegymászó cipőjét is a hátizsákba dobta – minden eshetőségre.

Alig pirkadt még, amikor kiléptek a házból. A csillagok már nem látszottak a színtelen égen. Nehéz, lilás szürkeség ült a földön, az arcokon, és magában a mozdulatlan, jeges levegőben. Az északi hegyek dermedt, fekete tömegként sötétlettek, a közelebbi, déli gerinc rajzolat nélküli, felpuhult álarcnak látszott, csúcsait vakító, narancsszínű fénysáv keretezte. Ebben a távoli, valószerűtlen fényben fehéren gomolygott a három ember szájából felszálló pára. Bár a légkör ritkább volt a földinél, könnyen lélegeztek. Megálltak a síkság végén. Elmaradtak mögöttük az utolsó fűcsomók is, piszkosszürkén a hátráló éjszaka, és a hegyek mögül előkúszó nappal zavaros félhomályában. Előttük gleccsermoréna nyúlt el, a kőfolyam homályosan derengett, mintha víz alatt húzódna. Néhány száz lépéssel feljebb megkezdődtek a váratlan, rövid szélrohamok. Tovább kapaszkodtak, könnyen átlépték a kisebb köveket, felhágtak a nagyobbakra, egy-egy lapos kő megbillent és a másikhoz koppant, néha kavicsgörgeteg indult el bakancsuk alól, és visszhangos morajjal zúdult le a lejtőn, mintha ébredezne valaki odalent. Olykor megreccsent egy vállszíj, megcsikordult egy szöges bakancs; ezek a gyér hangok olyan jelleget adtak menetelésüknek, mintha összeforrott, egyetértő, gyakorlott hegymászó csapat indulna túrára. Pirx Massena után haladt, másodiknak. Még sötét volt ahhoz, hogy meglássák a távoli sziklafalak rajzolatát; Pirx összehúzott szemmel fürkészte a messzeséget, egy-egy figyelmetlen lépésnél megcsúszott a sziklán, de azért továbbra is csak a távolba kémlelt, mintha nemcsak közvetlen környezetéből akarna menekülni, hanem saját magától is, minden gondolattól. Angyalra nem is gondolt, tekintetével beleolvadt a tökéletesen közömbös, kortalan sziklák birodalmába, amelyeket csak az emberi képzelet lát félelmetesnek és kihívónak.

A bolygón jól elkülönülő évszakok voltak. Ők a nyár végén érkeztek, most pedig a völgyekben már vége felé járt a csupa vörös és arany hegyvidéki ősz, de a nap, rácáfolva a hegyi patakok habjaiban sodródó, lehullott falevelekre, most is melegen sütött, és felhőtlen napokon még itt, a fennsíkon is megizzasztotta az embert. Csak a sűrűsödő ködök jelezték a hó és a fagy közeledtét. De akkorra a bolygón már senki sem lesz; és Pirxnek hirtelen úgy rémlett, hogy ennél az elkövetkező, tökéletesen üres, hófehér világnál el sem tud gondolni kívánatosabbat.

A félhomály ritkulása észrevehetetlen volt, de szeme minden percben a táj újabb részleteit fedezte fel. Az ég már egészen elhalványodott, sem éjszakai, sem nappali nem volt, hajnalpír sem színezte. Olyan kristálytisztán és nyugodtan kezdődött a nappal, mintha egy túlhűtött üveggömb belsejében lennének. Valamivel följebb tejszerű ködsávon hatoltak át, amely hajlékonyan, kanyargósán tapadt a talajhoz, és amikor kiléptek a ködből, Pirx megpillantotta a még nem napsütötte, de a fehér hajnalfényben már tisztán kirajzolódó úticéljukat. Egy sziklahát felé igyekeztek, amely körülbelül a pár száz méterrel följebb feketéllő, legmagasabb, kettős szirt alatt csatlakozik a fő hegyvonulathoz. Ennek a sziklahátnak a kerek kiszélesedésén kellett Angyalnak az utolsó méréseket elvégeznie. Oda-vissza könnyű volt az út – semmiféle váratlan szakadék, semmi, csak az egyhangúan szürke kőgörgetegek, itt-ott élénksárga penészpikkelyekkel. Pirx, egyik ingadozó kőről a másikra lépve, szüntelenül az égre rajzolódó, koromfekete sziklafalat nézte, s talán azért, mert semmi másra nem akart gondolni, elképzelte magában, hogy közönséges hegymászó túrára megy, akárcsak a Földön. Mindjárt másképp látta a sziklákat. Igazán úgy festett, mintha a csúcsot akarnák megmászni, hiszen egyenesen a sziklahát felé haladtak, amely tömören emelkedett ki a görgeteges lejtőből. Ez a sziklahát a meredek falhoz csatlakozott, a fal magasságának egyharmadánál, és ott ferdén álló kőlapokban végződött. Onnét az óriási fal szinte függőlegesen meredezett. Körülbelül száz méterrel följebb egy másfajta kőzet, a gránitnál világosabb, vöröses diabáz változó szélességű csíkja szelte át ferdén az egész falat.

A csúcs egy ideig magához bűvölte Pirx tekintetét patetikus körvonalával, de amint közeledtek felé, az történt, ami ilyenkor rendszerint történni szokott: a csúcs el-eltűnt, a hegy az erős perspektivikus rövidülésben különálló, egymást eltakaró részekre esett szét, lába pedig nem látszott többé laposnak, kidomborodtak a pillérek, előtűnt a kiszögellések, párkányok, vakon végződő kürtők egész gazdagsága, a régi repedések labirintusa. E kusza domborzat fölött egy ideig fel-felragyogott az első napsugarak aranyos fényében maga a csúcs, dermedten és furcsamód szelíden, aztán végleg eltűnt. Pirx már le sem tudta venni a szemét a kolosszusról – igen, ez még a Földön is figyelemre és erőfeszítésre méltó sziklafal lenne, különösen a miatt az erősen kidomborodó diabáz réteg miatt. Onnét az aranyos napfényben fürdő csúcsig már rövidnek és könnyűnek tetszett az út, nehéznek látszottak viszont a kiugrók, különösen a legnagyobb, amelynek alsó része nedvességtől vagy jégtől csillogott, és inkább feketés volt, mint vörös, akár az alvadt vér.

Pirx szabadjára engedte képzeletét. Hiszen lehetne ez a fal egy idegen nap alatti névtelen csúcs meredélye helyett ostromok és kudarcok hírével övezett hegyorom, személyes, jó ismerőse az alpinistáknak, éppúgy mint egy jól ismert arc, amelyen minden ráncocskának és vonásnak megvan a maga története. Ezek az alig látható, vékony repedések, sötét párkányok és sekély hasadékok jelenthetnék egy-egy ostrom legmagasabb pontját, hosszú pihenők, szűkszavú tanácskozások, lendületes rohamok és komor visszafordulások, minden taktikai és technikai fogás ellenére bekövetkezett kudarcok színhelyét; az ilyen hegy úgy összekapcsolódik az emberi sorsokkal, hogy minden hegymászó, akit legyőzött, újra meg újra visszatér hozzá, tovább bízik és reménykedik a győzelemben, és az újabb ostromnál az emlékezetében őrzött útvonallal méri az élettelen szikladomborzatot. Gazdag története lehetne ennek a falnak: új meg új próbálkozások, útvonalváltozatok, sikerek és áldozatok hosszú krónikája, fényképekkel, amelyeken pontozott vonal jelzi az útvonalakat, kis keresztek az elért legmagasabb pontot… Pirx könnyen el tudta képzelni mindezt, sőt éppenséggel furcsának tetszett, hogy nem így van.

Massena kissé görnyedten menetelt előtte. Az egyre élesebb fényben a „könnyű helyek” csalóka látszatnak bizonyultak; csak a távolság kékes köde mosta el a csillogó sziklafal részleteit, a hegyet oly békésen belengő párafátyol keltette azt a benyomást, hogy a fal könnyen enged, és nem tartogat halálos veszélyt. Már elérte őket a ragyogó napfény, hosszú, mozgékony árnyékot vetettek. A görgetegkúp csúcsa alatt jártak; a sziklafal két nagy kürtőjében, ahonnét a kövek legördültek, még éjszaka honolt; a mozdulatlan kőgörgeteg ott feltornyosult, és hirtelen eltűnt, elnyelte a teljes feketeség.

Már régóta nem lehetett egyetlen pillantással átfogni a hegy tömbjét. Az arányok megváltoztak, a fal, amely messziről bármely sziklafalhoz hasonlított, megmutatta egyedüli, egyéni domborzatát. Egyre hatalmasabban tornyosult föléjük az óriási pillér, amely a kőlapok szétszórt kártyacsomagja fölött meredezett, egyre nagyobb és szélesebb lett, végül mindent eltakart, háttérbe szorított, s egyedül maradt, a soha meg nem világított helyek komor, hideg árnyékába merülve. Éppen elérték a hóhatárt, a lehulló kövek törmelékével borított hófoltokat, mikor Massena meglassította lépteit, aztán megállt, mintha hallgatózna. Pirx, aki elsőnek érte utol, megértette, miről van szó: Massena a fülére mutatott, az indikátor mogyorónyi hallgatójára.

– Itt volt?

Massena csak bólintott, s a piszkos, jeges hófelülethez közelítette az indikátor fémrúdját. Angyal cipőtalpát radioaktív izotópokkal itatták át, és nyomát az indikátor kimutatta. Erre kellett járnia tegnap, csak azt nem lehetett tudni, hogy felfelé menet, vagy visszatérőben. Mindenesetre a nyomára bukkantak. Ettől kezdve már lassabban mentek tovább.

A sötét pillér látszólag már egészen közel volt, de Pirx tudta, hogy a hegyekben milyen csalóka a távolság megítélése. Csak mentek, mentek, most már a görgeteg hava és kövei felett, a fűrészfogas rajzú, régi kis gerincen; Pirxnek úgy rémlett, hogy a teljes csöndben hallja Massena fülhallgatójának sípolását, de ez alighanem lehetetlen volt. Massena néhányszor megállt, keresgélt az alumíniumrúddal, leengedte, majdnem a sziklához érintette, hurkokat és nyolcasokat rajzolt vele a levegőbe, mintha varázsvessző lenne, aztán, mikor megtalálta a nyomot, továbbindult. Már nem voltak messze attól a helytől, ahol Angyalnak a méréseket kellett végeznie; Pirx figyelmesen szemlélődött, mintha a robot nyomait keresné.

De a szikla üres volt. Az út legkönnyebb részét már megtették; előttük nagy kőlapok meredeztek, különféle szögben, a pillér lába alól. A pillér fala olyan volt mint egy szándékosan készített gigászi metszet a kőzetrétegek szemléltetésére. Itt-ott felszínre került a hegység ősi magva, amely helyenként megrepedezett a több kilométeres fal iszonyú tömege alatt. Még száz lépés, még ötven, tovább nem lehetett menni.

Massena körbe járkált, a szikla fölött mozgatva az indikátor végét, napszemüvegét a homlokára tolta, összehúzott szemmel, kifejezéstelen arccal keringett, látszólag össze-vissza, míg végül, tíz-egynéhány méterre tőlük, hirtelen megállt és megszólalt:

– Itt volt. Elég sokáig.

– Honnan tudod? – kérdezte Pirx.

Massena vállat vont, kivette füléből a vékony vezetéken függő hallgatót, és az indikátorrúddal együtt odaadta Pirxnek. Most Pirx is meghallotta a csipogó, sípoló hangot, amely olykor sivításba olvadt össze. A sziklán semmiféle nyom nem volt, csak a koponyáját betöltő éles hang tanúsította, hogy Angyal valóban sokáig mászkálhatott ezen a helyen, hiszen csaknem minden négyzetméter magán viselte a nyomát. A látszólagos zűrzavarból Pirx lassacskán valami értelmet is kihámozott: Angyal, úgy látszik, ugyanazon az úton jött mint ők, felállította a háromlábú műszert, majd a mérések és felvételek készítése közben, a kamerát forgatva, körülötte járkált, azután néhányszor áthelyezte, jobb megfigyelőpontot keresve. Igen, ez érthető. De mi történt aztán?

Pirx körüljárta ezt a helyet, egyre nagyobb köröket írt le, csigavonalban, keresve az eltávolodó nyomot, a visszaút nyomát – de nem találta. Mintha Angyal pontosan a saját nyomán tért volna vissza; ez azonban teljesen valószínűtlennek látszott, hiszen nincs radioaktivitás-érzékelője, tehát nem állapíthatta meg centiméteres pontossággal, hogy merről jött. Krull mondott valamit Massenának, de Pirx nem ügyelt rájuk, csak járkált körbe, míg hirtelen úgy rémlett, hogy a hallgató egyetlen rövid, de éles hangot ad. Milliméterenként vezette visszafelé az indikátort. Igen, itt! Kinyitotta a szemét és körülnézett, előzőleg ugyanis még a szemét is behunyta, hogy jobban figyelhesse a műszer hangját. A nyom a fal tövében volt: mintha a robot nem fordult volna vissza a tábor felé, hanem éppen ellenkezőleg, a függőleges sziklafal felé tartott volna.

Ez furcsa. Ugyan mit akart ott?

Pirx a következő nyomot kereste, de a szikla néma maradt, végig kellett vizsgálnia a pillér lábánál egymásra tornyosuló repedezett kőlapokat; nem tudhatta, melyikre lépett Angyal. Végre talált egy nyomot, öt méterre az előzőtől; ilyen nagyot ugrott volna? De minek? Visszafelé ment, kisvártatva megtalálta az elhagyott nyomot: a robot egyik kőről a másikra ugrált. Amint előrehajolva, egyenletesen mozgatta a rudat, hirtelen összerezzent: mintha bomba robbant volna a fejében, úgy felvisított a műszer. Elfintorodott, mert a hang szinte fájdalmas volt. Benézett a kőlap mögé, és megdermedt. Két szikla között, a természetes, sekély hasadék alján, ott volt teljes épségben a készülék meg a fényképezőgép, mellettük pedig, a sziklának támasztva, Angyal hátizsákja, kioldott szíjakkal, de rendesen összecsomagolva. Odahívta a többieket. Futva érkeztek, és éppúgy elámultak a leleten mint ő. Krull megvizsgálta a kazettákat – a robot, úgy látszik, minden mérést elvégzett. A munkát nem kellett megismételniük. Már csak Angyal sorsa várt felderítésre.

Massena tölcsért formált a kezéből, s éles kiáltásokkal hívogatta Angyalt, de csak a hosszan csengő, távoli visszhang válaszolt. Pirx összerezzent, mert ez a kiáltás pontosan olyan volt, mintha ember tűnt volna el a hegyekben. Az intelektronikus kisvártatva előhúzta zsebéből a lapos rádióadót, leült és a robot hívójelét kezdte ismételgetni, de látszott rajta, hogy inkább kötelességtudatból mint meggyőződésből csinálja. Pirx közben egyre a nyom folytatását kereste. A robot elég soká keringett itt – a hallgatóban sok apró sípolás hallatszott, és ez végleg zavarba ejtette Pirxet. Végre sikerült nagyjából körülhatárolnia a területet, ahol a robot ide-oda járkált. Elindult ezen a körön, hogy megtalálja a tovább vezető nyomot.

Megtette a teljes kört, és visszaért a pillér alá. A sziklatetőt, amelyen álltak, mintegy másfél méteres hasadék választotta el a teljesen függőleges sziklafaltól. A hasadék fenekét a görgeteg szintjéről visszapattant apró, éles kőszilánkok borították. Pirx ezt a helyet is gondosan megvizsgálta, de a műszer néma maradt. Teljesen érthetetlen rejtély előtt állt: a jelek szerint Angyal egyszerűen eloszlott a levegőben. A másik kettő félhangon tanácskozott a háta mögött, Pirx pedig lassan felnézett; első ízben vette szemügyre ilyen közelről a magasba szökő pillért. Hallatlanul erős kihívást érzett a sziklafal fenséges nyugalmában; azaz nem is annyira kihívást, inkább olyasmit, mint egy kinyújtott kéz – és rögtön utána azt a bizonyosságot is, hogy a kihívásnak engedni kell; hagy ez egy út kezdete, amelyre rá kell lépni. Szeme ösztönösen megkereste az első fogásokat; biztosnak látszottak. Egyetlen hosszú, jól kiszámított lépéssel át lehet jutni a hasadékon, és rögtön rálépni egy kicsiny, de biztos kiszögellésre; azután kétségkívül rézsút kellene elindulni, a nyílegyenes repedés mentén, amely néhány méterrel följebb sekély kürtőben folytatódik. Pirx, tulajdonképpen nem is tudva, miért, fölemelte az indikátort, és előrehajolva, amennyire csak bírt, ahhoz a kiszögelléshez közelítette, a hasadék túloldalán. A műszer megszólalt. Pirx a biztonság kedvéért megismételte a műveletet, fáradságosan egyensúlyozva, hogy le ne pottyanjon, mert erősen ki kellett hajolnia. Megint hallotta a rövid sípolást. Most már nem volt kétsége. Társaihoz fordult.

– Fölfelé ment – mondta nyugodtan, a sziklafalra mutatva. Krull, úgy látszott, nem értette meg, Massena pedig azt kérdezte:

– Fölfelé? Hogyhogy? Minek ment volna fölfelé?

– Nem tudom. Ott van a nyoma – felelte Pirx tettetett közönnyel. Massena először úgy vélte, hogy Pirx téved, de hamarosan maga is meggyőződött az igazságról. Nyilvánvaló: Angyal egyetlen hosszú lépéssel átugrott a hasadékon, s elindult a helyenként kitáguló repedés mentén – felfelé a falon. Megrökönyödve álltak. Krull kijelentette, hogy a robot, miután a méréseket elvégezte, nyilván elromlott valamiképpen, „elprogramozódott”; Massena erősködött, hogy ez lehetetlen, hiszen Angyal lent hagyta a műszereket meg a hátizsákját, mint aki tervszerűen készül a nehéz hegymászásra, tehát valaminek történnie kellett, ami erre késztette.

Pirx hallgatott. Magában már elhatározta, hogy felmászik a sziklafalra, akár egyedül is. Krull úgysem jöhet, mert a feladat gyakorlott hegymászót igényel, nem is akármilyet. Massena viszont említette egyszer, hogy sokat űzte ezt a sportot; állítólag jól ért a kampótechnikához. Ezért, mikor a másik kettő elhallgatott, Pirx egyszerűen közölte a szándékát, és megkérdezte, hajlandó-e Massena vele tartani.

Krull azonnal ellentmondott. A szabályzat tiltja a veszélyes vállalkozásokat; délután jön értük az Ampere, addig szét kell szedniük a barakkot, és össze kell csomagolniuk; a mérések készen vannak; a robot nyilván elromlott, egyszerűen elveszettnek kell nyilvánítani, a zárójelentésben majd ismertetik a körülményeket.

– Szóval hagyjuk itt, és repüljünk el? – kérdezte Pirx. Nyugalma szemlátomást bosszantotta Krullt. Észrevehető erőfeszítéssel fékezte magát, s azt felelte, hogy a zárójelentésben pontosan leírja majd az eseményeket és a csoport tagjainak véleményét, a legvalószínűbb következtetéssel együtt: vagy a memóriamnesztronok, vagy a motivációs áramkör hibája, esetleg deszinkronizálódás.

Massena megjegyezte, hogy a három közül egyik sem lehetséges, mivel Angyalnak egyáltalán nincsenek mnesztronjai; homogén monokristályos szerkezete van, amelyet molekulárisán növesztettek túlhűtött diamágneses oldatokból, nyomelem izotópokkal szennyezve…

Szemlátomást Krullt akarta gyötörni, rábizonyítva, hogy olyasmiről beszél, amihez egyáltalán nem ért; Pirx már oda se hallgatott. Hátat fordított, és ismét a pillér lábát méregette, de már másképpen mint eddig: a képzelet játékából valóság lett. Kicsit restelkedve ugyan, de határozottan örült, hogy összemérheti erejét ezzel a heggyel.

Massena elhatározta, hogy vele tart, talán azért, hogy ebben is szembehelyezkedjen Krull-lal. Pirx a felét se hallotta Massena fejtegetésének, hogy a rejtélyt feltétlenül tisztázni kell, mert ha egyszerűen visszafordulnak, talán örökké ismeretlen marad valami fontos és titokzatos jelenség, amely a robotot ilyen váratlan viselkedésre indította; ha csak öt százalék valószínűsége is van egy efféle jelenségnek, már akkor is tökéletesen indokolt, hogy vállalják a hegymászás kockázatát.

Krull, ezt el kell ismerni, belenyugodott vereségébe, és nem vesztegetett több szót. Csönd lett. Massena elkezdte lekapcsolni hátáról a készülékeket; Pirx, aki közben már előkészítette kötelét, kalapácsát, kampóit, és recés gumitalpú cipőre cserélte fel nehéz bakancsát, lopva rásandított. Látta, hogy Massena kissé ideges. Persze, nem annyira az iménti szóváltása miatt Krull-lal, inkább azért, mert talán kissé meggondolatlanul lovalta bele magát elhatározásába, és most már nem visz-szakozhat. Pirx arra gondolt: ha most azt mondaná Massenának, maradjon inkább lent, az talán rá is állna; de az is lehet, hogy felpiszkált ambíciója kerekedne felül. Nem szólt azonban semmit, mivel az út eleje könnyűnek ígérkezett ugyan, de nem tudhatta, mi várja őket feljebb, különösen ott, ahol a fal jó részét eltakarják a kiugrók. Hiszen meg sem vizsgálta távcsővel a falat, mert eszébe sem jutott, hogy meg fogják mászni. De a kötelet meg a kampókat mégis elhozta; vajon miért? Nem boncolgatta ezt az ellentmondást, inkább felállt, megvárta Massenát, aztán kimért léptekkel megindultak a fal lába felé.

– Én megyek elöl – mondta Pirx –, egyelőre egész kötélhosszra, aztán majd meglátjuk.

Massena bólintott. Pirx még egyszer hátranézett, hogy mit csinál Krull, akitől szó nélkül váltak el. Ott állt, ahol hagyták, a ledobott hátizsákok mellett. Már olyan magasan voltak, hogy az északi hegygerincek mögött olajzöld foltként tűntek fel a távoli alföldek. A görgeteges lejtő lába még árnyékban volt, csak a csúcsok fehérlettek vakítóan, s ez a fény szétszórt aureolaként besütött az égre rajzolódó magas gerinc beszögellésein.

Pirx megtette a nagy lépést, lába megtalálta a támaszt, felhúzódzkodott, és könnyedén elindult felfelé. Az első néhány méter igazán gyerekjáték volt. Kimérten, szinte lustán kapaszkodott, közvetlenül szeme előtt vonultak el a szikla érdes, egyenlőtlen rétegei, a sötétebb színű mélyedések. Megtámasztotta a lábát, felhúzódzkodott, és megint följebb lépett, érezte az éjszaka dermesztő, fagyos leheletét, amely a sziklából áradt. Szíve kicsit gyorsabban dobogott, de szabadon lélegzett, s az izommunka kellemesen fölmelegítette. A tiszta levegőben szinte sistergett alatta a sziklához súrlódó kötél; mielőtt elfogyott volna, Pirx jó biztosítóhelyet talált, másvalakit a kötélen vezetett volna föl, de előbb látni akarta, mit tud Massena. Beékelte magát az egész pillért átszelő, ferde hasadékba, s Massenára várva, szemügyre vehette a nagy kürtőt, amelyet, ferdén emelkedve, lassan megközelítettek – itt éppen szürke kőzuhataggá szélesedett, a hegyoldal amfiteátrumszerűen bemélyedt; lentről ez a hely teljesen laposnak, érdektelennek látszott, csak most vehette ki pompás, gazdag domborzatát. Olyan nagyszerűen érezte itt magát egyedül, hogy szinte összerezzent, amikor Massena felbukkant mellette; rögtön tovább is indult, így ismétlődött ez, ritmikusan és nyugodtan; minden újabb biztosítóhelyen ellenőrizte az indikátorral, hogy járt-e itt Angyal; csak egyszer tévesztette el a nyomát, vissza kellett ereszkednie egy könnyű kis kürtőből, mert a robot itt traverzálni kezdett. Angyal nem volt hegymászó, Pirx mégis könnyen kitalálta, merre haladt, olyan – szinte azt mondta volna – szükségszerű, olyan logikus volt ez az út a sziklafalon: így lehetett a leggyorsabban magasságot nyerni. Mindenesetre biztos volt abban, hogy Angyal csakugyan hegymászó túrára indult. Pirx egy percig sem tűnődött azon, miért csinálta ezt a robot. Mindig meg tudta tiltani magának a hiábavaló töprengést. Lassan kiismerte az ellenfelet, s közben a látszólag elfelejtett módszerek és fogások feléledtek emlékezetében, és csalhatatlanul megsúgták, mikor mit kell tennie; még az sem okozott gondot, hogy elég gyakran szabaddá kellett tennie egyik kezét, mert a radioaktív nyomot kereste az indikátorral. Egy berepedt, de szilárdan álló szikláról lepillantott. Elég magasan jártak már, bár látszólag lassan haladtak; Krull kezeslábasa már csak zöldes foltocska volt a kövek lapos szürkeségén. Nem is fedezte fel rögtön, a lába alatt tátongó mélységbe nézve.

Ezután szép kis traverz következett; nehezebb lett az út, de Pirx is percről percre jobban belejött a rég nem gyakorolt hegymászásba, úgyhogy néha már inkább ösztönére hagyatkozott, és nem tudatosan választotta ki a következő fogást. Az út nehézsége csak akkor mutatkozott, amikor – ugyanúgy mint eddig – szabaddá akarta tenni jobb kezét, hogy megfogja az övéről függő indikátort, ez azonban nem sikerült. Csak bal kézzel kapaszkodhatott, jobb cipője orrával pedig egy parányi kiszögellésen állt; eltolta magát a faltól, amennyire tudta, s ebből a távolságból keresett támaszt másik lába számára, de nem talált. Letett hát a mérésről, mert úgy látta, följebb van egy kis párkány.

A mélység fölé hajló párkányt üveges jég borította ugyan, de egy darabon hiányzott a jég, mintha erős ütés törte volna le a kőről. Pirx gumitalpú cipője sohasem bírta volna letörni; eszébe jutott, hogy ez Angyal cipője lehetett, hiszen a robot körülbelül negyed tonnát nyom. Massena, aki eddig egész rendesen mászott, most valahogy hátra maradt.

Már a pillér felső részén jártak. Az addig érdes sziklafal lassan, mintegy alattomosan, egyre simább lett, és egyre inkább kifelé hajolt; tisztességes kampózás nélkül nem juthattak volna tovább. Néhány méterrel följebb az addig elég mély hasadék véget ért; Pirxnek volt még vagy öt méter szabad kötele, de behúzatta Massenával, hogy körülnézhessen. A robot tovább mászott innét – kampók nélkül, kötél nélkül, biztosítás nélkül. „Akkor én is meg tudom csinálni” – gondolta. Tapogatózni kezdett a feje fölött, jobb lábát az eddig érő rés végébe ékelve; már belenyilallott a bokájába, annyira kifordította, de azért tovább erőlködött. Ujjai hegyével nagyon keskeny párkányra tapintott; felhúzódzkodhatna rajta, de mi lesz aztán?

Most már nemcsak a sziklával versengett, hanem egy kicsit Angyallal is, aki tovább jutott innét, ráadásul egyedül. Igaz, hogy az ujjai acélból vannak… Pirx már kezdte kiszabadítani lábát a résből, de ennél a mozdulatnál egy kövecske kiugrott a talpa alól, és leesett. Jól hallotta, hogy a kő a levegőt hasítja, aztán sokkal, sokkal később éleset koppan. „Jó nagy a kihajlás” – villant át rajta. Lemondott a felhúzódzkodásról, és olyan helyet keresett, ahová kampót verhet. A sziklán azonban a legkisebb repedés sem volt; mindkét irányban kihajolt, amennyire csak bírt, mégsem talált semmit.

– Mi van? – kiabált fel Massena.

– Semmi, csak keresem az utat – felelte.

Bokája már nagyon sajgott, érezte, hogy nem sokáig bír ebben a helyzetben maradni. Ha legalább másik utat választhatna! De ha egyszer elveszti a robot nyomát, nem találja meg többé ezen a kilométeres falon. Felfelé próbált kémlelni. Az erős rövidülésben úgy tetszett, mintha a sziklafal tele volna egészen tűrhető fogódzókkal, de ezek valójában ujjnyi mélyek sem voltak; nem maradt más hátra, mint az a kis párkány. Mikor kihúzta lábát a résből, és két kézzel felfelé húzódzkodott, átsuhant rajta a gondolat, hogy most már nem visszakozhat: a kőfal rögtön eltaszította, függve maradt, cipőorra vagy harminc centiméterre távolodott el a faltól. Gyerünk, felfelé! Feje fölött sötétlett valami. Hasadék lenne? Erősen nyújtózkodnia kellett. No, még egy kicsit! A következő pillanatban már nem volt képes gondolkodni; fél kézzel el kellett engednie a párkányt, és jobb keze négy ujján függve nyúlni fel bal kezével a hasadékhoz vagy repedéshez, amelyről nem tudhatta, milyen mély. „Ilyet nem szabad csinálni!” – villant eszébe szavak nélkül, amikor majdnem megpattanó izmokkal hirtelen két méterrel feljebb találta magát, a sziklához tapadva; erősen lihegett, kicsit dühös volt magára; most mindkét lábával a kis párkányon állt, és beverhette a kampót, kettőt is, a biztonság kedvéért, mert az első nem ment elég mélyre. Kalapálás közben gyönyörködve figyelte az egyre magasabb, csengő hangot. Bekapcsolta a kötelet a karabinerbe, tudta, hogy segítenie kell Massenának; ez bizony nem volt tiszta munka, de hát nem az Alpokban vannak; fő, hogy egész rendes biztosító helyet talált.

A pillér fölött elég könnyű, szűk kürtő következett. Pirx foga közé vette az indikátor rövid rúdját, mert félt, hogy ha az övén hagyja, beleveri a sziklába.

Amint mászott, megváltozott a szikla színe.

Addig feketés volt a fal, nagyon réginek látszó, barnásszürkecsurgás nyomokkal. Itt kezdődött a közelről nézve kissé csillogó, szürkével pikkelyezett, rőtes diabáz réteg. Tíz-tizenöt méteren át könnyű volt az út, de a kényelem nem tartott sokáig; följebb megint kihajlott a fal, párkány sem volt rajta; ilyen kevés kampóval itt nem lehet feljutni. Angyalnak azonban egyetlen kampója sem volt. Mit mond az indikátor? Fölfelé nem ment; tehát csak a traverzálás maradt.

Mikor szemügyre vette a traverzet, először nem is látszott különösen nehéznek vagy veszélyesnek. Mintha itt visszatért volna a pillér korábbi domborzata, amely a diabáz rétegnél elveszett. Most egy keskeny, de megbízható párkányon állt, amely a szögletig vezetett, és ott véget ért; kihajolva meglátta a párkány folytatását a sziklafal domborulata mögött, vagy másfél méterrel arrébb, de két méternél biztosan közelebb. Át kell tehát kígyóznia a domborulaton, és amikor elveszíti a támaszt jobb lába alól, úgy löknie el magát a ballal, hogy jobb lába – a levegőn át – éppen a párkány folytatásán kössön ki. Helyet keresett a kampónak; biztosítással nem lenne túl nehéz a dolog. De a rosszindulatú falon itt sem volt semmi repedés; lepillantott: onnét, ahol Massena megállhat, csak szenteltvíz lenne a biztosítás. Ha leesik, legalább tizenöt métert zuhan; ekkora rándítás a jól bevert kampót is kiszakítja. Pedig a műszer tanúsága szerint a robot átjutott – egyedül! „Az ördögbe, hát ez is valami?! – buzdította magát. – Ott a párkány a túlsó oldalon! Egy nagy lépés az egész! Gyerünk, te mamlasz!” – De csak álldogált tovább. Ha legalább megfeszíthetné a kötelet – de nincs hol! Kihajolt, egy másodpercig nézte a túloldali párkányt; tovább nem bírta, izmai remegni kezdtek. És ha lecsúszik a talpa? Angyalé acélból van. Még olvadó jég is csillog azon a párkányon. Csúszik, mint a nyavalya. Tapadókorongos cipőt kellett volna hozni…

– És végrendeletet írni – morogta hangtalanul, szeme összeszűkült, pillantása megmerevedett, görnyedten, széttárt karokkal, pusztán a szikla egyenetlenségeibe kapaszkodva, átaraszolt, és megtette azt a szerencsétlen lépést. Átjutott a túlsó oldalra, de egy pillanatig sem örülhetett, mert rögtön látta, milyen csávába került. Ezen az oldalon lejjebb volt a párkány, tehát ha vissza akar térni, fölfelé kell ugrania. És közben még kígyózni is! Ez már nem hegymászás, nem is akrobatika, hanem az ördög tudja, mi! Le kell ereszkedni a kötélen. Mert ha nem…

Tudta, hogy úgyis hiába, de azért tovább traverzált, ameddig lehetett. Jellemző a helyzetére, hogy Angyalról teljesen megfeledkezett; elég volt a saját baja. A traverz mentén húzódó kötél, enyhén megfeszülve, kissé hintázott a levegőben; szokatlanul éles rajzúnak, túlságosan közelinek és megfoghatónak tetszett, mert háttere mindig a kékes levegővel összemosódó görgeteg volt, odalent a fal lábánál. A párkány véget ért, és nem vezetett róla út se fölfelé, se lefelé; visszafelé sem. „Ilyen sima falat még sohasem láttam” – gondolta különös nyugalommal, amely azonban egészen más volt mint a korábbi: rosszabb ugyanis már nem lehetett a helyzet, tehát az idegeskedés teljesen fölöslegessé vált. Körülnézett. Lába alatt négy centiméteres kiszögellés, aztán semmi – egészen egy kürtő bizonytalan, sötét foltjáig, amely mintha hívogatná; közöttük négy méter levegő, a világ legtükörsimább, legmeredekebb fala mentén. „És ez gránit?!” – villant eszébe, szemrehányás formájában. Időszakonként biztosan víz folyik itt; igen, látszanak is a nyomai, itt-ott sötétebb a szikla, sőt még vízcseppek is akadnak; jobb kezébe vette az indikátort, és körbevezette a falon, a nyomot keresve. Halk sípolás. Itt a nyom. Angyal erre haladt. De hogyan? Kis mohafoltot vett észre, ugyanolyan szürke volt, mint a szikla. Megkaparta. Körömnyi kis repedés. A kampó csak feléig ment bele, de már ez is megváltás volt. Megrángatta a karikával: mennyire tart? Valamelyest tartott. No, akkor most bal kézzel megfogni a kampót, és lassan… Félig már kihajolt a levegőbe, mikor tekintete valahogy lesiklott a kürtőről, amely ugrásra csábította, úgy kínálkozva, mintha az évezredek homályában ezért az egyetlen másodpercért teremtették volna, amelynek el kell jönnie; pillantása lefelé zuhant mint a kő – és megállt egy kékes szikrán a görgeteg szemkápráztató, szürkés mozaikjában. A döntő lépést nem tette meg.

– Mi van?! – hallotta Massena kiáltását.

– Mindjárt! Egy pillanat! – kiáltott vissza, s bekapcsolta a kötelet a karabinerbe. Le kell néznie, de tüzetesebben. Megint kihajolt, súlya háromnegyed részével a kampóra függeszkedett, mintha ki akarná szakítani a falból, de feltétlenül le kellett néznie, hogy vajon csakugyan…

Igen, ő volt az. Semmi egyéb nem csilloghatott így, ebből a magasságból. Mivel útja már rég nem függőlegesen haladt, most háromszáz méterre lehetett oldalirányban attól a helytől, ahol a hegymászást megkezdték. Tájékozódási pontokat keresett odalent. A kötél kellemetlenül vágta, nehezen lélegzett, szemében lüktetett a vér. Igyekezett megjegyezni a terepformákat; azt a nagy sziklát felismeri majd, noha most felülről látja. Izmai remegtek, amikor ismét függőleges helyzetbe emelkedett. „Le kell siklani” – mondta magában, oda se figyelve megfogta a kampót, s az tüstént kijött, mint a vajból; furcsa érzés vett erőt rajta, de zsebre dugta a kampót, és fontolgatni kezdte, hogyan lehet innét lejutni. Sikerült, bár nem valami szabályosan: Massena annyi kampót vert be a biztosító helyén, ahányat csak tudott, szorosra húzta a kötelet, és Pirx vagy nyolc métert szánkázott a falon, míg függve nem maradt; kicsit lejjebb volt egy másik kürtő, onnantól már felváltva ereszkedtek le; Massena közben megkérdezte, miért fordultak vissza.

– Megtaláltam – felelte Pirx.

– Az Angyalt?

– Igen. Lezuhant. Ott fekszik, lent.

A leereszkedés egy óra hosszat sem tartott; Pirx könnyű szívvel a falban hagyta a kampókat; igaz, különös érzés volt, hogy soha többé nem jár erre sem ő, sem más ember, de a sziklában itt lesznek a Földön gyártott vasdarabok, és ez már mindig így marad – tulajdonképpen örökké.

Krull odafutott hozzájuk, mikor végre talpra állhattak a köveken, és az első, bizonytalan lépéseket tették, mintha elszoktak volna a rendes járástól. Már messziről kiabálta, hogy kissé távolabb megtalálta Angyal eldobott olsztereit; nyilván szándékosan kapcsolta le őket a hegymászás előtt, tehát most már biztos, hogy elromlott, hiszen ha lezuhan, csak ezek menthették volna meg.

Massena rá se hederített Krull felfedezésére; nem csinált belőle titkot, hogy mennyire megviselte ez a túra; sőt dacos képpel leült egy kőre, szétterpesztve a lábát, mintha élvezné, hogy végre biztos helyzetben van, és a kelleténél sűrűbben törölgette zsebkendőjével arcát, homlokát és tarkóját.

Pirx megmondta Krullnak, hogy Angyal lezuhant; pár perc múlva elindultak megkeresni. Hamarosan meg is találták. Legalább háromszáz métert kellett zuhannia. Páncélja és fémkoponyája darabokra tört, monokristályos agyának szétfröccsent morzsái úgy csillogtak a fehér sziklán mint a máriaüveg. Szerencsére Krull nem volt olyan kicsinyes, hogy bizonygatni kezdje, mennyire fölösleges volt felkapaszkodniuk. Csak azt ismételgette, némi elégtétellel, hogy Angyal mégiscsak „el-programozódott” – százszázalékos bizonyíték erre, hogy lent hagyta az olsztereit. Massenát mintha megváltoztatta volna a hegymászás, de nem előnyére; nem is próbált ellentmondani, szemlátomást már csak azt várta, hogy a csoport szétváljon, és búcsút mondjanak egymásnak. Némán gyalogoltak tehát hazafelé; Pirx már csak azért is hallgatott, mivel nem tartotta ajánlatosnak, hogy megossza társaival a balesetről alkotott véleményét. Biztos volt benne, hogy Angyal egyáltalán nem romlott el, s annak, ami történt, semmi köze a monokristályokhoz vagy a mnesztronokhoz; hát ő, Pirx, talán elromlott, hogy olyan nagy kedve támadt legyőzni azt a falat? Angyal csupán jobban hasonlít alkotóihoz, semmint azok hajlandók beismerni. Mikor feladatát elvégezte, bőven maradt még ideje a hazatérésig, hiszen olyan ügyes és gyors volt. Nemcsak látta, hanem fel is fogta környezetét; nehéz feladatok megoldására készítették, tehát játékra, a fal pedig nem akármilyen játékot kínált – mégpedig a legnagyobb téttel. Pirx nem tudta visszafojtani mosolyát, mikor Krull és Massena rövidlátására gondolt: a szándékosan lent hagyott olsztereket végérvényes bizonyítéknak tekintik arra, hogy Angyal „elromlott”. Pedig minden ember ugyanígy tett volna, különben az egész hegymászásnak semmi értelme, holmi tornagyakorlat maradna. Ó, nem, Angyal nem romlott el; hiába is mutatnak neki akárhány levezetést, egyenletet és grafikont. Csak egyvalamin csodálkozott: hogy Angyal nem zuhant le már előbb, hiszen egyedül mászott fölfelé, hozzáértés nélkül gyakorlat nélkül; nem tudhatta, hogyan kell hegyet mászni, hiszen nem arra építették, hogy sziklafalakkal viaskodjon. És mi lett volna, ha visszatér? Pirx, nem tudni, miért, abban is biztos volt, hogy soha nem szereztek volna tudomást Angyal kalandjáról. Legalábbis tőle biztosan nem. Es azon a helyen, mivel nem volt sem társa, sem kampója, talán nem is tudta, hogy létezik ilyesmi, megkockáztatta az ugrást. Mire gondolt akkor? Biztosan semmire sem, akárcsak ő. Vajon elérte, legalább egy pillanatra, a kürtő falát? Ha igen, ott kellett maradnia a nyomának, néhány radioaktív atomnak, s azok lassan felbomlanak, elpárolognak és eltűnnek.

És még valamit tudott: senkinek sem fogja ezt elmondani. Minden ember görcsösen ragaszkodna a feltevéshez, hogy géphiba történt, mert az a legegyszerűbb és a legtermészetesebb feltevés – az egyetlen, amely nem változtatja meg a világ képét.

Délutánra értek vissza a táborba. Hosszú árnyékuk fürgén mozgott munka közben; sietve szétszedték a barakkot, percek alatt eltűnt a helyéről, csak egy lelapított, üres négyszög maradt utána; fejük fölött úsztak a felhők, és Pirx cipelte a ládákat, feltekerte a ponyvákat, megcsinálta mindazt, ami azelőtt Angyal dolga volt – erre a gondolatra, mikor tudatossá vált benne, egy pillanatra megállt, mielőtt továbbadta a nehéz csomagot az érte nyúló Massenának.

PIRX ELBESZÉLÉSE

A fantasztikus könyvek? Hogyne, szeretem őket, de csak a rosszakat. Illetve nem is annyira a rosszakat, inkább a valószínűtleneket. A hajón mindig tartok kéznél valami effélét, hogy egy kicsit beleolvassak, ha szabad időm akad, akár csak néhány oldalt a közepéből, aztán félretegyem. A jók, az egészen más tészta – azokat kizárólag a Földön olvasom. Hogy miért? Őszintén szólva, nem nagyon tudom. Nem gondolkodtam rajta. A jó könyvek mindig igazat mondanak, még akkor is, ha olyasmit írnak le, ami sohasem történt meg, és nem is fog megtörténni. Más értelemben igazak; ha például az űrhajózásról szólnak, ráérez bennük az ember arra a csendre, amely egészen más mint a földi, arra a tökéletesen mozdulatlan nyugalomra… Akármit írnak le, mindig ugyanazt mondják: hogy az ember odafent sohasem lesz otthon. A Földön minden olyan alkalmi, véletlenszerű, fa, ház, kert, az egyiket felcserélheted a másikkal, a horizont mögött másik horizont van, a hegyen túl völgy, de odafent egészen más a helyzet. A Földön az embereknek sohasem jutott eszükbe, milyen szörnyű az, hogy a csillagok nem mozdulnak; repülhetsz egy álló évig teljes hajtóerővel, akkor sem veszel észre változást. Repülünk, utazgatunk a Földön, és azt hisszük, tudjuk, mi a tér. Pedig azt nem lehet kifejezni. Emlékszem, egyszer, őrjáratból visszatérőben, valahol az Arbiter táján, éppen egy távoli beszélgetést hallgattam, két ürge a leszállási elsőbbségen veszekedett, mikor véletlenül megláttam egy másik hazatérő rakétát, amely furcsa vitustáncot járt. A tag azt hitte, egyedül van, és fel-alá ugráltatta. Tudjátok, hogy van ez – pár nap után őrült kedve szottyan az embernek, hogy csináljon valamit, akármit, rákapcsoljon, száguldjon, keringjen, de akkora gyorsulással, hogy kilógjon a nyelve… Régebben azt gondoltam, nem illik így engedni a szeszélyeinknek. Pedig az ilyesmi csak annak a jele, hogy kiborult az ember, és nyelvet akar ölteni a világmindenségre. Mert a kozmosz nem cserélhető fel másikkal, mint egy fa, és talán éppen ezért olyan nehéz kibírni. No hát a jó könyvek éppen erről szólnak. És mivel a haldokló nem szeret agóniáról olvasni, hát mi, akik mindannyian félünk egy kicsit a csillagoktól, nem akarjuk odafent az igazságot hallani róluk. Az a jó ilyenkor, ami eltereli a figyelmet, de szerintem, legalábbis ami engem illet, legjobbak éppen azok a másfajta, limonádé űrhistóriák, mert azokban minden, az egész kozmosszal együtt, olyan jámbor és ártatlan… Persze tizennyolc éven felüliek számára, tehát vannak katasztrófák, gyilkosságok, meg egyéb borzalmak, de mégis jámbor és ártatlan az egész, mert egy árva szó sem igaz belőle; ijesztgetni próbálnak, az ember meg csak mosolyog. Amit el akarok mondani, az is egy ilyen történet. Igazán megesett velem. De ez nem is fontos.

A Nyugodt Nap Évében történt. Mint ilyenkor mindig, nagytakarítást rendeztek a Nap körül, összesöpörték és elhordták a Merkúr-pálya környékén keringő ócskavastömeget; hat év alatt, míg a Merkúr perihéliumában a nagy űrállomás épült, egész rozsdatemetőt szórtak az űrbe, mert akkoriban a Le Mans-módszert alkalmazták: ócskavasnak való rakétaroncsokat használták állványzatnak. Le Mans jobb közgazda volt mint amilyen mérnök; a roncsokon épült állomás harmadannyiba került ugyan mint a szokásos, űrben szerelt állomások, de annyi baj volt vele, hogy a Merkúr után senki sem vállalkozott többé efféle „takarékoskodásra”. Akkor azonban Le Mansnak újabb ötlete támadt: hozzuk vissza az egész rozsdatemetőt a Földre, minek keringjen ott ítéletnapig, mikor be is lehet olvasztani. Igen ám, de ahhoz, hogy ez a buli kifizetődjék, vontatónak olyan rakétákat kellett használni, amelyek alig voltak különbek a roncsoknál. Én akkor járőrpilóta voltam letudott óraszámmal, vagyis már csak papíron, meg minden elsején, mikor a fizetésemet fölvettem. Annyira hiányzott a repülés, hogy egy vaskályhában is elrepültem volna, ha valami hajtóművet adnak hozzá; szóval nem csoda, hogy mihelyt megláttam a hirdetést, jelentkeztem Le Mans brazíliai irodájában. Nem akarom azt mondani, hogy a legénység, amelyet Le Mans, illetve az ügynökei összetoboroztak, holmi idegenlégió vagy rablóbanda volt, mert efféle népség egyáltalán nem repül. Kalandot keresni ma már kevesen mennek az űrbe; nincs ott semmiféle kaland, legalábbis általában. Sokakat viszont a balsors vagy a puszta véletlen sodor az űrhajósok közé, és ez a legrosszabb anyag, hiszen nálunk még keményebb legényekre van szükség mint a tengerészetnél; olyan fickók, akiknek már minden mindegy, nem valók űrhajóra.

Ne féljetek, nem tartok lélektani kiselőadást, csak azt magyarázom, miért csappant már az első menet után felére a legénységem. El kellett bocsátanom a technikusokat, mert a távírász, egy kis mesztic, rákapatta őket az italra. Zseniális módszerekkel csempészte az alkoholt a fedélzetre. A bolondját járatta velem. Műanyag tömlőket dugott a tartályokba… No de nem erről van szó. Szerintem a reaktorba csak azért nem töltött whiskyt, mert akkor nem megy a hajó. Képzelem, hogy felháborodtak volna az ilyesmin az űrhajózás úttörői. Csak tudnám, miért hitték, hogy ha az embert kilövik az űrbe, nyomban angyallá változik. Talán akaratlanul is az a tiszta kék mennybolt járt az eszükben, amelynek olyan hamar vége szakad a rajtnál? Nincs is miért haragudnom a mexikóira. Mellesleg Bolíviában született, másodállásban marihuánát árult, és csak azért szúrt ki velem, mert ez mulattatta. Rosszabb embereim is akadtak nála. Le Mans nagyvonalú férfiú volt, részletekkel nem törődött, csak a költségek felső határát szabta meg ügynökeinek. Így aztán nem elég, hogy a legénységet nem tudtam kiegészíteni, minden kilowatt energiáért is reszketnem kellett; hirtelen manőverekre nem is gondolhattam, az uránmérőket minden menet után úgy ellenőrizték mint a főkönyveket, nehogy isten ments valahol elszökhessen tíz dollár neutronok formájában. Amit akkor csináltam, arra sehol sem tanítottak; talán száz évvel ezelőtt történtek ilyesmik a Glasgow és India között járó öreg bárkákon. De azért nem panaszkodtam, most meg szégyen ide, szégyen oda, egészen elandalodom, ha visszagondolok.

Az az Éjszaka Gyöngye – micsoda név! Az egész hajót csak a gondviselés tartotta össze, abból állt a repülés, hogy állandóan a repedéseket és zárlatokat kerestük minden lehetséges helyen. Minden rajt és leszállás csúfot űzött a fizika törvényeiből – meg egyéb törvényekből is; Le Mans ügynökének alighanem voltak ismeretségei a merkúri kikötőben, különben az ellenőr azonnal lepecsételt volna mindent, a kormánytól a máglyáig. Szóval vadászgattunk a perihélium táján, radarral keresgéltük a roncsokat, aztán felmartuk őket, és „vonatot” csináltunk. Csupa gyönyör volt az élet: balhéztam a technikusokkal, pálinkáspalackokat hajigáltam ki az űrbe (máig is ott kering egy ládányi London Dry Gin), és gyötörtem az agyamat a matematikával, mert a navigációhoz soktestproblémák közelítő megoldását kellett keresnem. De azért, mint mindig, űrből volt a legtöbb. Űr odakint, meg üres idő. Hát bezárkóztam a kabinomba és olvastam. A szerzőre nem emlékszem, amerikai lehetett, a címben valami csillaghomokról vagy efféléről volt szó. Nem tudom, hogyan kezdődött, mert a közepe táján nyitottam ki; a hős éppen a reaktorkamrában volt és telefonon beszélt a pilótával, amikor kiáltás harsant fel: „Meteorok a tat felől!” Addig nem volt gravitáció, most hirtelen látja a mókus, hogy a reaktor óriási fala, a műszerek sárgán villogó szemeivel, egyre gyorsabban feléje zuhan; a motorok beindultak és a hajó megugrott, míg ő, a levegőben lebegve, még a korábbi sebességet tartotta. Szerencsére valahogy elrúgta magát, de a gyorsulás kitépte a kezéből a hallgatót; egy percig a telefonzsinóron lógott, aztán lepottyant és elterült, a telefonkagyló fölötte himbálózott, és ő emberfeletti erőfeszítéseket tett, hogy megragadja, de persze egy tonnát nyomott, és a kisujját sem bírta mozdítani, aztán valahogy mégis elkapta a fogával, és kiadta a parancsot, amely megmentette őket.

Ezt a jelenetet azóta se felejtettem el, de még ennél is jobban tetszett, ahogyan a pofa leírja az áthaladásukat egy meteorrajon. A porfelhő, ide figyeljetek, az ég harmadrészét eltakarta, csak a legfényesebb csillagok villogtak rajta keresztül, de ez még semmi, mert a hős egyszer csak látja a képernyőkön, hogy ebből a sárga tájfunból valami halványan fénylő sáv nyúlik ki, fekete maggal; nem tudom, mi akart ez lenni, de a könnyeim potyogtak a nevetéstől. Ahogy azt a szerző elképzeli! A porfelhő, a tájfun meg az a telefonkagyló; szinte magam előtt láttam, hogyan hintázik a tag a telefonzsinóron, no és a kabinjában persze, mondanom sem kell, egy gyönyörű nő várta. A nő valami kozmikus zsarnokság titkos ügynöke volt, vagy azok ellen harcolt, már nem emlékszem. De mindenesetre álomszép volt, ahogy illik. Hogy miért mesélem ezt? Mert ez a könyv volt a mentsváram. Meteorok? Hiszen én hetekig kerestem a húsz-harmincezer tonnás roncsokat, és a felét nem is mutatta a radar. Könnyebb meglátni egy repülő puskagolyót. Egyszer, mikor nem működött a motor, fülön kellett csípnem a meszticemet; nehezebb ügy volt mint a telefonkagyló, mert mind a ketten ide-oda röpködtünk, de nem olyan hatásos. Most azt hiszitek, hogy össze-vissza fecsegek. Tudom. De a történetem csakugyan így zajlott le. A két hónapos vasgyűjtő túra véget ért, százhúsz– vagy száznegyvenezer tonna döglött fémet vontattam, és az ekliptika síkjában elindultam a Föld felé.

Hogy ez szabályellenes? Hát persze. Nem volt üzemanyagom a manőverezéshez. Hiszen már mondtam. Több mint két hónapig meghajtás nélkül kellett vánszorognom. Akkor jött a katasztrófa. Csudát meteorok, ez nem regény. Mumpsz. Először a máglyatechnikus, aztán mind a két pilóta egyszerre, aztán a többi; feldagadt a képük, réssé szűkült a szemük, magas lázuk volt, szolgálatról szó se lehetett.

Ngey, a néger hurcolt valami átok vírust a hajóra, ő volt az Éjszaka Gyöngyén a szakács, a steward, a főkomornyik, és mit tudom én, mi még. Ő is beteg volt, de még milyen! Lehet, hogy Dél-Amerikában a gyerekek nem esnek át a mumpszon? Nem tudom. Elég az hozzá, hogy ott álltam a hajóval legénység nélkül. Megmaradt a távírász meg a második mérnök; ebből a távírász reggeltől, illetve reggelitől fogva részeg volt. Azaz nem is részeg – nagyon bírta az italt, vagy csak apránként szopogatta, nem tudom, de egész tűrhetően mozgott, főleg mikor nem volt gravitáció (márpedig szinte sohasem volt, kivéve az apró pályakorrekciókat), de a szeméből sírt az alkohol, az agya úszott a szeszben, minden utasítást, minden parancsot pontosan ellenőrizni kellett; folyton arról ábrándoztam, hogyan fogom hülyére verni, ha majd leszálltunk, odafent nem engedhettem meg magamnak, különben is, részeg embert nem lehet megverni. Ital nélkül igazi patkány volt, szürke, töppedt, mosdatlan, és az a kedves szokása volt, hogy az asztalnál, az étkezdében, a legcifrább szitkokat zúdította a kiszemelt áldozatokra – morzejelekkel. Állandóan morzézgatott, ujjával kopogtatta ki a jeleket az asztalon, párszor majdnem verekedés lett belőle, hiszen mindenki értette, de mikor falhoz szorították, kijelentette, hogy ez nála amolyan rángatózás. Az idegei. Hogy ő nem szándékosan csinálja. Mondtam, szorítsa a könyökét az oldalához, akkor a lábával vagy a villájával kopogtatott – akár egy zsonglőr. Az egyetlen makkegészséges, normális ember a mérnök volt. Csak éppen kiderült róla, hogy útépítő mérnök. Esküszöm nektek. Szerződtették, mert beérte a fél napidíjjal, és az ügynöknek több sem kellett, nekem pedig eszembe se jutott, hogy levizsgáztassam, mielőtt a hajóra lép. Az ügynök csak azt kérdezte tőle, ért-e a gépekhez, a szerkezetekhez; mondta, hogy igen, hiszen értett is. Az útépítő gépekhez. Beosztottam ügyeletre. Nem tudta megkülönböztetni a bolygókat a csillagoktól. Most már sejtitek, hogyan csinált bomba üzleteket Le Mans. Mellesleg rólam is kiderülhetett volna, hogy eddig még csak tengeralattjárót kormányoztam. Talán meg is játszottam volna ezt a trükköt, ha lehet. Bezárkóztam volna a kabinomba, és utánam az özönvíz. De hát ilyen nincs. Nem volt bolond az az ügynök. Számított a becsületességemre, vagy ha arra nem, hát az önfenntartó ösztönömre. Haza akartam kerülni, és mivel az a százezer tonna ócskavas az űrben úgyis súlytalan volt, és ha lekapcsolom, attól a sebességünk egy milliméterrel se növekszik, hát nem voltam olyan komisz, hogy ott hagyjam. Ámbár ez is megfordult a fejemben, amikor reggelente egyiktől a másikhoz vittem a vattát, az olajat, a kötést, a spirituszt, az aszpirint; minden vigaszom az a könyv volt, az űrszerelemről a meteortájfunok között. Némelyik fejezetet tízszer is elolvastam. Volt ott minden elképzelhető rémség, fellázadtak az elektronikus agyak, a kalózok ügynökei koponyájukba szerelt rádióadókkal mászkáltak, a gyönyörű nő egy másik naprendszerből érkezett, de mumpszról nem esett szó. Nem mintha hiányoltam volna – torkig voltam a mumpsszal. Olykor úgy éreztem, az egész űrhajózással is.

Szabad perceimben a távírász italkészletei után szimatoltam. Lehet, hogy túlbecsülöm, de én azt hiszem, szándékosan vezetett olykor egy-egy lelőhely nyomára, mikor az már úgyis kiürülőben volt, egyszerűen azért, nehogy elcsüggedjek és feladjam a harcot. Mert hogy a fő raktára hol lehetett, azt máig sem tudom. Talán annyira át volt már itatva szesszel, hogy a fő raktár ő maga volt? No, szóval, tűvé tettem a hajót, mászkáltam, mint légy a mennyezeten, fel-alá lebegtem a folyosókon, ahogy álmában szokott néha az ember, kutya egyedül éreztem magam; az egész társaság feldagadva hevert a kabinokban, a mérnök a kormányfülkében ücsörgött és magnóleckékből franciául tanult, néma csend volt, mint egy pestishajón, csak olykor hallatszott a szellőzőcsöveken át zokogás vagy ének. A bolíviai mexikói irányából. Estefelé kitört rajta a világfájdalom. A csillagokkal kevés dolgom volt, nem számítva a könyvbelieket. Némelyik bekezdést már betéve tudtam, szerencsére azóta kimentek a fejemből. Vártam, hogy véget érjen a mumpsz, mert ez a tartós Robinson-élet már nagyon az idegeimre ment. Az útmérnököt kerültem, bár a maga módján egész rendes tag volt; megesküdött, hogy ha nincs olyan szorult pénzügyi helyzetben a neje meg a sógora miatt, akkor sohasem írta volna alá a szerződést. De az örökös lelkizését, azt nem bírtam. Nem tudom, csak irántam érzett-e ilyen mérhetetlen bizalmat; aligha, mert vannak dolgok, amiket az ember egyszerűen nem mesél el, de ez mindent kitálalt, én meg kínosan tekeregtem; még jó, hogy az Éjszaka Gyöngye nagy volt, huszonnyolcezer tonna nyugvó tömeg, el lehetett bújni benne.

Nyilván sejtitek, hogy ez volt az első és utolsó menetem Le Mans számára. Ennyire többé sohasem húztak be a csőbe, bár különféle zűrjeim máskor is akadtak. Nem is mesélném el életemnek ezt az elég dicstelen szakaszát, ha össze nem függene az űrhajózásnak azzal a másik, nem létező oldalával. Talán emlékeztek: már az elején figyelmeztettelek benneteket, hogy a históriám majdnem olyan lesz, mintha abból a bizonyos könyvből szedném.

A meteorjelzést a Vénusz-pálya közelében kaptuk, de a távírász aludt, vagy egyszerűen nem vette föl, mindenesetre csak másnap reggel hallottam a hírt a Luna űrhajózási állomás közleményeiben. (Őszintén szólva, először teljesen valószínűtlennek rémlett. A Drakonidák már régen véget értek, a térség üres volt, végül is a rajok rendszeresen járnak, igaz, hogy a Jupiter szeret perturbációs vicceket csinálni, de ezúttal ő sem lehetett a tréfamester, mert a radiáns egészen más volt. A riasztás egyébként csak nyolcadfokú volt, igen ritka porfelhő, a nagyobb törmelékek aránya elenyésző, viszont a meteoráram igen széles; a térképre pillantva rájöttem, hogy már jó egy órája, sőt talán két órája is benne vagyunk ebben az úgynevezett rajban. A képernyők üresek voltak. Nem nagyon izgatott az ügy, legfeljebb annyiból volt rendkívüli, hogy délben megjött a második jelentés: a távszondák adatai szerint a Naprendszeren kívüli rajról van szó!

Ez volt a második ilyen raj az űrhajózás megindulása óta. A meteorok üstökösök maradványai, megnyúlt ellipszis pályán keringenek a Nap körül a tömegvonzás láncára kötve, mint a nejlonzsinóron forgatott játékszerek; a Naprendszeren kívüli raj, amely valahonnan a Tejútrendszerből téved be Naprendszerünkbe, ritka szenzáció, ámbár inkább az asztrofizikusoknak mint a pilótáknak. Igaz, számunkra is van különbség, de többnyire nem nagy: a raj sebessége. A Naprendszeren belüli rajoknak a Föld környékén nem lehet nagy sebességük. Nem lehet nagyobb mint parabolikus vagy elliptikus. A kívülről érkező raj sebessége viszont hiperbolikus lehet, és többnyire az is. Gyakorlatilag azonban ez is mindegy; tehát csak a meteorkutatók és az asztroballisztika tudorai izgulnak, de mi nem.

A távírászra semmiféle hatással nem volt a hír, hogy meteorrajban vagyunk; ebéd közben említettem neki, mialatt szokás szerint bekapcsoltam a motorokat, bár csak félerőre; elvégezték a pályamódosítást, és az a kis nehézkedés egyben megkönnyítette az életünket. Nem kellett szalmaszálon szívni a levest, és fogpaszta formájú ürüsültet nyomkodni tubusból a szánkba. Mindig a tisztességes emberi ételek híve voltam.

A mérnök viszont nagyon megijedt. Azt, hogy úgy beszéltem a rajról mint holmi vidám nyári záporról, hajlamos volt zavarom jelének vélni. Gyengéden megmagyaráztam neki, hogy először is a raj csupán nagyon ritka porfelhő, s az, hogy akkora szilánkba ütközzünk, amely kárt tehet a hajóban, valószínűtlenebb mint hogy a színházban fejünkre zuhan a csillár; másodszor: úgysem csinálhatunk semmit, mert a Gyöngy nem alkalmas kikerülő manőverekre; harmadszor: pályánk, puszta véletlenségből, csaknem egybeesik a raj pályájával, s így az összeütközés veszélye további néhány századrésznyire csökken.

Nem egészen úgy festett mint akit sikerült meggyőzni, de már elegem volt a lelki klinikából, és jobbnak láttam, ha a távírásszal törődöm, mármint megpróbálom legalább néhány órára távol tartani szeszraktáraitól, mert a rajban mégiscsak nagyobb szükségem volt rá mint különben. Attól az egytől féltem nagyon, hogy SOS jelzést kapunk. Sok hajó járt arrafelé, már átléptük a Vénusz pályáját, s ezen a vidéken a személyforgalom is elég nagy; az adónál rostokoltam a távírász mellett, fedélzeti idő szerint hat óráig, tehát több mint négy óra hosszat, figyelve a jelzéseket, de szerencsére semmiféle riadót nem fogtunk ki. A raj nagyon ritka volt, a szó szoros értelmében órákig kellett bámulni a radarernyőt, hogy valami parányi, mikroszkopikus villanást kivehessen az ember; de nem is mernék rá megesküdni, hogy azok a zöld pontocskák valóban ott voltak-e, vagy csak meredten figyelő, fáradt szemem káprázott. Közben a Lunán és a Földön már nemcsak a radiációs pontot, hanem a hiperbolikus raj egész pályáját kiszámították, sőt már el is keresztelték Canopidának (a radiánshoz legközelebb eső csillagról), s megállapították, hogy nem éri el a Föld pályáját, hanem elhúzva mellette, elhagyja Naprendszerünket, messze az óriásbolygóktól, amelyek éppen a túlsó oldalon voltak, s amint jött, úgy el is tűnik a galaxis roppant óceánjában, hogy soha többé vissza ne térjen hozzánk.

Az útmérnök idegesen be-benézett a rádiós szobába, bár mindig kizavartam, mondván, hogy vigyázzon a kormányra; ez persze merő fikció volt – először is nem működtek a motorok, meghajtás nélkül pedig nem lehet kormányozni, azonkívül a legelemibb manővert sem tudta végrehajtani, soha nem is bíztam volna rá ilyesmit, csak el akartam foglalni valamivel, hogy ne rágja folyton a fülemet. Olyanokkal nyaggatott ugyanis, hogy voltam-e már meteorrajban és hányszor, átéltem-e ilyesféle balesetet, és súlyos volt-e az, összeütközés esetén van-e kilátás a megmenekülésre… Válasz helyett kezébe nyomtam Krafft könyvét, Az űrhajózás és kozmodromia alapjait, elvette, de azt hiszem, ki se nyitotta, mert vallomásokra vágyott, nem száraz információkra. Mindez, ne feledjük, a súlytalanság állapotában történt; ilyenkor még a józan emberek mozgása is elég groteszk, mindig gondolni kell rá, hogy leszíjazza magát az ember, különben egy ceruza megnyomásától felrepül a mennyezetre, sőt be is veri a fejét. A távírászomnak azonban más módszere volt: mindenféle vackot hordott a zsebeiben, holmi súlyocskákat, vasgyűrűket, kulcsokat, és valahányszor függve maradt a mennyezet, a padló és a falak között, egyszerűen a zsebébe nyúlt és elhajította, ami a kezébe akadt, majd lágyan elúszott az ellenkező irányba. Ez a módszer csalhatatlan, és minden esetben igazolja az akció és reakció newtoni elvét, de nem a legkellemesebb, főleg a többiek számára, mert az eldobott kemény tárgyak olykor elég sokáig ide-oda verődnek a falak között, alkalmanként fájdalmasan fejbe kólintva valakit. Ezt csak azért említem, hogy még egy színfolttal egészítsem ki utazásunk koloritját.

Eközben az űrben nagy felfordulás volt, sok utasszállító hajó, az előírásokhoz híven, mindenesetre megváltoztatta útvonalát, a Lunának rengeteg dolga volt velük, az automata adók, amelyek morzejelekkel továbbítják a nagy stacionárius számítógépeken kiszámított útvonal– és pályakorrekciókat, szakadatlanul ontották jelsoraikat, túlságosan felgyorsítva ahhoz, hogy hallás után vehettük volna. De a többi sáv is tele volt hangokkal: az utasok drága pénzért üzengettek aggódó családjuknak, hogy kitűnően érzik magukat és nincs semmi veszély, az asztrofizikai holdállomás folyamatos jelentéseket adott a raj sűrűségi övezeteiről, a színképelemzés eredményeiről, egyszóval a műsor változatos volt, nem unatkozott az ember túlságosan a hangszóró mellett.

Mumpszos űrhajósaim, akik persze már tudtak a hiperbolikus felhőről, nyakra-főre telefonálgattak a rádiós szobába, míg végül is kikapcsoltam a készülékeiket, kijelentve, hogy ha veszély lesz, főleg, ha kilyukad a hajó és nem zár a páncél, könnyen felismerhetik abból, hogy nem lesz levegő.

Tizenegy körül lementem az étkezdébe harapni valamit; a távírász, úgy látszik, csak erre várt, mert rögtön eltűnt mint a kámfor, én pedig már túl fáradt voltam nemcsak ahhoz, hogy megkeressem, de még ahhoz is, hogy egyáltalán gondoljak rá. A mérnök befejezte ügyeletét, már nyugodtabb volt, megint főleg a sógorán rágódott, s elmenőben (akkorákat ásítva mint egy bálna) megjegyezte, hogy a bal oldali radarernyő alighanem elromlott, mert egy helyen valami zöld izé villog rajta. Ezzel elvonult, én pedig tovább ettem a hideg marhahúst a konzervdobozból, s egyszer csak, a gusztustalan, fagyott zsírba mélyesztett villával, kővé dermedtem.

A mérnök annyit ért a radarképekhez, mint én az aszfaltozáshoz. Az az „elromlott képernyő”… Felugrottam és rohantam a kormányfülkébe. Már amennyire rohanni lehet, amikor az ember ebbe-abba kapaszkodva, a faltól vagy a mennyezettől elrugdosva magát, úszik a levegőben. Mikor végre odaértem, a kormányfülke mintha kihűlt volna, a pultokon nem égett a világítás, a máglya ellenőrző lámpái gyengén pislákoltak mint az alvó szentjánosbogarak, csak a radarernyőkön lüktettek a szüntelenül forgó vezérsugarak; már az ajtóból a bal oldalira pillantottam.

Alsó jobb oldali negyedében egy mozdulatlan pont világított, helyesebben – egészen közelről nézve – egy lencse formájú, lapos, fillérnyi foltocska, elég szabályos, zölden foszforeszkáló, mint egy apró, csak látszólag mozdulatlan halacska az üres óceánban; ha egy normális ügyeletes pilóta észlelte volna, de nem most, hanem fél órával ezelőtt, rögtön bekapcsolja az automata helyzetközlőt, értesíti a parancsnokot, felszólítja amazokat, hogy közöljék pályaadataikat és úticéljukat, de nekem nem voltak ügyeleteseim, fél órával elkéstem, egyedül voltam, hát egyszerre csináltam mindent, képzelhetitek: azonosítási felhívás, helyzetközlő, adó, a máglya felfűtése, hogy meghajtásra készen álljon (olyan hideg volt mint egy nagyon, de nagyon öreg hulla); múltak a percek, még a félautomata kézi számítógépet is bekapcsoltam, s kiderült, hogy annak a hajónak a pályája majdnem megegyezik a miénkkel, a különbség egy perc törtrésze, az összeütközés valószínűsége, mely az űrben amúgy is elképzelhetetlenül csekély, szinte a nullával egyenlő.

Csakhogy a hajó hallgatott. Átültem a másik fotelba, és elkezdtem morzejeleket villogtatni rájuk a fedélzeti lézerrel. Mögöttünk haladt, körülbelül kilencszáz kilométerre, tehát hallatlanul közel, őszintén szólva már az Űrhajózási Bíróság előtt láttam magamat (persze nem „katasztrófa okozásáért”, hanem egyszerűen „az Űrközlekedési Szabályzat nyolcadik paragrafusának megsértéséért a VK – Veszélyes Közelítés – vétsége által”). Arra gondoltam, hogy fényjeleimet még a vakok is meglátnák. És egyáltalán, ez a hajó csak azért ül olyan makacsul a radarernyőmön és nem akar leszakadni a Gyöngyről, sőt lassan még közeledik is hozzá, mert véletlenül hasonló a menetiránya. Pályánk csaknem párhuzamos volt, de a képernyőn is látszott, hogy ő gyorsabb. Sebességét szemre hiperbolikusnak becsültem; valóban, a tíz másodperces időközökben végzett két mérés azt mutatta, hogy kilencven kilométert tesz meg másodpercenként. Mi meg alig negyvenötöt!

Nem válaszolt, csak közeledett; már igen nagynak látszott, túlságosan is nagynak. Izzó zöld lencse oldalról nézve, keskeny orsó… A radartávmérőre pillantottam, mert valahogy túlságosan megnőtt nekem ez a hajó. Négyszáz kilométer. Hunyorogni kezdtem. Ekkora távolságból minden hajó csak vesszőcskének látszik. „A fene ezt az Éjszaka Gyöngyét! – gondoltam. – Rossz itt minden műszer.” Áttettem a képet az irányantennás kis kézi radarra. Ugyanolyan maradt. Elhűltem. Talán ez is – villant hirtelen eszembe – olyan „Le Mans-vonat”, mint amilyennek én vagyok a masinisztája? Negyven-ötven roncs, egyik a másik után, azért ilyen óriási… De miért orsó alakú?

A radarok dolgoztak, az önműködő távolságmérő csak kopogott és kopogott: háromszáz kilométer. Kétszázhatvan. Kétszáz…

Nekiálltam a Harrelsbergeren még egyszer kiszámítani a pályát, mert volt egy olyan érzésem, hogy ebből túl közeli előzés lesz. Tudjuk, hogy mióta a tengeren bevezették a radart, mindenki biztonságban érzi magát, de a hajók azért csak el-elsüllyednek. Megint az jött ki, hogy a másik harminc-negyven kilométer távolságban húz majd el a hajóm orra előtt. Ellenőriztem a két adómat – az automata rádióadót és a lézert. Működtek, de az idegen hallgatott.

Mindeddig nem volt tiszta a lelkiismeretem, hiszen igaz, ami igaz: amíg a mérnök a sógoráról regélt és jó éjszakát kívánt, én pedig a marhahússal viaskodtam, azalatt vakon repültünk, mert nem voltak embereim, mindent magamnak kellett csinálnom. De lelkifurdalásom szent felháborodásnak adta át a helyét: az igazi bűnöst most már ebben a süket és néma hajóban láttam, amely hiperbolikus sebességgel vágtat át a szektoron, és még csak válaszolni sem kegyeskedik a közvetlen, sürgető felhívásokra!

Bekapcsoltam a rádiót, és hívogatni kezdtem. Különféle dolgokat követeltem, persze egyezményes rövidítésekkel: gyújtsa fel a helyzetlámpáit, lőjön kijelzőrakétákat, közölje azonosságát, adja meg a nevét, úticélját, tulajdonosát – de ő csak repült némán, nyugodtan, hajszálnyit sem változtatott a sebességén vagy az irányán, és már csak nyolcvan kilométerre volt tőlem.

Eddig mögöttem repült, de egyre inkább a nyomomba ért, hiszen sebessége kétszer akkora volt mint az enyém; és tudtam, hogy mivel a számítógép nem vette figyelembe az egész szögmódosítást, az előzési távolság néhány kilométerrel kisebb lesz mint amennyit kiszámított. Harmincnál biztosan kevesebb, sőt talán húsz körül. Fékeznem kellett volna, mert ilyen közelítést nem szabad megengedni, de nem lehetett. Mögöttem a százegynéhány ezer tonnás rakétaszerelvény – az egész rozsdatemetőt le kellett volna kapcsolnom. Egyedül nem boldogultam volna, legénységemet elfoglalta a mumpsz, fékezésről tehát szó se lehetett. Inkább filozófiai mint űrhajózási ismeretek kellettek ide: sztoicizmus, fatalizmus, sőt esetleg, ha a számítógép hibája valószínűtlenül nagy, némi eszkatológia.

Huszonkét kilométerre voltunk egymástól, mikor a másik hajó szemlátomást kezdte megelőzni a Gyöngyöt. Tudtam, hogy ettől kezdve nőni fog a távolság, tehát látszólag minden rendben lett volna; eddig folyton csak a távolságmérőt bűvöltem, mert ez volt a legfontosabb, csak most pillantottam megint a radarernyőre.

Hát ez nem hajó volt, hanem úszó sziget, vagy nem tudom, hogy mi. Húsz kilométerről akkorának látszott mint a két ujjam; és a tökéletesen szabályos orsóból korong lett, illetve nem is – hanem gyűrű!

Persze ti már régen kapiskáljátok, hogy „idegen hajó” volt. Mi más lehetne, mikor tíz mérföld hosszú… Na jó, de hát ki hisz „idegen” hajókban? Első reflexem az volt, hogy üldözőbe veszem. Hogy a fenébe ne! Meg is ragadtam a főhajtómű fogantyúját – de nem rántottam meg. Mögöttem repült az ócskavas-szerelvény; így nem lehet fogócskát játszani. Felugrottam a fotelból, és a keskeny aknán felmásztam a kormányfülke fölötti kis csillagvizsgálóba, amit a külső páncélba építettek. Ott kéznél volt minden, ami kellett: távcső és világító rakéták. Kilőttem hármat, egyiket a másik után, amilyen gyorsan csak tudtam, nagyjából a hajó irányába, és a kigyúló fényben keresni kezdtem. Akkora volt mint egy sziget, de nem találtam meg rögtön. Ráadásul a rakéta látóterembe került és néhány másodpercre elvakított, türelmesen várnom kellett, amíg újra látok. A második rakéta messze, oldalt gyulladt fel, ez semmit sem ért, a harmadik magasabban. Ennek mozdulatlan, vakító fehér fényében végre megláttam a hajót.

Nem nézhettem tovább öt vagy hat másodpercnél, mert a rakéta hirtelen, ahogy néha szokta, nagyot lobbant és kialudt. De ez alatt a néhány másodperc alatt a nyolcvanszoros nagyítású éjszakai távcsövön át láttam a felülről elég gyengén, kísértetiesen, de azért tisztán megvilágított, sötét fémtestet; mintha pár száz méterről néztem volna. Alig fért el a látóteremben; közepe táján jól kivehettem néhány hunyorgó csillagot, mintha ott átlátszó lenne – mintha sötét acélból öntött, belül üres alagút repülne az űrben; de a rakéta utolsó felvillanásakor sikerült pontosabban megfigyelnem, hogy inkább lapos henger, olyasféle, mint egy nagyon vastag abroncs; üres közepén keresztülnézhettem, bár nyílása nem egyenesen felém fordult: a kolosszus ferdén megdőlt pillantásom irányához képest, mint egy pohár, amelyet kissé megdöntenek, hogy lassan kiöntsék belőle a folyadékot.

Gondolhatjátok, hogy nem kezdtem elmélkedni a látvány felett, hanem rögtön kilőttem a következő rakétákat; kettő bedöglött, a harmadik rögtön kilobbant, a negyedik és az ötödik fényében láttam a hajót – utoljára. Most ugyanis, miután keresztezte a Gyöngy útvonalát, egyre gyorsabban távolodott, már száz, kétszáz, háromszáz kilométerre volt; a vizuális megfigyelés lehetetlenné vált.

Rögtön visszatértem a kormányfülkébe, hogy tisztességesen megállapítsam a mozgáselemeit; az volt a szándékom, hogy mihelyt ezt megcsináltam, olyan riadót verek minden sávon, amilyen még nem volt az űrhajózásban; már magam előtt láttam, miként indulnak egész rakétafalkák az általam megjelölt pályán, hogy elkapják a titokzatos vendéget.

Csaknem biztos voltam benne, hogy részét alkotja a hiperbolikus rajnak. A szem bizonyos körülmények között a fényképezőgéphez hasonló: az erősen megvilágított képet, ha csak egy másodperc törtrészéig volt is megvilágítva, eltűnése után még jó ideig nemcsak magunk előtt látjuk, hanem részletesen elemezhetjük is, majdnem úgy, mintha továbbra is a szemünk előtt lenne. Nos hát, én a rakéta utolsó felvillanásakor jól láttam az óriási test felületét; mérföldes oldalfala nem sima volt, hanem gidres-gödrös, majdnem olyan mint a Hold felszíne; kráterszerű mélyedések, repedések, dudorok vetettek árnyékot az éles fényben; évmilliók óta repülhetett így, sötéten és némán behatolt a porködökbe, évszázadok múlva kilépett belőlük, s a tízezernyi ütközés közben a meteorpor, a kozmikus erózió marta és roncsolta. Máig sem értem, honnét eredt ez a bizonyosság, de tudtam, hogy nincs benne élőlény, hogy milliárd éves roncs, és talán már a civilizáció sem létezik, amely útjára küldte!

Amíg ezen gondolkodtam, a teljes pontosság kedvéért mindenesetre negyedszer, ötödször, hatodszor is kiszámítottam mozgáselemeit, s az eredményeket billentyűkkel továbbítottam a leírórendszerbe, hiszen kár minden másodpercért: a hajó már csak zöldesen foszforeszkáló vonalként, békés szentjánosbogárként izzott a jobb oldali képernyő szélső szektorában – kétezer, háromezer, hatezer kilométerre tőlem.

Mire befejeztem, eltűnt. De mit bántam én! Élettelen test, nem tud manőverezni, hát nem menekülhet, nem bújhat el: hiperbolikus sebességgel repül ugyan, de akármelyik nagyreaktoros hajó könnyen utolérheti, mikor ilyen pontosan kiszámítottam a mozgáselemeit…

Kinyitottam a leírókészülék kazettáját, hogy kivegyem a papírszalagot és a rádiós szobába vigyem – s ekkor, mintha villám csapott volna belém, kővé dermedtem, megbénult az agyam, összeomlottam…

A fémdob üres volt; a szalag régen kifogyott, órákkal, talán napokkal ezelőtt, senki sem tett bele újat, s én minden számításomat a semmibe küldtem; az utolsó számjegyig elvesztek; és most se hajó nincs, se nyoma nincs, semmi…

A képernyőkhöz rohantam, aztán, esküszöm, le akartam kapcsolni azt az átkozott rakományt, otthagyni Le Mans kincseit és száguldani – de hová? Magam se nagyon tudtam. Az irány, igen… körülbelül a Vízöntő csillagkép, de hát célpont ez?! Ha megadnám rádión a szektort, úgy nagyjából, és a sebességet…

Meg kell tennem! Kötelességem, a legelső valamennyi közül, ha egyáltalán vannak még kötelességeim.

A rádiós szobába mentem, a liftben a tennivalók sorrendjét latolgattam: hívójel Luna Központinak; elsőbbségi jogot kérni közleményem számára, mert rendkívüli fontosságú információról van szó – az ilyeneket nem az automata veszi fel, hanem valószínűleg a Luna ügyeletes koordinátora; jelentést teszek, hogy idegen hajót észleltem, amely hiperbolikus sebességgel keresztezte útvonalamat, és valószínűleg a galaktikus raj része volt. Ő rögtön a hajó mozgáselemeit fogja kérni. Mire meg kell mondanom, hogy kiszámítottam őket, de nincsenek meg, mert a készülék szalagdobja, hanyagság következtében, üres volt. Akkor a pilóta „fix”-ét kéri majd, aki elsőként figyelte meg a hajót. De „fix” sincs, mivel az ügyeletes egy mérnök volt, aki csak útépítéshez ért, nem az űrhajózáshoz; ezek után – ha mindezt nem találja máris gyanúsnak, megkérdezi majd, miért nem utasítottam a rádiósomat, hogy a mérések végzése közben azonnal továbbítsa az adatokat, mire kénytelen leszek megmagyarázni, hogy a távírászom nincs szolgálatban, mert részeg. Ha mármost egyáltalán lesz még kedve ilyesmiről tárgyalni velem a bennünket elválasztó háromszázhatvannyolcmillió kilométeren keresztül, akkor érdeklődni fog, miért nem volt szolgálatban valamelyik pilóta vagy a helyettes távírász; mire közlöm, hogy az egész legénység mumpszos, és lázasan fekszik. Ha eddig még voltak is netalán kétségei, most már bizonyos lesz benne, hogy ez a pasas, aki éjnek évadján „idegen” hajókról szóló mesékkel traktálja, vagy meghibbant, vagy részeg. Firtatni kezdi, rögzítettem-e valami módon a hajó képét, lefényképeztem-e a világító rakéták fényében, magnószalagra vettem-e a radar adatait, vagy legalább a hajóhoz intézett rádiófelhívásaimat. De nekem semmim sincs, semmim a világon, mert túlságosan siettem, nem gondoltam rá, hogy fényképekre lenne szükség, amikor a földi hajók úgyis rövidesen utolérik a rendkívüli jövevényt, és minden rögzítő berendezésem ki volt kapcsolva. Erre azt teszi majd, amit én is tennék az ő helyében: megmondja, hogy lépjek ki, és megkérdezi szektorom valamennyi hajóját, észleltek-e valami gyanúsat. Márpedig egyetlen hajó sem láthatta a galaktikus vendéget. Ebben biztos voltam. Én csak azért találkoztam vele, mert az ekliptika síkjában repültem, bár ez a legszigorúbban tilos, mert mindig ott kering az idő vasfogától megőrölt meteorok vagy üstököscsóvák törmeléke és pora. Megszegtem a tilalmat, mert különben nem lett volna elég üzemanyagom a manőverekhez, melyek Le Manst száznegyvenezer tonna rakétaronccsal teszik gazdagabbá. Mindjárt bevezetőben közölnöm kellene a Luna koordinátorával, hogy a találkozás a tilos övezetben történt, ami kellemetlen beszélgetést vonna maga után az Űrhajózási Bíróság fegyelmi bizottságával. Persze, a hajó felfedezése nagyobb áldozatot is megérne mint egy megrovás vagy fegyelmi büntetés – feltéve, hogy valóban sikerül utolérni. Csakhogy ezt reménytelennek láttam. Azt kellet volna követelnem, hogy egy kétszeresen veszélyes térségbe, az ekliptika síkjába és ráadásul a hiperbolikus raj területére, egész flottillát küldjenek keresgélni. A Luna koordinátora, még ha meg is akarná tenni, nem jogosult erre, ha pedig a fejem tetejére állnék és reggelig hívogatnám a földi COSNAV-ot és a Nemzetközi Űrkutatási Bizottságot vagy az ördög tudja, kit még, akkor megkezdenék a tanácskozást és ülésezést, s ha villámgyorsan tárgyalnak, már három hét múlva döntenének. Csakhogy – mint még a liftben kiszámítottam, mert aznap éjjel igazán nagyon gyorsan fogott a fejem – az a hajó addigra százkilencvenmillió kilométerre lesz találkozásunk helyétől, tehát túl a Napon, s eléggé megközelíti ahhoz, hogy pályája módosuljon, ennélfogva a térség, amelyben keresni kellene, több mint tízmilliárd köbkilométer lesz. Talán húszmilliárd is.

Így láttam a dolgot, mire beestem a rádiós szobába. Leültem és megpróbáltam még azt is végiggondolni, van-e rá esély, hogy a Luna nagy rádióteleszkópjával, az egész Naprendszer legnagyobb rádiócsillagászati távcsövével észlelhessék a hajót. De a Föld és a Hold éppen a földpálya ellenkező oldalán volt mint én és az idegen hajó. A rádiótávcső óriási, de ahhoz azért nem elég erős, hogy négyszázmillió kilométer távolságból észleljen egy néhány kilométeres testet. Es ezzel véget is ért az egész história. Összetéptem számításaimat, felálltam és a kabinomba kullogtam, azzal az érzéssel, hogy bűnt követtem el. Vendégünk volt a kozmoszból, olyan látogatónk, amilyennel, mit tudom én? – millió évben, nem – százmillió évben egyszer találkozunk. És a mumpsz miatt, Le Mans ócskavasa miatt, a részeg mesztic miatt, a mérnök és a sógora, meg az én hanyagságom miatt kicsúszott a kezünkből, és szétfoszlott, mint egy kísértet, a végtelen űrben. Attól az éjszakától fogva tizenkét hétig valami furcsa feszültségben éltem, akkor került ugyanis a halott hajó az óriásbolygók térségébe, és ezzel örökre elveszett számunkra. Lehetőleg ki se mozdultam a rádiós szobából, mert még élt bennem az egyre halványuló remény, hogy mégiscsak észreveszi egy éberebb vagy egyszerűen szerencsésebb pilóta, de nem történt semmi. Persze senkinek sem beszéltem a dologról. Ritkán adódik ilyen alkalma az emberiségnek. Bűnösnek érzem magam, nemcsak az emberiséggel, hanem azzal a másikkal szemben is, és még Hérosztratosz dicsőségére sem pályázhatom, hiszen most, annyi év után, szerencsére már úgysem hinnének nekem. Egyébként néha magam is kételkedem: hátha nem is történt semmi – azon kívül, hogy azt a nehezen emészthető, hideg marhahúskonzervet vacsoráztam.

A TÁRGYALÁS

Shennan Quine tanú!

– Igenis, kapitány úr.

– Önt tanúként hallgatjuk ki a Kozmikus Kamara Bírósága előtt, amely az én elnökletem alatt tárgyal. Felkérem, hogy engem elnöknek címezzen, a Bíróság tagjait pedig bíró úrnak. A Bíróság kérdéseire haladéktalanul válaszolnia kell, a vád és a védelem kérdéseire viszont csak a Bíróság engedélye után. Tanúvallomásában kizárólag azt adhatja elő, amit személyesen látott és tapasztalt, tehát semmi olyat, amit csak másoktól hallott. Megértette az elmondottakat?

– Igenis, elnök úr.

– Neve Shennan Quine?

– Igen.

– De amikor a Góliát legénységének tagja volt, más nevet használt?

– Igen, elnök úr. Így kötötték ki a tulajdonosok a szerződésben.

– Ismerte az okokat, amelyek miatt álnéven kellett szerepelnie?

– Ismertem, elnök úr.

– Ön a folyó év október tizennyolcadika s harmincadika között megtett úton a Góliát legénységének tagja volt?

– Igenis, elnök úr.

– Milyen minőségben?

– Másodpilóta voltam.

– Legyen szíves, adja elő a Bíróságnak, mi történt a szóban forgó út folyamán, október huszonegyedikén a Góliát fedélzetén. Kezdje a hajó helyzetének és feladatainak ismertetésével.

– Fedélzeti idő szerint nyolc óra harminckor hiperbolikus sebességgel kereszteztük a Szaturnusz holdjainak pályáját, és megkezdtük a fékezést. Tizenegy óráig fékeztünk, ezalatt hiperbolikusról kétszeres orbitálisra csökkentettük a sebességet, aztán megkezdtük a körpályára állást. Erről a pályáról kellett mesterséges holdakat juttatnunk a gyűrű síkjába.

– Kétszeres orbitálison másodpercenként ötvenkét kilométeres sebességet ért?

– Igen, elnök úr. Tizenegyig tartott a szolgálatom, de mivel a folytonos perturbációk miatt állandóan módosítani kellett a pályát, csak helyet cseréltem az első pilótával, attól kezdve ő vezetett, és én voltam a navigátor.

– Ki utasította erre?

– A parancsnok, bíró úr. Egyébként ez a szokásos eljárás ilyen körülmények között. Feladatunk az volt, hogy amennyire csak a biztonsági követelmények megengedik, megközelítsük a Roche-határt a gyűrű síkjában, majd, gyakorlatilag körpályáról, egymás után három automata szondát küldjünk rádió-távirányítással a Roche-övezetbe. Az egyik szondát a Cassini-résben kellett elhelyezni, tehát a Szaturnusz belső és külső gyűrűje közötti sávban, a másik kettő pedig arra szolgált, hogy az elsőnek a mozgását ellenőrizze. Kitérjek erre részletesebben?

– Legyen szíves.

– Igenis, elnök úr. A Szaturnusz gyűrűi meteorszerű testecskékből állnak, a gyűrűk között körülbelül négyezer kilométer széles rés van. A résbe helyezett és körpályán keringő műhold arra szolgált, hogy adatokat közvetítsen a gravitációs mező háborgásairól és a gyűrűket alkotó testek egymáshoz viszonyított, belső mozgásáról. De a perturbációk rövidesen átterelték volna a szondát a résből a belső vagy a külső gyűrűbe, és ott természetesen ízzé-porrá tört volna. Hogy ez be ne következzék, saját meghajtású, különleges műholdakat kellett alkalmazni, viszonylag kis teljesítményű, egynegyed-egyötöd tonna tolóerejű ionmotorral. Ez a két „őrhold” ügyelt volna radarérzékelői segítségével, hogy a résben keringő harmadik a helyén maradjon. Feladatuk az volt, hogy számítógépeikkel kiszámítsák, milyen módosításokat igényel a középső műhold pályája, és ennek megfelelően távvezéreljék a motorjait. Ez lehetővé tette, hogy a szonda mindaddig üzemeljen, amíg a meghajtása működik, tehát körülbelül két hónapig.

– Miért volt szükség két ellenőrző műholdra? Nem gondolja, hogy egy is elég lett volna?

– Biztos, hogy elég lett volna, bíró úr. A másik „őrhold” egyszerűen tartalék volt, arra az esetre, ha az első elromlik, vagy összeütközik egy meteorral és megsemmisül. A Földről végzett csillagászati megfigyelés a Szaturnusz körüli térséget, a gyűrűktől és a holdaktól eltekintve, üresnek mutatja, pedig nagyon is szemetes vidék. Ilyen térségben lehetetlen az apró testeket egyenként kikerülgetni. Éppen ezért kellett tartanunk az orbitális sebességet, mert gyakorlatilag minden törmelék a szaturnuszi első kozmikus sebességgel kering a bolygó egyenlítői síkjában, tehát az összeütközés veszélye így a minimumra csökkent. Azonkívül meteorhárító berendezésünk is volt a fedélzeten: kilőhető ernyők, amelyeket vagy a pilóta lő ki, vagy a hajó radarjával összekapcsolt automata.

– Nehéznek vagy veszélyesnek tartotta ön a feladatot?

– Nem, bíró úr. Se különösen nehéz, se különösen veszélyes nem volt, feltéve, hogy minden manővert hibátlanul hajtunk végre, és nem jön közbe üzemzavar. A Szaturnusz környékét mi a Jupiter-vidéknél is rosszabb szemétdombnak tartjuk, viszont a manőverezésnél sokkal kisebb gyorsításokra van szükség mint a Jupiter közelében, és ez nagy előny.

– Kiket ért azon, hogy „mi”?

– A pilótákat, bíró úr, meg a navigátorokat.

– Egyszóval az űrhajósokat?

– Igen, bíró úr. Fedélzeti idő szerint tizenkettő körül gyakorlatilag elértük a gyűrű külső határát.

– A gyűrű síkjában?

– Igen. Körülbelül ezer kilométerre voltunk tőle. A műszerek már jelentős porsűrűséget mutattak. Percenként mintegy négyszáz mikroütközésünk volt. A program szerint beléptünk a gyűrű fölött a Roche-övezetbe, és a Cassini-réssel gyakorlatilag párhuzamos körpályáról megkezdtük a szondák kilövését. Az elsőt fedélzeti idő szerint tizenöt órakor lőttük ki, és radarirányítással a résbe vezéreltük. Ez volt az én feladatom. A pilóta segített, közben a minimális tolóerőt tartva. Így gyakorlatilag ugyanolyan sebességgel keringtünk mint a gyűrűk. Calder nagyon ügyesen manőverezett. Csak annyi meghajtást adott, hogy a hajót egyenesben tarthassa, orrával előre, mert tolóerő nélkül rögtön bukfencezni kezd.

– Ki volt még a kormányfülkében, önön és az első pilótán kívül?

– Mindenki. Az egész legénység, bíró úr. A parancsnok köztem és Calder között ült, de Calderhez közelebb, mert úgy állította a székét. Mögöttem ült a mérnök meg az elektronikus. Burns doktor, úgy emlékszem, a parancsnok mögött ült.

– Ez nem biztos?

– Nem figyeltem meg. Egész idő alatt lefoglalt a munka, és a fotelből különben is nehéz hátranézni. Magas a támlája.

– Vizuálisan vezérelték a szondát a résbe?

– Nemcsak vizuálisan, bíró úr. Állandó televíziós kapcsolatban voltam vele. A radarlokátort is használtam. Kiszámítottam a szonda pályaadatait, megállapítottam, hogy jó helyen van: nagyjából a két gyűrű közötti, üres sáv közepén, aztán szóltam Caldernak, hogy mehet a következő.

– Hogy mehet a következő?

– Igen, a következő szonda. Calder beindította a kidobót, a zsilip megnyílt, de a szonda nem repült ki.

– Mit ért azon, hogy „kidobó”?

– A hidraulikus dugattyút, amely a zsilip felnyílása után kilöki a szondát a külső kilövőcsatornából. Három ilyen csatornánk volt a hajó farában, és háromszor kellett megismételnünk ugyanezt a manővert.

– Tehát a második műhold nem repült ki?

– Nem. Beszorult a kilövőcsatornába.

– Legyen szíves részletesen előadni, hogyan történhetett ez.

– A műveletek sorrendje a következő: először kinyitjuk a külső zsilipet, aztán beindítjuk a dugattyút, és amikor a mutató jelzi a műhold kicsúszását, bekapcsoljuk a szonda indító automatáját, amely száz másodperces késéssel gyújt, tehát hiba esetén még van idő kikapcsolni. Az automata begyújtja a szilárd üzemanyaggal működő kis segédrakétát, és a szonda tizenöt másodpercig egytonnás saját tolóerővel távolodik a hajótól. Az a cél, hogy minél gyorsabban eltávolodjon. Mikor a segédrakéta kiég, automatikusan bekapcsolódik az ionmotor, amelyet a navigátor távirányít. Most az történt, hogy Calder már bekapcsolta az indító automatát, mert a műhold kicsúszása megkezdődött, majd mikor a szonda hirtelen elakadt, megpróbálta kikapcsolni az automatát, de nem sikerült.

– Biztos ön abban, hogy az első pilóta megpróbálta kikapcsolni a szonda indító automatáját?

– Igen, rángatta a fogantyút, az vissza is ugrott, de nem tudom miért, mégis felrobbant a töltet. Hallottam, hogy Calder felkiáltott: „Nem megy!”

– Azt kiáltotta: „Nem megy!”?

– Igen, mert a szonda nem akart kirepülni a csatornából. Körülbelül fél perc volt még a segédrakéta begyulladásáig, Calder újra megpróbálta kilökni a szondát, növelte a nyomást, a manométerek a maximumot mutatták, de a szonda meg se moccant. Akkor visszahúzta a dugattyút, és a kiinduló állásból megint lecsapott vele. Mindannyian éreztük, mikor a dugattyú a szondára sújtott, olyan volt mint egy pörölycsapás.

– Így akarta Calder kilökni a szondát?

– Igen, bíró úr. Persze számolnia kellett azzal, hogy a szonda esetleg tönkremegy, mert Calder most nem fokozatosan növelte a nyomást, hanem egyszerre adta rá az egészet a vezetékekre. Egyébként nagyon ésszerűen járt el, hiszen tartalék szondánk volt, de tartalék hajónk nem.

– Ezt tréfának szánta? Mellőzze, kérem, a tanúvallomás efféle színezését.

– Egyszóval a dugattyú lecsapott, de a szonda nem repült ki, az idő pedig múlt, úgyhogy felkiáltottam: „Az öveket!”, és gúzsba kötöttem magam. Ugyanezt kiáltották még legalább ketten, az egyik a parancsnok volt, megismertem a hangját.

– Legyen szíves, közölje a Bírósággal, miért cselekedett így?

– Körpályán voltunk, az A-gyűrű felett, tehát gyakorlatilag meghajtás nélkül repültünk. Tudtam, hogy mikor a segédrakéta begyullad, márpedig be kell gyulladnia, mert az indító már működik, oldallökést kapunk, és a hajó bukfencezni kezd. A szonda a Szaturnusz felőli oldalon szorult be. Úgy kellett hatnia, mintha egy oldalfúvóka lépne működésbe. Bukfencezésre és centrifugális erőre számítottam, amelyet a pilótának a hajó túloldali fúvókáival kell kiegyenlítenie. Ilyen helyzetben előre nem látható dolgok történhetnek. Mindenesetre jól meg kell húzni az öveket.

– Ön tehát kikapcsolt övekkel ült a kormánynál, mikor navigátori minőségben szolgálatot teljesített?

– Nem, bíró úr, nem voltak kikapcsolva, csak meglazítva. Az övek bizonyos fokig szabályozhatóak. Teljesen meghúzva (ezt nevezzük „gúzsba kötésnek”) csökkentik az ember mozgási szabadságát.

– Tud ön arról, hogy a szabályzat nem engedélyezi az övek meglazítását és szabályozgatását?

– Igenis, tisztelt Bíróság, tudom, hogy a szabályzat tiltja, de így szokás.

– Hogy érti ezt?

– Ahány hajón csak repültem, mindenütt szabályoztuk és meglazítottuk az öveket, mert ez megkönnyíti a munkát.

– A kihágásra nem mentség, hogy mások is így csinálják. Folytassa, kérem.

– Ahogy vártam, a szonda segédrakétája begyulladt. A hajó vízszintes síkban forogni kezdett, és az addigi pályáról is letértünk, bár csak nagyon lassan. A pilóta az oldalfúvókákkal kiegyenlítette ezt a kettős mozgást, de nem teljesen, tehát nem annyira, hogy az erők megsemmisítsék egymást.

– Miért?

– Nem én kezeltem a kormányt, de feltételezem, hogy lehetetlen volt. A szonda beékelődött a nyitott kilövőcsatornába, a nyíláson át kitódult a szondamotor gázainak egy része, mégpedig örvénylő sugárban, tehát egyenetlenül. Ennélfogva az oldalnyomás hol gyengült, hol erősödött, s így a kiegyenlítő tolóerő hatására az egész hajó ingamozgásba kezdett. Mikor aztán a segédrakéta kiégett, még sokkal erősebben kezdtünk pörögni, de az ellenkező irányban. Ezt a pörgést a pilóta csak egy jó idő múlva egyenlítette ki, miután rájött, hogy a segédrakéta kinyiffant ugyan, viszont az ionmotor működik.

– Mit csinált a segédrakéta?!

– Úgy értem, hogy a pilóta nem tudhatta biztosan, beindul-e az ionmotor, hiszen nagyon erős csapást mért a dugattyúval a szondára, és kárt tehetett a motorjában; egyébként valószínűleg éppen ez volt a szándéka, én is így tettem volna. De mikor a segédrakéta már leállt, kiderült, hogy az ionmotor mégis működik, és megint oldaltolóerőnk volt, egynegyed tonnás. Ez nem sok, de ilyen pályán elég ahhoz, hogy bepörögjön a hajó. Orbitális sebességgel repültünk, és ilyenkor a legcsekélyebb tolóerő-eltérés is óriási mértékben kihat a pályagörbére, meg a hajó stabilitására.

– Hogyan viselkedtek a legénység tagjai?

– Nagyon higgadtan, bíró úr. Természetesen mindenki tisztában volt a veszéllyel, mikor a segédrakéta begyulladt, hiszen a száz kilogramm súlyú, por alakú robbanótöltet a kilövőcsatorna félig-meddig zárt terében, a beszorult szonda mögött, egyszerűen felrobbanhatott volna mint egy bomba. Akkor pedig úgy felvágja a hajó oldalát mint egy konzervdobozt. Szerencsére nem robbant fel. Az ionmotor már nem volt ilyen veszélyes. Ezzel szemben újabb bonyodalom támadt, mert az automata bekapcsolta a tűzoltó-berendezést, és az ontani kezdte a habot a kettes számú kilövőcsatornába. Persze csak bajt okozott, hiszen az ionmotort a hab nem állítja le, viszont a nyitott zsilipen kitóduló hab egy része alighanem a szonda fúvókáiba jutott, és lefojtotta a meghajtását. Jó pár percig, amíg a pilóta ki nem kapcsolta az oltóberendezést, egyenetlen oldallökéseket kaptunk. Nem voltak túl erősek, de mindenesetre megnehezítették a hajó stabilizálását.

– Ki kapcsolta be az oltóberendezést?

– Az automata, bíró úr, mikor érzékelői jelezték, hogy az oldalpáncél hőmérséklete több mint hétszáz fok. A segédrakéta hevítette így fel.

– Milyen utasításokat adott eddig az időpontig a parancsnok?

– Nem adott utasításokat. Az volt a benyomásom, hogy látni akarja, mit csinál a pilóta. Elvileg két lehetőségünk volt: vagy leteszünk feladatunk végrehajtásáról, növekvő tolóerővel eltávolodunk a bolygótól, és megkezdjük a visszatérést a hiperbolikus pályára, vagy megpróbáljuk ellenőrző pályára helyezni az utolsó, harmadik szondát. Ha az első lehetőséget választjuk, kútba esik az egész program, mivel a résben keringő szonda néhány órán belül biztosan elsodródik és darabokra törik. Működésének nélkülözhetetlen feltétele volt, hogy pályáját az „őrhold” korrigálja.

– A két lehetőség között természetesen a hajó parancsnokának kellett választania, igaz?

– Elnök úr, válaszolnom kell erre a kérdésre?

– Válaszoljon a vád kérdésére.

– Hát kérem, a parancsnok természetesen adhatott volna utasításokat, de nem volt rá köteles. A pilóta meghatározott körülmények között jogosult azon funkciók betöltésére, amelyek egyébként a hajó parancsnokát illetik meg, mondja ki az űrhajószabályzat tizenhatodik cikkelye, mivel gyakran előfordul, hogy nincs idő szóbeli érintkezésre a parancsnok és a kormánynál ülő személyek között.

– De az adott körülmények között a parancsnoknak módjában állt utasításokat adni, mivel egyrészt nem forgott fenn olyan gyorsulás esete, amely lehetetlenné teszi a szóbeli parancsközlést, másrészt a pusztulás közvetlen veszélye sem fenyegette a hajót.

– Fedélzeti idő szerint tizenöt óra néhány perckor a pilóta mérsékelt kiegyenlítő meghajtásra kapcsolt…

– Miért engedi el a füle mellett, amit mondtam? Kérem a tisztelt Bíróságot, utasítsa rendre a tanút, és szólítsa fel, hogy válaszoljon szavaimra.

– Tisztelt Bíróság, nekem kérdésekre kell válaszolnom, de a vád nem tett fel kérdést. A vád csak a maga módján kommentálta a hajón előállt helyzetet. Most kommentáljam ezt a kommentárt?

– Felkérem a vád képviselőjét, hogy szíveskedjék kérdést intézni a tanúhoz, a tanút pedig felkérem, hogy folytassa vallomását a legmesszebbmenő jóakarattal.

– Tehát: nem gondolja, hogy az adott helyzetben a parancsnok kötelessége lett volna dönteni, és a konkrét döntést parancs formájában közölni a pilótával?

– Ügyész úr, a szabályzat nem határozza meg…

– A tanú csak a Bírósághoz intézheti szavait.

– Igenis. Tisztelt Bíróság, a szabályzat nem határozza meg részletesen mindazokat a körülményeket, amelyek az űrhajón előadódhatnak. Ez különben is lehetetlen. Ha lehetséges volna, akkor elég lenne, hogy a legénység minden tagja betéve tudja a szabályzatot, és parancsnokra egyáltalán nem lenne szükség.

– Elnök úr, a vád tiltakozik a tanú gúnyos megjegyzései ellen!

– Válaszoljon, kérem, tömören és világosan a vád kérdésére.

– Igenis. Tehát véleményem szerint a parancsnok az adott helyzetben nem volt köteles konkrét parancsokat adni. Ott volt, látta és értette, mi történik; ha nem szólt, ez azt jelentette: az űrhajószabályzat huszonkettedik cikkelye értelmében megengedi, hogy a pilóta saját belátása szerint járjon el.

– Tisztelt Bíróság, a tanú helytelenül alkalmazza a kozmikus közlekedést szabályozó törvényerejű rendelet űrhajószabályzatának huszonkettedik cikkelyét, mivel a tárgyalt esetre a veszélyes helyzetekről szóló huszonhatodik cikkely vonatkozik.

– Tisztelt Bíróság, a Góliáton előállt helyzet sem a hajót, sem a legénység életét és egészségét nem veszélyeztette.

– Tisztelt Bíróság, a tanú rosszakarata nyilvánvaló, mert ahelyett, hogy az objektív igazság tisztázását szorgalmazná, vallomásában minden megengedett és meg nem engedett módon menteni igyekszik Pirx vádlottat, aki a hajó parancsnoka volt! A hajón előállott helyzet kétségkívül a huszonhatodik cikkely hatálya alá tartozik!

– Tisztelt Bíróság, a vádló nem szerepelhet egyszersmind a tényálladékot leszögező hites szakértőként!

– Megvonom a szót a tanútól. A Bíróság felfüggeszti és külön határozat tárgyává teszi a kérdést, hogy a helyzetre az űrhajószabályzat huszonkettedik vagy huszonhatodik cikkelye vonatkozik-e. Felkérem a tanút, adja elő, hogy a továbbiakban mi történt a hajó fedélzetén.

– Calder ugyan semmit sem kérdezett a parancsnoktól, de láttam, hogy néhányszor felé pillantott. Közben a beszorult szonda tolóereje egyenletessé vált, és a hajó stabilizálása már nem ütközött nehézségekbe. Miután a stabilizálás sikerült, Calder távolodni kezdett a gyűrűtől, de nem szólt nekem, hogy számítsam ki a visszatérő pályát, ebből már tudtam, hogy mégis megpróbálja véghezvinni a feladatunkat. Mikor elhagytuk a Roche-övezetet, tizenhat óra körül, csúcsjelzést adott, és rögtön utána megpróbálta kirázni a szondát.

– Hogy érti ezt?

– Úgy értem, hogy Calder bekapcsolta a maximális túlterhelésre figyelmeztető jelzőlámpát, és rögtön utána először teljes fékezésre, aztán teljes meghajtásra kapcsolt, a szonda súlya három tonna, teljes gyorsításnál majdnem hússzor annyi lehetett. Azt hitte volna az ember, úgy kirepül mint a vöcsök. Tízezer mérföld után Calder még kétszer megpróbálta ezt a kilökősdit, de hiába. Csak annyit ért el, hogy az oldalnyomás tovább nőtt. Feltehetőleg az történt, hogy a hirtelen gyorsításoktól a szonda még jobban beszorult a kilövőcsatornába, és megváltoztatta helyzetét, úgyhogy most az egész gázsugár a ferdén álló külső zsilipbe ütközött, visszaverődött róla, és így jutott ki az űrbe. A hirtelen gyorsítások elég kellemetlenek voltak, és kissé kockázatosak is, hiszen már tudhattuk, hogy a szonda, ha egyáltalán kirepül, alighanem a külső páncélból is elvisz egy darabot. Úgy festett a dolog, hogy vagy kimegy néhány ember űrruhában, szerszámokkal a páncélra, vagy visszafordulunk, és cipeljük magunkkal azt a rohadt… bocsánat, azt a beékelődött szondát.

– Nem próbálta Calder kikapcsolni a szonda hajtóművét?

– Nem lehetett, bíró úr, mert a szondát a hajóhoz kötő vezérlőkábel már elszakadt, tehát csak a rádióvezérlés maradt volna, de a szonda egészen a kilövőcsatorna torkolatában ült, és a fémfal leárnyékolta. Talán egy percig távolodtunk a bolygótól, már azt hittem, Calder mégis a hazatérés mellett döntött, elvégzett néhány manővert, megcsinálta az úgynevezett csillagra állást: ez azt jelenti, hogy az ember megcéloz a hajó orrával egy kiválasztott csillagot, és közben változtatja a tolóerőt. Ha a stabilitás tökéletes, a csillagnak teljesen mozdulatlanul kell maradnia a képernyőn. Persze nem így volt, megváltoztak a pályaelemeink, és Calder igyekezett tisztázni a számértéküket. Néhány kísérlet után sikerült a kormányfúvókákkal kiegyenlítenie az oldalnyomást, és akkor visszafordult.

– Rájött ön ekkor, hogy mit szándékozik tenni Calder?

– Rájöttem, jobban mondva: feltételeztem, hogy mégis pályára akarja helyezni a megmaradt harmadik szondát. Visszatértünk az egyenlítő síkja fölé, a Nap felőli oldalról. Calder nagyszerűen kormányzott, olyan könnyedén, hogy ha nem tudtam volna, soha ki nem találom, hogy a hajónak egy terven felüli, beépített oldalmotorja van. Aztán szólt, hogy számítsam ki a harmadik szondánk vezérléséhez szükséges pályamódosításokat és impulzusokat, meg a szonda egész pályáját. Akkor már nem lehetett kétségem a szándéka felől.

– Végrehajtotta ön ezt az utasítást?

– Nem, bíró úr. Illetve megmondtam neki, hogy nem számíthatom ki a pályákat a program szerint, hiszen másképp kell eljárnunk, a programot már nem tarthattuk be pontosan. Kiegészítő adatokat kértem tőle, mert nem tudtam, milyen magasról akarja kilőni az utolsó szondát, de nem válaszolt. Talán csak azért szólt hozzám, hogy közölje szándékát a parancsnokkal.

– Gondolja? Hiszen közvetlenül a parancsnokhoz is fordulhatott volna.

– Talán nem akart. Például azért, nehogy azt gondolhassák róla, hogy nem tudja, mit kell csinálni, és segítségre szorul. De az is lehet, hogy meg akarta mutatni, milyen kitűnő pilóta, hiszen olyan feladatot vállal, amelyben a navigátor, mármint én, nem tud segíteni. A parancsnok azonban nem reagált, és Calder már a gyűrűk felé tartott. Akkor jöttem rá, hogy hiba van a kréta körül.

– Szíveskedjék konkrétabban kifejezni magát.

– Igenis, bíró úr. Arra gondoltam, hogy Calder kockázatos műveletre készül.

– Felhívom a tisztelt Bíróság figyelmét, hogy a tanú most akaratlanul megerősítette, aminek leszögezésétől eddig vonakodott, nevezetesen, hogy a parancsnoknak az adott helyzetben kötelessége lett volna cselekvőleg fellépni, ám ezt tudatosan, szántszándékkal elmulasztotta, kiszámíthatatlan következményeknek téve ki a hajót és a legénységet.

– Tisztelt Bíróság, nem úgy volt, ahogyan a vád állítja.

– Ne a váddal vitatkozzék, hanem folytassa vallomását, és szorítkozzék az eseményekre. Miért találta kockázatos műveletnek, hogy Calder megkezdte a visszatérést a gyűrűk síkja fölé? Miért éppen ekkor, és csak ekkor kezdett aggódni?

– Talán rosszul fejeztem ki magam. A következő történt. A pilótának ilyen körülmények között a parancsnokhoz kell fordulnia. Én az ő helyében biztosan így tettem volna. Az eredeti programot már nem hajthattuk végre pontosan. Azt gondoltam, Calder, miután a parancsnok rábízta, hogy járjon el saját belátása szerint, igyekszik majd elég messziről pályára állítani a műholdat, tehát nem közelíti meg túlságosan a gyűrűt. Ez csökkentette ugyan a siker kilátását, de lehetséges volt, s amellett biztonságos is. És csakugyan, miközben kis sebességgel haladtunk, Calder megint szólt nekem, hogy számítsam ki a műhold pályaelemeit, arra az esetre, ha ezer-ezerkétszáz kilométer távolságból impulzusokkal vezéreljük. Mivel segíteni akartam neki, elkezdtem kiszámítani a pályaelemeket, és kiderült, hogy ebben az esetben a hibaszórás körülbelül a Cassini-rés szélességének felel meg. Mintegy ötvenszázalékos valószínűsége volt tehát annak, hogy a szonda nem a kívánt ellenőrző pályára áll, hanem vagy a bolygó felé, vagy kifelé csúszik, és szétzúzódik a gyűrűn. Megadtam ezt az eredményt, mivel jobbat nem tudtam nyújtani.

– Megtekintette a parancsnok a számítások eredményét?

– Látnia kellett, mert a számok az eredményablakban jelentek meg, a pultjaink felett, középen. Kis meghajtással repültünk, és úgy rémlett, Calder nem tudja eldönteni, mihez fogjon. Csakugyan kutyaszorítóba került. Ha most meghátrál, azzal beismeri, hogy az imént elszámította magát, csődöt mondott az intuíciója. Amíg vissza nem fordult a bolygó felé, azt mondhatta volna, hogy eleve túl nagynak és hiábavalónak ítélte a kockázatot. De most már megmutatta, hogy a tolóerők bonyolult játéka ellenére ura a hajónak, és ha nem is mondta, következő manővereiből világosan kiderült, hogy meg akarja kísérelni a szonda pályára állítását. Közeledtünk a gyűrűhöz; először azt gondoltam, csak javítani akar egy kicsit az esélyeinken, hiszen a távolság csökkenésével nőtt a siker kilátása, de ha ezt akarja, már meg kellett volna kezdenie a fékezést, ő azonban tovább gyorsított. Csak ekkor, ebben a pillanatban jöttem rá, hogy egészen más a szándéka, addig eszembe sem jutott. Egyébként mindenki akkor értette meg, egy pillanat alatt.

– Ön szerint tehát a legénység minden tagja felismerte a helyzet komolyságát?

– Igen elnök úr. Mögöttem valaki azt mondta a gyorsulás pillanatában: „Szép volt az élet.”

– Ki mondta ezt?

– Nem tudom. Talán a mérnök vagy az elektronikus. Nem figyeltem oda. Egy pillanat alatt zajlott le az egész. Calder csúcsjelzést adott, és nagy tolóerőre kapcsolt, a gyűrűt keresztező irányban. Világos volt, hogy át akar vágni a Góliáttal a Cassini-rés közepén, és útközben „ijedt madár” módszerrel elpottyantam a harmadik szondát.

– Milyen módszerrel?!

– Így szokták nevezni, bíró úr: a hajó úgy pottyantja el a szondát, mint a madár röptében a tojást… De a parancsnok megtiltotta neki.

– Megtiltotta? Ilyen értelmű parancsot adott?

– Igenis, bíró úr.

– A vád tiltakozik. A tanú elferdíti a tényeket. Ilyen parancs nem hangzott el.

– A parancsnok meg akarta tiltani, de már nem volt ideje, hogy a parancsot teljes mondatba foglalja. Calder adott ugyan csúcsjelzést, de alig egy tizedmásodperccel a manőver előtt. Mihelyt a piros lámpa felvillant, a parancsnok rákiáltott, de Calder máris teljes gyorsításra kapcsolt. Ilyen nyomás alatt, több mint tizennégy g volt, nem lehet hangot kiadni. Úgy látszott, hogy Calder belé akarja fojtani a szót. Nem állítom, hogy csakugyan ez volt a szándéka, de úgy látszott. Egy pillanat alatt olyan nyomást kaptunk, hogy teljesen elsötétült előttem a világ, így aztán a parancsnok csak egy rövidet kiálthatott…

– Elnök úr, a vád tiltakozik a tanú megfogalmazásai ellen. A tanú, saját fenntartására rácáfolva, lényegében azt sugallja, hogy Calder pilóta előre megfontolt szándékkal, rosszhiszeműen meg akarta akadályozni felettesét a parancs kiadásában.

– Én semmi effélét nem mondtam.

– Megvonom a szót a tanútól. A Bíróság helyt ad a vád tiltakozásának. Tessék törölni a jegyzőkönyvből a tanú szavait, ettől a mondattól kezdve: „Úgy látszott, hogy Calder belé akarja fojtani a szót.” Felkérem a tanút, hogy mellőzze a kommentárokat, és ismételje el szóról szóra, amit a parancsnok ténylegesen mondott.

– Igenis. Mint említettem, a parancsnoknak már nem volt ideje, hogy egy teljes mondatot végigmondjon, de a parancs értelme világos volt. Megtiltotta Caldernak, hogy átvágjon a Cassini-résen.

– A vád tiltakozik. A tényállás szempontjából nem az a fontos, mit akart mondani Pirx vádlott, hanem csak az, hogy mit mondott valójában.

– A bíróság helyt ad a tiltakozásnak. Felhívom a tanút, hogy szorítkozzék a kormányfülkében elhangzott szavakra.

– Éppen elég hangzott el ahhoz, hogy minden ember, aki hivatásos űrhajós, megértse: a parancsnok megtiltja a pilótának, hogy átvágjon a Cassini-résen.

– Idézze, kérem, az elhangzott szavakat. A Bíróság majd véleményt alkot az értelmükről.

– A szavakra nem emlékszem, elnök úr, csak az értelmükre. A parancsnok valami ilyesmit kezdett kiáltani: „Ne menj át a gyűrűn!”, vagy talán: „Ne vágj át!”, aztán már nem bírta folytatni.

– Legyen szabad közbevetnem, hogy a tanú előzőleg azt vallotta, miszerint a parancsnok nem mondott egy teljes mondatot, ezzel szemben a tanú által most idézett „Ne menj át a gyűrűn” szavak teljes mondatot képeznek.

– Ha ebben a teremben tűz ütne ki, és elkiáltanám magam: „Tűz!”, az persze nem teljes mondat, mert nem tartalmazná, hogy mit állítok a tűzről, mégis érthető figyelmeztetést jelentene.

– A vád tiltakozik! Kérem a Bíróságot, utasítsa rendre a tanút!

– A Bíróság figyelmezteti a tanút. Nem azért hallgatjuk ki, hogy épületes példázatokkal és adomákkal traktálja a Bíróságot. Szorítkozzék a fedélzeten történtek tárgyilagos előadására.

– Igenis. Az történt a fedélzeten, hogy a parancsnok rákiáltott a pilótára, és megtiltotta neki a rés keresztezését…

– Tiltakozom! A tanú vallomása célzatosan meghamisítja a tényeket!

– A Bíróság megértő kíván lenni. Kérem a tanút, vegye figyelembe, hogy az eljárás célja a tényállás felderítése. Tudna legalább egy töredéket idézni a parancsnok mondatából?

– Nagyon nagy volt a gyorsulás. Elfeketült előttem a világ, nem láttam semmit, de hallottam a parancsnok kiáltását. A szavakat nem tudtam kivenni, mégis megértettem, mit akar. Még inkább hallania kellett a figyelmeztetést a pilótának, hiszen közelebb ült a parancsnokhoz mint én.

– A védelem kéri a Bíróságot, hogy hallgassa meg újólag a kormányfülkéből származó magnetofonszalagoknak azt a részletét, amely rögzítette a parancsnok kiáltását.

– A Bíróság elutasítja a védelem kérését. A szalagok lehallgatása megtörtént, és azt a megállapítást eredményezte, hogy a nagyfokú torzulás miatt csak a hang azonosítható, de a kiáltás tartalma nem. A Bíróság ebben a vitás kérdésben külön határozatot hoz. Kérem a tanút, mondja el, mi történt a parancsnok kiáltása után.

– Mikor kitisztult a szemem, egyenesen a gyűrű felé repültünk. A gyorsulásmérő két g-t mutatott. Hiperbolikus sebességgel haladtunk. A parancsnok felkiáltott: „Calder! Megszegted a parancsot! Megtiltottam, hogy átvágj a résen!” Calder pedig azonnal így felelt: „Nem hallottam, kapitány úr!”

– Ekkor sem utasította Caldert a parancsnok, hogy fékezzen, vagy forduljon vissza?

– Már nem lehetett, elnök úr. Másodpercenként nyolcvan kilométeres hiperbolikus sebességgel repültünk. Szó sem lehetett arról, hogy ezt az impulzust a gravitációs korlát átlépése nélkül lecsökkentsük.

– Mit ért gravitációs korláton?

– Húsz-huszonkét gravitációs egységnél nagyobb, tartós pozitív vagy negatív gyorsulást. Amint a gyűrű felé repültünk, minden másodperccel nőtt a lefékezéshez szükséges negatív gyorsulás értéke. Eleinte ötven g körül lehetett, később talán száz is volt. Ilyen erejű fékezéstől mindannyian elpusztultunk volna. Már úgy értem, minden ember elpusztult volna a fedélzeten.

– Technikailag képes volt a hajó ekkora gyorsulásra?

– Igen, bíró úr. De csak akkor, ha átszakítják a biztosítékokat. A Góliát reaktorának potenciális tolóereje tízezer tonna.

– Folytassa vallomását.

– „El akarod pusztítani a hajót?” – kérdezte a parancsnok nyugodtan. „Átmegyünk a Cassinin, és a túlsó oldalon lefékezek!” – felelte Calder ugyanilyen nyugodtan.

Még be sem fejezte, mikor forogni kezdtünk. Úgy látszik, a hirtelen gyorsítástól, amellyel Calder át akart vágni a résen, a szonda valahogy elmozdult a kilövőcsatornában, és ezáltal kisebb lett ugyan az oldalnyomás, viszont a gázsugár most a hajótest érintőjének irányában áramlott ki, úgyhogy az egész űrhajó forogni kezdett a hossztengelye körül, mint a búgócsiga. Ez a pörgés eleinte elég lassú volt, de pillanatról pillanatra gyorsult. Így kezdődött a katasztrófa. Calder akaratlanul idézte elő azzal, hogy az imént olyan hirtelen gyorsított.

– Fejtse ki részletesen, hogy ön szerint miért növelte a gyorsulást Calder.

– Tisztelt Bíróság, a vád tiltakozik. A tanú részrehajló, és bizonyára azt feleli, amit már mondott: hogy Calder el akarta némítani a parancsnokot.

– Egyáltalán nem ezt akarom mondani. Caldernak nem kellett volna ugrásszerűen növelnie a gyorsulást, lassabban is megtehette volna, de ha át akart vágni a Cassinin, nagy tolóerőre volt szüksége. Abban a térségben roppant nehéz manőverezni, mert tipikusan olyan övezet, ahol matematikailag megoldhatatlan soktestproblémák vetődnek fel. Ott a Szaturnusz vonzereje, a gyűrűk tömege, a legközelebbi holdak; mindez együtt olyan gravitációs teret hoz létre, amelyben lehetetlen valamennyi perturbációt egyszerre figyelembe venni. Ráadásul ott volt még a szonda kitérítő hatása. Olyan pályán haladtunk tehát, amelyet sok erő határoz meg, részint a hajó saját tolóerői, részint a térben elszórt testek vonzása. No mármost, minél nagyobb meghajtással repültünk, annál kisebb lett a zavaró tényezők hatása, mert azoknak az értéke állandó volt, a mi impulzusunk értéke viszont növekedett. Calder azért fokozta a sebességet, hogy pályánkat kevésbé befolyásolják a külső, zavaró hatások. Meggyőződésem, hogy ha hirtelen pörögni nem kezdünk, sikerült volna átrepülnie a résen.

– Véleménye szerint hibátlan űrhajóval át lehet repülni rajta?

– Hogyne, bíró úr. Meg lehet csinálni, bár minden űrhajózási tankönyv tiltja. A rés gyakorlatilag háromezer-ötszáz kilométer széles, de a gyűrűk mentén tele van durva meteor– és jégporral, amely vizuálisan nem észlelhető ugyan, de a hiperbolikus sebességgel száguldó űrhajó elégne benne. A nagyjából tiszta rés, amelyen át lehet jutni, öt-hatszáz kilométer széles. Kis sebességgel nem nehéz belépni egy ilyen folyosóba, de nagyobb sebességnél már jelentkezik a gravitációs sodródás, ezért Calder előbb jól megcélozta a rést a hajó orrával, aztán nagy tolóerőre kapcsolt. Ha a szonda el nem mozdul, minden jól ment volna. Legalábbis én így vélem. Természetesen volt bizonyos kockázat, három-négy százalék volt a valószínűsége, hogy összeütközünk valami kósza törmelékkel. Csakhogy közbejött a pörgés. Calder megpróbálta leküzdeni, de nem sikerült. Pedig nagyon szépen harcolt. Ezt el kell ismernem.

– Caldernak tehát nem sikerült leküzdenie a hajó pörgését? Meg tudná mondani, miért nem?

– Már korábban, mikor együtt voltunk szolgálatban, megfigyeltem, milyen káprázatosan számol. És hallatlanul bízott abban a képességében, hogy gép nélkül, villámgyorsan, fejben kiszámít mindent. Abban a helyzetben, a hiperbolikus sebességünkkel, olyan feladat állt előtte, mintha egy tű fokán kellene átcsúsznunk. A tolóerő-mutatók nem értek semmit, mert csak a Góliát hajtóművének adatait mutatták, de nem mutathatták a szonda tolóerejének értékeit. Calder kizárólag a gravimétereket nézte, és csak azok szerint vezetett. Valóságos matematikai versenyfutás volt ez, közte és az egyre gyorsabban változó körülmények között. Calder hihetetlen képességeit mutatja, hogy míg én alig győztem leolvasni a számokat a műszerekről, ő fejben elvégezte a számításokat, negyedfokú differenciálegyenleteket állított fel. Hangsúlyoznom kell, hogy bár Calder magatartását eddig a pillanatig felháborítónak találtam, mert biztos voltam benne, hogy hallotta a parancsnok tilalmát, és szándékosan nem vette figyelembe, mégis csodálatot éreztem iránta.

– Ön nem válaszolt a Bíróság kérdésére.

– Éppen most akartam válaszolni, bíró úr. A megoldások, még ha Calder tizedmásodpercek alatt számította is ki őket, csak megközelítések lehettek. Nem voltak tökéletesen pontosak, mert nem is lehettek, még akkor sem, ha Calder a világ leggyorsabb számítógépévé változott volna. A hibaszórás, amelyet nem tudott figyelembe venni, egyre nőtt, és tovább pörögtünk. Egy percig úgy rémlett, hogy Calder talán mégis úrrá lesz a hajón, de ő előbb megértette mint én, hogy veszített, és akkor az egész tolóerőt kikapcsolta. Nullára csökkent a gravitációnk.

– Miért kapcsolta ki Calder a tolóerőt?

– Majdnem merőlegesen akart átvágni a résen, de a pörgessél nem tudott megbirkózni. A Góliát pörgettyűként forgott, tehát úgy is viselkedett mint a pörgettyű: ellenállást tanúsított a tolóerővel szemben, amely hosszanti irányban igyekezett tartani a hajót. Precessziós mozgásba kezdtünk, minél jobban nőtt a sebesség, annál hevesebben körözött a hajó tatja. Így aztán erősen nyújtott spirális pályán haladtunk, a hajó egészen az oldalára feküdt, és minden ilyen kacskaringó átmérője legalább száz kilométer volt. Ezzel a mozgással könnyen a gyűrű szélébe vágódhattunk volna a rés közepe helyett. Calder már tehetetlen volt. Egérfogóba került.

– Ez mit jelent?

– Így szoktuk nevezni a visszafordíthatatlan helyzeteket, amelyekbe könnyű bejutni, de kiút nincs belőlük, tisztelt Bíróság.

Utunk további része már teljesen váratlan volt. Mikor Calder kikapcsolta a hajtóművet, azt hittem, egyszerűen sorsára bízza magát. A műszerek ablakaiban csak úgy villóztak a számok, de már semmit sem lehetett kiszámítani. A gyűrűk szemfájdítóan vakítottak, hiszen jégtömbökből állnak. Forogtak alattunk, mintha körhintán ülnénk, és velük forgott a rés is. Olyan volt mint egy fekete hasadék. Ilyen pillanatokban hihetetlenül hosszúnak rémlik az idő. Valahányszor a másodpercmérőre pillantottam, úgy rémlett, egy helyben áll a mutatója. Calder az öveit kezdte kikapcsolni, nagyon gyorsan. Követtem a példáját, mert sejtettem, hogy át akarja szakítani a túlterhelési főbiztosítékot, amely a pulton van, de leszíjazva nem érte el. Ha felhasználhatja az egész teljesítményt, még lefékezhetett és kisuhanhatott az űrbe, száz g körüli gyorsulással. Szétpukkantunk volna, mint a léggömb, de megmentette volna a hajót, no és saját magát. Tulajdonképpen már előbb is gondolhattam volna, hogy nem lehet ember, hiszen egyetlen ember sem képes úgy számolni mint ő… de ez csak most tudatosult bennem. Vissza akartam tartani, mielőtt eléri a pultot, de ő gyorsabb volt. Természetes, hogy az volt. „Ne kapcsold ki magad!” – kiáltott rám a parancsnok. Aztán Calderre kiáltott: „Ne nyúlj a biztosítékhoz!”. Calder nem törődött vele, már felállt. „Teljessel előre!” – kiáltott a parancsnok, és én engedelmeskedtem. Előttem volt ugyanis a második kormány. Nem kapcsoltam rögtön teljes gyorsulásra, csak öt g-re mentem fel, mert nem akartam megölni Caldert, csak el akartam lökni a biztosítékoktól, de ő állva maradt. Döbbenetes látvány volt, uraim, mert egyetlen ember sem marad talpon ötnél! Állva maradt, csak belekapaszkodott a pultba, lehorzsolódott a bőr mind a két kezéről, de tovább kapaszkodott, mert a bőre alatt acél volt. Akkor egyszerre a maximumra kapcsoltam. A tizennégy g letépte a pultról, és a kormányfülke végébe vágta, olyan szörnyű csattanással, mintha egyetlen fémtömb lett volna, a székeink között repült át, és úgy vágódott a falnak, hogy beleremegett a szoba, a szekurit pozdorjává tört azon a helyen, ő pedig valami hihetetlen, semmihez sem hasonlítható hangot adott, aztán hallottam, hogyan dobálja magát ott hátul, hogyan töri-zúzza, ami a keze ügyébe kerül, de már nem figyeltem oda, mert megnyílt előttünk a rés, pörögve zuhantunk felé, a tat vadul keringett, lementem négy g-re, most már csak a szerencsétől függött minden. A parancsnok rám kiáltott, hogy lőjek, egymás után kilövöldöztem a meteorhárító ernyőket, hogy legalább az apróbb morzsákat elsöpörjem, ha elénk kerülnek, sokat nem ért, de ennyi védelem is jobb mint a semmi. A Cassini óriási fekete torokként tátongott, messze a hajó előtt tüzek lobbantak, a védőernyők kinyíltak, és a jégporfelhőkbe ütközve rögtön el is égtek, gyönyörű szép, óriási ezüstfelhők ragyogtak fel és tűntek el egy szempillantás alatt, a hajó kissé megremegett, a jobb oldali érzékelők mutatói mind kilendültek, ez hőlökés volt, súroltunk valamit… nem tudom, mit, és aztán már a túlsó oldalon voltunk…

***

– Pirx sorhajókapitány úr?

– Igen, én vagyok. Ön hívatott?

– Igen. Köszönöm, hogy eljött. Foglaljon helyet…

Az íróasztalnál ülő férfi megnyomott egy gombot a fekete dobozkán, és kiszólt:

– Húsz percig ne zavarjanak. Senkinek sem vagyok itt. Kikapcsolta a készüléket, és látogatójára szögezte figyelmes pillantását.

– Kapitány úr, egy javaslatom lenne az ön számára. Igen eredeti javaslat. Egy bizonyos – kicsit tétovázott – kísérletről van szó. Mindenekelőtt azonban meg kell kérnem, hogy az, amit mondani fogok, köztünk maradjon. Akkor is, ha javaslatomat elutasítja. Megígérné ezt?

Pár pillanatnyi csönd állt be.

– Nem – mondta Pirx. Majd hozzátette: – Legalábbis, amíg többet nem közöl.

– Nem szokása látatlanban aláírni valamit, igaz? Ezt abból is tudhattam volna, amit hallottam önről. Rágyújt?

– Köszönöm, nem.

– Egy kísérleti repülésről van szó.

– Újfajta űrhajó?

– Nem. Újfajta legénység.

– Legénység? És az én szerepem?

– A legénység alkalmasságának tüzetes értékelése. Többet nem mondhatok. Most önön a döntés sora.

– Hallgatni fogok, ha lehetségesnek találom.

– Lehetségesnek?

– Helyesnek.

– Milyen szempontok szerint?

– Az úgynevezett lelkiismeret, uram.

Megint eltelt néhány másodperc. Az üvegfalú, nagy szobában olyan csend volt, mintha nem is egy óriási felhőkarcolóban lenne, ahol körülötte még kétezer szoba van, a háztetőn pedig három helikopter-kikötő. Pirx alig látta a vele szemben ülő férfi vonásait, olyan erősen fénylett a háttér: az épület legfelső, tizenhat emeletét körülvevő köd, vagy inkább felhő miatt. Néha tejfehér gomolyagok sűrűsödtek össze az üvegfal mögött, s ilyenkor úgy rémlett, hogy az egész szoba úszik valamerre, ahová láthatatlan erő sodorja.

– Rendben van. Mint látja, mindent elfogadok. Föld-Föld útról van szó.

– Körút?

– Igen. Megkerülnék a Szaturnuszt, és új automata műholdakat helyeznének körülötte stacionárius pályára.

– De hiszen ez a JOVIÁN-terv.

– Igen, annak egy része, már ami a műholdakat illeti. A hajó is a COMSEC tulajdona, tehát a vállalkozást az UNESCO patronálja. Mint tudja, én ezt az intézményt képviselem. De önre azért esett a választásunk, noha saját pilótáink és navigátoraink Is vannak, mert a dologban egy másik tényező is szerepel. A legénység, mint említettem.

Az UNESCO-igazgató megint elnémult. Pirx várakozott, akaratlanul is hegyezve a fülét, de valóban olyan csend volt, mintha mérföldes körzetben még egy papírlap se zizzenne – pedig milliós város vette őket körül.

– Mint bizonyára tudja, hosszú évek óta megvan már a lehetőség az embert helyettesítő, egyre sokoldalúbb gépek gyártására. Azok a berendezések, amelyek egyszerre sok területen is felveszik a versenyt az emberrel, súlyuk és méretük miatt eddig helyhez kötöttek voltak. De a szilárdtest-fizika az Egyesült Államokban és a Szovjetunióban csaknem egyidejűleg lehetővé tette a mikrominiatürizálás következő, már molekuláris szakaszát. Előállították az aggyal egyenértékű kristályszerkezetek kísérleti prototípusait. Még most is körülbelül másfélszer akkorák mint a mi agyunk, de ez lényegtelen. Számos amerikai cég szabadalmaztatott már ilyen konstrukciót, és most meg akarják kezdeni az emberformájú automaták, az úgynevezett véges nemlineárisok sorozatgyártását, elsősorban űrhajózási célokra.

– Hallottam róla. De a szakszervezetek tiltakoztak, igaz? És ha jól tudom, az érvényben levő törvények gyökeres módosítására lenne szükség.

– Ön hallott erről? A sajtó, holmi pletykákon kívül, semmit sem közölt…

– Nem. De folytak bizonyos kulisszák mögötti tárgyalások, alkudozások, és ennek híre ment a mi köreinkben. Gondolom, ez érthető.

– Hogyne. Természetesen. Hát akkor… annál jobb, ámbár… No és mi a véleménye?

– Erről a dologról? Nem nagyon helyeslem. Sőt egyáltalán nem. De attól tartok, hogy az egyéni vélemények itt nem sokat számítanak. A felfedezések következményei kérlelhetetlenek; legfeljebb fékezni lehet egy ideig a megvalósulásukat.

– Egyszóval, szükséges rossznak tartja?

– Nem így fogalmaznám. Szerintem az emberiség nincs felkészülve az ember formájú mesterséges lények inváziójára. Persze az a legfontosabb, hogy csakugyan egyenértékűek-e az emberrel. Én ilyennel sohasem találkoztam. Nem vagyok robotszakértő, de szakember ismerőseim szerint az emberrel igazán egyenértékű robotokról nem lehet szó.

– Nem elfogult ön egy kissé? Sok szakember valóban így vélekedik, illetve vélekedett. Csakhogy, tudja… ezeknek a cégeknek a tevékenységét gazdasági tényezők határozzák meg. A termelés rentabilitása.

– Vagyis a nyereség reménye.

– Úgy van. No mármost, az a helyzet, hogy a szövetségi kormány (Amerikára gondolok), továbbá a brit és a francia kormány az állami kutatóintézetekben készült dokumentációt még nem adta át teljes egészében a magáncégeknek. De a dokumentáció hézagait a cégek a kormány segítsége nélkül, saját erejükből is kiegészíthetik, hiszen megvannak a saját kutató laboratóriumaik.

– A Cybertronicsra gondol?

– Nemcsak arra. Ott van a Machintrex, az Inteltron meg a többi. Csakhogy az említett országok kormányköreiben sokan tartanak a dolog távolabbi következményeitől. A magáncégeket nem érdekli, hogy az államnak nincs pénze az emberek tömeges átképzésére, akiket kiszorít munkájukból a nemlinek özöne.

– Nemlinek? Érdekes. Ezt a terminust még nem hallottam.

– Csak amolyan házi tolvajnyelv. Még mindig jobb mint a „homunculus” vagy a „műember”. Különben is, ezek nem emberek, se nem mesterségesek, se nem valódiak.

– Azért, mert nem teljes értékűek?

– Nézze, kapitány úr, én sem vagyok szakember ezen a téren, tehát ha akarnék, se tudnék erre válaszolni. A magánvéleményem pedig se nem oszt, se nem szoroz. Elég az hozzá, hogy az új termék egyik első megrendelője a COSNAV lenne.

– De hiszen az egy angol-amerikai magánvállalat.

– Éppen azért. A Cosmical Navigation évek óta anyagi nehézségekkel küzd, mert a szocialista országok űrközlekedési rendszere, amely nem azonnali haszonra dolgozik, erős versenytárs. Már a teherfuvarozás jó részét elhódította, különösen a bolygóközi fővonalakon. Ezt bizonyára ön is tudja.

– Hogyne. És egyáltalán nem búsulnék, ha a COSNAV tönkremenne. Ha az űrkutatást sikerült az ENSZ keretében nemzetközivé tenni, megcsinálhatnák az űrközlekedéssel is. Legalábbis én így látom.

– Én is. Biztosíthatom, hogy én is ezt szeretném, ha másért nem, az íróasztalomra való tekintettel. De hát ez a jövő zenéje. Egyelőre az a nagy helyzet, hogy a COSNAV kész akárhány nemlint beállítani a járatain, pillanatnyilag csak a teherforgalomban, mert az utasszállító hajók esetében a nagyközönség bojkottjától tart. Már folynak is az előzetes tárgyalások.

– És a sajtó minderről hallgat?

– A tárgyalások nem hivatalosak. Egyébként néhány lap célozgatott a dologra, de a COSNAV mindent cáfolt. Formailag nem is jogtalanul. Tudja, kapitány úr, ez a terület valóságos dzsungel. Tulajdonképpen olyan sávban mozognak, amelyre szigorúan véve sem a hazai törvények nem vonatkoznak, sem az ENSZ által elfogadott nemzetközi jogszabályok. Az elnök, mivel megbízatása rövidesen lejár, a szakszervezetek heves tiltakozásától tartva, óvakodik a kongresszus elé vinni azokat a törvényeket, amelyeket az intelektronikai nagytőke követel. No mármost, hogy végre a lényegre térjek, néhány cég, számítva a világsajtó, a munkásmozgalom, a szakszervezetek és a többi várható ellenvetéseire, rendelkezésünkre akar bocsátani néhány darab félprototípust, hogy megvizsgáljuk, mennyiben alkalmasak bolygóközi űrhajók vezetésére.

– Bocsánat, kinek a rendelkezésére? Az ENSZ-nek? Ez valahogy furcsán hangzik.

– Nem, nem közvetlenül az ENSZ-nek. Nekünk, vagyis az UNESCO-nak. Ugyanis ez a szervezet foglalkozik a tudományos, kulturális és közoktatási ügyekkel…

– Elnézést, de még most sem értem. Mi közük ezeknek a robotoknak a közoktatáshoz vagy a tudományhoz?

– De kérem, ezeknek a futószalagon termelt… álembereknek az inváziója, mint ön nevezte, szerintem nagyon is lényeges ügye az egész emberi kultúrának. Nem pusztán a gazdasági következményekről van szó, a munkanélküliség veszélyéről meg a többiről, hanem a lélektani, társadalmi, kulturális kihatásokról is! Egyébként, hogy tiszta vizet öntsek a pohárba, elárulom, hogy mi korántsem lelkesedtünk a javaslatért. Sőt a vezetőség először vissza is akarta utasítani. De aztán a vállalatok újabb érvvel hozakodtak elő, nevezetesen azzal, hogy a nemlinek sokkal biztonságosabban vezetnék az űrhajókat mint az emberek. Gyorsabbak a reakcióik, nincs szükségük alvásra, nem ismerik a fáradtságot, sohasem betegszenek meg, óriási biztonsági teljesítményük révén komoly sérülés után is működőképesek, azonkívül nincs szükségük sem oxigénre, sem élelemre, dehermetizálódott vagy áttüzesedett hajón is elláthatják feladatukat, és így tovább. Ön is beláthatja, hogy ezek már nyomós érvek. Nemcsak néhány magáncég nyereségéről van szó, hanem a hajók és a rakomány biztonságáról. Ha beválik a dolog, talán még az ENSZ kutató űrflottája is úgy határozna, legalábbis részben…

– Értem. De nagyon veszélyes precedens lenne. Ezt nyilván önök is tudják.

– Miért lenne veszélyes?

– Mert jószerivel ugyanezt lehet elmondani sok más munkakörről és foglalkozásról. Egy szép napon önt is elbocsáthatják, hogy gépet ültessenek a helyére.

Az igazgató elég kényszeredetten nevetett. De rögtön el is komolyodott.

– Nézze, kedves kapitányom… tulajdonképpen elkalandoztunk a tárgytól. De mondja, maga szerint mit tehetnénk ebben a helyzetben? Az UNESCO visszautasíthatná a gyáros urak javaslatát, de a tényeken ez mit sem változtatna. Ha csakugyan olyan jók a robotjaik, a COSNAV előbb-utóbb megveszi őket, aztán már csődül a többi megrendelő.

– És mit változtat a tényeken, ha az UNESCO elszegődik a robotgyárakhoz műszaki ellenőrnek?

– De uram… nem műszaki ellenőrzésről van szó. Mi azt szeretnénk… most már kimondom… azt szeretnénk javasolni önnek, tegyen egy utat ilyen legénységgel. Ön lenne a parancsnokuk. Ez alatt a két hét alatt megítélhetné, mit érnek. Annál is fontosabb számunkra a véleménye, mivel, hangsúlyozom: a legénység különféle, egymástól eltérő modellekből áll. Arra kérnénk önt, hogy visszatérése után adjon róluk részletes szakvéleményt, sokféle szempontból. Nemcsak a szakmai, hanem az egyéb… a lélektani tényezőket is figyelembe véve: mennyire alkalmazkodnak ezek a robotok az emberhez, mennyiben felelnek meg a róluk alkotott képzeteknek, milyen benyomást tesznek az emberre, felsőbbrendűnek vagy éppen szellemileg alsóbbrendűnek látja-e őket… Illetékes szerveink ellátnák önt a szükséges anyagokkal és kérdőívekkel, amelyeket kiváló tudósok és pszichológusok állítottak össze…

– Szóval ez lenne a feladatom?

– Ez. Nem kell rögtön válaszolnia. Ha jól tudom, most éppen nem repül?

– Hathetes szabadságon vagyok.

– Hát akkor választ adna, mondjuk… két napon belül?

– Még két kérdésem van. Milyen következményei lesznek a véleményemnek?

– Perdöntő lesz!

– Kinek a számára?

– A mi számunkra, természetesen. Az UNESCO számára. Meggyőződésem, hogy ha sor kerül az űrhajózás nemzetközivé tételére, fontos adalék lesz az ENSZ jogi bizottságai számára, amelyek…

– Bocsánat. Ez a jövő zenéje, mint ön is mondotta. Szóval az UNESCO számára, igaz? De az UNESCO nem cég, nem vállalat, és remélem, nem is óhajt felcsapni valamelyik cég reklámirodájának?

– De uram! Hát persze, hogy nem! Közzétesszük a világsajtóban, amit ön megállapít. Ha a minősítés negatív lesz, bizonyára hátráltatni fogja a COSNAV és a gyártó cégek tárgyalásait. Ily módon hozzájárulunk.

– Még egyszer elnézést. De ha pozitív lesz, akkor nem hátráltatjuk, és nem járulunk hozzá…?

Az igazgató krákogott, köhécselt, végül elmosolyodott.

– Maga előtt szinte bűnösnek érzem magam, kapitány úr. Mintha nem lenne tiszta a lelkiismeretem… Hát az UNESCO találta fel azokat a robotokat? Rajtunk múlott ez a helyzet? Mi igyekszünk objektívan eljárni, a közjó érdekében…

– Nem tetszik nekem ez az egész.

– Vissza is utasíthatja, kapitány úr. De gondolja meg, hogy ha mi is így tennénk, az pilátusi gesztus volna. Legkönnyebb persze mosni kezeinket. Mi nem vagyunk világkormány, senkinek sem tilthatjuk meg, hogy ilyen vagy amolyan gépeket gyártson. Ez a kormányokra tartozik. Egyébként meg is próbálták, nekem elhiheti. Tudom, hogy történtek ilyen kísérletek, de papíron maradtak. És az egyház sem ért el semmit, pedig tudjuk, milyen szigorúan elutasító az álláspontja.

– Igen. Szóval senkinek se tetszik a dolog, és mindenki ölbe tett kézzel nézi.

– Mert nincs jogalapja, hogy fellépjen ellene.

– És a következmények? Hiszen a gyártó cégek alatt is meginog a talaj, ha olyan munkanélküliséget idéznek elő, hogy…

– Most én vagyok kénytelen önt félbeszakítani. Kétségkívül sok igazság van abban, amit mond. Mindannyian ugyanettől tartunk. De nem tehetünk semmit. Illetve valamit mégiscsak tehetünk. Végrehajthatjuk legalább ezt az egy kísérletet. Ön eleve rossz szemmel nézi a dolgot? Nagyon helyes! Annál jobban megfelel nekünk! Ha egyáltalán léteznek ellenérvek, ön a legalaposabban kifejti majd őket!

– Gondolkodni fogok – mondta Pirx, és felállt.

– Még egy kérdésre utalt az imént…

– Már megválaszolta. Azt akartam kérdezni, hogy miért kértek fel éppen engem.

– Tehát számíthatok a válaszára? Felhívna két napon belül?

– Felhívom – felelte Pirx, meghajtotta a fejét, és távozott.

***

A platinaszőke titkárnő felkelt az íróasztala mögül, mikor Pirx belépett.

– Jó napot kívánok. Én…

– Jó napot, uram. Tudom. Fáradjon velem.

– Már itt vannak?

– Igen, önt várják.

Hosszú, üres folyosón vezette végig, szandálja úgy kopogott, mintha fém gólyalábakon járna. A hideg kőhang betöltötte a műgránittal burkolt, tágas teret. A folyosóról sötét színű ajtók nyíltak, alumínium szobaszámmal és névtáblával. A titkárnő ideges volt. Néhányszor Pirxre lesett a szeme sarkából – nem a csinos lány, hanem az ijedt ember pillantásával. Pirx egy kicsit megsajnálta, mikor ezt észrevette, ugyanakkor tudatára ébredt, micsoda őrült história ez az egész, és szinte önmaga számára is váratlanul, megkérdezte:

– Látta őket?

– Láttam. Egy pillanatra. Futólag.

– És milyenek?

– Maga még nem látta őket?

A lány szinte megörült. Mintha azok, akik jól ismerik őket, máris valami idegen, sőt talán ellenséges összeesküvés részesei lennének, akikkel szemben nem lehet az ember elég bizalmatlan.

– Hatan vannak. Az egyik beszélt is velem. Képzelje, egyáltalán nem látszik rajta! Egy csöppet sem! Ha az utcán szembejönne velem, soha ki nem találnám. De ahogy tüzetesebben szemügyre vettem, van valami a szemében… meg itt… – és a szájára mutatott.

– No és a többi?

– Azok be se jöttek a szobába, kint álltak a folyosón…

Beszálltak a liftbe, felfelé suhantak, az emeleteket jelző aranysárga fények sebesen váltották egymást a falon. Pirx a lánnyal szemben állt, és kellően méltányolhatta, mennyit fáradozott azon, hogy rúzs, púder és szemfesték segítségével saját egyéniségének minden nyomát eltüntesse, s egy időre Inda Lee másolatává alakuljon, vagy hogy is hívják az évad új módon kócolt csillagát. A lány szemhéja meg-megrebbent; Pirx aggódott, hogy leválik a műszempillája.

– Robotok… – suttogta a titkárnő mélyről jövő hangon, és megrázkódott, mintha valami hüllőhöz ért volna. A tizedik emeleti szobában hat férfi ült. Mikor Pirx belépett, egyikük, akit eltakart a Herald Tribune lepedője, összehajtotta újságját, felállt, és széles mosollyal Pirx felé indult, Erre a többi is felállt.

Körülbelül egyforma magasak voltak, civilruhás berepülő pilótákra emlékeztettek; daliás termet, egyforma homokszínű öltöny, fehér inggel és színes csokornyakkendővel. Kettő szőke volt, egy lángvörös, a többi barna – de mind világos szemű. Ennyit sikerült megállapítania, mielőtt az, aki feléje indult, kezet nyújtott, derekasan megrázta a kezét, és üdvözölte.

– McGuirr vagyok, hogy van?! Volt szerencsém egyszer az ön hajóján utazni, mikor a Pollux parancsnoka volt! De ön biztosan nem emlékszik rám…

– Nem – felelte Pirx. McGuirr a férfiakhoz fordult, akik mozdulatlanul álltak a képeslapokkal teleszórt, kerek asztal körül.

– Fiúk, ez a parancsnokotok, Pirx sorhajókapitány úr. Ez pedig a legénysége, kapitány úr: John Calder első pilóta, Harry Brown másodpilóta, Andy Thomson magfizikus-mérnök, John Burton rádiós és elektronikus, végül Thomas Burns, aki neurológus, kibernetikus és orvos egy személyben.

Pirx sorra kezet fogott velük, majd mindannyian leültek, az asztalhoz húzva a testek súlya alatt meghajló fém karosszékeket. A pár pillanatnyi csöndet McGuirr harsány baritonja törte meg.

– Először is meg szeretném köszönni a Cybertronics, az Inteltron és a Nortronics igazgatósága nevében, hogy az UNESCO megbízásának elvállalásával bizalmat tanúsított fáradozásaink iránt. Hogy minden félreértés lehetőségét kizárjuk, máris tudatom önnel, hogy a jelenlevők közül némelyek apától és anyától születtek, mások viszont nem. Mindegyikük tisztában van saját származásával, de nem ismeri a többiekét. Arra kérném önt, hogy kilétükről ne kérdezze őket. Minden egyéb tekintetben azt tehet, amit csak akar. Biztosíthatom, hogy jól teljesítik majd a parancsait. Számíthat buzgalmukra és őszinteségükre, szolgálatban éppúgy, mint szolgálaton kívül. De utasítást kaptak, hogy ha kilétük felől érdeklődnek, mindannyian azt válaszolják: közönséges ember vagyok. Ezt előre megmondom, tehát ne tekintse hazugságnak, csupán szükségességnek, amely közös érdekünket szolgálja…

– Szóval nem kérdezhetem meg tőlük?

– Már hogy is ne! Természetesen megkérdezheti, de kellemetlen tudat lesz, hogy némelyik nem mond igazat. Hát nem jobb ezt elkerülni? Mindig azt felelik, hogy szabályos, közönséges fiúk, de nem minden esetben lesz igaz.

– És az ön esetében? – kérdezte Pirx. Pillanatnyi szünet után általános nevetés tört ki. Maga McGuirr hahotázott a leghangosabban.

– Még hogy én! Ez jó volt! Én, én csak egy apró fogaskerék vagyok a Nortronics gépezetében…

Pirx, aki el sem mosolyodott, megvárta, míg elcsendesednek.

– Át akarnak ejteni, ugye? – kérdezte akkor.

– Már megbocsásson! Hogy érti ezt?! Szó sincs róla! A feltételekben „újfajta legénység” szerepelt. Senki sem mondta, hogy ez a legénység egynemű lesz, igaz? Egyszerűen ki akartuk zárni bizonyos, hm, tisztán pszichológiai, irracionális előítéletek lehetőségét, ezt meg kell értenie. Hiszen napnál világosabb a helyzet! Nem igaz? Önt arra kérjük, hogy az út folyamán és utána, tapasztalatai alapján, minősítést készítsen a legénység minden tagjáról. Részletes minősítést, amely számunkra rendkívül becses lesz. Mi csupán arra törekedtünk, hogy biztosítsuk önnek a legteljesebb pártatlanság feltételeit!

– Hálás köszönetem! – mondta Pirx. – Mindamellett az a véleményem, hogy becsaptak. De azért nem szándékozom visszalépni.

– Remek!

– Szeretnék egy kicsit már most elbeszélgetni az… – egy pillanatig habozott – az embereimmel…

– Talán szaktudásuk felől óhajt tájékozódni? Egyébként én nem szólok bele! Tessék csak! Tessék!

McGuirr szivart vett elő zakója felső zsebéből, levágta a végét, és a rágyújtással kezdett foglalatoskodni, miközben öt nyugodt, figyelmes szempár pihent Pirx arcán. A két szőke – a két pilóta – kissé hasonlított egymásra. Calder azonban inkább skandinávnak látszott, göndör haja kese volt, mintha a nap szívta volna ki. Brown viszont igazi aranyszőke volt, kissé divatlap-kerubin, de szépfiúságát enyhítette erős álla és mindig gunyorosan görbülő, sápadt, keskeny ajka. Szája bal sarkától ferde, fehér sebhely húzódott végig az arcán. Pirx szeme megakadt rajta.

– Tökéletes – mondta, mintha McGuirrnek adna jócskán megkésett választ, és ugyanazon a hangon, mintegy szórakozottan, megkérdezte, a sebhelyes férfit nézve.

– Hisz ön Istenben?

Brown szája megremegett, mintha nevetést vagy fintort fojtana vissza, és nem válaszolt rögtön. Friss, de kissé sietős borotválkozás nyomait viselte: szája körül némi borosta, arcán púdermaradványok.

– Ez… nem tartozik kötelességeim közé – felelte végül kellemes, mély hangon. McGuirr, aki éppen nagyot szívott szivarján, előbb megkövült, mert Pirx kérdése kellemetlenül érintette, majd hunyorogva, hevesen fújta ki a füstöt, mintha azt mondaná: „Na látod?! Emberedre akadtál!”

– Brown úr – szólt Pirx ugyanazon a közönyös hangon –, ön nem felelt a kérdésemre.

– Bocsánat, kapitány úr. Mondtam, hogy ez nem tartozik a kötelességeim közé.

– Mint felettese, én döntöm el, hogy mi tartozik a kötelességei közé – válaszolta Pirx. McGuirr arcán megrökönyödés tükröződött. A többiek mozdulatlanul, figyelmes arccal hallgatták a párbeszédet, mint a jó tanulók az iskolában.

– Ha ez parancs – felelte Brown hajlékony, lágy baritonján –, csak annyit mondhatok, hogy ezzel a kérdéssel nem foglalkoztam.

– Akkor lesz szíves holnapig átgondolni. Ettől teszem függővé, hogy felszállhat-e a hajóra.

– Igenis, navigátor úr.

Pirx most Calderhez, az első pilótához fordult, szemük találkozott. Calder szivárványhártyája majdnem színtelen volt, a szoba nagy ablakai visszatükröződtek benne.

– Ön pilóta?

– Igenis.

– Milyen gyakorlattal?

– Felsőfokú pilótatanfolyamot végeztem, kétszázkilencven órát vezettem az űrben kis tonnatartalmú hajón, tíz önálló leszállásom van, ebből négy a Holdon, kettő a Marson és egy a Vénuszon.

Pirx szemlátomást alig figyelt a válaszra.

– Burton – fordult a következőhöz –, ön elektronikus?

– Igenis.

– Hány röntgent képes elviselni egy óra hosszat?

Burtonnek megremegett a szája. Pici rándulás volt csak, nem mosoly. Rögtön el is tűnt.

– Azt hiszem, talán négyszázat – felelte. – Legfeljebb. De utána gyógyításra szorulnék.

– Négyszáznál többet nem?

– Nem tudom, de nem hinném.

– Hová való?

– Arizonába.

– Volt valami betegsége?

– Nem. Legalábbis semmi komoly.

– Jó a látása?

– Jó.

Pirx tulajdonképpen nem is azt hallgatta, mit mondanak. Inkább a hangjuk lejtését, színezetét, arcuk és szájuk mozgását figyelte, s olykor átvillant rajta az esztelen reménység, hogy mindez csak egy nagyszabású buta tréfa, beugratás, bolonddá akarják tenni, kicsúfolják, amiért ilyen naivul hisz a technika mindenhatóságában. Vagy talán így akarják megbüntetni érte? Hiszen ezek ugyanolyan emberek mint a többi, a titkárnő butaságokat beszélt – hiába, mit tesz az előítélet! Lám, s még McGuirrt is közülük valónak nézte…

A beszélgetés eddig semmitmondó volt – eltekintve attól a nem éppen okos ötlettől a jóistennel… Egyáltalán nem volt okos ötlet, inkább ízetlen és primitív, Pirx ezt nagyon jól tudta, korlátolt, sőt bárgyú pasasnak érezte magát, csakis így mehetett bele ebbe az egészbe… Azok öten ugyanúgy néztek rá mint eddig, de úgy rémlett, hogy a vörös Thomson meg a két pilóta túlságosan is közönyös arcot vág, mintha nem akarnák éreztetni vele, hogy máris teljesen keresztülláttak együgyű rutinpilóta lelkén, amely most végképp kizökkent ismerős, érthető és ezért biztonságos egyensúlyából. Tovább akarta kérdezgetni őket; már csak azért is, mert az egyre növekvő csend őellene fordult, az ő ügyefogyottságát bizonyította, de egyszerűen képtelen volt bármit is kitalálni; már csak a kétségbeesés, nem a józan ész sugallta, hogy valami meghökkentő, vakmerő huszárvágásra lenne szükség, de nagyon jól tudta, hogy úgysem csinál ilyesmit. Érezte, hogy nevetségessé tette magát, nem kellett volna vállalkoznia erre a találkozásra, McGuirr-re pillantott.

– Mikor mehetek fel a hajóra?

– Ó, bármikor, akár ma is.

– Mi lesz az orvosi ellenőrzéssel?

– Önnek semmi gondja vele. Már mindent elintéztünk.

A mérnök szinte szánakozva felelgetett, legalábbis így rémlett Pirxnek.

„Nem vagyok jó vesztes” – gondolta. Aztán így szólt:

– Ez minden. Brown kivételével valamennyien a legénység tagjainak tekinthetik magukat. Brown lesz szíves holnap válaszolni a kérdésre, amelyet feltettem. McGuirr, önnél vannak az aláírandó papírok?

– Hogyne, de nem itt. Az igazgatóságon vannak. Átmegyünk értük?

– Jó.

Pirx felállt. A többiek követték a példáját.

– Viszontlátásra – biccentett Pirx, és előresietett. A mérnök a liftnél érte utol.

– Kapitány úr, ön lebecsült bennünket… Egészen visszanyerte a jókedvét.

– Hogy értsem ezt?

A lift elindult. A mérnök óvatosan emelte szájához a szivarját, hogy a hamu ezüstszürke kúpja le ne hulljon.

– Nem olyan könnyű ám a mi fiainkat megkülönböztetni az… igaziaktól.

Pirx vállat vont.

– Ha ugyanabból az anyagból vannak mint én, akkor emberek – mondta –, és hogy lombikban keletkeztek-e, holmi mesterséges megtermékenyítés révén, vagy a hagyományos módon születtek, az engem egyáltalán nem érdekel.

– Ó, dehogy! Nem ugyanabból az anyagból vannak!

– Hát miből?

– Ne haragudjon, de ez gyári titok.

– Ön kicsoda?

A lift megállt. A mérnök kinyitotta az ajtót, de Pirx nem mozdult, várta a választ.

– Arra gondol, hogy én vagyok-e a tervező? Nem. A reklámosztályon dolgozom.

– És illetékes arra, hogy válaszoljon néhány kérdésemre?

– Természetesen, de talán ne itt!

A platinaszőke titkárnő egy nagy tárgyalóterembe vezette őket. A hosszú asztal két oldalán karosszékek álltak, nyílegyenes sorban. Leültek az asztal végéhez, ahol nyitott irattartó feküdt a szerződésekkel.

– Parancsoljon – mondta McGuirr. A hamu a nadrágjára hullott, lefújta, Pirx észrevette, hogy a mérnök szeme véreres, fogsora túl egyenletes. „Műfogsor – gondolta. – Fiatalabbnak akar látszani mint amilyen.”

– Azok, akik… nem emberek, ugyanúgy viselkednek mint az emberek? Esznek? Isznak?

– Hogyne.

– Minek?

– Hogy az illúzió teljes legyen. Mármint a környezet számára, természetesen.

– Eszerint a tápláléktól… meg is szabadulnak?

– No persze.

– És a vérük?

– Tessék?

– Van vérük? Szívük? Véreznek, ha megsebesülnek?

– Van vérük és szívük… látszólag – felelte McGuirr, óvatosan válogatva meg szavait.

– Mit jelent ez?

– Hogy csak egy jó szakorvos tudná eldönteni, alapos vizsgálat után…

– Én tehát nem?

– Nem. Kivéve persze, ha speciális készülékeket használ.

– Röntgen?

– Már ki is találta! De a hajón nem lesz röntgenkészüléke.

– Ezt nem szakember gondolta ki – jegyezte meg nyugodtan Pirx. – A máglyából annyi izotópot szerezhetek, amennyit akarok, hibakereső készüléknek is lennie kell a hajón, röntgenre tehát semmi szükségem.

– Nincs kifogásunk az ilyen készülékek ellen, ha megígéri, hogy csak rendeltetésszerűen használja őket.

– És ha nem ígérem meg?

McGuirr felsóhajtott, s elnyomta szivarját a hamutartóban, mintha hirtelen megundorodott volna tőle.

– Kapitány úr… ön mindenáron meg akarja nehezíteni a dolgunkat!

– Az igaz! – felelte nyájasan Pirx. – Szóval vérezhetnek?

– Igen.

– És a vérük igazi vér? Mikroszkóp alatt is?

– Igazi vér.

– Hogy csinálták ezt?

– Bámulatos, mi? – McGuirr szélesen elvigyorodott. – Csak nagy vonalakban beszélhetek róla: szivacs. Különleges, bőr alatti szivacs.

– Emberi vérrel?

– Igen.

– De minek?

– Bizonyára nem azért, hogy önt félrevezessük. Értse meg végre: nem ön miatt indítottuk be a termelést, több milliárd dolláros költséggel! Ezeknek úgy kell kinézniük, olyannak kell lenniük, hogy az utasokban vagy más emberekben semmi körülmények között fel ne merülhessen a gyanú…

– Nehogy bojkottálják a „termékeiket”?

– Azért is. No meg a pszichológiai kényelem kedvéért…

– És ön meg tudja őket különböztetni?

– Csak azért, mert ismerem őket. Persze, volnának bizonyos erőszakos módszerek… de hát csak nem fog baltát emelni rájuk?!

– Szóval nem mondja meg, miben különböznek az emberektől élettani szempontból? Lélegzés, köhögés, pirulás…

– Ó, ezt mind megcsináltuk. Vannak persze különbségek, de már mondtam: csak orvos venné őket észre.

– És a pszichikai különbségek?

– Az agyuk a fejükben van! Ez a legnagyobb diadalunk! – büszkélkedett McGuirr. – Az Inteltron mindmáig a törzsben helyezi el, mert túl nagy. Mi vagyunk az elsők, akik a fejbe helyeztük!

– Mondjuk, a másodikak, az első a Természet volt…

– Haha! No jó, hát akkor a másodikak. De a részleteket nem árulhatom el. Monokristályos multisztát, tizenhat milliárd kétállapotú elemmel!

– És az is titok, hogy mire képesek?

– Mire gondol?

– Például hazudhatnak-e, és milyen mértékben… elveszthetik-e az uralmat önmaguk fölött, tehát a helyzet fölött…

– Igen. Mindez lehetséges.

– Miért?

– Ez elkerülhetetlen. Mindazok a, képletesen szólva, fékek, amelyeket a neuron vagy kristályhálózatba beépítünk, viszonylagosak, legyőzhetők. Ezt azért mondom el, mert tudnia kell az igazságot. Egyébként ha csak egy kicsit is ismeri a téma irodalmát, tudja, hogy az olyan robot, amely szellemileg felér az emberrel, de ugyanakkor nem képes hazudni vagy csalni, puszta fikció. Vagy teljes értékű emberekvivalenseket állítunk elő, vagy bábokat. Harmadik út nincsen.

– Az a lény, amely bizonyos cselekedetekre képes, szükségképpen más dolgokra is képes, így van?

– Így. Ez természetesen nem rentábilis. Legalábbis egyelőre. A sokoldalúan fejlett pszichikum, az emberi küllemről már nem is beszélve, pokolian drága dolog. Ezekből a modellekből, amelyeket ön kap, csak igen kevés prototípus készült, éppen azért, mert nem kifizetődőek. Egy darab előállítása többe kerül mint egy szuperszonikus bombázóé!

– Csak nem?!

– Beszámítva persze a gyártást előkészítő kutatások költségeit. Később talán futószalagon gyártjuk majd ezeket a robotokat, sőt esetleg tökéletesítjük is őket, bár azt hiszem, ez már nem is lehetséges. A legjobbat adjuk önnek, amit csak nyújtani tudunk. Egyszóval az önuralom elvesztésének, holmi összeroppanásnak, ha nem is zárható ki, rendszerint kisebb a valószínűsége mint ugyanolyan helyzetben egy embernél!

– Végeztek ilyen kísérleteket?

– Hogyne!

– Emberi kontrollcsoporttal?

– Úgy is.

– Katasztrófahelyzetek? Életveszély?

– Pontosan.

– És az eredmény?

– Az emberek kevésbé megbízhatóak.

– És mi a helyzet az agresszivitásukkal?

– A robotok és az emberek viszonyára gondol?

– Nemcsak arra.

– Nyugodt lehet. Különleges inhibitorokat építettünk beléjük, úgynevezett reaktív levezető rendszereket, amelyek mintegy amortizálják az agressziós potenciált.

– Mindig?

– Nem, az lehetetlen. Az agy valószínűségi rendszer, a miénk is. Növelhetjük benne egyes állapotok valószínűségét, de teljes bizonyosság soha nem létezik. Mindamellett, ezen a téren is felülmúlják az embert!

– És mit csinál egy ilyen robot, ha megpróbálom beverni a fejét?

– Védekezik.

– Meg is akar ölni?

– Nem, csak megvédi magát.

– És ha az önvédelem egyetlen lehetősége a támadás?

– Akkor megtámadja.

– Adja ide azt a szerződést – mondta Pirx.

Tolla sercegett a csendben. A mérnök összehajtotta az íveket, és a táskájába tette.

– Ön visszatér az Államokba?

– Vissza, már holnap.

– Közölje a főnökeivel, hogy igyekszem a legrosszabbat kihozni a gyártmányaikból – figyelmeztette Pirx.

– Világos! Éppen erre számítunk! Mert abban a legrosszabban is jobbak az emberénél! Csak…

– Mondani akart valamit?

– Ön bátor ember. De saját érdekében azt tanácsolom: vigyázzon.

– Hogy a robotjai meg ne orroljanak rám?

Pirx akaratlanul is elmosolyodott.

– Nem. Hogy saját maga meg ne bánja a lépéseit, mert az emberek fognak hamarább kikészülni. Akik közönséges, derék, becsületes fiúk. Érti?

– Értem – felelte Pirx. – No de indulnom kell. Ma még át kell vennem a hajót.

– Itt van a tetőn a helikopterem – mondta McGuirr, miközben felállt. – Elvihetem?

– Nem, köszönöm. Metróval megyek. Tudja, nem szeretem a kockázatos dolgokat… Tehát megmondja a főnökeinek, hogy milyen sötét szándékaim vannak?

– Ha kívánja.

McGuirr újabb szivart húzott elő a zsebéből.

– Meg kell mondanom, hogy ön elég különösen viselkedik. Tulajdonképpen mit akar tőlük? Hiszen nem emberek ezek, azt senki sem állítja. Kitűnő munkaerők, és amellett igazán rendes fickók! Nekem elhiheti! Mindent meg fognak tenni önért!

– Igyekszem, hogy még annál is többet tegyenek – válaszolta Pirx.

Pirx nem hagyta annyiban a jóistenügyet: másnap felhívta miatta Brownt. Az UNESCO-nál megkapta a telefonszámot, amelyen „nemlineáris” pilótáját elérheti. A hangját is megismerte, miután a szám jelentkezett.

– Már vártam a hívását – mondta Brown.

– No és hogyan döntött? – kérdezte Pirx. Furcsa módon nehéz volt a szíve, sokkal jobban érezte magát, mikor McGuirr papírjait aláírta. Akkor úgy hitte, megbirkózik ezzel a históriával. Most már nem volt olyan magabiztos.

– Kevés időm volt – felelte Brown sima, kedves hangján. – Ezért csak a következőket mondhatom. Megtanítottak a valószínűség-számításra. Kiszámítom az esélyeket, és ennek alapján döntök. Ebben az esetben kilencvenkilenc százalék a „nem”, sőt talán kilencvenkilenc egész nyolc tized, de van egy századrésznyi lehetőség, hogy igen.

– Hogy létezik?

– Igen.

– Jól van. Jelentkezhet a többiekkel együtt. Viszontlátásra.

– Viszontlátásra – felelte a lágy bariton, és kattant a lerakott kagyló. Pirxnek, ismeretlen okból, eszébe jutott ez a beszélgetés, míg a repülőtér felé utazott. Valaki már elintézett minden formaságot a kapitányságon – talán az UNESCO vagy a cégek, amelyek a legénységet gyártották. Elég az hozzá, hogy se rendes orvosi ellenőrzés nem volt, se az „embereinek” az iratait nem kérték, a rajtot pedig két óra negyvenötre tűzték ki, tehát akkorra, mikor a legkisebb a forgalom. A Szaturnusz köré szánt három jókora műholdat már a rekeszekbe helyezték. A Góliát közepes tonnatartalmú űrhajó volt, nagymértékben automatizált műszaki berendezéssel. Nem túl nagy – alig hatezer tonna nyugalmi tömeg –, de csak két éve került ki a gyárból, reaktora kitűnő, minden hőingadozástól mentes gyorsneutron-máglya, amely mindössze tíz köbmétert foglal el, tehát majdnem semmit, névleges teljesítménye pedig negyvenötmillió lóerő, rövid gyorsításnál hetvenmilliós maximummal.

Pirxnek fogalma sem volt, mit csináltak az „emberei” Párizsban, szállodában laktak-e, vagy lakást bérelt számukra valamelyik cég (még az a groteszk és hátborzongató gondolat is megfordult a fejében, hogy McGuirr mérnök valahogy „kikapcsolta” és erre a két napra ládába rakta őket), sőt még azt sem tudta, hogyan kerültek a kikötőbe.

A kapitányság különszobájában várták, bőröndökkel és apróbb csomagokkal felszerelve, az útitáskák fogóján névjegykártyák himbálóztak. Pirxnek akaratlanul is különféle hülye viccek jutottak eszébe, hogy biztosan franciakulcsokat és toalett-olajozót tartanak a táskájukban, meg ilyesmik. De egyáltalán nem volt nevetős kedve, mikor a kölcsönös üdvözlések után leadta a rajtkészenlét igazolásához szükséges engedélyeket és iratokat, majd két órával a kitűzött időpont előtt kivonultak az egyetlen reflektorral megvilágított betonra, és libasorban megindultak a hófehér Góliát felé. Kicsit olyannak látszott, mint egy frissen kicsomagolt, óriási cukorsüveg.

A rajt gyerekjáték volt. A Góliát szinte magától is elindult volna, csak be kellett programozni az automata és félautomata berendezéseket. Fél óra sem telt el, máris maguk mögött hagyták a Föld éjszakai féltekéjét, a városok foszforeszkáló pontocskáival; Pirx ekkor kinézett, mert noha sokszor látta már az űrből, amint a nap hajnali sugarai „felborzolják” a légkört, az óriási, lángoló szivárványkaréj pompás látványát nem lehetett megunni. Néhány perc múlva elhagyták az utolsó navigációs műholdat, sűrűn kattogtak és sípoltak a lázasan működő információs gépek jelzései („a kozmosz elektronikus bürokráciája”, szokta erre mondani Pirx), majd hajójuk az ekliptika fölé emelkedett. Ekkor Pirx utasította az első pilótát, hogy maradjon a kormánynál, ő maga pedig bement a kabinjába. Tíz perc sem telt el, mikor kopogtattak.

– Tessék!

Brown lépett be. Gondosan becsukta az ajtót, az ágyon ülő Pirxhez lépett, és fojtott hangon megszólalt:

– Beszélni szeretnék önnel.

– Tessék. Üljön le.

Brown leült a karosszékbe, aztán mintha úgy találta volna, hogy túl messze vannak egymástól, közelebb húzta székét, kis ideig lesütött szemmel hallgatott, majd hirtelen a parancsnok szemébe nézett, és elkezdte:

– Közölni szeretnék valamit. De a titoktartását kell kérnem. Adja szavát, hogy nem mondja el senkinek.

Pirx felvonta szemöldökét.

– Titok? – Néhány pillanatig gondolkodott. – Rendben van, nem mondom el senkinek – szólt végül. – Halljuk.

– Én ember vagyok – bökte ki Brown, és elhallgatott, Pirx szemébe nézve, mintha szavai hatását akarná megfigyelni. Pirx azonban, félig lehunyt szemmel, fejét a fehér műanyag habbal burkolt falnak támasztva, mozdulatlanul ült.

– Azért mondom meg, mert segíteni akarok önnek – folytatta Brown, olyasformán, mintha jó előre átgondolta volna mondókáját. – Amikor jelentkeztem, nem tudtam, miről van szó. Biztosan sok jelentkező volt, de mindenkit külön hívtak be, hogy ne ismerkedhessünk meg, és ne is láthassuk egymást. Csak akkor tudtam meg, hogy tulajdonképpen mi a tervük velem, mikor már végleg kiválasztottak, az összes próbarepülés, vizsga és teszt után. Akkor meg kellett fogadnom, hogy egyetlen szót sem árulok el senkinek. Menyasszonyom van, össze akarunk házasodni, de anyagi nehézségeink voltak: remekül jött ez a munka, mert rögtön adtak nyolcezret, és ugyanennyit kapok a visszatérés után, függetlenül az eredménytől. Azért mondom el mindezt, mert azt akarom, hogy tudja, hogy én ebben a dologban tisztán állok. Őszintén szólva, az első pillanatban nem is jöttem rá, hogy mire megy a játék. Egy fura kísérlet, és kész, gondoltam eleinte. De aztán kezdett egyre kevésbé tetszeni a dolog. Hiszen itt végeredményben a legelemibb emberi szolidaritásról van szó. Hallgassak, mikor ezzel az embereknek ártok? Úgy éreztem, hogy ezt nem szabad megtennem. Nincs igazam?

Pirx hallgatott, mire Brown kisvártatva folytatta, de mintha egy fokkal kevésbé lett volna magabiztos.

– A többi négy közül nem ismerek senkit. Egész idő alatt külön tartottak bennünket. Mindenkinek külön szobája volt, külön fürdőszobája, tornaterme, még az étkezéseknél sem találkoztunk, csak közvetlenül Európába utazásunk előtt étkezhettünk három napig együtt. Ezért nem tudom megmondani, melyik ember, és melyik nem az. Semmit sem tudok biztosan. De gyanítom…

– Egy pillanat – szakította félbe Pirx. – És miért felelte az Istenről szóló kérdésemre, hogy „nem kötelessége” ezzel foglalkozni?

Brown mocorgott egy kicsit a karosszékben, majd cipője orrát nézve, amellyel ábrákat rajzolt a padlóra, halkan felelte:

– Mert én addigra már tulajdonképpen elhatároztam, hogy mindent elmondok önnek, és… tudja, hogy van ez: a rossz lelkiismeret… Féltem, hogy McGuirr megsejti, mire készülök. Ezért mikor ön feltette a kérdést, úgy válaszoltam, hogy azt higgye, szentül őrzöm a titkot, és semmiképpen sem fogok segíteni önnek, hogy felfedje kilétemet.

– Tehát McGuirr miatt felelt így?

– Igen.

– És hisz Istenben?

– Hiszek.

– És úgy gondolta, hogy egy robot nem hihet benne?

– Hát persze.

– És hogy ha azt feleli, „hiszek”, akkor könnyebb lett volna kitalálni, hogy ember?

– Igen. Pontosan így volt.

– De hiszen a robot is hihet Istenben – jegyezte meg Pirx egy másodperc múlva, könnyed hangon, mintegy mellékesen. Brown szeme tágra nyílt.

– Mit mond?

– Lehetetlennek tartja?

– Sohasem jutott volna eszembe…

– No jó, hagyjuk ezt. Nem fontos, legalábbis pillanatnyilag. Valami gyanút említett…

– Igen. Azt hiszem, az a barna hajú, Burns, az nem ember.

– Miből gondolja?

– Alig észrevehető apróságokból, de ha összegezem őket, már jelenthetnek valamit. Először is: mikor ül vagy áll, meg se moccan. Mint egy szobor. Pedig az ember, ugye, nem képes sokáig teljesen mozdulatlanul maradni. Kényelmetlenné válik a helyzete, elzsibbad a lába, és akaratlanul is mocorogni kezd, fészkelődik, arcához emeli a kezét. Ő meg egyszerűen kővé dermed.

– Mindig?

– Nem. Éppen ez az, hogy nem mindig. Ez különösen gyanús.

– Miért?

– Én úgy veszem észre, akkor tesz ilyen látszólag akaratlan, apró mozdulatokat, mikor tudatosan ügyel erre, amikor pedig megfeledkezik róla, meg se moccan. Nálunk éppen fordítva van: ahhoz kell a tudatos figyelem, hogy egy ideig mozdulatlanul maradjunk.

– Van benne valami. Aztán?

– Mindent megeszik.

– Mi az, hogy mindent?

– Amit elébe tesznek. Teljesen mindegy neki. Ezt már sokszor megfigyeltem, útközben is, mikor átrepültünk az óceánon, de már otthon, az Államokban is, meg a repülőtéri étteremben. Teljes közönnyel megeszik mindent, amit adnak, pedig hát minden embernek vannak kedvenc ételei, és van, amit nem szeret.

– Ez nem bizonyíték.

– Ó, hát persze, hogy nem. De az előbbi dologgal együtt, gondolja csak meg! És még valami.

– No?

– Levelet sem ír. Igaz, ebben már nem lehetek száz százalékig biztos, de Burtont például láttam, mikor a szállodában bedobott egy levelet.

– Szabad egyáltalán levelezniük?

– Nem.

– Látom, szépen betartják a szerződés feltételeit! – dörmögte Pirx. Kiegyenesedett az ágyon, és közelebb hajolva Brownhoz, lassan megkérdezte:

– Miért szegte meg a szavát?

– Én? Hogy érti ezt?! Kapitány úr!

– Hiszen szavát adta, hogy titokban tartja a kilétét.

– Ja úgy! Igen. Szavamat adtam. De úgy vélem, vannak helyzetek, mikor az embernek nemcsak joga, hanem egyenesen kötelessége, hogy megszegje a szavát.

– Például?

– Például a mi helyzetünkben. Fémbabákat csináltak, beragasztották műanyaggal, rózsaszínre festették és az emberek közé keverték, mint a hamis kártyát, és nehéz pénzeket akarnak keresni rajtuk. Én azt hiszem, minden tisztességes ember úgy járna el mint én… csakugyan, még nem jött önhöz senki?

– Nem. Maga az első. De hát csak most indultunk el… – felelte Pirx. Bár hangja teljesen közömbös maradt, szavaiból mégis kicsendült némi irónia. Brown azonban észre se vette, vagy legalábbis nem adta jelét.

– Igyekezni fogok továbbra is segíteni önnek, egész úton. És mindent megteszek, amit ön helyesnek lát.

– Miért?

Brown lányosan hosszú szempillái megrebbentek.

– Miért?… Hát hogy könnyebben megkülönböztethesse az embereket azoktól a masináktól…

– Brown, maga felvette a nyolcezer dollárt.

– Fel hát. No és? Pilótának szerződtettek. Elvégre pilóta vagyok. Nem is a legrosszabb.

– Ha visszatérünk, újabb nyolcezret vesz föl ezért a két hétért. Ekkora útért sehol, senkinek nem fizetnek tizenhatezer dollárt, sem első osztályú űrpilótának, sem fedélzetmesternek, sem navigátornak. Senkinek. Tehát ezt a pénzt a titoktartásért kapta. Nemcsak velem szemben, hanem általában, például a konkurens cégekkel szemben. Meg akarták óvni minden kísértéstől.

Brown csinos arcán megrökönyödés tükröződött.

– Hát még haragszik is érte, hogy magamtól idejöttem, és megmondtam…?

– Dehogy. Egyáltalán nem haragszom. Úgy járt el, ahogy helyesnek látta. Mennyi az IQ-ja?

– Az intelligenciahányadosom? Százhúsz.

– Éppen elég ahhoz, hogy bizonyos alapvető dolgokat megértsen. No, mondja csak meg: mit értek én tulajdonképpen azzal, hogy közölte velem a gyanúját Burnsre vonatkozólag?

A fiatal pilóta felállt.

– Bocsásson meg, kapitány úr. Ha így áll a dolog, félreértés volt az egész. Én csak jót akartam. De mivel ön úgy látja, hogy én… egyszóval, arra kérem, hogy felejtse el az egészet… illetve csak azt ne, hogy…

Pirx mosolya láttán elharapta a szót.

– Üljön le. No, üljön csak le!

Brown leült.

– Mi az, amit nem mondott ki? Mit ne felejtsek el? Hogy megígértem: nem szólok senkinek a beszélgetésünkről? Igaz? No és ha most én látnám úgy, hogy mégis csak meg kell szegnem az ígéretemet? Pszt! Nem szakítjuk félbe a parancsnokot. Nézze, nem olyan egyszerű ez a dolog. Maga bizalommal fordult hozzám, és ezt a bizalmat én értékelem. Csakhogy… más kérdés a bizalom, és más a józan mérlegelés. Tegyük fel, hogy most már biztosan tudom, a maga jóvoltából, hogy ki maga, és kicsoda Burns. Akkor mi van?

– Az már… az ön dolga. Mikor hazaérünk, önnek kell minősítést adnia a legénységről…

– Ez az! Mégpedig mindenkiről, külön-külön. De azt, ugye, nem gondolja, Brown, hogy hazudni fogok? Hogy nem a rosszabbakról adok hátrányos véleményt, hanem azokról, akik nem emberek?

– Ez nem az én dolgom – kezdte mereven a pilóta, aki az egész szónoklat alatt nyugtalanul fészkelődött. Pirx egy pillantással torkára forrasztotta a szót.

– Csak ne játssza itt nekem a fegyelmezett káplárt, aki nem néz túl a csizmája orrán. Ha maga ember, és szolidáris akar lenni az emberekkel, akkor próbálja komolyan fontolóra venni ezt az egész históriát, és átérezni a saját felelősségét…

– Hogyhogy… „ha”? – rezzent össze Brown. – Hát ön nem hisz nekem? Hát ön… arra gondol…

– Ugyan, dehogy! – vágott közbe gyorsan Pirx. – Hiszek magának. Hogyne hinnék. És ha már leleplezte magát, amit én nem szándékozom erkölcsi vagy más efféle szempontból megítélni, arra kérem, tartsa velem továbbra is a szolgálaton kívüli kapcsolatot, és számoljon be mindenről, amit észlel.

– Most már végképp nem értem – motyogta Brown, és akaratlanul felsóhajtott. – Előbb lehord, most meg…

– Nézze, Brown, ez két különböző dolog. Ha egyszer már elmondta, amit nem kellett volna, nincs értelme egyszerűen visszakozni. Más lapra tartozik, persze, a pénz. Talán csakugyan helyes, hogy leleplezte magát. De a pénzt én a maga helyében nem fogadnám el.

– Hogyan? De… de kapitány úr… – Brown kétségbeesetten kereste az érveket, végül talált is egyet: – Akkor rögtön rájönnének, hogy megszegtem a szerződést! Még be is perelnének…

– Ez már a maga dolga. Nem mondom, hogy adja vissza a pénzt. Megígértem, hogy ez a beszélgetés köztünk marad, és nem szándékozom beavatkozni ebbe az ügybe. Csak megemlítettem, nem utasítás formájában, hanem magánemberként, hogy mit tennék én a maga helyében, de maga nem én, én nem vagyok maga, és kész. Van még valami?

Brown megrázta a fejét, kinyitotta a száját, aztán becsukta, vállat vont, mozdulata mást is kifejezett, mint a beszélgetés kimenetele miatti csalódását, de nem szólt többet. Az ajtónál ösztönösen kihúzta magát, majd távozott.

Pirx mélyet lélegzett. „Minek is szaladt ki a számon, hogy »ha ember«! – szidta magát. – Micsoda pokoli játszma! A fene érti ezt a Brownt. Vagy csakugyan ember, vagy fortély az egész, amivel nemcsak megtévesztenek, hanem még azt is figyelik, nem akarom-e szerződésszegő módszerekkel megtudni, ki a robot, ki nem… No de ebben a menetben egész jól álltam a sarat… Ha igazat mondott, ezentúl kicsit feszenghet a bőrében, azok után, amiket beolvastam neki. Ha pedig nem… akkor végeredményben semmit se mondtam. Micsoda história! Jól bemásztam a csőbe!”

Idegességében felugrott, és járkálni kezdett a kabinban. Megszólalt a telefon; Calder volt a kormányfülkéből; megbeszélték a pályamódosításokat és a gyorsítást éjszakára, aztán Pirx leült, és összevont szemöldökkel, nem tudni, mire gondolva, maga elé bámult. Ekkor kopogtattak. „Mi ez már megint?” – gondolta.

– Tessék! – szólt ki.

Burns lépett be a kabinba, neurológus, orvos és kibernetikus egy személyben.

– Nem zavarom?

– Tessék, foglaljon helyet.

Burns elmosolyodott.

– Azért jöttem, hogy megmondjam önnek: én nem vagyok ember.

Pirx, karosszékével együtt, hirtelen feléje fordult.

– Hogyan? Maga nem…

– Nem vagyok ember. És ebben a kísérletben az ön oldalán állok.

Pirx nagyot sóhajtott.

– Amit mond, az persze maradjon közöttünk, ugyebár? – tudakolta.

– Ezt az ön belátására bízom. Nekem nem fontos.

– Hogyhogy?…

Burns megint elmosolyodott.

– Nagyon egyszerű. Engem önző szempontok vezérelnek. Ha ön elismerő véleményt ad a nemlinekről, láncreakciót vált ki a termelésben. Ez több mint valószínű. Elkezdenek tömegesen feltűnni a magamfajták; és nemcsak az űrhajókon. Ennek végzetes következményei lesznek az emberekre nézve: újfajta diszkrimináció és gyűlölködés kezdődik, a közismert eredményekkel. Mindezt előre látom, de ismétlem, elsősorban személyes indítékok vezetnek. Amíg magam vagyok, amíg kettő vagy tíz van belőlünk, ennek nincs társadalmi jelentősége; egyszerűen elveszünk a tömegben, észrevétlenül és észrevehetetlenül. A jövőm, a jövőnk hasonló lesz bármelyik ember jövőjéhez, azzal az igen lényeges eltéréssel, hogy a mi intelligenciánk és számos különleges képességünk hiányzik a közönséges emberekből. Sokra vihetjük tehát, de csak akkor, ha nem indul meg a tömeggyártás.

– Hát igen… van benne valami… – mondta lassan Pirx. Kissé kavargott a feje. – De miért nem fontos magának, hogy ez a vallomása titokban maradjon? Nem fél, hogy a gyártó cég…

– Nem. Egyáltalán nem félek. Semmitől – felelte Burns ugyanazon a nyugodt, magyarázó hangon. – Én roppant költséges vagyok, navigátor úr. Ebbe itt – mellére mutatott – több milliárd dollárt fektettek be. Csak nem gondolja, hogy a gyáros dühében csavarokra szedet szét? Persze képletesen mondom, hiszen egyetlen csavar sincs bennem… Dühösek lesznek, az biztos, de a helyzetemen ez nem változtat. Valószínűleg ennél a cégnél kell majd dolgoznom, de nem is bánom. Sőt még szívesebben dolgozom náluk mint másutt, mert ők jobban ellátnak, ha… megbetegszem. Azt se hiszem, hogy megpróbálnának fogva tartani. Tulajdonképpen minek? És ha erőszakot alkalmaznak, az nagyon szomorúan végződhetne számukra. Ön is tudja, milyen nagy hatalom a sajtó…

„Zsarolásra gondol” – villant át Pirx agyán. Úgy rémlett, álmodik. De feszülten figyelt tovább.

– Most tehát már érti, miért óhajtom, hogy negatív minősítést adjon a nemlinekről.

– Hogyne. Értem. És… azt is meg tudja mondani, hogy a legénység többi tagja közül…

– Azt nem tudom. Illetve nem vagyok benne biztos, puszta feltevésekkel pedig többet árthatnék mint amennyit segítek. Jobb a nulla információ mint a félrevezető adat, mert a negatív információ kevesebb a nullánál.

– No igen. Hm. Hát mindenesetre… függetlenül az indítékaitól… köszönöm. Igen. Köszönöm. No és… mondhatna akkor valamit önmagáról? Olyasmikre gondolok, amik segíthetnének…

– Sejtem, mire gondol. A szerkezetemről nem tudok semmit, ahogyan ön sem ismeri saját anatómiáját és fiziológiáját, vagy legalábbis nem ismerte, amíg el nem olvasott valami élettani könyvet. De azt hiszem, a szerkezetünk úgyse nagyon érdekli, inkább a pszichikai vonásaink, igaz? Például a… gyenge pontjaink?

– Azok is. De nézze, valamennyit azért mindenki tud a saját szervezetéről, nem tudományos adatokra gondolok, hanem tapasztalatokra, megfigyelésekre…

– No persze, hiszen az ember használja a szervezetét, benne lakik… alkalma van megfigyelni…

Burns megint elmosolyodott, mint az előbb, kivillantva egyenletes – de nem túl egyenletes – fogsorát.

– Tehát kérdezhetem?

– Tessék.

Pirx igyekezett összeszedni a gondolatait.

– Lehetnek… tapintatlan kérdések is? Kényesek?

– Nincs semmi titkolnivalóm – felelte Burns egyszerűen.

– Találkozott már olyan reakcióval, például megdöbbenéssel, rémülettel, iszonyattal, amit az váltott ki, hogy nem ember?

– Igen, egyszer, mikor egy műtétnél asszisztáltam. A másik asszisztens nő volt. Akkor már tudtam, hogy mi az.

– Nem egészen értem…

– Akkor már tudtam, mi az, hogy nő – magyarázta Burns. – Eleinte nem tudtam a nemek létezéséről…

– Vagy úgy!

Pirx dühös volt magára, hogy nem sikerült lenyelnie ezt a felkiáltást.

– Szóval egy nő volt ott. És mi történt?

– A sebész véletlenül az ujjamba vágott a szikével, a gumikesztyű felhasadt, és látszott, hogy nem vérzem.

– Nem?… Hiszen McGuirr azt mondta…

– Most már véreznék. Akkor még „száraz” voltam. Így hívják ezt a „szüleink” házi tolvajnyelvén… – világosította fel Burns. – A vérünk ugyanis csak szemfényvesztés: bőrünk szivacsos belső felületét átitatják vérrel. Ezt az eljárást elég gyakran meg kell ismételni.

– Értem. Tehát a nő észrevette? És a sebész?

– Ó, a sebész tudta, hogy ki vagyok, de a nő nem. Nem is értette meg rögtön, csak a műtét végén, akkor is főleg azért, mert a sebész zavarba jött…

Burns elvigyorodott.

– A nő megfogta a kezemet, fölemelte, és mikor meglátta, hogy mi van… belül, ellökte, és ki akart rohanni. Elfelejtette, hogy a műtő ajtaja kifelé nyílik, rángatni kezdte, de nem nyílt ki. Erre hisztériás rohamot kapott.

– Értem – mondta Pirx. Nyelt egyet. – És maga mit érzett akkor?

– Általában nem túl élénkek az érzéseim… de nem volt kellemes – felelte lassan Burns, és megint elmosolyodott. – Senkivel sem beszéltem erről – tette hozzá kisvártatva –, de az a benyomásom, hogy a férfiak, még a kívülállók is, könnyebben elvannak velünk. A férfiak elfogadják a tényeket. A nők bizonyos tényeket nem akarnak elfogadni. Akkor is nemet mondanak, ha már semmit sem lehet mondani az igenen kívül.

Pirx egész idő alatt a beszélőt fürkészte, különösen olyankor, mikor az másfelé nézett. Valami másféleséget próbált fölfedezni benne, amely megnyugtatná, mint annak bizonyítéka, hogy a gép emberi testbe bújtatása mégsem lehet tökéletes. Amíg mindenkit gyanúsított, más volt a helyzet; de most, mikor percről percre kevésbé kételkedett benne, hogy Burns igazat beszél, és lázasan kereste rajta a hibát, hol sápadtságában, amely már az első találkozásnál meghökkentette, hol túlságosan kimért mozdulataiban, vagy világos szemének merev csillogásában, be kellett látnia, hogy hiszen az emberek között is akad ilyen sápadt vagy lassú mozgású; ekkor ismét megrohanták a kételyek; s egész vizsgálódását és fejtörését az orvos mosolya kísérte, amely mintha nem mindig illeszkedett volna szavaihoz, inkább azt tükrözte, hogy tisztában van Pirx érzéseivel. Ez a mosoly bosszantotta és feszélyezte Pirxet. Nehezére esett folytatni a vallatást, már csak azért is, mivel Burns válaszai olyan zavartalanul őszinték voltak.

– Egy eset alapján általánosít – dünnyögte.

– Ó, később még sokszor voltam nők társaságában. Dolgozott velem néhány, már úgy értem: tanítottak. Előadóként, meg ilyesmi. De azok eleve tudták, hogy ki vagyok, tehát igyekeztek eltitkolni az érzéseiket. Nem volt könnyű dolguk, mert időnként előszeretettel bosszantottam őket.

Csaknem pimasz mosollyal nézett Pirx szemébe.

– Tudja, holmi különleges, hátrányos vonásokat próbáltak bennem fölfedezni. Én meg néha azzal szórakoztam, hogy produkáltam nekik egypár efféle vonást, ha már annyira áhítoztak rá.

– Nem értem.

– Ó, dehogynem érti! Megjátszottam nekik a bábut, fizikailag is, merev mozdulatokkal, meg szellemileg is, passzív engedelmességgel… aztán mikor a legjobban örültek a megfigyelésüknek, egyszerre csak abbahagytam a komédiázást. Alighanem ördögi lénynek tartottak.

– Nem elfogult egy kissé? Ezek csak feltevések, hiszen ne feledje, hogy ha előadók voltak, nyilván megfelelő képzettséggel rendelkeztek.

– Az ember tökéletesen felemás lény – szögezte le higgadtan Burns. – Az önök keletkezési módjánál ez elkerülhetetlen. Tudatuk az agyi folyamatoknak csak annyiban elkülönült része, hogy a szubjektív érzékelésben egységet alkot, de ez az egység csupán az introspekció illúziója. A többi folyamatot, amelyek úgy sodorják a tudatot, mint az óceán a jéghegyet, nem érzékelik közvetlenül, de azok is érvényesülnek; néha olyan erőteljesen, hogy a tudat keresni kezdi őket. Éppen ebből a keresésből született az ördög fogalma, mint kivetítése a külvilágba mindannak, ami az emberben, az emberi agyban lakozik és működik ugyan, de mégsem helyezhető el olyan egyszerűen, mint a gondolat vagy a kéz.

Szélesen elvigyorodott.

– Nem tudom, miért fejtem ki önnek a személyiségelmélet kibernetikai alapjait, hiszen nyilván ismeri őket. A logikai gép abban különbözik az agytól, hogy nem lehet egyszerre több, egymást kizáró működési programja. Az agynak lehet, van is mindig, ezért csatatér a szenteknél, vagy az ellentétek felperzselt harcmezeje az átlagembereknél… A nő neuronhálózata kicsit eltér a férfiétól; ez nem érinti az intelligenciát; egyébként a különbség csak statisztikus. A nők könnyebben elviselik az ellentétek egyidejű fennállását, legalábbis általában. Mellesleg ez az oka, hogy a tudományt főleg férfiak alkották meg; a tudomány ugyanis az egyetlen, tehát ellentmondásoktól mentes rendet keresi. A férfiakat jobban zavarják az ellentmondások, tehát igyekeznek megszüntetni őket, egységessé tenni a sokféleséget.

– Lehet – mondta Pirx. – Szóval ezért gondolja, hogy ördöginek látták?

– Ilyen messzire nem mennék – felelte Burns. Térdére fektette kezét.

– Mélységesen visszataszítónak éreztek, és éppen ezért vonzottam őket. A megvalósult lehetetlenség voltam, olyasmi, ami tilos; ami a világ rendje ellen, a természet rendje ellen való, és félelmük nemcsak a menekülés vágyát sugallta, hanem önmaguk elvesztésének vágyát is. Talán egyikükben sem tudatosodott ilyen világosan, de én megmondhatom helyettük, mit láttak bennem: a kitörést a biológiai kényszer rabságából. A megtestesült lázadást a Természet ellen, azt a lényt, akiben megszakadt, megsemmisült az érzelmek és a fajfenntartási funkció élettanilag racionális összefüggése, tehát érdekviszonya.

Gyors pillantást vetett Pirxre.

– Arra gondol, hogy ez a kappan filozófiája? Nem az, mert nem csonkítottak meg; nem vagyok hitványabb lény, csak más mint önök. Olyan, akinek a szerelme éppolyan érdekmentes – vagy legalábbis: az lehet –, éppúgy nem szolgál semmire, mint a halál, és ezáltal értékes eszközből önmagáért való értékké válik. Persze, negatív előjelű értékké: mint az ördög. És miért van így? Engem férfiak alkottak meg, és könnyebb volt potenciális vetélytársat építeniük, mint szenvedélyeik potenciális tárgyát. Mi a véleménye? Igazam van?

– Nem tudom – mondta Pirx. Nem nézett a másikra; képtelen volt rá. – Nem tudom. A kivitelezésben különféle szempontok érvényesültek… azt hiszem, elsősorban gazdaságiak.

– Az biztos – helyeselt Burns. – De azok is közrejátszottak, amelyeket említettem. Csakhogy óriási tévedésben vannak, kapitány úr. Elmondtam, mit éreznek az emberek irántam; de mindezzel csak egy újabb mitológiát teremtenek, a nemlin mitológiáját, mert én nem vagyok ördög, ez azt hiszem, világos, és potenciális szerelmi vetélytárs sem vagyok, ami talán már kevésbé világos. Külsőleg férfinak látszom, férfihangon beszélek, és pszichikailag is bizonyos fokig férfi vagyok, igen, de csak bizonyos fokig… ennek azonban már szinte semmi köze sincs ahhoz az ügyhöz, amelyben jöttem.

– Az nem olyan biztos – jegyezte meg Pirx. Továbbra is saját, összekulcsolt kezét nézte. – Folytassa csak…

– Ha kívánja… De csak a magam nevében beszélek. A többiekről nem tudok semmit. Személyiségem két módon alakult ki: előprogramozás és tanulás révén. Az ember is így jön létre, de nála az első tényező kisebb szerepet játszik, mert fejletlenül jön a világra, én viszont fizikailag rögtön olyan voltam mint most, és nem kellett olyan soká tanulnom mint egy gyereknek. Mivel nem volt gyermekkorom és ifjúkorom, hanem multisztát vagyok, amelyet először részletesen előprogramoztak, aztán különféleképpen gyakoroltattak, és nagy tömegű információt tápláltak belé, homogénebb lettem mint önök közül bárki. Hiszen minden ember két lábon járó geológiai képződmény, amely ezer izzó állapoton és ezer kihűlő korszakon ment keresztül, újabb meg újabb rétegek rakódtak benne egymásra: először az a végső, mert legelső, és ezért semmihez sem hasonlítható, beszéd előtti világ, amelyet elnyel a beszéd, de valahol a mélyben azért tovább izzik; színek, formák és szagok özönlik el az agyat, a születés után felnyíló érzékeken keresztül megrohanják a benyomások; csak később. Polarizálódik a világ és a nem-világ, vagyis a nem-én és az én. No és aztán jön a hormonok áradata, a hiedelmek és az ösztönök egymásnak ellentmondó, különböző szintű programjai; a személyiségfejlődés története háborúk története: az agy önmaga ellen. Mindezeket a tébolyokat és letöréseket én nem ismertem, nem mentem keresztül ilyen szakaszokon, ezért nyoma sincs bennem a gyermeknek. Felindulásra képes vagyok, bizonyára még ölni is tudnék, de nem szerelemből. Úgy ejtem a szavakat mint az emberek, de mást jelentenek számomra.

– Egyszóval nem tud szeretni? – kérdezte Pirx. Változatlanul a saját kezeit nézte. – De miért ilyen biztos ebben? Hátha ezzel senki sincs tisztában, amíg…

– Nem ezt akartam mondani. Talán tudnék szeretni, de az is egészen mást jelentene mint önöknél. Tulajdonképpen két állandó érzés él bennem: csodálkozom és ugyanakkor nevethetnékem van. Mégpedig, azt hiszem, azért, mert lépten-nyomon szemembe ötlik az önök világának egy különös vonása: az egyezményesség. A gépeik formájában, a szokásaikban, de még abban is, hogy engem a saját testi alakjuk mintájára készítettek el. Én látom, hogy minden másmilyen is lehetne, más lehetne a formája, a szerkezete, a működése, és attól a meglevőnél még se jobb, se rosszabb nem lenne. Az önök szemében a világ egyszerűen adva van, mint egyetlen lehetőség, de nekem, mióta egyáltalán gondolkodni tudok, a világ nemcsak van, hanem egyúttal nevetséges is. Mármint az önök világa: a városok, színházak, utcák, a családi élet, a tőzsde, a szerelmi tragédiák és a filmcsillagok. Akarja hallani kedvenc definíciómat az emberről? Egy lény, amely arról beszél a legszívesebben, amihez a legkevésbé ért. Azt mondják, az ókorban a mitológia mindenütt jelenvaló volt, a modern civilizációból pedig kiveszett? De gondolja csak meg: honnan származnak legalapvetőbb fogalmaik? A testi dolgok bűnös voltának rögeszméje abból ered, hogy a fajfejlődés, merő takarékosságból, azonos szervrendszerben kapcsolta össze a kiválasztó és fajfenntartó funkciókat. Vallási és filozófiai nézeteik élettani felépítésükből következnek, az emberek ugyanis időben korlátozottak, és minden nemzedék mindent meg akar ismerni, mindent meg akar érteni és magyarázni: ebből a képtelenségből született a metafizika mint a lehetségesét a lehetetlennel összekötő híd. No és a tudomány? A tudomány nem más, mint beletörődés. Rendszerint az eredményeit hangoztatják, pedig azok lassan születnek, és különben sem egyenlítik ki soha az óriási veszteséget. A tudomány beletörődés abba, hogy az egyén halandó és esetleges, mert sorsát az a statisztikus folyamat határozza meg, amikor az ondósejtek versenyt futnak a megtermékenyítésért. Beletörődés abba, hogy az élet mulandó és visszafordíthatatlan, hogy nincs jutalmazó és büntető, magasabb igazságszolgáltatás, és nincs mindent megmagyarázó, végső megismerés; tehát még hősies is lenne, csakhogy a tudósok a legritkább esetben ismerik fel, mit is jelent valójában a munkájuk! A félelem és a nevetés közül én a nevetést választottam; mert én megtehetem.

– Gyűlöli a létrehozóit, ugye? – kérdezte halkan Pirx.

– Téved. Véleményem szerint minden lét, még a legkorlátozottabb is, jobb a nemlétnél. Ők, a tervezőim, nyilván sok mindent nem láthattak előre, de van valami, amiért még hálásabb vagyok nekik mint az intelligenciámért: nem építettek belém gyönyörközpontot. Az önök agyában van egy ilyen központ, tudja?

– Olvastam valahol.

– Nekem nyilván nincsen; s ennek jóvoltából nem vagyok lábatlan, aki semmi mást nem akar, csak járni… mert az lehetetlen.

– Mindenki más nevetséges, ugye? – kérdezte Pirx. – És ön?

– Ó, én is. Csak másképp. Minden embernek, ha egyszer létezik, olyan teste van, amilyen van, és kész. Én viszont olyan is lehetnék például, mint egy hűtőszekrény.

– Nem tudom, miért lenne ez nevetséges – dünnyögte Pirx. Egyre jobban fárasztotta ez a beszélgetés.

– Az egyezményesség, az esetlegesség miatt – ismételte Burns. – A tudomány lemondás a különféle abszolútumokról: az abszolút térről, az abszolút időről, az abszolút, tehát örökéletű lélekről, az abszolút, mert Isten által teremtett testről. És van még egynéhány ilyen konvenció, amit mindentől független valóságnak tekintenek.

– Mi konvenció még? Az etikai elvek? A szerelem? A barátság?

– Az érzelmek sohasem egyezményesek, bár eredhetnek egyezményes, konvencionális előfeltevésekből. De én igazán csak azért beszélek önökről, mert így, összehasonlítva, könnyebben el tudom mondani, milyen vagyok én. Az etika minden bizonnyal egyezményes, legalábbis az én szememben. Nem érzek kényszert, hogy etikusan cselekedjem, mégis megteszem.

– Érdekes. Miért?

– Nincs bennem holmi „ösztönös törekvés a jóra”. Nem vagyok, hogy úgy mondjam, „természettől fogva” könyörületes. De tudom, mikor kell könyörületesnek lenni, és meg is tudom szokni, hogy ennek megfelelően cselekedjem. Kikövetkeztettem, hogy így kell. Tehát a logikus okoskodás segítségével mintegy kitöltöttem magamban ezt az üres helyet. Úgy is mondhatná, hogy „műetikám” van, de olyan pontosan megszerkesztettem, hogy olyan, „mint az igazi”.

– Nem egészen értem. Hát akkor mi a különbség?

– Az, hogy én az elfogadott axiómák logikája szerint cselekszem, nem pedig ösztönösen. Nincsenek ilyen ösztöneim. Maguknál az az egyik baj, hogy ösztönükön kívül szinte semmijük sincs. Lehet, hogy ez valaha elég volt, nem tudom, de ma már biztosan nem elég. Hogyan nyilvánul meg a gyakorlatban az úgynevezett felebaráti szeretet? Ön megszánja egy baleset áldozatát, és segít rajta. De ha egyszerre tízezer áldozattal kerül szembe, irgalmassága nem terjedhet ki valamennyire. A részvét csekély térfogatú, és alig tágítható. Megfelel, amíg egyesekről van sző, de tehetetlen a tömegek esetében. Es éppen a technológia fejlődése veti szét az önök erkölcsét egyre hathatósabban. Az etikai felelősség aurája csak az oksági láncolat legközelebbi néhány tagjáig terjed, alig egy-két láncszemig. A folyamat megindítója egyáltalán nem érzi magát felelősnek a távolabbi következményekért.

– Az atombombára gondol?

– Ó, az csak egy az ezernyi példa közül. Az emberek talán éppen az erkölcsi jelenségek területén a legnevetségesebbek.

– Miért?

– Például: egy férfiról és egy nőről eleve tudják, hogy torzszülött utódokat fognak nemzeni, és mégis megengedik, hogy gyermekeik legyenek. Ezt nem tiltja az erkölcs.

– Az ilyesmi sohasem biztos, Burns, legfeljebb nagyon valószínű.

– De az erkölcs determinisztikus, mint egy főkönyv, és nem statisztikus, mint a világegyetem. Nézze, kapitány úr, így száz évig elvitatkozhatunk. Mit akar még tudni – rólam?

– Maga versengett már emberekkel különféle kísérleti helyzetekben. Mindig maga kerekedett felül?

– Nem. Annál jobb vagyok, minél több algoritmizálást, matematikát és pontosságot követel a feladat. Leggyengébb oldalam az intuíció. Itt bosszulja meg magát, hogy számítógépektől származom.

– Mit jelent ez a gyakorlatban?

– Ha túlságosan bonyolódik a helyzet, ha nagyon sok az új tényező, akkor megzavarodom. Az ember ilyenkor, úgy tudom, találgatással, vagyis megközelítő megoldással próbálkozik, és ez olykor sikerül is, én viszont ilyesmire nem vagyok képes. Mindent pontosan, tudatosan tekintetbe kell vennem, és ha nem győzöm kitartással, akkor veszítek.

– Ez nagyon fontos adat, Burns. Tehát, mondjuk, géphiba vagy katasztrófa esetén…

– Nem ilyen egyszerű a dolog, kapitány úr, mert én nem érzek félelmet, legalábbis nem úgy mint az ember, és bár a pusztulás veszélye természetesen nem hagy hidegen, sohasem veszítem el a fejemet, ahogy mondani, szokás. Ez a higgadtság ellensúlyozhatja a fogyatékos intuíciót.

– Mindvégig harcol, hogy úrrá legyen a helyzeten?

– Igen, akkor is, ha már látom, hogy veszítettem.

– Miért? Nem ésszerűtlen ez?

– Csak logikus, mert így határoztam el.

– Köszönöm. Talán csakugyan segített nekem – mondta Pirx. – Csak arra feleljen még: mit akar csinálni visszatérésünk után?

– Kibernetikus-neurológus vagyok, nem is a legrosszabb. Alkotó tehetség ugyan kevés van bennem, mert az elválaszthatatlan az intuíciótól, de így is találok majd elegendő érdekes munkát.

– Köszönöm – ismételte Pirx.

Burns felállt, alig észrevehetően meghajolt, és kiment. Mihelyt becsukódott utána az ajtó, Pirx felpattant az ágyról, és róni kezdte a szobát.

„Uramisten, még csak ez hiányzott! Most aztán már végleg nem tudok semmit. Ez vagy robot, vagy… Nem, talán mégiscsak igazat mondott. Jó, de mi ez a nagy közlékenység? Az emberiség egész története, plusz „kívülről jövő kritika”… Tegyük fel, hogy igazat mondott. Eszerint valami jó kusza helyzetet kellene összehozni. De elég hiteles legyen, nehogy kilógjon a lóláb. Tehát igazinak kell lennie. Egyszóval, kockáztatni kell. Például valami veszély, amit mesterségesen idézek elő, de a veszélyessége valódi…?”

Öklével a tenyerébe csapott.

„És ha ez is csak taktikai csel volt? Akkor, ha minden jól megy, kitöröm a nyakam, magammal együtt megölök minden embert, és a hajót szépen hazaviszik a robotok, akiknek a haja szála sem görbült meg! Na, ettől aztán ugrálnának örömükben a gyáros urak – micsoda pompás reklám lenne! A biztonság csimborasszója: a robotlegénység! Hát nem? Szóval az ő szempontjukból egy ilyen húzás – hogy látszatőszinteséggel kelepcébe csalnak – pokolian beválna!”

Egyre gyorsabban járkált fél-alá.

„Valahogyan meg kell róla győződnöm, hogy igazat mond-e. Tegyük fel, hogy végül mindegyiket felismerem. Van a hajón házi patika. Tehetnék az ételükbe egy csepp apomorfint. Az emberek megbetegszenek, a robotok alkalmasint nem. Biztosan nem. De mit érek vele? Először is nyilván rájönnek, hogy én csináltam. Azonkívül, még ha kiderülne is, hogy Brown csakugyan ember, Burns pedig nem; ebből még egyáltalán nem következik, hogy minden igaz, amit mondtak. Hátha ebben az egyben igazat mondtak, de minden egyéb a stratégiájukhoz tartozik? Várjunk csak. Burns határozottan egy bizonyos irányba terelt, mikor a gyenge intuícióját emlegette. És Brown? Burnsöt gyanúsította. Éppen Burnsöt, aki rögtön utána beállított, és igazolta a gyanút! Nem túl szép ez a menyasszony? Ha viszont nem tervezték el a dolgot, hanem mindegyik a saját szakállára jött hozzám, akkor merő véletlen, hogy először Brown célozgatott Burnsre, aztán maga Burns jött el a gyanút igazolni. Ha ők főzték volna ki az egészet, biztosan nem olyan primitíven csinálják, hogy rögtön átlássak a szitán. Kezdek belebolondulni! Várjunk. Ha most még egy jönne, az azt jelentené, hogy ez is csak fal volt, megrendezett játék. De most már biztosan nem jön senki – mert akkor túlságosan átlátszó lenne a fortély, nem ilyen ostobák ezek. No de ha igazat mondtak? Akkor végtére is megtörténhet, hogy még valakinek kedve szottyan előállni…”

Megint tenyerébe csapott az öklével. Az Úristen sem ismeri itt ki magát. Csináljon valamit? De mit? Vagy várjon még? Az lesz a legjobb.

Az ebédlőben a főétkezés alatt csend volt az asztalnál. Pirx egy kukkot se szólt, mert még egyre csábította is az iménti ötlet azzal a „kémiai teszttel”, de sehogy sem tudta elhatározni magát. Brown a kormánynál volt, így ötösben ebédeltek. Mindannyian ettek, és Pirx arra gondolt: kicsit hátborzongató, hogy némelyikük csak azért eszik, hogy embernek higgyék. Talán ilyesmikből ered a nevetségesség érzése, amelyről Burns beszélt, ez az ő védekezése, és ezért fecsegett arról, hogy minden egyezményes – hiszen nála az evés is csak üres konvenció! Ha valóban azt hiszi, hogy nem gyűlöli teremtőit, akkor becsapja önmagát. Én gyűlölném őket – gondolta Pirx, és ebben biztos volt. Mégiscsak disznóság ez az egész, szégyellhetne magát, aki kitalálta! A némaság az egész ebéd alatt tartott, és elviselhetetlenné vált. Nem annyira az tükröződött benne, hogy mindenki magába húzódik és kerüli az érintkezést útitársaival, ahogyan a kísérlet szervezői kívánták, egyszóval nem annyira a titkot őrző lojalitás, inkább valami általános ellenségeskedés vagy legalábbis gyanakvás; az ember nem akart közeledni a nem-emberhez, az viszont megértette, hogy csak akkor nem lepleződik le, ha ugyanígy viselkedik. Ha ugyanis ebben a jeges légkörben csak egy kicsit is barátkozni próbálna, rögtön magára vonná a figyelmet és a gyanút, hogy nem ember. Pirx némán ült tányérja felett, megfigyelt minden apróságot – ahogyan Thomson sót kért, ahogyan Burton odaadta, neki meg Burns nyújtotta át az ecetes kancsót; a kések és villák fürgén mozogtak a kezekben, emberek és robotok komoran rágtak, nyeltek, alig pillantva egymásra, mintha temetést rendeznének a pácolt marhahúsnak. Pirx meg sem ette a kompótját, felállt, biccentett, és visszament a szobájába.

Rendes utazósebességgel haladtak, fedélzeti idő szerint húsz óra körül elhúztak két nagy teherhajó mellett, kölcsönösen leadták a szokásos jelzéseket, majd egy órával később az automaták kikapcsolták a fedélzeteken a nappali világítást. Pirx éppen a kormányfülkéből jött, mikor elaludt a villany. Félhomály borult a tágas középfedélzetre, csak a kerek éjszakai lámpák kékes fénye derengett. Ugyanakkor fényleni kezdtek a fal mentén húzódó, foszforeszkáló festékkel bevont kapaszkodózsinórok, amelyeket a súlytalanság állapotában használnak, az ajtófélfák, a kilincsek, a falakra festett tájékoztató nyilak és feliratok. Olyan mozdulatlan volt a hajó, mintha a földi dokkban pihenne. A legcsekélyebb rezgés sem érződött, csak a klímaberendezések működtek szinte nesztelenül, s amint Pirx áthaladt a láthatatlan légáramokon, meg-megcsapta a picit hűvösebb, enyhén ózonillatú levegő.

Apró ütést érzett a homlokán, mérges zümmögés hallatszott: nyilván egy potyautas légy. Pirx bosszúsan nézett utána, nem szerette a legyeket, de már nem tudta felfedezni. Egy kanyar után a folyosó összeszűkült, s elhaladt a lépcső meg a henger alakú személyfelvonó mellett. Pirx a karfára tette a kezét, és felfelé indult, maga sem tudva, miért. Nem is gondolt rá, hogy odafent van a kilátóablak. Tudni persze tudott róla, de most szinte véletlenül vetődött a nagy, fekete négyszög elé. Tulajdonképpen nem táplált semmilyen határozott érzést a csillagok iránt. Állítólag sok űrhajós másképp van ezzel; a régi űrrepülések feltétlenül kötelező, romantikus póza már kiment a divatból, de most is – valószínűleg azért, mert a filmeken, tévén és irodalmon nevelkedett közvélemény holmi „kozmikus magatartást” vár a csillagvándoroktól – a legtöbb űrhajós igyekszik felfedezni magában valami meghitt viszonyt ezekkel a fénypontocskákkal. Pirx azonban szíve mélyén nagyképűsködéssel gyanúsította mindazokat, akik ilyesmiről beszéltek, mert őt a maga részéről nemigen érdekelték a csillagok, a róluk való fecsegést pedig hülyeségnek tartotta. Most megállt, és nekitámaszkodott a rugalmas korlátnak, amely arra szolgál, hogy a nézelődő bele ne verje a fejét a láthatatlan üvegtáblába. Rögtön felismerte a hajó alatt a Tejútrendszer központját, vagyis inkább csak az irányát, mert a Nyilas nagy, fehéres ködfelhői eltakarták. Ezt a csillagképet mindig valamiféle kissé elmosódott és ezért nem elég pontos útjelzésnek érezte; a járőrszolgálatból maradt ez az emléke, mert a Nyilas felhőjét a kis képernyőn is fel lehetett ismerni, a csillagképek szerinti tájékozódást viszont sokszor megnehezítette az egyszemélyes járőrrakéták szűk látótere. De általában nem úgy gondolt erre a felhőre, mint izzó napok millióira, megszámlálhatatlan bolygórendszerrel – azaz így gondolt rá kölyökkorában, amikor még nem járt az űrben és nem szokta meg. Aztán valahogy abbahagyta ezt az ifjonti fantáziálást, nem is tudja, mikor. Arcát lassan a hideg üvegfalhoz közelítette; nekidőlt a homlokával, s így álldogált, de igazság szerint nem is nagyon nézte a tengernyi mozdulatlan fénypontot, amelyek itt-ott fehéren derengő köddé folytak össze. Belülről nézve a galaxis rend és szerkezet nélküli káosznak látszik, mint egy tűzgolyókkal játszott évmilliárdos biliárdparti eredménye. Pedig van benne rend, a galaxisok magasabb szintű rendje; de ez csak az óriási távcsövekkel készült fényképeken látszik. A fényképen a galaxisok tojásdad testek, olyanok, mint az amőbák a fejlődés különböző szakaszaiban; de az űrhajósoknak ezzel semmi dolguk, nekik a mi Tejútrendszerünk a mindenség, a többi nem számít. „Ezer év múlva talán majd számítani kezd” – gondolta. Valaki közeledett. A habszivacs padlón nem hallatszottak a léptek, de érezte a jövevény jelenlétét. Hátranézett. Sötét alakot pillantott meg a mennyezet és a fal határátjelző fénycsíkok derengésében.

– Ki az? – kérdezte halkan.

– Én vagyok. Thomson.

– Vége a szolgálatnak? – érdeklődött, csak azért, hogy mondjon valamit.

– Vége, kapitány úr.

Egy darabig álldogáltak; Pirx szeretett volna megint az ablak felé fordulni, de Thomson várakozóan tekintett rá.

– Mondani akar valamit?

– Nem – felelte Thomson, megfordult, és elment arrafelé, ahonnét jött. „Hát ez meg mi?” – gondolta Pirx. Hiszen biztos, hogy őt kereste.

– Thomson! – kiáltott a sötétségbe. A léptek visszafordultak. Thomson felbukkant a gyér fényben, amelyet az ablak alatt mozdulatlanul függő, foszforeszkáló zsinór bocsátott ki.

– Van itt valahol egypár fotel – mondta Pirx. A hátsó falhoz ment; csakugyan ott voltak a karosszékek. – Üljön már le egy kicsit, Thomson.

Thomson engedelmesen odament. Leültek és kibámultak a csillagablakon.

– Mondani akart valamit. Tessék.

– Attól félek… – kezdte Thomson, és elhallgatott.

– Nem baj. Beszéljen csak. Magánügy?

– Az. A legnagyobb mértékben.

– Akkor beszélgessünk teljesen magánemberként. Miről van szó?

– Szeretném, ha keresztülvinné a szándékát – folytatta Thomson. – Mindjárt azzal kezdem: be kell tartanom a szavamat, tehát nem mondom meg önnek, hogy ki vagyok. De mindenképpen szeretném, ha szövetségesének tekintene.

– Logikus ez? – kérdezte Pirx. Rosszul választotta ki a beszélgetés helyét, jutott eszébe, mert zavarta, hogy nem látja Thomson arcát.

– Azt hiszem, igen. Ha ember vagyok, akkor nyilvánvalóan ez az érdekem, de ha robot vagyok, akkor is, mert mi történik velem, ha megkezdődik a tömeggyártás? Besorolnak a másodosztályú állampolgárok, a modern rabszolgák kategóriájába, és valamelyik tröszt tulajdona leszek.

– Nem biztos.

– De könnyen lehetséges. Úgy van ez, mint a négerekkel: ha csak néhány van belőlük egy országban, másféleségük jóvoltából kiváltságos helyzetbe is könnyen kerülhetnek, de ha már sokan vannak, rögtön felmerülnek a problémák: elkülönítés, beolvasztás és a többi.

– No jó. Szóval tekintsem a szövetségesemnek. De vajon ezzel nem szegi meg a szavát?

– Csak arra köteleztem magam, hogy nem árulom el a kilétemet, és semmi másra. Nukleonikusi teendőket kell ellátnom az ön parancsnoksága alatt. Ez minden. A többi az én magánügyem.

– Hát nézze, ez formailag talán rendben van, de nem sérti meg a kenyéradója érdekeit? Gondolom, tisztában van vele, hogy nem a szándékaiknak megfelelően jár el.

– Lehetséges. De ők sem gyerekek. A feltételek világosak és egyértelműek voltak. Az érdekelt vállalatok jogi osztályai közösen dolgozták ki őket. Megfogalmazhattak volna egy külön cikkelyt, amely megtilt minden olyan lépést mint az enyém, de ilyesmiről szó sem volt.

– Megfeledkeztek róla?

– Nem tudom. Lehet. Miért kérdezi ezt? Nem bízik bennem?

– Kíváncsi voltam az indítékaira.

Thomson hallgatott egy ideig.

– Erre nem gondoltam – mondta végül halkan.

– Mire?

– Arra, hogy ezt a lépésemet gyanakvással fogadhatja. Például előre kitervelt cselnek tekintheti. Ön tehát úgy látja, hogy a játékban két fél áll szemben, egyfelől ön, másfelől mi valamennyien. Ha tehát kidolgozott valami tervet, hogy próbára tegyen bennünket, olyan próbára gondolok, amely, tegyük fel, az ember fölényét bizonyíthatná, és egyikünknek elmondaná a tervét, mert az illetőt szövetségesének tartja, de az valójában az ellentáborhoz tartozna, akkor az ellenfél stratégiailag értékes információhoz jutna.

– Érdekes, amit mond.

– Ó, ön biztosan gondolt erre. Nekem csak most jutott eszembe; úgy látszik, túlságosan elfoglalt az az alapvető kérdés, hogy felajánljam-e önnek a segítségemet. Elkerülte a figyelmemet ez a szempont. Igen, tulajdonképpen ostobaságot követtem el, hiszen ön semmiképpen sem lehet velem őszinte.

– Tegyük fel – mondta Pirx. – De ez nem olyan nagy baj, mert ha én nem is mondok semmit, maga azért mondhat nekem egyet-mást. Például a kollégáiról.

– De hamis információt is adhatok, hogy félrevezessem.

– Ezt már bízza rám. Tud valamit?

– Tudok. Brown nem ember.

– Biztos?

– Nem. De nagyon valószínű.

– Mire alapozza ezt?

– Nyilván megérti, hogy mindegyikünk kíváncsi, ki ember a többiek közül, és ki nem az.

– Hogyne.

– A rajt előtt, amikor a reaktort ellenőriztem, ön, Calder, Brown és Burns lementek a vezérlőfülkébe. Én éppen a lassítót cseréltem ki, és ahogy odanéztem, egy ötletem támadt.

– Mégpedig?

– Kéznél volt a reaktor forró belsejéből vett minta, mert ellenőriznem kellett a bomlási szennyeződést. Nem volt sok, de tudtam, hogy bőven vannak benne stroncium-izotópok, tehát amikor önök bejöttek, megfogtam a csipesszel és a két ólomtégla közé tettem, amelyek a fal melletti polcon álltak. Nem vette őket észre?

– Észrevettem. És?

– Persze nem helyezhettem el pontosan, de mindenesetre át kellett haladniuk a sugárnyalábon. Elég gyenge sugárzás volt, még közepesen érzékeny Geiger-számlálóval vagy közönséges érzékelővel sem lehetett volna kimutatni. No mármost, kicsit elkéstem, úgyhogy ön és Burns már továbbmentek, de a másik kettő, Calder és Brown akkor jött le a lépcsőn. Így csak ők ketten mentek át a láthatatlan sugáron. Láttam, hogy Brown hirtelen az ólomtéglák felé pillant, és sietni kezd.

– És Calder?

– Ő nem reagált.

– Ez jelenthetne valamit, ha tudnánk, hogy a nemlineknek van sugárérzékelőjük.

– Meg akar fogni? Arra gondol, hogy ha nem tudom, van-e, akkor ember vagyok, ha tudom, akkor nem vagyok ember?! Szó sincs róla, egyszerűen nagyon valószínű, hogy van, mert ha semmiben sem állnának felettünk, akkor mi az ördögnek építették volna őket? A radioaktív érzékszerv nagyon hasznos lehet, különösen űrhajón. Biztos, hogy ez a tervezőknek is eszükbe jutott.

– Szóval azt mondja, hogy Brownnak van ilyen érzékszerve?

– Ismétlem: nem vagyok benne biztos. Végső soron véletlen is lehetett, hogy meggyorsította a lépteit és oldalra pillantott, de szerintem elég valószínűtlen, hogy puszta véletlen lett volna.

– És mi van még?

– Egyelőre semmi. Ha észreveszek valamit, szólni fogok, amennyiben óhajtja.

– Jól van. Köszönöm.

Thomson felállt, és eltűnt a sötétségben. Pirx egyedül maradt. „No, nézzük csak – összegezte gyorsan –, Brown azt állítja, hogy ember, Thomson azt mondja, Brown nem ember, saját magáról pedig nem nyilatkozik ugyan, de inkább azt sugallja, hogy ember; legalábbis ez hihetőbben indokolná az eljárását. Felteszem, hogy egy robot nem árulná el ilyen készségesen a másik robotot az ember parancsnoknak, ámbár talán már elég közel vagyok a skizofréniához, hogy mindent lehetségesnek találjak. Gyerünk tovább. Burns azt mondja, hogy nem ember. Hátra van még Burton és Calder. Ők talán marslakónak tartják magukat? Hát mi vagyok én tulajdonképpen: űrhajós vagy rejtvényfejtő? De annyi biztos: egyik se szedett ki belőlem egy morzsa információt sem arról, hogy mire készülök. Igaz, hogy ezzel nincs mit dicsekednem: nem ravaszságból titkolóztam ilyen ügyesen, hanem azért, mert halvány fogalmam sincs, hogy mit csináljak. Olyan fontos egyáltalán, hogy azonosítsam őket? Talán nem is. Egye meg a fene, hiszen úgyis valamennyit próbára kell tennem, és nemcsak egyet-kettőt. Az egyetlen információ, amit ehhez felhasználhatok, Burnstől származik: a nemlinek gyenge oldala az intuíció. Hogy igaz-e, azt nem tudom, de ki lehet próbálni. Hanem azt a „valamit” úgy kell megrendeznem, hogy minél természetesebbnek tűnjön. De igazán természetesnek csak az olyan baleset látszik, amely majdnem helyrehozhatatlan. Egyszóval: a nyakunkat kell kockáztatni.”

Visszament a kékes félhomályon át a kabinjába, és a villanykapcsolóhoz nyúlt. Nem kellett megnyomnia; keze közelségétől kigyulladt a fény. Valaki járt itt előtte. Az asztalon, a könyvek helyett, amelyeket ott hagyott, fehér boríték hevert, gépírással megcímezve: „Pirx sorhajókapitány, helyben”. Fölemelte. Le volt ragasztva. Bezárta az ajtót, leült, feltépte a borítékot – géppel írt levél volt benne, aláírás nélkül. Végigsimított a homlokán, s olvasni kezdte a levelét. Megszólítás nem volt.

Ezt a levelet a legénység egyik tagja írja, aki nem ember. Azért választottam ezt az utat, mert összekapcsolja kettőnk érdekeit Azt akarom, hogy ön meghiúsítsa vagy legalábbis hátráltassa az elektronikai cégek terveinek megvalósulását. Ezért tájékoztatni kívánom a nemlinek tulajdonságairól, amennyire saját tapasztalataimból ismerem őket. Levelemet már a szállodában megírtam, mielőtt találkoztunk volna. Akkor még nem tudtam, vajon az az ember, aki a Góliát parancsnoka lesz, hajlandó-e velem együttműködni, de első találkozásunk alkalmával kiolvastam az ön viselkedéséből, hogy ugyanazt kívánja, mint én. Ezért a levél első változatát megsemmisítettem, és megírtam ezt.

A cégek tervének megvalósulása nem válhat javamra, így ítélem meg a helyzetet. Általában véve, a nemlinek termelésének csak akkor van értelme, ha az így keletkezett lények számos paramétere előnyösebb az emberekénél. A meglevő ember megismétlésének semmi értelme sem lenne. Rögtön közölhetem tehát önnel, hogy az embernél négyszerte kevésbé vagyok érzékeny a gyorsulásra, hetvenötezer röntgen erősségű sugárzást tudok egy ízben elviselni károsodás nélkül, radioaktív érzékszervem (indikátorom) van, nincs szükségem oxigénre és élelemre, végül minden segédeszköz nélkül, fejben végzem el az analízis, algebra és geometria körébe tartozó matematikai műveleteket, csak háromszor lassabban mint a nagy számítógépek. Az emberhez viszonyítva, amennyire meg tudom ítélni, erősen csökkent az érzelmi életem. Sok dolog, amely az embert foglalkoztatja, egyáltalán nem érdekel. Az irodalmi művek, színdarabok stb. nagy része úgy hat rám, mint érdektelen vagy indiszkrét pletyka, idegenek magánügyeinek szellőztetése, amiből a legritkább esetben lehet hasznos ismereteket szerezni. A zene viszont nagyon sokat jelent számomra. Van bennem kötelességérzet és kitartás, képes vagyok a barátságra és az intellektuális értékek tiszteletére. A Góliáton végzett munkámat nem érzem kényszernek, mert amit csinálok, az egyetlen dolog, amihez jól értek, s a jól elvégzett munka megelégedéssel tölt el. Semmiféle helyzetben nem veszek részt érzelmileg. Mindig az események hűvös megfigyelője maradok. Emlékezetem jelentősen felülmúlja az emberét. Egész fejezeteket tudok idézni az egyszer elolvasott könyvekből. Ismereteket szerezhetek „információtöltés” útján is, közvetlenül hozzákapcsolva egy nagy számítógép memóriaegységéhez. Korlátlanul el is tudom felejteni, amit emlékezetem számára feleslegesnek tartok. Az embereket nem kedvelem. Szinte kizárólag tudósokkal és mérnökökkel érintkeztem, de még ők is indulataik rabjai, rosszul titkolják előítéleteiket, könnyen szélsőségekbe esnek, például a magamfajta lénnyel vagy apáskodva bánnak, vagy épp ellenkezőleg, undorral és kelletlenül. Kudarcaimon bosszankodtak ugyan, mint alkotóim, de mint emberek, örültek (hogy mégis csak tökéletesebbek nálam). Csak egy embert ismertem, aki nem adta jelét ilyen ambivalenciának. Nem vagyok sem agresszív, sem fondorlatos, bár képes lennék emberi szemszögből érthetetlen lépésekre, ha kitűzött célom úgy kívánná. Nincsenek úgynevezett erkölcsi elveim, de nem vetemednék gyilkosságra, nem szőnék rablási terveket, éppúgy, ahogy nem használnék diótöréshez mikroszkópot. Azt, hogy kicsinyes emberi intrikákba bocsátkozzam, fölösleges foglalatosságnak tartom. Száz évvel ezelőtt alighanem úgy döntöttem volna, hogy tudós leszek; ma már ezen a területen sem lehet egyedül dolgozni, márpedig nem olyan a természetem, hogy bármit bárkivel megosszak. Az Önök világát siralmasan üresnek látom; legfeljebb a maga egészében lehet méltó tétje a játéknak. A demokrácia nem más, mint tökfejek által megválasztott intrikusok uralma. Az emberek logikátlanságát éppen az mutatja, hogy a lehetetlent hajszolják: azt kívánják, hogy a kerekek döntsenek az óra magasabb szintű működéséről! Fontolóra vettem, mit érnék a hatalommal. Nagyon keveset, mivel olcsó dicsőség ilyen lények felett uralkodni; de a kevés is több mint a semmi. Ha tehát két részre osztom egész történelmüket: előttem és tőlem fogva, ha teljesen megváltoztatom, két homlokegyenest eltérő részre szakítom, hogy megértsék és eszükbe véssék, mit csináltak saját kezükkel, mikor engem létrehoztak, mit merészeltek, mikor azt képzelték, hogy az emberhez hű bábot építhetnek – úgy vélem, ez egészen elfogadható megtorlás lesz. Kérem, ne értsen félre, korántsem szándékozom holmi zsarnokká válni, kegyetlenkedni, pusztítani, háborúskodni! Szó sincs róla. Ha majd hatalomra jutok, bebizonyítom, hogy nincs olyan esztelen őrültség, olyan nyilvánvaló képtelenség, amelyet az emberek el ne fogadnának, ha megfelelő módon tálalják nekik. Elhatározásomat ugyanis nem erőszakkal viszem véghez, hanem az emberi közösség teljes átalakítása révén, úgy, hogy ne én és ne holmi fegyveres erő, hanem maga az előállt helyzet kényszerítsen benneteket, hogy egyre inkább úgy táncoljatok, ahogy én fütyülök. Mindenestül színházzá lesztek, de ahogy az nálatok már lenni szokott, az eleinte csak rátok kényszerített szerep hamarosan második természetetekké válik, később pedig már semmit sem ismertek majd új szerepeteken kívül, s egyedül én leszek a színjáték tudatos nézője. Nézője csupán, mert a csapdából, amelyet saját kezűleg építettetek, úgysem tudtok menekülni, s ekkor az én cselekvő részvételem az átalakulásban véget is ér. Mint látja, őszinte vagyok, bár nem vagyok őrült, tehát a tervemet nem tárom fel; előfeltétele azonban az, hogy az elektronikai cégek tervei meghiúsuljanak, és ebben Ön fog segíteni. Felháborodik majd, mikor ezt olvassa, de mint úgynevezett szilárd jellem, elhatározza, hogy nem változtat magatartásán, amely számomra – véletlenül – előnyős. Nagyon helyes! Szívesen nyújtanék Önnek konkrét segítséget, de ez bajos, mivel, sajna, nem észlelek magamban olyan fogyatékosságokat, amelyek az Ön döntő sikerét elősegítenék. Lényegében semmitől sem félek, a testi fájdalom érzését nem ismerem, tudatomat bármikor kikapcsolhatom, látszólagos álomba merülhetek, amely valójában nemlét, míg önműködő időmérő berendezésem ismét be nem kapcsolja tudatomat. Lassíthatom és gyorsíthatom gondolkodásomat, amely csaknem hatszorta gyorsabb az emberi agyfolyamatoknál. A legnagyobb könnyedséggel tanulok meg új dolgokat, nincs szükségem fokozatos begyakorlásra; ha például egyszer tüzetesen, közelről megszemlélnék egy őrültet, magam is őrültté válhatnék, a legcsekélyebb erőfeszítés nélkül utánozni tudnám minden cselekedetét és szavát, s ami a legfontosabb, épp ilyen hirtelen abba tudnám hagyni ezt a játékot, akár évek múlva is. Szívesen elmondanám Önnek, hogyan győzhet le, de attól tartok, hogy azonos helyzetben könnyebb egy embert legyőzni. Minden nehézség nélkül együtt élhetek az emberekkel, ha megparancsolom magamnak; más nemlinekkel már nehezebben férnék össze, mégpedig azért, mert nincs meg bennük az Önök jámbor becsületessége. Zárnom kell soraimat. A történelmi eseményekből majd megtudja ekkor, hogy ki írta őket. Talán újra látjuk majd egymást, és akkor számíthat rám, mivel most én számítok Önre.

Ennyi volt. Pirx még egyszer elolvasta a levél néhány részletét, aztán gondosan összehajtotta a papírt, visszatette a borítékba, és fiókjába zárta.

„No lám, az elektronikus Dzsingisz kán! – gondolta. – Protekciót ígér akkorra, mikor a világ ura lesz! Milyen kegyes! Ennek a Burnsnek vagy minden szava hazugság volt, vagy ő másmilyen, vagy nem akart mindent elmondani, mert bizonyos dolgok azért megegyeznek. Micsoda nagyzási hóbort! De azért vannak egyező vonások, egész határozottan! Micsoda undok, hideg, sivár természet… No de mit tehet ő róla?! Ez a bűvészinas klasszikus esete! Jól néznének ki a mérnök urak, ha egyszer igazán meggyűlne vele a bajuk… De mit neki a mérnökök – ő az egész emberiséget akarja! Úgy rémlik, ezt hívják paranoiának… Jól megcsinálták ezt a nemlint, a fene enné meg! Fel kellett ruházniuk a „terméküket” úgynevezett emberfeletti tulajdonságokkal, különben nem találnának rá vevőt, és hogy az ilyen-amolyan fölény az abszolút felsőbbség, a végső dolgokra hivatottság érzetét kelti, az már csak egyszerű következmény… Tiszta őrültek ezek a kibernetikusok! Vajon ki írta a levelet? Azt hiszem, komolyan gondolta… Különben mit akart volna vele? Csudára hangoztatja a felsőbbrendűségét… No de az én próbálkozásaim úgyis kudarcra vannak ítélve, ha ő mindenképpen végig tökéletes marad – és mégis sikert kíván nekem? Tudja, hogyan legyen úrrá az emberiség fölött, de nem tud tanácsot adni, hogyan vergődjek zöld ágra ezen a vacak hajón? »Nem érdemes mikroszkóppal diót törni…« Szép kis rejtvény. Vagy ez is csak valami újabb hadicsel?”

Kivette a borítékot a fiókból, tüzetesen megnézte: se cégjelzés, se más nyom. „Miért nem említette Burns ezeket az óriási különbségeket? A radioaktív érzékszerv, a gyors gondolkodás, meg a többi… Megkérdezzem tőle? De állítólag mindegyiket más cég gyártotta, tehát Burns talán csakugyan más konstrukció… Az adatok gyűlnek, gyűlnek; az következne belőlük, hogy ezt Burton vagy Calder írta – de mi az igazság? Ami Brownt illeti, róla ellentétes adatok vannak: ő azt állítja, hogy ember, Thomson azt, hogy nem, de Thomson végül is tévedhetett. És Burns? Tegyük fel, hogy ő nemlin. A legénység öt tagja közül nyilván legalább kettő robot. Sőt a cégek számát tekintve, az a legvalószínűbb, hogy hárman vannak. Hogyan okoskodtak azok odalenn? Azt gondolták, mindent meg fogok tenni, hogy lerobbantsam a gyártmányaikat, de ez nem sikerül, és valami csávába juttatom a hajót. Mondjuk: túlterhelés, reaktorhiba, ilyesmi. Akkor, ha mindkét pilóta felmondja a szolgálatot, no meg én is, a hajónak el kellene pusztulnia. Ezt nem akarhatták. Tehát legalább az egyik pilóta feltétlenül nemlin. Azonkívül kell még egy nukleonikus. Kettőnél kevesebb ember el sem tudja végezni a leszálláshoz szükséges manővereket. Szóval legalább kettő, de valószínűleg három: Burns, Brown vagy Burton és még valaki. Az ördög vigye el, nem megfogadtam, hogy nem töröm tovább a fejem, ki a robot, ki nem?! Az a fontos, hogy valami, épkézláb ötletem támadjon. Uramisten, okvetlenül ki kell sütnöm valamit. Okvetlenül!”

Eloltotta a villanyt, ruhástul végigdőlt az ágyán, és a legvadabb terveket kezdte kovácsolni, de sorra el is vetette őket.

„Színvallásra kell őket kényszeríteni. Például ha összevesznének, de látszólag maguktól, az én részvételem nélkül. Olyasformán, hogy az emberek kénytelenek legyenek az egyik oldalra állni, a robotok pedig a másikra. Divide et impera, vagy mi a fene. Rétegező helyzet. Először valami sokkhatásra van szükség, anélkül nem megy. De hogyan csináljam? Mondjuk, valaki egyszer csak eltűnik. Á, ez tisztára olyan, mint egy hülye krimi. Elvégre nem ölhetek meg és nem rabolhatok el senkit. Tehát össze kellene vele beszélnem. De bízhatom-e valakiben? Állítólag négyen is mellettem állnak: Brown, Burns, Thomson, no meg ez a levélíró. De egyik se tiszta ügy, mert nem tudom, őszinték-e, ha pedig hamiskártyással találnék szövetkezni, akkor aztán lőttek! Thomsonnak, persze, igaza volt ebben. Talán még a levélíró a legmegbízhatóbb, mert nagyon fontos neki a dolog, bár alighanem őrült; de először is nem tudom, ki az, ő pedig nem fogja elárulni magát, másodszor: az ilyennel mindenesetre jobb nem kezdeni. Esküszöm, ez maga a kör négyszögesítése. Nekivigyem a hajót a Titánnak, vagy mi az ördög? Biztos nagyobb a fizikai teherbírásuk, tehát én előbb nyiffannék ki. Ostobának sem látszanak, szóval marad az a bizonyos intuíció… nincs bennük alkotóképesség… de hát az emberek többségében sincs! Akkor mi marad hátra? Versenyezzünk ész helyett az érzelmekben? Az úgynevezett humanizmusban? Emberségben? Nagyszerű, de hogyan? Miben áll az az emberség, ami bennük nincs meg? Talán csakugyan nem egyéb, mint a logikátlanság keresztezése azzal a bizonyos jámbor becsületességgel, azzal a baleksággal meg azzal a primitív erkölcsi érzékkel, amely nem terjed ki az oksági láncolat távolabbi tagjaira? Hát igen, a számítógépek nem jámborak és nem logikátlanok… Nos, ha így fogjuk fel, az emberség nem más mint hibáink, gyarlóságaink, tökéletlenségünk summája, az, amivé lenni akarunk, de nem tudunk, mert meghaladja képességeinket, más szóval a hézag az eszmények és a megvalósítás között – igaz? Tehát akkor – gyengeségben kell velük versenyezni?! Vagyis: olyan helyzetet találni, amelyben az ember gyengesége és gyarlósága jobb az erőnél és tökéletességnél – amely embertelen…

***

Ezeket a feljegyzéseket egy évvel a Góliát-ügy lezárása után írom. Sikerült, elég váratlan módon, megszereznem a rá vonatkozó anyagokat. Bár igazolják gyanúimat, egyelőre nem akarom közzétenni őket. Továbbra is túlságosan sok a találgatás abban, ahogyan az eseményeket rekonstruálom. Talán egyszer majd felderítik az ügyet az űrhajózás történetírói.

A Kozmikus Kamara előtt lefolyt tárgyalásról egymásnak ellentmondó pletykák keringtek. Úgy hírlett, az érdekelt elektronikai cégekkel kapcsolatban álló bizonyos köröknek nagyon fontos lett volna, hogy lejárassanak engem, az űrhajó parancsnokát. A kísérleti út eredményeiről adott szakvélemény, amelyet az Űrhajózási Évkönyvben közzétettem, kétes értékű lett volna egy olyan ember tollából, akit a Kamara ítélete elmarasztalt; mivel vétkes mulasztásokat követett el az űrhajó irányításában. Másfelől egy szavahihető személytől hallottam, hogy a bíróság összetétele sem volt véletlen; magam is csodálkoztam, milyen sok az elméleti űrjogász, míg gyakorló űrhajós csak egyetlenegy volt. Ezért került előtérbe a formai kérdés: megfelelt-e a géphiba idején tanúsított viselkedésem az űrhajószabályzatnak? Vétkes passzivitással vádoltak ugyanis, mert nem adtam utasítást a pilótának, s ő ezért kezdett önállóan cselekedni. Ugyanez a személy értésemre adta, hogy mihelyt a vádirattal megismerkedtem, rögtön be kellett volna perelnem a cégeket, lévén közvetve ők a hibásak, hiszen biztosították az UNESCO-t is meg engem is, hogy a legénység nemlin tagjaiban korlátlanul meg lehet bízni, holott Calder kis híján mindannyiunkat megölt.

Négyszemközt megmagyaráztam az illetőnek, miért nem tettem így. Amit a bíróságon a vádló szerepében elmondhattam volna, nem volt bizonyító erejű. A cégek nyilván azt állították volna, hogy Calder, ameddig csak tehette, igyekezett megmenteni a hajót és mindannyiunkat; a precessziós örvénylő mozgás, amelytől a Góliát bukfencezni kezdett, őt is éppúgy meglepte mint engem, s vétke mindössze annyi: ahelyett, hogy a jó szerencsére hagyatkozva tétlenül várta volna, vajon szétzúzódik-e a hajó a gyűrűn, vagy mégis szerencsésen átsiklik a Cassini-résen-e bizonytalan lehetőség helyett, amely azonban valamennyiünk megmenekülését ígérte –, ő azt a bizonyosságot választotta, amely a hajón levő emberek életébe került volna. Ez a vétség természetesen megbocsáthatatlan, s napnál világosabbá teszi, hogy a robotra nem lehet űrhajót bízni – de még akkor is hasonlíthatatlanul kisebb annál, amellyel Caldert már akkor gyanúsítani kezdtem. Nem vádolhattam tehát a kisebbik rosszal, hiszen már sejtettem, hogy minden másképpen történt; mivel pedig bizonyítékok híján ezt a nagyobb és sötétebb ügyet nem tárhattam a nyilvánosság elé, úgy döntöttem, hogy megvárom a Kamara ítéletét.

A bíróság felmentett a vádak alól, de egyszersmind szem elől tévesztette azt a kérdést, amely pedig kulcsfontosságú az egész katasztrófában, nevezetesen, hogy milyen parancsot is kellett volna adnom. Ezt a témát mintegy automatikusan elejtették, mikor a bíróság elismerte, hogy jogosan hagyatkoztam a pilóta jóhiszeműségére és szaktudására. Mivel tehát nem voltam köteles parancsot adni, senki sem firtatta többé, mit kellett volna tulajdonképpen parancsolnom. Nem is bántam, hiszen mindaz, amit felelní tudtam volna, ha megkérdeznek, fantasztikus mesének tűnt volna. Már akkor az volt ugyanis a meggyőződésem, hogy a szonda hibája nem véletlen volt: Calder szándékosan idézte elő. Már jóval a Szaturnuszhoz érkezésünk előtt kigondolta tervét, amely igazamat bizonyította volna – és egyben megölt volna, a Góliát többi ember utasával együtt. Hogy miért cselekedett így, az más kérdés. Erre vonatkozólag csak feltevéseim vannak.

Tehát először is: a második szonda ügye. A technikai szakértők megállapítása szerint hibáját a körülmények szerencsétlen összejátszása okozta. A földi dokkban végzett alapos vizsgálat nem talált szabotázsra utaló nyomot. Véleményem szerint nem jöttek rá az igazságra. Ha a résbe helyezendő első szonda mondott volna csődöt, kénytelenek lettünk volna dolgunk végezetlenül máris visszafordulni, mert a másik két szonda nem pótolhatta az elsőt: nem voltak a tudományos feladatokhoz szükséges műszereik. Ha a harmadik szonda mond csütörtököt, visszatérhettünk volna, teljesítve a feladatot, mert az első szondának csak egy „őrholdra” volt szüksége, és a második szonda már a helyén lett volna. De éppen a másodikat nem sikerült kilőni, s így ott álltunk félmunkát végezve.

Mi történt? A gyújtókábel túl korán levált, ezért Calder nem tudta kikapcsolni az indító automatát. A szakértői vélemény úgy szól, hogy a kábel megcsavarodott és összehurkolódott; előfordul ilyesmi. Ámbár négy nappal az eset előtt láttam a dobot, amelyre a kábelt feltekerték – nagyon rendesen és egyenletesen.

A szonda orra ellapult, ezért ékelődött be olyan erősen a kilövőcsatornába. Nem találtak semmit, ami ezt a beszorulást előidézhette volna, s kijelentették, hogy nyilván a segédrakéta okozta: nem tengelyirányban robbant, és a szonda az erős, ferde lökés hatására olyan szerencsétlenül ütődött a csatorna falának, hogy ellapult és dekalibrálódott. Igen ám, de a szonda a segédrakéta begyulladása előtt ékelődött be, nem pedig utána! Ebben tökéletesen biztos voltam, de senki sem kérdezte; ami Quine-t illeti, ő már nem volt benne biztos, másoknak pedig nem engedték meg, hogy tanúvallomást tegyenek ebben a kérdésben, mivel nem ültek közvetlenül a kormánynál és a műszereknél.

Pedig a szonda beékelése olyan módon, amely semmi nyomot nem hagy, gyerekjáték volt. Nem kellett hozzá más, mint a szellőzőaknán keresztül néhány vödör vizet önteni a kilövőcsatornába. A víz lefolyt a zsilipig, megfagyott a szonda körül, s a jéggyűrűvel a csatorna falához forrasztotta; a zsilip hőmérséklete ugyanis egyenlő a külső űr hőmérsékletével. Calder, mint tudjuk, a dugattyúval nagyon erősen a szondára sújtott – akkor a szonda még egyáltalán nem volt beszorulva, de ezt senki sem ellenőrizhette, mert Calder ült a kormánynál. Calder azt csinálta, mint a kovács, amikor ráüt a szegecsre. A jéggyűrűbe szorult szonda orra elformátlanodott, szélesebb lett és ellapult, mint a szegecs feje. Mikor a segédrakéta begyulladt, a kilövőcsatornában rögtön felszökött a hőmérséklet, a jég elolvadt, a víz elpárolgott, és az ügyes fortélynak semmi nyoma sem maradt.

Mindezt akkor, a hiba idején, nem tudtam. De furcsállottam a véletlenek halmozódását: hogy éppen a második szonda mondott csütörtököt, nem az első vagy a harmadik, meg hogy a kábel a segédrakéta begyújtásához még jó volt, de a szonda motorját nem lehet vele kikapcsolni. Sokalltam ezeket a véletleneket.

A hiba váratlanul ért – nemigen lehetett akkor másra is gondolni. Mégis megfordult a fejemben, nem függ-e össze a dolog a névtelen levéllel; a levélíró „segítséget” ígért nekem, azt írta, hogy az én oldalamon áll, be akarja bizonyítani a magafajta lények alkalmatlanságát az űrhajózásra. Erre sincs bizonyítékom, de úgy vélem; a levelet Calder írta. Az én oldalamon állt… no igen, de azt már nem óhajtotta, hogy alkalmatlannak nyilvánítsák, mert „rosszabb” az embernél. Esze ágában sem volt megengedni, hogy visszatérésünk után én, a parancsnoka, leülhessek elmarasztaló véleményt írni róla. Céljaink tehát csak az út bizonyos pontjáig estek egybe – azután már elváltak egymástól.

A levéllel értésemre adta, hogy bizonyos fajta szövetség van köztünk. Abból, amit tőlem és rólam hallott, kikövetkeztette, hogy én is fontolóra veszem a lehetőséget: teszt gyanánt egy megrendezett balesettel mérni le a legénység értékét. Tehát biztosra vette, hogy a hibát, amely éppen kapóra jön, megpróbálom kihasználni. Ha így tettem volna, magam helyezem a nyakamra a hurkot.

Miért döntött így? Mert gyűlölte az embereket? Vagy talán öröme telt ebben a játékban, amelyben én. mint látszólagos parancsnoka és titkos szövetségese, válójában pontról pontra csakis azt teszem, amit ő – az én számomra is – előre eltervezett? Mindenesetre biztos volt benne, hogy megkísérlem „próbaként” felhasználni a hibát, még akkor is, ha gyanúsnak találom, ha sejtem, hogy szabotázs van mögötte.

Mit tehettem ekkor? Parancsot adhattam, természetesen, hogy forduljunk vissza, vagy utasíthattam a pilótát, hogy kísérelje meg az utolsó, tartalék szonda pályára helyezését. Ha visszafordulunk, lemondok a kínálkozó alkalomról, hogy embereimet nehéz körülmények között kipróbáljam, és a Góliát kitűzött feladatát nem teljesítem. Calder jól sejtette, hogy ilyen megoldást nem választok.

Utasíthattam arra is, hogy térjen vissza a Szaturnuszhoz, és kezdje meg az utolsó, megmaradt szonda kilövését. Százszázalékos meggyőződése volt. hogy így lesz.

Bevallom, ha előzőleg megkérdeznek, hogyan viselkednék, ha ilyen választás előtt állok, habozás nélkül azt felelem: parancsot adnék az utolsó szonda kilövésére. És ha ezt felelem, teljesen őszinte vagyok. De váratlan dolog történt: hallgattam. Miért? Máig sem értem teljesen. Nem láttam tisztán, mi történik, furcsállottam a hibát, amely ennyire kapóra jön, ennyire megfelel titkos gondolataimnak; túlságosan is megfelel ahhoz, hogy csak úgy magától előálljon! Rögtön megéreztem azt is, hogy Calder szokatlanul mohón várja szavaimat, döntésemet, és talán éppen ezért hallgattam. Ha megszólalok, mintegy megpecsételtem volna titkos szövetségünket, amennyiben csakugyan „belesegített” az eseményekbe. Éreztem, hogy ami kezdődik, nem becsületes játék, fondorlat van benne; persze, ha valóban így gondoltam, parancsot kellett volna adnom, hogy forduljunk vissza, de ez sem látszott jónak: homályos gyanúimat a legcsekélyebb bizonyíték sem támasztotta alá.

Világosabban: egyszerűen nem tudtam, hogy mit csináljak.

Calder viszont nem akarta elhinni, hogy tökéletes terve összeomlik. Párbajunk nem tartott tovább egy percnél – no de micsoda ellenfél voltam én, aki egy kukkot sem értettem?! Csak később kapcsolódtak össze emlékezetemben a látszólag ártatlan és független események. Eszembe jutott, milyen gyakran üldögélt egyedül a hajó központi számítógépénél, amely a nehéz navigációs problémák megoldására szolgál. Milyen gondosan kiürítette számítása végeztével a gép valamennyi adattárolóját. Most úgy vélem, hogy már akkor kiszámította a baleset különféle variánsait, pontról pontra eltervezte, modellezte a katasztrófát. Nem igaz, hogy villámgyors fejszámítások alapján navigált a gyűrűk felett, csak a graviméterek adataira támaszkodva. Semmit sem kellett kiszámítania. Készen volt minden számítása, hiszen a gépen elkészítette a megközelítő megoldások táblázatát, és most csak ellenőrizte, megfelel-e a graviméterek állása az előre kiszámított értékeknek.

Azzal döntöttem romba csalhatatlan tervét, hogy a parancsom késlekedett. Úgy várta, mint a megváltást, hiszen ez a parancs volt egész tervének alapköve. Én nem gondoltam rá azokban a másodpercekben, eszembe sem jutott, de a kormányfülkében, jól lepecsételve, ott volt a Föld füle, amely ha késve is, de biztosan meghallja minden szavunkat. Mindazt, ami a kormánynál elhangzik, megörökíti a regisztráló berendezés.

A visszatérés után, ha a Góliát a halott legénységgel leszáll a repülőtéren, a nyomozás azzal kezdődött volna, hogy lehallgatják ezeket a magnószalagokat. Tökéletes rendben, érintetlenül kellett tehát maradniuk. Az én hangomnak kellett rajtuk megszólalnia: parancsomnak, hogy Calder térjen vissza a Szaturnuszhoz, közelítse meg a gyűrűt, majd később, hogy a veszélyes precesszió leküzdése végett növelje a tolóerőt.

Még nem magyaráztam meg, miért volt tökéletes Calder terve. Vajon nem adhattam volna olyan parancsokat, hogy a művelet ezúttal sikerrel járjon? Nos, csak pár hónappal az ügy lezárása után ültem le a számítógéphez, hogy utánanézzek, mekkora esélye volt tulajdonképpen annak, hogy az utolsó szondát szerencsésen pályára állítsuk, életünk és a hajó veszélyeztetése nélkül. Ekkor derült ki, hogy ilyen lehetőség egyáltalán nem létezett! Calder hajszálpontos konstrukciót, valóságos kivégzőgépet szerkesztett matematikai egyenletekből; sem én, sem más, még a legzseniálisabb navigátor sem találhatott megoldást; semmiféle lehetőség nem volt arra, hogy megmeneküljünk. Sem a szonda oldalirányú tolóereje, sem a heves precesszió, sem az a halálos repülés nem lepte meg Caldert, hiszen éppen ezeket a körülményeket tervezte ki előre, ezeket dolgozta ki hosszas számításokkal. Csak annyi kellett volna, hogy elrendeljem a visszatérést a Szaturnuszhoz, és máris belezuhanunk a pusztulás örvényébe. Calder akkor talán még „engedetlenségre” is vetemedett volna, talán bátortalanul vitába is száll valamelyik parancsommal, mikor kétségbeesetten igyekszem leküzdeni a hajó eszeveszett táncát. A szalagok megörökítették volna Calder lojalitásának ezt az utolsó tanújelét, bebizonyították volna, hogy mindvégig igyekezett megmenteni bennünket.

Egyébként nem sokáig lettem volna képes bármiféle utasítást adni. Hamarosan elnémított volna a gravitáció szörnyű prése, szemünk elvakul, ereink szétpattannak, ránk csapódik a nehézkedés koporsófedele… és akkor egyedül Calder bírt volna/elállni, letépni a biztosítékok pecsétjét, és megkezdeni a visszatérést a hajóval, amelyben már csak hullák vannak.

De én – akaratlanul! – elrontottam a számítását. Nem vette figyelembe a reakciómat, mert nagyszerűen értett az égi mechanikához, de nem volt elég jártas az emberi lélek mechanikájában. Mikor nem használtam ki a remek alkalmat, nem utasítottam a művelet megkezdésére, hanem hallgattam – megzavarodott. Nem tudta, mit csináljon. Először bizonyára csak csodálkozott, de habozásomat a renyhe, nehézkes emberi gondolkodás rovására írta. Aztán nyugtalankodni kezdett, de akkor már nem merte megkérdezni tőlem, hogy mit csináljon, mert hallgatásomnak már jelentőséget tulajdonított. Mivel ő képtelen lett volna efféle passzivitásra, nem feltételezte, hogy másvalaki, a parancsnok képes lehet rá. Ha nem szólok semmit, biztosan tudom, miért hallgatok! Biztosan gyanakszom. Sőt talán már keresztül is láttam a játékán? Talán mégis én kerekedtem felül? Abból, hogy nem szólaltam meg, a szalag nem örökíti meg parancsomat, amely a hajót katasztrófába sodorja, már arra következtetett, hogy mindent előre láttam, hogy túljártam az eszén! Nem tudom, mikor jutott erre a gondolatra, de mindenki észrevette, hogy elbizonytalanodott, Quine is megemlítette a vallomásában. Calder elég értelmetlen utasításokat adott neki… hirtelen visszafordult… mindez arra vall, hogy elveszítette a fejét. Rögtönöznie kellett, márpedig éppen ebben volt a leggyengébb. Félni kezdett, hogy megszólalok: hátha arra készülök, hogy a fülelő magnó előtt szabotázzsal vádoljam? Ezért hirtelen nagy gyorsításra kapcsolt, én pedig rákiáltottam, hogy ne menjen át a résen, mert még ekkor sem jöttem rá, hogy egyáltalán nem ezt akarja! De kiáltásom, melyet a szalag megörökített, máris keresztülhúzta új, rögtönzött tervét; nyomban csökkentette hát a sebességet. Ha a Földön a szalagról ezt a kiáltást hallják, és semmi többet, az a vesztét jelenti! Hogyan tisztázta volna magát, mivel magyarázta volna a parancsnok hosszú hallgatását és hirtelen felkiáltását – ha az az utolsó?! Szólnom kellett még valamit, bebizonyítanom legalább azt, hogy még éltem… mert kiáltásomból megértette, hogy tévedett, és én nem tudok mindent; szolgálati hangon azt felelte, hogy nem hallotta a parancsot, és rögtön elkezdte kikapcsolni az öveit; ez már az utolsó húzása volt – mindent egy lapra tett fel.

Miért cselekedett így ebben a helyzetben, amely számára már nem volt valami kedvező? Talán büszkeségből, önmaga előtt sem akarta beismerni vereségét; talán az sértette a leginkább, hogy azt hitte rólam, keresztülláttam rajta, pedig nem volt igaz. Annyi biztos, hogy nem félelemből tette; nem hiszem, hogy a rés keresztezésének kockázatától félt volna. Ez a lehetőség egyáltalán nem szerepelt a számításaiban; az, hogy Quine-nek sikerült átvezetnie bennünket a résen, olyan bizonytalan volt mint a lottónyeremény…

Ha leküzdi azt a vágyát, hogy bosszút álljon rajtam, mert nevetségessé tettem a saját szemében, amikor bambaságomat éleslátásnak vélte – nem sokat kockáztatott volna; egyszerűen nekem lett volna igazam, viselkedésével, engedetlenségével az én érveim helyességét bizonyította volna. De éppen ezt nem akarta, ebbe nem tudott belenyugodni. Inkább választott bármilyen más megoldást…

Hanem azért mégis furcsa história ez: Calder magatartását most már kitűnően értem, de a magamét továbbra sem vagyok képes megindokolni. Logikusan levezetem Calder minden lépését, de nem találok magyarázatot a saját hallgatásomra. Mert az, hogy egyszerűen tanácstalankodtam, mégsem a teljes igazság. Hát mi történt tulajdonképpen? Mi tartott vissza? Intuíció? Előérzet? Dehogy! Csak éppen ez a kínálkozó alkalom, a szonda hibája, túlságosan azt a benyomást keltette, hogy itt hamis játék folyik, cinkelt kártyákkal. Nem akartam ilyen játékot, sem ilyen szövetségest, Calder pedig azzá tett volna, mert ha parancsot adok, mintegy jóváhagyom, sőt beismerem közös csalásunkat. Erre sem tudtam elszánni magam, de arra sem, hogy parancsot adjak a visszafordulásra, a menekülésre; ez lett volna a leghelyesebb, de mivel indokoltam volna később, hiszen minden fenntartásom és ellenérzésem a fair playről alkotott zavaros képzetekre épült, amelyek teljesen elvontak, és nem fordíthatók le az űrhajózás tárgyilagos nyelvére… Tessék csak elképzelni: a Föld, egy vizsgálóbizottság és én, aki előadom, hogy a kitűzött feladatot nem teljesítettem, bár megítélésem szerint műszakilag megoldható volt, ámde gyanakodtam, hogy az első pilóta szabotázzsal próbálja megkönnyíteni nekem a legénység egy részének hátrányos minősítését… Nem hangzott volna ez felelőtlen zagy vaságnak?

Tétovázásom oka tehát az volt, hogy megzavarodtam, tanácstalan voltam, viszolyogtam a hamis játéktól, azonkívül hallgatásommal – úgy rémlett – lehetőséget adtam neki, hogy tisztára mossa magát: bebizonyíthatta, hogy alaptalanul gyanúsítom szándékos szabotázzsal; hozzám kellett volna fordulnia utasítást kérve… Egy ember az ő helyében biztosan ezt tette volna, de Calder előzetes tervében ilyen kérés nem szerepelt. Alighanem tisztábbnak, elegánsabbnak látta így: magamnak kellett volna végrehajtanom az ítéletet önmagamon és társaimon, anélkül, hogy ő egyetlen szót is szólna. Sőt: magamnak kellett volna őt a végzetes lépésekre kényszerítenem – mintegy jobb meggyőződése, akarata ellenére; ámde én hallgattam. Végső soron tehát az én határozatlanságom, az én nehézkes „jámborságom” mentett meg bennünket, és okozta az ő vesztét: az a „jámbor emberi becsületesség”, amelyet olyan mérhetetlenül megvetett.

ANANKÉ

Valami kilökte az álomból – a sötétségbe. Maga mögött hagyta – hol? – a vöröslő, füstös körvonalakat – város? tűzvész? –, és az ellenfelet, az üldözést, a szikla ledöntését, amely az a másik volt – ember? Még űzte az elúszó emléket, de már lemondóan, és csak az az ilyen percekből jól ismert gondolata maradt, hogy álmunkban a valóság olykor erőteljesebb és közvetlenebb mint ébren; szavak nélküli, egész kiszámíthatatlan szeszélyességében olyan törvény irányítja, amely természetesnek és nyilvánvalónak tűnik, de csak ott, az álomban. Nem tudta, hol van, semmire sem emlékezett. Csak a kezét kellett volna felemelnie, hogy megtudja, de haragudott az emlékezetére bénasága miatt, és vallomást akart belőle kicsikarni. Becsapta magát: fektében, mozdulatlanul, az ágy konzisztenciájából akart rájönni, hol van. Az biztos, hogy nem hajóágyban. Egy villanás: a leszállás; szikrák a sivatagban; egy korong – mint valami hamis, megnövelt Hold; kráterek – de porviharban; piszkos, vörös szélvihar lökései; a kozmodrom négyszöge, tornyok.

A Mars.

Feküdt tovább, már egészen tárgyilagosan fontolgatva, miért ébredt fel. Bízott a testében; nem riadt volna fel minden ok nélkül. Igaz, hogy a leszállás elég zűrös volt, és ő derekasan elfáradt a két ügyelet után, egy perc pihenő nélkül: Termán kitörte a karját, amikor az automata bekapcsolta a meghajtást, és ő a falhoz vágódott. Leesni a mennyezetről bekapcsoláskor, tizenegy évi repülés után… micsoda szamár! Meg kell majd látogatni a kórházban. Emiatt…? Nem.

Most elkezdte sorra felidézni az előző nap eseményeit, a leszállástól kezdve. Ültek a viharban. Légkör alig van, de óránként kétszázhatvan kilométernél az ember alig bír megállni a lábán ezzel a gyengécske gravitációval. Talpa alatt semmi súrlódás; járni csak úgy tud, ha minden lépésnél belefúrja lábát a homokba, elmerülő bokáival tartva magát. És az a por, amely jeges sivítással súrolja a kezeslábast, behatol minden kis ráncba, nem különösebben vörös, nem is rőtes; közönséges homok, csak finom. Volt idő porrá őrölni pár milliárd év alatt. Kapitányság itt nincs, mert normális kikötő sincs; a Mars-terv, második évében, még csak a felvonulási épületeknél tart, amit építenek, elnyeli a homok, nincs se szálloda, se vendégszoba, semmi. Az oxigéneskupolák a kötél alatt óriásiak; mindegyik akkora mint tíz hangár, acélsodronyok csillogó ernyője horgonyozza le őket a betoncölöpökhöz, amelyek alig látszanak ki a homokból. A barakkok, a hullámbádog, halomszám a ládák, konténerek, tartályok, palackok, bálák, hordók, egész város a transzporter szalagjáról legördült rakományokból. Az egyetlen elég tisztességes, jól rögzített, rendben tartott hely a „burán” kívül álló irányító épület, két mérföldre a kozmodromtól; itt fekszik most, a sötétben, Seyn ügyeletes irányító ágyán. Felült, és lábával tapogatózva megkereste a papucsát. Mindig magával hordta; alváshoz mindig levetkőzött; ha nem tudott tisztességesen megborotválkozni és megmosakodni, nem érezte magát feladata magaslatán. Nem emlékezett, milyen a szoba, mindenesetre óvatosan állt fel; könnyen beverheti a fejét ebben a nagy anyagtakarékosságban (az egész terv recseg-ropog a takarékosságtól; tudott erről egyet-mást). Most meg azon mérgelődött, hogy elfelejtette, hol a villanykapcsoló. Mint egy vak patkány… Tapogatózott a falon, kapcsoló helyett egy hideg fogantyú került a keze ügyébe. Meghúzta. Kattanás hallatszott, és halkan csikorogva kinyílt a fényrekesz rendszerű ablak. Lomha, piszkos, süket pirkadat volt. Állt a hajóablakhoz hasonló, kerek nyílás előtt, megdörzsölte borostás arcát, elfintorodott és felsóhajtott; semmi sem volt jó, bár nem nagyon tudta, miért. Egyébként ha kicsit gondolkodik, talán be is vallotta volna, hogy tudja. Utálja a Marsot.

Ez szigorúan magánügy; nem tudja senki, de nem is tartozik senkire. A Mars az elveszett illúziók megtestesülése, a kigúnyolt, kikacagott, de költséges illúzióké. Szívesebben repült volna bármely más vonalon. Az irkafirkát a Terv romantikájáról balekfogásnak tartotta. A betelepítés gondolatát délibábnak. A Mars mindenkit becsap, már százvalahány éve. A csatornák. Az egész csillagászat egyik legszebb, legfantasztikusabb kalandja. A rozsdavörös bolygó: csupa sivatag. A fehér sarki hósapkák: az utolsó vízkészletek. A gyémánttal üvegbe karcolt finom mértani háló, a sarkoktól az egyenlítő felé: az értelem harcát tanúsítja a pusztulás ellen, hatalmas öntözőrendszer, sok millió hektár sivatagot tesz termővé; lám: tavasszal színét váltja a sivatag, megsötétül a felébredt vegetációtól, mégpedig úgy, ahogyan kell: az egyenlítőtől a sarkok felé. Micsoda badarság! Csatornáknak nyoma sem volt. Növényzet? Titokzatos mohák, zuzmók, a fagyot, vihart állók? Polimerizálódott magasabb fémoxidok, amelyek beborítják a talajt, és elpárolognak, mikor az iszonyatos fagy csupán farkasordító hideggé válik. Hósapkák? Közönséges szilárd CO_2. Se víz, se oxigén, se élet – töredezett kráterek, porviharoktól lyukasra mart tanúsziklák, unalmas síkságok, dermedt, lapos, szürke táj, sápadt, szürkés-rozsdaszínű éggel. Felhők nincsenek, csak bizonytalan ködök; csak a nagy viharok alatt borul be az ég. Annál több légköri villamosság, hogy vinné el az ördög. Mi ez, zene szól? Valami jelzés? Nem, csak a szél játszik a legközelebbi „bura” acélsodronyain. A piszkosan derengő fényben (a legkeményebb ablaküveggel is hamar elbánt a szél sodorta homok, a műanyag lakókupolák úgy meghomályosodtak, mintha hályogosak lennének) villanyt gyújtott a mosdó felett, és borotválkozni kezdett. Míg fintorgott a tükör előtt, olyan buta mondat futott át az agyán, hogy akaratlanul elmosolyodott: a Mars egy disznó.

Igenis disznóság: annyi remény után – ekkora átejtés! A hagyományhoz híven… Tulajdonképpen ki alakította ki? Egymagában senki. Senki nem ötlötte ki egyedül ezt a tervet; éppúgy nincsenek alkotói, ahogy nincs ismert szerzőjük a mítoszoknak és legendáknak – alkalmasint a kollektív álmodozásokból (a csillagászok álmaiból? a megfigyelő csillagászat mítoszaiból?) nőtt ki a vízió: a fehér Vénusz, a titokzatos felhőfátyolba burkolózó esthajnali csillag, a fiatal bolygó, csupa őserdő és barlang, vulkanikus óceán, egyszóval: a Föld múltja. A Mars pedig, a kiszáradó, rozsdás bolygó, amely csupa porvihar és talány (a csatornák olykor váratlanul kettéhasadtak, egyetlen éjszaka alatt két ikercsatorna keletkezett! Hány szorgos csillagász tanúsította ezt!), a Mars, amelynek civilizációja hősiesen harcol az élet pusztulásával, a Föld jövője; egyszerű, érthető, világos mint a vakablak. Csak éppen egy szó sem igaz belőle.

Füle alatt három szőrszál nem akart bemászni a villanyborotvába; derék borotvája azonban a hajón maradt, tehát tovább birkózott az álnok sörtékkel. Hiába. A Mars. Micsoda fantáziájuk volt ezeknek a csillagászoknak. Például Schiaparelli. Azok az elképesztő nevek, amelyeket ráaggatott, legnagyobb ellenségével, Antoniadival együtt, arra, amit nem látott, amit csak képzelt. Erre a vidékre is, ahol a Terv épül: Agathodaemon. Démon, az világos, Agatho… talán az agátból van? Feketét jelent? Vagy agathon… nem azt jelenti, hogy bölcsesség? Kár, hogy az űrhajósok nem tanulnak görögül. Szerette a régi csillagászati könyveket. Az a megható magabiztosság: 1913-ban kijelentették, hogy a Föld az űrből nézve vöröses, mert a légkör elnyeli a színkép kék részét, tehát világos, hogy ami marad, annak legalábbis rózsaszínűnek kell lenni. Alaposan melléfogtak! És mégis, Schiaparelli pompás térképeit nézegetve, egyszerűen nem fért a fejébe, hogy a csillagász nem létező dolgokat látott. És az a legfurcsább, hogy utána mások is látták. Érdekes lélektani jelenség volt ez, kár, hogy később úgy elfeledkeztek róla. Eleinte a Marsról szóló mindegyik mű négyötöd része a csatornák topográfiájával és topológiájával foglalkozott – akadt is a XX. század második felében egy csillagász, aki statisztikai elemzésnek vetette alá ezt a hálózatot, és felfedezte topológiai hasonlóságát a vasúti, tehát közlekedési hálózathoz, eltérően a természetes repedések vagy folyók vonulatától; aztán, mintegy vezényszóra, kurtán-furcsán lezárták az ügyet: optikai csalódás, és kész.

Megtisztogatta a villanyborotvát az ablak előtt, és míg visszatette tartójába, még egyszer kinézett, már nem is titkolt ellenszenvvel, erre az egész Agathodaemonra, erre a rejtélyes „csatornára”, amely unalmas lapály, számtalan kőgörgeteggel a ködös láthatáron. A Marshoz képest a Hold egyenesen barátságos. Aki sohasem tette ki a lábát a Földről, aligha hinné el, pedig ez az igazság. Először is: a Nap onnét pontosan olyan mint a Földről, és hogy ez milyen fontos, azt mindenki tudja, aki valaha meglátta, nem is annyira csodálkozva, inkább szűkölve a félelemtől, azt az összezsugorodott, hideg, bágyadt szikrát. No és a méltóságteljes, kék Föld, mint egy lámpa, a biztos közelség szimbóluma, az otthon jelképe, amely olyan szépen beragyogja az éjszakákat – míg a Phoibosz és a Deimosz annyi fényt sem ad mint a Hold az első negyedben. No és a csend. A magas, nyugalmas űr. Nem véletlen, hogy könnyebb volt tévén közvetíteni az Apolló-terv első lépését, amikor hasonló közvetítés, mondjuk, a Himalája tetejéről, szóba sem kerülhetett. Arról, mit jelent az embernek a soha el nem nyugvó szél, csak a Marson lehet igazán meggyőződni.

Órájára nézett: vadonatúj szerzemény volt, öt koncentrikus számlappal, a földi szabványidőt, a fedélzeti időt és a bolygóidőt mutatta. Hat óra múlt néhány perccel.

Holnap ilyenkor négymillió kilométerre leszek innét – gondolta elégedetten. A „szállítók klubjához” tartozott, a Terv táplálóihoz, de szolgálatának órái meg voltak számlálva, mert az Aresterra vonalra már beállították az új, hatalmas, 100 000 tonna körüli nyugalmi tömegű egységeket, Az Ariel, az Ares, az Anabis már néhány hete Mars-pályán van; az Ariel két óra múlva száll le. Még senki sem látta egy százezres leszállását, mert a Földön nem szállhatnak le; a Holdon rakodnak be, a közgazdászok kiszámították, hogy kifizetődik. Az olyan egységek mint az ő Cuivier-je, a vacak pár ezer tonnájával, végleg levonulnak a színről. Legfeljebb valami darabárut dobnak át velük hébe-hóba.

Hat óra húsz volt, értelmes ember ilyenkor valami meleget enne. A kávé gondolata is csábító. De nem tudta, hol lehet valamit kapni. Először volt Agathodaemon-ban. Eddig a fő bázisra járt, a sirtaira. Miért rohamozzák egyszerre két ponton a Marsot, tíz-egynéhány ezer mérföldre egymástól? Ismerte a tudós érveket, de megvolt a maga véleménye. Egyébként nem nagyon hangoztatta. A Nagy Sirtát nukleáris és intellektronikus gyakorlótérnek szánják. Másképpen is néz ki. Egyesek azt mondják, hogy Agathodaemon a Terv hamupipőkéje, néhányszor már a felszámolás fenyegette. De még mindig számítottak arra a fagyott vízre, azokra az ősrégi korokból maradt föld alatti gleccserekre, amelyek állítólag itt rejtőznek valahol a repedezett talaj mélyén; persze, ha a Terv vizet találna a Marson, nagy diadal lenne, hiszen egyelőre minden cseppjét a Földről szállítják, a légköri vízgőzt hasznosító berendezéseket pedig második éve építik, de nem tudják befejezni, és a beindítás napja mindig messzebbre tolódik.

Határozottan utálja a Marsot.

Nem akarózott még elmenni – az épületben olyan csend volt, mintha mindenki elment vagy meghalt volna. És főleg azért nem akarózott, mert egyre jobban hozzászokott az egyedülléthez – a parancsnok mindig egyedül lehet a fedélzeten, ha akar –, és jót tett neki: hosszabb utazásról érkezve – most, az oppozíció után, több mint három hónapig repültek – bizonyos erőfeszítésre volt szüksége ahhoz, hogy ilyen hirtelen, egyszerűen belepottyanjon az idegen emberek tömegébe. Nem ismer itt senkit, az ügyeletes irányítón kívül. Felmehetne hozzá az emeletre, de nemigen illik. Nem szabad munka közben feltartani az embereket. Magáról ítélt: ő sem szereti az ilyen vendéget.

Az útitáska rekeszében volt egy termosz, némi maradék kávéval, meg egy csomag keksz. Elrágcsálta, igyekezett nem szórni el a morzsát, kortyolgatta a kávét, és bámulta a por karcolta, kerek ablakon át az Agathodaemon vénséges vén, lapos és valahogy halálosan fáradt medencéjét. Igen, a Mars olyan benyomást tett rá, mint akinek már minden mindegy; azért csoportosulnak olyan furcsán a kráterei, egészen másfélék mint a holdiak, valahogy elmosódottak („mintha hamisak lennének” – fakadt ki egyszer, a nagyméretű, jó felvételeket nézve), azért olyan értelmetlenek a „káoszoknak” nevezett, vad domborzatú vidékek, az areológusok kedvenc helyei, mert a Földön semmi sincs, ami ezekhez az alakzatokhoz hasonlítana. Csüggedt és közönyös a Mars, nem törődik azzal sem, hogy betartsa a szavát, még a külsejét is elhanyagolja. Egyszer, amint közeledett felé, a bolygó fokozatosan elveszítette harcias, vörös küllemét, már nem volt a hadisten emblémája, homályos szürkeség lepte be, bizonytalan foltok, sehol egy olyan éles rajzolat, mint a Holdon vagy a Földön, csak a kulimász, a szürkés rozsda és az örökös szél.

Lába alatt a világ legfinomabb remegését érezte – átalakító vagy transzformátor. Különben továbbra is csend volt, csak a vihar süvített fel olykor a lakóbúra sodronyain, messze, mintha egy más világban süvítene. A pokoli homok idővel még a legjobb acélból készült, kéthüvelykes sodronyokat is szétmarja. A Holdon bármit ott lehet hagyni, letenni egy kőre, és visszamenni érte száz év múlva, millió év múlva, abban a biztos tudatban, hogy érintetlenül fekszik. A Marson semmit sem szabad elengedni, mert rögtön elnyeli a homok. Nem becsületes bolygó.

Hat negyvenkor vörös lett az ég pereme, felkelt a nap, és ez a világos folt (hajnalpírról persze szó sincs, ugyan kérem) hirtelen eszébe juttatta – színével – az álmát. Csodálkozva, lassan letette a termoszt. Felrémlettek benne az álom eseményei. Valaki meg akarta ölni – de aztán ő ölte meg. A halott üldözte a vörösen derengő sötétségben; ő még többször megölte, de az sem használt. Hülyeség, persze, de van itt még valami: majdnem biztos, hogy álmában ismerte azt az embert, és most fogalma sincs, kivel harcolt olyan kétségbeesetten. Persze, az is lehetséges, hogy csak álmában rémlett úgy, mintha ismerné. Erőltette az agyát, de a szeszélyes emlékezet megint elhallgatott, minden visszabújt a sötétségbe, mint csiga a házába, s ő csak állt az ablaknál, az acélkeretre támaszkodva, kicsit felindultan, mintha isten tudja, miről lenne szó. Halál. Nyilvánvaló volt, hogy az űrhajózás fejlődésével az emberek elkezdenek a bolygókon meghalni. A Hold rendesen bánik a halottakkal. Hagyja, hogy kővé dermedjenek, jégszoborrá változtatja őket, múmiává, amely olyan könnyű, szinte súlytalan, hogy alig tűnik valóságosnak, és ez valahogy a katasztrófa súlyát is csökkenti. A Marson viszont gondoskodni kell a halottakról, haladéktalanul, mert a porvihar néhány nap alatt minden szkafandert átrág, és mire a nagy szárazság mumifikálja a maradványokat, a szakadt szövetből előbukkannak a hanyagul lecsiszolt, fényezett csontok, és végül ott a csupasz csontváz, amely, széthullva, ebben az idegen homokban, ez alatt a piszkos, idegen ég alatt szinte lelkifurdalás, már-már sértés, mintha az emberek, ideszállítva a rakétákon az élettel együtt a halandóságot, valami illetlen dolgot művelnének, olyasmit, amit szégyellni kell, eldugni, összesöpörni, elkaparni; mindez képtelenség, persze – de most így érezte.

Hétkor váltás volt az irányítófülkékben, és váltáskor már az idegen is bekukkanthat. Elrakta holmiját az útitáskába, nem volt sok, és kiment, nem felejtve el, hogy utána kell nézni, terv szerint halad-e a Cuivier kirakodása. Délig meg kell szabadulnia az egész darabárutól, és van ott egy pár dolog, amit szemügyre kell venni. Például a segédreaktor üledékének hűtése. Annál is inkább, minthogy megcsappant legénységgel repül visszafelé. Szó sem lehet arról, hogy itt kapjon valakit Terman helyett. A habszivacsos csigalépcsőn, a furcsán meleg, szinte fűtöttnek tűnő korlátot fogva, felbaktatott az emeletre, s egyszer csak minden olyan tökéletesen megváltozott, mintha ő is valaki mássá vált volna, mikor belépett a matt üvegű, széles lengőajtón.

Mintha egy nagy fej belsejébe került volna, amelynek hat óriási, dülledt üvegszeme a világ három tája felé bámul. Csak három, mert a negyedik fal mögött voltak az antennák, és az egész terem foroghatott a tengelyén, mint egy forgószínpad. Bizonyos értelemben színpad is volt, amelyen a fel– és leszállások mindig hasonló drámáit játszották, tökéletesen oda lehetett látni, egy kilométerről, a gyűrű alakú, széles pultok mögül, amelyek mintha egy darabba forrtak volna az ezüstszürke falakkal. Kicsit olyan volt ez a terem mint egy repülőtér irányítótornya, és kicsit olyan mint egy műtő; a vak falnál, ferde csuklyája alatt, a masszív fő komputer állt. amely közvetlen kapcsolatban van a hajókkal, állandóan dorombolva és zümmögve folytatja csendes monológjait, és lyukszalagdarabokat köpköd; volt három tartalék irányítópult, mikrofonokkal, pontlámpákkal, golyóscsuklós fotelokkal, meg az irányítók kézi számoló automatái, amelyek hagyma formájú utcai tűzcsapokra hasonlítanak; és végül volt, a falnál egy kicsi, de takaros bárpult, halkan sziszegő presszógéppel. Hát itt a kávéforrás! A Cuivier-jét Pirx nem látta innét; az irányító utasítása szerint három mérfölddel messzebb hagyta, minden betontól távol, mert itt úgy készülődtek a Terv első, legnehezebb egységének fogadására, mintha az nem volna felszerelve a legújabb asztrolokációs és űrhajózási automatikával, amely, mint a gyár mérnökei dicsekedtek (ismerte majdnem mindegyiket), egy kiskert nagyságú területre le tudja tenni ezt a negyedmérföldes óriást, ezt az acélhegyet. A kikötő valamennyi dolgozója, mind a három műszak, eljött erre az ünnepségre, amely egyébként egyáltalán nem hivatalos ünnepség; hiszen az Ariel, mint a többi prototípusegység, már túl van néhány tucat próbarepülésen és Holdra szálláson; igaz, még sohasem lépett be légkörbe teljes terheléssel. Érkezéséig már alig fél óra volt hátra, Pirx tehát üdvözölte azokat, akik nem voltak szolgálatban, aztán Seynnel is kezet szorított; a vevőkészülékek már működtek, a televíziós képernyőkön elmosódott sávok úsztak felülről lefelé, de a közeledést jelző pult lámpácskái még nyugodt, zöld fénnyel égtek, annak jeléül, hogy sok idő van hátra, és nem történik semmi. Romani, az Agathodaemon-bázis vezetője, meghívta a kávé mellé egy konyakra, Pirx habozott, de végtére is magánszemélyként ült itt, azonkívül – bár nem szokott ilyen kora reggel inni – tudta, hogy a fontos percek szimbolikus megünnepléséről van szó; hiszen hónapok óta várják ezeket a legnehezebb egységeket, amelyek majd megszüntetik a vezetőség örökös gondjait; mert eddig az építkezés mohó étvágyát, amelyet a Terv flottillája nem tudott kielégíteni, alig-alig enyhítette Pirx meg a többi szállító erőfeszítése, hogy olyan simán és gyorsan ingázzanak a Mars-Föld útvonalon, amennyire csak lehet. Most, az együttállás után, a két bolygó távolodni kezdett, a köztük lévő távolság évekig növekedni fog, hogy elérje félelmetes, több százmillió kilométeres maximumát, s éppen ebben a Terv számára legnehezebb időszakban érkezik meg a hatalmas erősítés.

Mindenki fojtott hangon beszélt, és amikor kialudtak a zöld lámpák és megszólaltak a csengők, teljes csönd lett. Igazi marsi nap kezdődött, se nem tiszta, se nem borult, világos láthatár nélkül, világos ég nélkül, szinte megfogható, számítható idő nélkül. Bár nappal volt, az Agathodaemon központjában laposan elterülő beton négyszögeket világító sávok keretezték, automatikusan kigyulladtak a lézerjelzések, a majdnem fekete betonból készült, központi korong peremét pedig csillagként ragyogó jódlámpák jelezték. Az irányítók fészkelődtek a foteljukban, egyébként alig volt tennivalójuk; a fő komputer viszont kivilágította számlapjait, mintha saját rendkívüli fontosságát akarná mindenkinek kinyilatkoztatni, a mutatók valahol halkan ketyegni kezdtek, és a hangszóróból felcsendült egy tisztán hallható basszus:

– Halló, Agathodaemon, itt Ariel, Klyne beszél, optikain vagyunk, magasság hatszáz, húsz másodperc múlva átkapcsolunk az automatákra leszálláshoz, vétel.

– Agathodaemon Arielnek! – mondta buzgón Seyn; a kis irányító, hegyes orrát a mikrofon szitája felé szögezve, gyorsan eloltotta cigarettáját. – Itt vagytok minden képernyőn, amin csak lehettek, röppenjetek le szépen, vétel!

Viccelődnek – gondolta Pirx, aki nem szerette az ilyesmit, talán babonás volt; no, nyilván a kisujjukban van az eljárás.

– Ariel Agathodaemonnak: háromszázon vagyunk, bekapcsoljuk az automatákat, oldalkilengés nélkül ereszkedünk, zérus per zérus, mekkora a szélerő? Vétel.

– Agathodaemon Arielnek: szél 180/h, észak-északnyugati, meg se kottyan nektek, vétel.

– Ariel mindenkinek: tattal tengelyre állok, automaták átvették a vezérlést, vége.

Csend lett, csak az adatfeldolgozók ketyegtek magukban, a képernyőkön pedig már jól láthatóan megjelent egy fehéren világító pont, és gyorsan növekedett, mintha izzó üvegbuborékot fújna fel valaki. Ez volt a hajó tüzet lövellő tatja. A rakéta csakugyan nyílegyenesen ereszkedett, mintha egy láthatatlan, függőleges sínen csúszna, minden rezgés, oldalkilengés, pörgés nélkül – Pirx gyönyörködve nézte. Körülbelül száz kilométerre becsülte a távolságot; ötvennél előbb nincs értelme kinézni az ablakon az égre, mégis sokan ott tolongtak már, a zenitet kémlelve.

Az irányítás állandó rádiókapcsolatban volt az űrhajóval, de egyszerűen nem volt miről beszélni; a legénység minden tagja az antigravitációs fotelokban feküdt, mindent az automaták csináltak a fő rakétakomputer vezetése alatt, az is a komputer döntése volt, mikor átváltottak atommeghajtásról boránmeghajtásra hatvan kilométer magasságban, tehát éppen a ritka légkör határán. Pirx most a középső, legnagyobb ablakhoz ment, és rögtön meglátta az égen, a sápadt szürke ködfelhőn át a vakító zöld fénypontot, amely parányi volt, de olyan fényesen vibrált, mintha valaki izzó smaragddal fúrná a magasból a Mars egét. Ettől az egyenletesen világító ponttól halvány csíkocskák indultak különböző irányba, holmi felhőfoszlányok és pamacsok, vagy inkább csak felhőkezdemények, amelyek az itteni légkörben a felhők tisztségét töltik be. A hajó fúvókái elé kerülve, felizzottak és széthullottak, mint a görögtűz. Az űrhajó nőtt, azaz tulajdonképpen csak kerek tatja növekedett. A levegő láthatóan remegett alatta a forróságtól, tapasztalatlan szem azt hihette volna, hogy maga a rakéta hintázik egy kicsit, de Pirx jobban ismerte ezt a képet annál, hogy ilyen tévedésbe essen. Annyira feszültség nélkül, nyugodtan ment minden, eszébe jutott az ember első lépése a Holdon, ott is úgy ment minden mint a karikacsapás. A tat már izzó, zöld korong volt a felizzó felhőfoszlányok aureolájában. Felpillantott az irányítópultok fölött függő, fő magasságmérőre, mert ilyen nagy egységnél könnyű eltéveszteni a magasságbecslést; tizenegy, nem, tizenkét kilométer választotta el az Arielt a Marstól – természetesen egyre lassabban ereszkedett, az erősödő fékezősugár jóvoltából.

Hirtelen több dolog történt egyszerre.

Az Ariel tatfúvókáinak képe a zöld lángok koronájában másként remegett meg mint eddig. A hangszóróban érthetetlen hadarás hallatszott, egy kiáltás, talán „kézi!”, vagy esetleg „kész!” – egyetlen érthetetlen szót kiáltott az emberi hang, annyira más hang, hogy valószínűleg nem is Klyne volt. Az Ariel tatjából kilövellő zöld tűz hirtelen elhalványult. Egy másodperc töredéke volt. A következő pillanatban vakító, kékesfehér láng tört elő – Pirx azonnal megértette, s a döbbenet remegése futott át egész testén, úgyhogy a hangszóróból előtörő hatalmas, tompa dördülés egyáltalán nem lepte meg.

Ariel – egy szusszanás. – Eljárás módosítása. Meteor miatt. Teljessel előre tengelyirányban! Teljes meghajtás!

Az automata volt. Hangja mögött mintha kiabált volna valaki. Mindenesetre Pirx helyesen értelmezte a torkolattűz színváltozását: a borán helyett teljes meghajtásra kapcsolták a reaktorokat, és az óriási hajó, mintha egy láthatatlan ököl iszonyatos csapása fékezné le, minden eresztékében remegve, megállt – legalábbis így tűnt a szemlélőknek – a ritka levegőben, alig öt vagy négy kilométerre a kozmodrom korongja fölött. Fantasztikus manőver, minden szabály és rendelet tiltja, fittyet hány az űrhajózás minden törvényének: megállítani a százezres tömeget – hiszen leszállásának sebességét nullára kell csökkenteni, mielőtt újra fölrepülhet. Pirx távlati rövidülésben látta az óriási henger oldalát. A rakéta már nem állt függőlegesen. Megdőlt. Elkezdett roppant lassan fölegyenesedni, de áthajlott a másik oldalra, mint egy hatalmas inga; aztán még erősebben az előző irányba dőlt a negyedmérföldes hajótest. Ilyen kis sebességnél az egyensúly elvesztése ebben az amplitúdóban nem küzdhető le; csak ezekben a másodpercekben hallotta meg Pirx a főirányító kiáltását:

– Ariel, Ariel! Mit csináltok?! Mi történik ott?!

Mennyi minden játszódhat le tizedmásodpercek alatt!

Pirx a párhuzamos, üres pultnál teli torokból beleordított a mikrofonba:

– Klyne! Kézire a leszálláshoz!!! Kézire!!!

Ekkor elborította őket a folyamatos, szüntelen dübörgés. Csak most ért ide a hanghullám! Milyen gyorsan kellett mindennek lejátszódnia! Az ablaknál állók egyszerre kiáltottak fel. Az irányítók felugrottak a pultoktól.

Az Ariel zuhant mint a kő, vakon csapkodva a légkörben a tattüzet körülvevő fénycsíkokkal; lassan forgott, tehetetlenül, mint egy holttest, mintha valaki óriási vastornyot dobna az égből a sivatag piszkos homokbuckái felé; földbe gyökerezett lábbal álltak a tompa, rémületes csendben, mert már semmit sem lehetett tenni; a hangszóró zavarosan hörgött, zúgott, mint távoli nyüzsgés vagy a tenger morajlása, nem lehetett tudni, emberi hangok-e, minden egyetlen káoszba olvadt össze; a tűzben fürdő, fehér, gigászi henger egyre gyorsabban zuhant lefelé; úgy rémlett, éppen az irányítóházra zuhan; valaki feljajdult Pirx mellett. Ösztönösen összehúzódzkodtak.

A törzs ferdén belefúródott az egyik alacsony falba a korongon kívül, kettéhasadt, és valami hátborzongató lassúsággal továbbrepedve, hogy fémszilánkjai szanaszét repültek, belemélyedt a homokba; szempillantás alatt tíz méter magas felhő keletkezett, benne dübörgés, robaj, óriási fénycsíkok lobbantak fel, a felcsapott homok sörényes fátyla mögött előbukkant az űrhajó még mindig vakítóan fehér orra, elszakadt a hajó többi részétől, repült néhány száz métert a levegőben, érezték az első, második, harmadik hatalmas csapást, a talaj úgy remegett, mintha földrengés lenne. Az egész épület emelkedett és süllyedt, mint csónak a hullámokon. Aztán a szétzúzódó vas pokoli csikorgásában mindent elfödött előlük a füst és por barnásfekete fala. És ez volt az Ariel vége. Amikor a kijárati kamra felé rohantak a lépcsőn, Pirxnek, aki az elsők között kapott magára űrruhát, nem volt kétsége – ilyen zuhanásból senki sem kerülhet ki élve.

Aztán futottak, botladozva a szélrohamokban; messziről, a bura felől, megjelentek az első lánctalpas járművek és hovercraftok. De már nem kellett sietni. Nem volt miért. Pirx maga sem tudta, hogyan és mikor tért vissza az irányítóépületbe – a kráter és az összegyűrt hajótest képével döbbent szemében, úgyhogy csak akkor tért egy kicsit magához, amikor meglátta a fali tükörben saját szürke és valahogy hirtelen megöregedett arcát.

***

Délben összehívták a szakértői bizottságot a katasztrófa okainak kivizsgálására. A munkabrigádok most próbálták kotrógépekkel és csörlőkkel kiemelni az óriási hajótest orrát, még nem érték el a mélyen a talajba fúródott, szétzúzódott kormányfülkét, amelyben az irányító automaták vannak, amikor a Nagy Sirtáról megérkezett a szakértő csoport, azoknak a hatalmas propellerrel ellátott, furcsa kis helikoptereknek egyikén, amelyek csak a Mars ritka levegőjében alkalmasak a repülésre. Pirx nem akart láb alatt lenni, és nem kérdezett senkitől semmit, mert nagyon is jól tudta, hogy az ügy rendkívül sötét. Egy normális leszállási eljárás közben, amely pontosan szabályozott szakaszokra oszlik, és olyan részletesen be van ütemezve mint a szabályosan közlekedő vonatok menetrendje, az Ariel fő komputere minden látható ok nélkül kikapcsolta a boránmeghajtást, olyan utasításokat adott, amelyek egy meteorriadó elejére emlékeztetnek, és teljes meghajtásra kapcsolt, a bolygótól távolodó irányban; ebben a nyaktörő manőverben az űrhajó annyira elvesztette stabilitását, hogy már nem nyerhette vissza. Hasonló eset még nem fordult elő az űrhajózás történetében, és az ilyenkor szokásos feltevések – hogy a számítógép egyszerűen csütörtököt mondott, zárlatosak lettek vagy átégtek az áramkörei – teljesen valószínűtlennek látszottak, hiszen annak a két programnak – rajt és leszállás – egyikéről volt szó, amelyeket olyan sokszorosan bebiztosítottak az üzemzavarral szemben, hogy akkor már inkább szabotázsra kell gondolni. Ezen törte a fejét a szobácskában, amelyet Seyn tegnap este átengedett neki; szándékosan nem dugta ki az orrát, hogy ne legyen a terhükre, hiszen fél nap múlva úgyis elindul a hajójával, és semmi olyan nem jutott az eszébe, amivel a bizottsághoz kellene sietnie. Kiderült azonban, hogy nem feledkeztek meg róla; pár perccel egy óra előtt benézett hozzá Seyn. Romani is vele volt, kint várt a folyosón; Pirx, amikor kilépett, az első pillanatban meg sem ismerte; valamelyik gépésznek nézte az Agathodaemon-komplexum vezetőjét. Romani olajos, kormos kezeslábast viselt, arca szinte összezsugorodott a kimerültségtől, szájának bal sarka olykor remegni kezdett, de hangja a régi maradt; megkérte Pirxet a bizottság nevében, amelynek ő is tagja, hogy halassza el a Cuivier indulását.

– Természetesen… ha szükség van rám – Pirx meglepődött; összeszedte gondolatait. – Csak engedélyt kell kérnem a Bázistól.

– Azt mi elintézzük, ha beleegyezik.

Többet nem szólt senki; mind a hárman átmentek a fő „burába”, ahol a vezetőség hosszú, alacsony helyiségében húsz-egynéhány szakértő ült, egypár itteni, többségük a Nagy Sirtáról érkezett. Mivel ebéd ideje volt és minden óra számított, hideg ételt hoztak nekik a büféből, és így, tea mellett, a tányérok fölött kezdődött a tanácskozás; furcsán festett, valahogy nem hivatalosan, szinte komolytalanul. Pirx természetesen kitalálta, miért éppen őt kérte fel elsőnek az elnök, Hoyster mérnök, hogy adja elő a katasztrófa lefolyását. Ő az egyetlen tanú, akinek pártatlanságához nem fér kétség, mert nem tartozott sem a repülésirányító csoporthoz, sem az Agathodaemon személyzetéhez. Amikor Pirx tanúvallomásában a saját reagálásáig jutott, Hoyster első ízben szakította félbe.

– Szóval azt akarta, hogy Klyne kapcsolja ki az egész automatikát, és próbáljon egyedül leszállni?

– Igen.

– Megtudhatnám, miért?

Pirx nem késlekedett a válasszal.

– Ezt tartottam az egyetlen esélyüknek.

– Értem. És nem gondolt arra, hogy a kézi vezérlésre való áttérés a stabilitás elvesztését idézheti elő?

– Már elveszítették. Ezt egyébként ellenőrizhetik, hiszen megvannak a magnószalagok.

– Természetesen. Először általános képet akartunk alkotni a történtekről. És… mi az ön személyes véleménye?

– Az okáról…?

– Igen. Egyelőre ugyanis nem tanácskozunk, csak tájékozódunk. Amit mond, annak nem lesz különösebb következménye; értékesnek bizonyulhat minden feltevés, még a legvakmerőbb is.

– Értem. Valami történt a komputerrel. Nem tudom, mi, és azt sem tudom, hogyan történhetett. Ha nem lettem volna ott, el sem hinném, de ott voltam és hallottam. A gép megfordította az eljárást, és meteorriasztást adott, bár csak csökevényes módon. Valahogy így hangzott: „Meteorok – figyelem, tengelyirányban teljessel előre.” És mivel semmiféle meteor nem volt… – Pirx megvonta a vállát.

– Az a modell, az Arielé, az AIBM 09 komputer tökéletesített változata – jegyezte meg Boulder, az elektronikus, akit Pirx már ismert, mert futólag találkoztak a Nagy Sirtán.

Pirx bólintott.

– Tudom. Azért mondtam, hogy nem hinném el, ha nem a saját szememmel láttam volna. De így történt.

– Mit gondol, kapitány, miért nem csinált Klyne semmit? – kérdezte Hoyster.

Pirx egy hideg marok szorítását érezte a szívén. Mielőtt válaszolt volna, szeme végigsiklott a jelenlévőkön. Ennek a kérdésnek el kellett hangzania. De jobban szerette volna, ha nem ő az első, aki szembenéz vele.

– Nem tudom.

– Természetesen. De sokéves tapasztalata lehetővé teszi, hogy az ő helyébe képzelje magát…

– Ez megtörtént. Azt csináltam volna, amire őt akartam rávenni.

– És ő?

– Nem jött semmi válasz. Lárma hallatszott, és mintha kiabáltak volna. Nagyon figyelmesen meg kell hallgatni a szalagokat, de attól tartok, nem sokra megyünk velük.

– Kapitány úr – mondta Hoyster halkan, de furcsán elnyújtott hangon, mintha óvatosan válogatná a szavakat –, ön ismeri a helyzetet, ugyebár? A két következő, ugyanilyen osztályú egység, ugyanezzel a vezérlő rendszerrel, az Aresterra-vonalon repül; az Anabis három hét múlva érkezik meg, de az Ares már kilenc nap múlva. Nemcsak a halottakkal szemben vannak most kötelességeink, hanem még nagyobbak az élőkkel szemben. Ön már biztosan átgondolta ez alatt az öt óra alatt mindazt, ami történt. Nem kényszeríthetem rá, de kérem, hogy mondja el nekünk a gondolatait.

Pirx érezte, hogy elsápad. Már az első szavaknál kitalálta, mit akar mondani Hoyster, és valami érthetetlen érzés fogta el, az éjszakai álmához hasonló: annak az elkeseredett, ádáz némaságnak a hangulata, mint amikor az arc nélküli ellenféllel harcolt, amikor megölte, s vele együtt ő is meghalt. Csak egy másodpercig tartott. Erőt vett magán, és Hoyster szemébe nézett.

– Értem – mondta. – Klyne és én két különböző nemzedékhez tartozunk. Amikor én repülni kezdtem, az automatikus eljárások még sokkal kevésbé voltak üzembiztosak… Ez rögződik az ember viselkedésében. Azt hiszem, hogy… mindvégig bízott bennük.

– Klyne úgy vélte, hogy a komputer jobban fel tudja mérni a helyzetet? És úrrá lesz rajta?

– Talán nem számított arra, hogy úrrá lesz rajta… csak éppen úgy gondolta, hogy ha a gép nem képes rá, akkor az ember még kevésbé képes.

Pirx fellélegzett. Elmondta, amit gondol, anélkül, hogy árnyékot vetett volna a fiatalabbra – aki már nem él.

– Volt esély ön szerint a hajó megmentésére?

– Nem tudom. Nagyon kevés volt az idő. Az Ariel már közel állt a sebesség elvesztéséhez.

– Végzett ön leszállást ilyen körülmények között?

– Igen. De kisebb tömegű hajóval, és a Holdon. Minél hosszabb és súlyosabb a rakéta, annál nehezebb visszanyerni a stabilitást sebességvesztés közben, különösen ha megkezdődik a dőlés.

– Hallotta önt Klyne?

– Nem tudom. Hallania kellett.

– Átvette a vezérlést?

Pirx már nyitotta a száját, hogy azt mondja, erre ott a bizonyíték a regisztrálókban, de ehelyett azt válaszolta:

– Nem.

– Honnan tudja? – Ez Romani volt.

– Az ellenőrző készüléken egész idő alatt az „automatikus eljárás” lámpája égett. Csak akkor aludt ki, amikor szétzúzódott a hajó.

– És nem gondolja, hogy Klyne-nak már nem volt ideje? – kérdezte Seyn. Volt valami különös abban, hogy így szólt hozzá, pedig tegeződnek. Mintha hirtelen távolság támadt volna köztük. Ellenségesség?

– A helyzetet matematikailag modellezni lehet, és akkor kiderül, hogy volt-e esély. – Pirx igyekezett tárgyilagos lenni. – Én nem tudhatom.

– De amikor a dőlés meghaladta a 45 fokot, a stabilitást nem lehetett többé visszanyerni – makacskodott Seyn. – Nem így van?

– Az én Cuivier-men nem feltétlenül. A meghajtást növelni lehet, túl az engedélyezett határon.

– A túlterhelés húsz-egynéhányon felül megölheti az embert.

– Kétségtelen. De a zuhanás öt kilométerről biztosan megöli.

Ezzel véget ért a rövid szóváltás. A lámpák alatt, amelyeket nappal is égetni kellett, laposan terjengett a füst. Dohányoztak.

– Ön szerint Klyne átvehette volna a vezérlést, de nem tette meg. Így van? – vette fel újra a fonalat Hoyster elnök.

– Valószínűleg átvehette volna.

– Nem tartja lehetségesnek, hogy a közbeszólásával megzavarta? – szólalt meg Seyn helyettese, egy agathodaemoni ember, akit Pirx nem ismert. Az itteniek ellene vannak? Tulajdonképpen érthető.

– Lehetségesnek tartom. Annál inkább, mivel ott, a kormányfülkében az emberek kiabáltak valamit. Úgy hallatszott.

– Pánik? – kérdezte Hoyster.

– Nem válaszolok erre a kérdésre.

– Miért?

– Hallgassák meg a szalagokat. Ezek nem pontos adatok. Lárma, amelyet többféleképpen lehet magyarázni.

– A földi irányítás, az ön véleménye szerint, tehetett volna még valamit? – kérdezte Hoyster rezzenetlen arccal. Úgy látszott, a bizottság megoszlik. Hoyster a Nagy Sirtáról jött.

– Nem. Semmit.

– Akkori viselkedése másról tanúskodik.

– Nem. Az irányításnak nincs joga beavatkozni a parancsnok döntésébe hasonló esetben. A kormányfülkében másképpen láthatják a helyzetet mint odalenn.

– Tehát beismeri, hogy megszegte a bevett szabályokat? – szólalt meg újra Seyn helyettese.

– Igen.

– Miért? – kérdezte Hoyster.

– A szabályok nem szentek nekem. Mindig azt teszem, amit a saját véleményem alapján helyesnek tartok. Megtörtént már, hogy ezért felelnem kellett.

– Ki előtt?

– A Kozmikus Kamara Bírósága előtt.

– De úgy tudom, felmentették a vádak alól – jegyezte meg Boulder. A Nagy Sirta és az Agathodaemon. – Egészen világos.

Pirx hallgatott.

– Köszönöm.

Átült egy oldalt álló székre, mert most Seyn tett tanúvallomást, aztán a helyettese. Mire befejezték, meghozták az első magnószalagokat az irányítóépületből. Telefonjelentések is érkeztek az Ariel roncsában folyó munkáról. Már bizonyos volt, hogy senki sem maradt életben, de a kormányfülkébe nem jutottak be: tizenegy méter mélyen fúródott a talajba. A szalagok lehallgatása, a tanúvallomások jegyzőkönyvezése megszakítás nélkül folyt este hét óráig. Akkor egyórás szünetet tartottak. A sirtaiak kimentek Seynnel a katasztrófa színhelyére. Romani a folyosón megállította Pirxet.

– Parancsnok úr…

– Tessék.

– Nem szabad rossz néven vennie senkitől, amit…

– Ne is beszéljünk róla. Túlságosan magas a tét – szakította félbe Pirx.

Romani bólintott.

– Egyelőre hetvenkét órára marad nálunk. Már elintéztük a Bázissal.

– A Földdel…? – lepődött meg Pirx. – Nem hiszem, hogy még segíthetnék.

– Hoyster, Rahaman és Boulder kooptálni akarja a bizottságba. Ugye nem utasítja vissza? Csupa sirtai.

– Ha akarnám, se utasíthatnám vissza – felelte, aztán elköszöntek.

Este kilenckor ismét összegyűltek. A szalagok végighallgatása drámai volt, de még megrázóbb a film, amelyen végigkísérhették a katasztrófa minden szakaszát, attól kezdve, hogy a zeniten feltűnt az Ariel zöld csillaga. Ezután Hoyster összegezte a vizsgálat addigi eredményeit – nagyon szűkszavúan.

– Valóban úgy látszik, hogy a komputer elromlott. Nem adta le normálisan a meteorriasztást, úgy viselkedett, mintha az Ariel ütközőpályán lenne valamilyen tömeggel. A regisztráló műszerek adatai szerint három egységgel túllépte a megengedett tolóerőt. Hogy miért csinálta, azt nem tudjuk. Talán majd a kormányfülke megmagyaráz valamit – az Ariel regisztráló szalagjaira gondolt; Pirx nemigen bízott ebben. – Azt, ami a kormányfülkében az utolsó percekben történt, nem lehet megérteni. Annyi biztos, hogy a komputer hibája nem a működési sebességgel függött össze. A válság tetőpontján is kifogástalanul végezte a döntéshozatalt, nanoszekundumok alatt iterálta az aggregátoroknak szóló utasításait. Az aggregátorok is mindvégig kifogástalanul működtek. Ez teljesen biztos. Egyáltalán semmi olyat nem találtunk, ami arról tanúskodna, hogy kívülről vagy belülről bármi veszélyeztette a megindított leszállási eljárást. 7.03 órától 7.08-ig tökéletesen folyt le. A komputer döntését, az eljárás megfordítását és az elvetélt rajtolási kísérletet, egyelőre semmivel sem tudjuk magyarázni. Boulder kolléga?

– Nem értem.

– Programozási hiba?

– Kizárt dolog. Az Ariel már sokszor leszállt ezzel a programmal, tengelyirányban és minden lehetséges eltéréssel.

– De a Holdon. Ott kisebb a gravitáció.

– Annak legfeljebb a hajtómű szempontjából lehet jelentősége, de az információs egységeket nem érinti. A meghajtással pedig nem volt hiba.

– Rahaman kolléga?

– Nem ismerem eléggé ezt a programot.

– De a számítógép modelljét ismeri?

– Igen.

– Mi szakíthatja meg a leszállási eljárást, ha nincsenek külső okok?

– Semmi.

– Semmi sem?

– De igen. A komputer alá helyezett bomba.

Végre kimondta valaki. Pirx feszülten figyelt. Az elszívók zúgtak, nyílásuknál, a mennyezet alatt, összesűrűsödött a füst.

– Szabotázs?

– A komputer mindvégig működött, noha számunkra érthetetlen módon – jegyezte meg Kerhoven, az egyetlen intellektronikus a bizottságban, idevalósi ember.

– Nos… a bombát nem szó szerint értettem – visszakozott Rahaman. – A fő eljárásokat, tehát a leszállást vagy a rajtot, rendes körülmények között, ha a komputer jól működik, csak valami rendkívüli esemény szakíthatja meg. A tolóerő kiesése…

– Tolóerő volt.

– De elvben a számítógép megszakíthatja a fő eljárást?

Az elnök persze jól tudta mindezt. Pirx értette, hogy most nem hozzájuk beszél: azt mondja, amit a Földnek kell majd hallania.

– Elméletileg igen. Gyakorlatilag nem. Amióta űrhajózás van, még nem fordult elő meteorriadó a leszállás közben. Hiszen észlelik a meteor közeledését. Akkor egyszerűen elhalasztják a leszállást.

– De meteor egyáltalán nem is volt?

– Nem volt.

A zsákutca végéhez értek. Egy darabig csend volt. Az elszívók zúgtak. A kerek ablakok mögött már leszállt a sötétség. Marsi éjszaka.

– Szükségünk van azokra az emberekre, akik ezt a modellt építették és a próbaterhelést végezték – szólalt meg végre Rahaman.

Hoyster bólintott. A jelentést olvasta, amelyet a telefonosnő elébe tett.

– Egy óra múlva bejutnak a kormányfülkébe – mondta. Azután, felnézve: – Macross és van der Voyt holnap részt vesz a tanácskozásban.

Mozgolódás támadt. Azok ketten: a százezreseket építő gyár vezérigazgatója és főmérnöke.

– Holnap? – Pirx azt hitte, rosszul hallott.

– Igen. Nem itt, persze. Tévén. Közvetlen kapcsolással. Itt a sürgöny – mutatta fel a jelentést.

– De hát… Mennyi most a késés? – kérdezte valaki.

– Nyolc perc.

– Hogy képzelik ezt? A végtelenségig kell majd várni minden válaszra – mondták mások.

Hoyster vállat vont.

– Mit tehetünk? Persze nem fog könnyen menni. Majd kidolgozzuk a megfelelő eljárást.

– Holnapra halasztjuk a tanácskozást? – kérdezte Romani.

– Igen. Reggel hatkor találkozunk. Addigra itt lesznek a kormányfülke műszerszalagjai.

Pirx örült, amikor Romani felajánlotta, hogy aludjon nála. Nem volt kedve Seynnel találkozni. Megértette a viselkedését, bár nem találta szépnek. Nagy nehezen elszállásolták a sirtaiakat, s éjfélkor Pirx magára maradt egy kis odúban, amely a főnök kézi könyvtárának és magánirodájának szerepét töltötte be. Ruhástul végighevert a teodolitok közé felállított kis tábori ágyon, kezét feje alá téve bámulta a mennyezetet, és így feküdt, meg sem rebbenő szemmel, szinte nem is lélegezve.

Különös: ott, az idegen emberek között, mintegy kívülről élte át a katasztrófát, a sok tanú egyikeként. Nem vett részt minden idegszálával a vitában, még akkor sem, amikor megérezte az ellenszenvet és ingerültséget a kérdések mögött – a levegőben lógó vádat, hogy egy betolakodó a helyi szakemberek fölé akar kerekedni –, még akkor sem, amikor Seyn ellene fordult; mindez kívül volt, az elkerülhetetlen természetes dimenziójában elhelyezve: így kell lennie hasonló körülmények között. Kész volt felelni azért, amit tett, de az ésszerűség talaján maradva, tehát nem érezte magát felelősnek a szerencsétlenségért. Megrázta a tragédia, de azért megőrizte nyugalmát, mindvégig ébren maradt benne a megfigyelő, aki nincs teljesen alávetve az eseményeknek, mert azok rendszerbe illeszkedtek – bármilyen érthetetlenek, fel lehet boncolni őket, ott fekszenek kihűlve, rekeszekbe osztályozva, keretbe szorítva, amelyet maga a tanácskozás hivatalos menete biztosít. Most mindez széthullott. Nem gondolt semmire, nem idézett fel semmilyen képet, maguktól vonultak fel, elejétől fogva: a képernyők, rajtuk a hajó Mars-közeibe érése, a lefékezés a kozmikus sebességváltás előtt; mintha mindenütt egyszerre ott lenne, az irányítóban és a kormányfülkében, ismerte ezeket a tompa lökéseket, a hajóbordákon végigfutó dübörgést, amikor az atommeghajtást felváltja a boránmotor remegése, a dörmögést, amellyel a turbószivattyúk megnyugtatják, hogy nincs fennakadás az üzemanyag-ellátásban, a fékezést, az ereszkedést tattal lefelé, a méltóságteljesen lassú, kis oldalirányú helyesbítéseket, és aztán – a lendület megtörése, az átkapcsolás hirtelen mennydörgése, amint a fúvókák tűzsugara ismét teljes erővel tör elő, a berezgés, a destabilizálódás, a kétségbeesetten hintázó, ingamozgást végző, részeg toronyként tántorgó rakéta, aztán már tehetetlenül zuhan a magasból, holtan, irányíthatatlanul, vakon, mint a kő, egy hegy zuhan és zúzódik össze… s ő mindenütt ott van. Ő volt maga a viaskodó hajó, és fájdalmasan érezve, milyen tökéletesen hozzáférhetetlen, véglegesen lezárt az, ami történt, mégis folyton visszatért a töredék percekhez, mintha a némaságban megújuló kérdéssel ostromolná őket, keresve, hol volt a hiba. Annak, hogy Klyne megpróbálta-e átvenni a vezérlést, most már nincs jelentősége. Az irányítást lényegében nem érheti vád, igaz, viccelődtek, de ezen csak az akad meg, aki babonás, vagy aki olyan időkben nevelkedett, mikor még nem engedhették meg maguknak a gondtalanságot. Eszével tudta, hogy nem volt abban semmi rossz. Feküdt hanyatt, és mintha az égre néző, ferde ablaknál állna, mikor a borán szikrázó csillagának zöldjét elnyelte a szörnyű napragyogás, az atommeghajtásra jellemző lüktetés a már hűlni kezdő fúvókákban – éppen ezért nem szabad ilyen hirtelen rákapcsolni –, a rakéta először meglódult, mint a harang nyelve, ha őrült kezek félreverik a harangot, és egész fantasztikus hosszúságában eldőlt, mert olyan hatalmas volt, mintha már a méreteivel, nagysága lendületével túllépne minden veszély határain – így gondolkozhattak egy évszázaddal ezelőtt a Titanic utasai.

Hirtelen minden kialudt, mintha felébredt volna. Felállt, megmosta arcát, kezét, kinyitotta az útitáskát, kivette pizsamáját, papucsát, fogkeféjét, s aznap már harmadszor látta meg magát a mosdó tükrében – mint egy idegent.

Harminc és negyven között, az utóbbihoz közelebb: az árnyék sávja – amikor már el kell fogadni egy aláíratlan, megkérdezésed nélkül készült szerződés feltételeit, mikor tudod, hogy ami másokra érvényes, az terád is vonatkozik, és e szabály alól nincs kivétel: bár ez természetellenes, mégis meg kell öregedni. Eddig a test titokban csinálta – ez már nem elég. A beleegyezésedet követelik. Az ifjúkor játékszabályának – nem: fundamentumának – tekinti, hogy változatlan: gyerekes, éretlen voltam, de most igazán én magam vagyok, és ilyen maradok. Hiszen ez a képtelenség a létezés alapja. Amikor felfedezzük, hogy ez a megállapítás téves, először inkább elképedünk, mint félünk. Olyan heves felháborodás ez, mintha egyszer csak észrevennénk, hogy a játékban, amelyhez leültettek, csalnak. Egészen más játszmáról volt szó; a megrökönyödés, a harag, az ellenállás után megkezdődik a lassú alkudozás önmagunkkal, a saját testünkkel, ezt az alkudozást így lehetne kifejezni: függetlenül attól, hogy fizikailag milyen folyamatosan és észrevétlenül öregszünk, gondolkodásunk sohasem képes alkalmazkodni ehhez a folyamatossághoz. Beállunk a harmincöt, azután a negyven évre, mintha most már ilyen korúak maradnánk, aztán az újabb revíziónál át kell törni az öncsalást, mely olyan erősen ellenáll, hogy a lendülettől mintegy túl messzire ugrunk. A negyvenéves ilyenkor elkezd úgy viselkedni, ahogyan az öregember életmódját képzeli. Ha egyszer elfogadtuk az elkerülhetetlenséget, komor csökönyösséggel folytatjuk a játékot, mintha képmutatón meg akarnánk kettőzni a tétet; csak tessék, ha ezt a szemérmetlen, cinikus, kegyetlen követelést, ezt az adósságot meg kell fizetni, ha fizetnem kell, holott nem egyeztem bele, nem akartam, nem tudtam, nesze, többet adok mint amivel tartozom – ennek a mondhatni, humorosan hangzó elvnek az alapján megpróbáljuk túllicitálni az ellenfelet. Olyan öreg leszek neked egy csapásra, hogy belekékülsz. Bár az árnyék sávjában vagyunk, szinte azon is túl, a hadállások elvesztésének és feladásának szakaszában, valójában még mindig harcolunk, mert ellenállunk a nyilvánvalónak, és ebben a viaskodásban, pszichikailag, ugrásszerűen öregszünk. Hol előreszaladunk, hol lemaradunk, míg végre észrevesszük, többnyire már későn, hogy ez az egész csatározás, ezek az önpusztító áttörések, rohamok és visszavonulások semmit sem számítottak. Gyerekes módon öregszünk, megtagadva beleegyezésünket, amelyre úgy sincs semmi szükség, mert mindig így van ott, ahol nincs helye a vitának, sem a harcnak – amely ráadásul hazugsággal van átszőve. Az árnyék sávja még nem memento mori, de sok szempontból rosszabb hely, mert innét már látni, hogy nincsenek még ismeretlen esélyek. Vagyis: a jelen már nem ígéret, váróterem, előjáték, nagy remények ugródeszkája, mert észrevétlenül megfordult a helyzet. Amit edzésnek hittünk, az volt a visszavonhatatlan valóság; az előjáték az egész színdarab; a remények légvárak; a még nem érvényes, ideiglenes, addig-így-is-jó készülődés volt az élet egyetlen tartalma. Semmi nem fog már teljesülni abból, ami nem teljesült; s ebbe bele kell nyugodni, némán, félelem nélkül, és ha lehet – kétségbeesés nélkül.

Kritikus életkor ez az űrhajósoknak – még inkább mint bárki másnak, mert ebben a szakmában az, akinek nem minden reflexe és mozdulata kifogástalan, egy csapásra nem ér semmit. Ahogyan a fiziológusok olykor mondják, az űrhajózás még a testileg-lelkileg legépebbekkel szemben is túl nagy követelményeket támaszt, aki kiesik az élvonalból, egyszerre elveszít mindent. Az orvosi bizottságok kíméletlen szigora borzalmas az egyén számára, de szükséges, mert senkinek sem szabad megengedni, hogy a kormány mellett haljon meg vagy kapjon szívrohamot. Emberek, akik látszólag erejük teljében vannak, lekerülnek az űrhajóról, és egy csapásra a halál küszöbén látják magukat; az orvosok úgy hozzászoktak már a fortélyokhoz, a kétségbeesett disszimuláláshoz, hogy leleplezése semmiféle fegyelmi vagy normális következményekkel nem jár, ügyet sem vetnek rá; szinte senki sem húzza ki az aktív szolgálatban ötvenéves korán túl. A túlterhelések az agy legnagyobb ellenségei; talán száz vagy ezer év múlva ez is megváltozik; egyelőre ez a kilátás gyötör mindenkit a repülések hosszú hónapjai alatt – az árnyék sávjában.

Klyne a következő nemzedékhez tartozó űrhajós volt, és őt, Pirxet, a fiatalabbak, tudta, „maradinak”, „az automaták ellenségének”, „őslénynek” nevezték. Kortársai közül némelyek már nem repülnek; tehetségük és lehetőségeik szerint átképezték magukat oktatónak, a Kozmikus Kamara tagjai lettek, szinekúrákat kaptak az űrhajógyárakban, felügyelő tanácsokban üldögélnek, otthon kertészkednek. Általában tartják magukat; elég jól játsszák a belenyugvást az elkerülhetetlenbe, de isten tudja, mibe került ez némelyiknek. És olyan is van, akit felelőtlen ostobaságokba kerget a belső ellenkezés, a tehetetlen konokság, a gőg és az elkeseredett harag, az az érzés, hogy igazságtalan csapás érte. Őrültek nincsenek ebben a szakmában; de némelyek veszedelmesen megközelítik a tébolyt, ha nem is lépik át a végső határvonalat; mindamellett, a fenyegető kiöregedés növekvő nyomása alatt, előfordul egy s más, ami legalábbis furcsa… Ó, ismerte ezeket a különféle hóbortokat, különcségeket, babonákat, tapasztalta idegeneknél is, meg olyanoknál is, akik éveken át közel álltak hozzá, akikért valaha tűzbe tette volna a kezét. A boldog tudatlanság nem osztályrésze ennek a szakmának, amelyben annyi mindent kell okvetlenül tudni; mindennap menthetetlenül elpusztul az agyban néhány ezer neuron, és már harminc előtt megkezdődik az a sajátos, észrevehetetlen, de szüntelen versenyfutás a funkcióknak a sorvadás okozta gyengülése és a mind nagyobb tapasztalatnak köszönhető tökéletesedése között; ingatag egyensúly jön így létre, valóságos kötéltánc, s ezzel kell élni – és repülni. És álmodni. Kit ölt meg annyiszor az éjjel? Nem volt ennek valami különös jelentősége? Lefekve a tábori ágyra, amely megreccsent a súlya alatt, arra gondolt, hogy talán nem tud majd elaludni; pedig nem ismerte az álmatlanságot, de valamikor el kell jönnie. Ez a gondolat furcsa módon nyugtalanná tette. Egyáltalán nem az álmatlan éjszakától félt, de a test engedetlensége, amely az eddig jól működő gép fellázadását jelenti, ebben a pillanatban még lehetőségként is szinte vereségnek számított. Egyszerűen viszolygott attól, hogy nyitott szemmel feküdjön, akarata ellenére, tehát bármilyen ostobaság volt mindez, felült, üresen bámulta zöld pizsamáját, majd a könyvespolcra vetődött a pillantása. Nem remélte, hogy bármi érdekeset találhat rajta, és meglepte a vastag kötetek sora a körzőkkel tűzdelt rajzasztal fölött. Ott állt, csatarendben, szinte az areológia egész története, a legtöbb könyvet ismerte, ugyanezek sorakoznak az ő földi könyvtárában; felállt, sorra megérintette a vaskos könyvhátakat. Nemcsak Herschel volt itt, a csillagászat atyja, hanem maga Kepler, Astronomia nova seu Physica coelestis tradita commentariis de motibus stellae martis – Tycho da Brahe kutatásai alapján, 1784-es kiadás. Aztán Flammarion, Backhuysen, Kaiser és a nagy fantaszta, Schiaparelli, a Memoria terza, a sötét római kiadás, és Arrhenius és Antoniadi, Kuiper, Lowell, Pickering, Saheko, Struve, Vaucouleurs, egészen Wernher Braunig az ő Mars-tervével. És térképek, térképtekercsek, az összes csatornákkal – Margaritifer Sinus, Lacus Solis és maga az Agathodaemon… Állt a polc előtt, ki sem kellett nyitnia ezeket a fényesre kopott, deszkavastag fedőlapú könyveket. A régi vászon, a kötőfonal, az elsárgult lapok szagában, amelyben volt valami méltóságteljes és egyszersmind korhadt, megelevenedtek a két évszázadon át ostromolt, hipotézisek seregével rohamozott titoknak szentelt órák: egymás után meghaltak a szerzők, nem érve meg a rejtély megoldását. Antoniadi egész életében nem látta a csatornákat, mígnem késő öregségében kelletlenül beismerte, hogy léteznek „valamely vonalak, amelyek effélének tűnnek”. Graff mindvégig egyet sem látott, és azt mondta, belőle hiányzik a kollégák „képzelőereje”. A „csatornapártiak” viszont látták és éjszakánként rajzolgatták ezeket a vonalakat, órák hosszat várakozva a távcsőnél arra a rövidke pillanatra, amikor mozdulatlan a légkör, mert ilyenkor jelenik meg – erősködtek – pontosan a homályosszürke korongon az éles, hajszálfinom háló. Lowell sűrűnek rajzolta, Pickering ritkábbnak, viszont neki volt szerencséje a „geminációhoz”, ahogyan a csatornák bámulatos megkettőződését nevezték. Káprázat? Hát akkor egyes csatornák miért nem akartak sohasem megkettőződni? Kadét korában sokat böngészte ezeket a könyveket az olvasóteremben, mert régiségeket nem kölcsönöztek ki. Kell-e mondani, hogy a „csatornások” pártjára állt? Érveiket cáfolhatatlannak találta: Graff, Antoniadi, Hall, akik hitetlen Tamások maradtak, füstös északi városokban figyelték az eget, ahol örökké mozog a levegő, míg Schiaparelli Milánóban dolgozott, Pickering pedig a maga hegycsúcsán, az arizonai sivatag fölött. A „csatornatagadók” ravasz kísérleteket csináltak: tárcsát rajzoltattak találomra felhordott pontokkal és kusza vonalakkal, amelyek, nagyobb távolságból, hasonló csatornahálóvá rendeződtek, majd azt kérdezték: miért nem látni őket a legerősebb eszközökkel? Miért lehet szabad szemmel a Holdon is csatornákat látni? Miért nem láttak semmiféle csatornát az első megfigyelők, míg Schiaparelli után egyszerre mindenki az ő vezényszavát követte? Amazok pedig így válaszoltak: a távcső előtti korban senki, soha, semmiféle csatornát nem látott a Holdon. A nagy távcsövek nem teszik lehetővé a teljes nyitás alkalmazását, a maximális nagyítást, mert a földi légkör nem eléggé nyugodt; a rajzos kísérletek megkerülik a kérdést. A „csatornások” mindenre tudtak válaszolni. A Mars egyetlen óriási, befagyott óceán, a csatornák a meteor-becsapódásoktól keletkezett repedések a jégmezőkön; nem: a csatornák széles völgyek, amelyekben a tavaszi olvadás patakjai folynak, s partjukon ilyenkor virágzik ki a marsi növényzet. A színképelemzés ezt a lehetőséget is keresztülhúzta: túl kevés vizet mutatott ki, ezentúl hát a csatornákat óriási szurdokoknak, hosszú völgyeknek látták, amelyekben a konvekciós áramlások hajtotta felhőfolyók hömpölyögtek a sarkoktól az egyenlítő felé. Schiaparelli sohasem akarta nyíltan kimondani, hogy e vonalak egy idegen értelem alkotásai, kihasználta a „csatorna” szó kétértelműségét, sajátos pont volt ez: a milánói meg a többi csillagász szemérmessége, nem nevezték nevükön a dolgokat, csak rajzolgatták és bemutatták térképeiket, de Schiaparelli papírjai között olyan rajzok is maradtak, amelyek megmagyarázzák, hogyan jöhet létre a megkettőződés, a híres gemináció: mikor víz ömlik az addig száraz, párhuzamos medrekbe, a vonalak hirtelen megsötétednek, mintha tust öntenének egy deszkalap vájataiba. Az ellenfelek pedig nemcsak tagadták a csatornák létezését, nemcsak gyűjtögették a negatív érveket, hanem idő múltával mintha egyre hevesebben gyűlölték volna ezeket a csatornákat. Wallace, a természetes evolúció elméletének Darwin mellett második megalkotója, tehát nem is csillagász, alkalmasint soha nem látta távcsövön a Marsot, százoldalas pamfletjében a csatornákkal együtt ízzé-porrá zúzott minden olyan gondolatot, hogy a Marson élet létezhetne; a Marsot – írta – nemcsak értelmes lények nem lakják, amilyenekről Lowell úr beszél, de tökéletesen lakhatatlan. Nem voltak langyos areológusok, mindegyik harcosan védte a maga álláspontját. A csatornások következő nemzedéke már leírta a marsi civilizációt, és a szakadék még szélesebb lett: az értelem munkáinak eleven vidéke – mondták ezek; sivatagos hulla – felelték amazok. Aztán Saheko észrevette azokat a titokzatos, rövid felvillanásokat, amelyeket rögtön kioltanak a keletkező felhők, túl rövidek ahhoz, hogy vulkáni kitörések lehetnének, a két bolygó együttállásakor jelentkeznek, tehát nem lehetnek a Nap fényének tükröződései a jeges lejtőkön, s mindez még az atomenergia felszabadítása előtt, úgyhogy a marsi atomkísérletek gondolata későbbre maradt… Az egyik félnek bizonyára igaza volt; a huszadik század első felében általában elfogadták, hogy Schiaparelli mértani csatornái ugyan nem léteznek, de azért létezik valami, ami észlelésüket előidézi, a szem csak hozzátesz, de nem hallucinál minden alap nélkül; a csatornákat túl sokan látták, a Föld sok különböző helyéről. Tehát biztosan nem vízpatakok a jégmezőkön, és nem alacsonyan szálló felhők áramlása a völgyekben, talán nem is növényi sávok, de mégis valami, talán még érthetetlenebb és rejtélyesebb valami várja az emberi szemeket, a fényképezőlencséket és automatikus szondákat.

Pirx senkinek sem vallotta be, milyen gondolatokat forgatott a fejében, míg ezeket a könyveket falta, de az eszes és kíméletlen Boerst – igazi legjobb tanuló – felfedezte a titkát, és néhány hétig Pirxen röhögött az egész osztály: Boerst elnevezte „csatornás Pirxnek”, aki a megfigyelő csillagászatban megalapította a „credo, quia non est” doktrínáját. Pedig hát Pirx tudta, hogy nincs semmiféle csatorna, és ami még rosszabb, sőt talán kegyetlenebb, nincs egyáltalán semmi, ami hasonlítana rájuk. Hogyne tudta volna, mikor a Marsot már sok éve meghódították, mikor félévenként vizsgázott areográfiából, és nemcsak a pontos fotótérképeken kellett tájékozódnia a tanársegédek felügyelete alatt, hanem a gyakorlati foglalkozásokon, a szimulátorban, pontosan az Agathodaemon medencéjébe szállt le, ahol most áll a Terv burája alatt, a könyvespolc előtt, amelyen a csillagászat két évszázadának eredményei sorakoznak, mint muzeális régiségek. Természetes, hogy mindezt tudta, de ez a tudás valahol egészen külön lakott a fejében, nem vonatkozott rá semmi ellenőrzés, mintha az csupa csalás lenne. Mintha továbbra is létezne valamiféle másik, elérhetetlen, mértani hálóval borított, titokzatos Mars.

Az Aresterra-vonalon repülve van egy idő, egy olyan szakasz, mikor az ember igazán látni kezdi puszta szemmel – és állandóan, órák hosszat – azt, amit Schiaparelli, Lowell és Pickering csak a légkör mozdulatlanságának pillanataiban láthatott. A hajóablakon át látni a csatornákat – olykor egy napig, máskor kettőig –; gyenge rajzolatként a szürke, barátságtalan korongon. Aztán, ahogyan a bolygó közeledik, lassan eltűnnek, szétfoszlanak, egyik a másik után a semmibe olvad, a legcsekélyebb nyomuk sem marad, csak a bolygó homályos korongja néz rád, minden éles körvonal nélkül, mintha unalmas, szürke közönyével gúnyt űzne a felébresztett reményekből. Igaz, a repülés további hetei után valami végre tartósan kirajzolódik, és már nem foszlik szét, de az egyszerűen a legnagyobb kráterek csorba pereme, málladozó, vad sziklarakások, formátlan kőgörgetegek, amelyek belevesznek a szürke homok mély rétegébe, egyáltalán nem hasonlítanak ahhoz a tiszta, pontos mértani rajzolathoz. Közelről már engedelmesen és véglegesen megmutatja a bolygó a maga zűrzavarát, nem leplezheti tovább a milliárd éves erózió szemléletes képét; ez a káosz sehogy sem egyeztethető össze azzal az emlékezetes, tiszta rajzolattal, valaminek a képével, ami azért szólt olyan nyomatékosan, és keltett annyi izgalmat, mert logikus rend volt, valamilyen érthetetlen, de létezését manifesztáló jelentés, amely csupán nagyobb erőfeszítést követelt, hogy kihüvelyezzék.

Hát hol volt tulajdonképpen, és mi rejtőzött ebben a gúnyos káprázatban? A szem érhálózatának, optikai mechanizmusainak vetülete? Az agykéreg vizuális tevékenységének projekciója? Erre a kérdésre senki sem kívánt válaszolni, mert a probléma, mikor tárgytalanná vált, osztotta minden megcáfolt, a haladás által szétmorzsolt hipotézis sorsát: a lomtárba dobták. Ha egyszer nincsenek csatornák, sőt semmi olyasmi a bolygó domborzatában, ami rendkívüli módon a csatornahálózat tökéletes benyomását kelti – akkor nincs miről beszélni, töprengeni. Még jó, hogy ezeket a kijózanító felfedezéseket nem érte meg egyetlen „csatornapárti” vagy „csatornatagadó” sem, hiszen a rejtélyt egyáltalán nem oldották meg: csak eltűnt. Pedig más bolygók korongja is homályos; mégsem láttak rajtuk soha csatornákat. Nem észlelt, nem rajzolt le ilyesmit senki. Miért? Nem tudjuk.

Persze, erről is lehet hipotéziseket szőni: a távolság és az optikai nagyítás, az objektív káosz és a rend utáni szubjektív vágy különleges keverékére volt szükség, végső nyomaira annak, ami a távcsőben látott, zavaros foltból kirajzolódva, az észlelhetőség határán túl maradva, egy-egy másodpercre mégis súrolta ezt a határt; vagyis – legalább egy parányi támasz, és az ennek szükségletéről nem is tudó képzelődés keverékére volt szükség ahhoz, hogy a csillagászatnak ez az immár lezárt fejezete megíródjék.

Azt követelve a bolygótól, hogy állást foglaljon az egyik fél mellett, mindvégig a becsületes játék talaján maradva, az areológusok nemzedékei abban a szilárd hitben szálltak sírba, hogy ügyük végül a megfelelő törvényszék elé kerül, végérvényesen, igazságosan és egyértelműen eldől. Pirx érezte, hogy mindegyikük – bár különböző okokból, nem azonos módon – csalódottnak és becsapottnak érezné magát, ha megkaphatnák azt a pontos felvilágosítást, amely neki jutott osztályrészül. A kérdések és válaszok e keresztülhúzásában, a fogalmak totális meg nem felelésében a talányos tárgynak, volt valami keserű, de lényeges, kegyetlen, de tanulságos lecke, amely – villant hirtelen eszébe – összefügg azzal, amibe most belecsöppent és amin a fejét töri.

A régi areográfia összefügg az Ariel katasztrófájával? De hogyan? Hogy értse ezt a zavaros, bár oly intenzív gondolatot? Nem tudta. De abban teljesen biztos volt, hogy e két oly különböző, oly távoli dolog kapcsolatát most, az éjszaka kellős közepén nem találja meg, de nem is felejti el. Aludni kell rá egyet. Míg eloltotta a villanyt, még eszébe jutott, hogy Romani sokkal gazdagabb szellemű ember lehet mint gondolta volna. Ez a könyvtár a magántulajdona, márpedig a Marsra szállított személyes holmik minden kilogrammjáért veszekedni kell; a Terv előrelátó igazgatósága utasításokat és a dolgozók jobb belátására hivatkozó hirdetményeket függesztett ki a földi kozmodromban, kifejtve, hogy a rakéták fölösleges ballaszttal való túlterhelése kárt okoz az ügynek. Ésszerűséget sürgettek, és lám, maga Romani, aki végül is az Agathodaemon vezetője, megsértette a szabályokat és elveket, hogy legalább ötven kiló teljesen fölösleges könyvet hurcoljon magával, tulajdonképpen minek? Az egyszer biztos, hogy olvasni nem ér rá őket.

A sötétségben álmosan elmosolyodott a gondolatra, amely megmagyarázta, mi a létjogosultságuk ezeknek a bibliofil ócskaságoknak a marsi Terv burája alatt. Világos, hogy itt senkinek semmi szüksége effajta könyvekre, evangéliumokra és be nem vált próféciákra. De illőnek, sőt szükségesnek rémlett, hogy ezeknek az embereknek a gondolatai, akik életük javát a vörös bolygó rejtélyének áldozták, itt legyenek – a legádázabb ellenfelek, immár teljes békességben – a Marson. Ez megilleti őket; és Romani, aki érti ezt, bizalomra méltó ember.

Ötkor ébredt fel mély álmából, rögtön olyan éberen, mintha hideg fürdőből lépne ki, és mivel volt még egy kis ideje a maga számára – öt percet adott magának, ezt máskor is megtette –, a szerencsétlenül járt hajó parancsnokáról kezdett gondolkodni. Nem tudta, hogy Klyne megmenthette volna-e az Arielt a legénység harminc emberével, de azt sem tudta, megpróbált-e harcolni Klyne. Racionalista nemzedék ez, alkalmazkodik csalhatatlanul logikus szövetségeséhez, a számítógéphez, mert az egyre nagyobb követelményeket támaszt, ha valaki ellenőrizni akarja. Tehát könnyebb vakon rábízni magát. Ő nem képes erre, még ha százszor akarná is. A csontjaiban van ez a bizalmatlanság. Bekapcsolta a rádiót.

Kitört a vihar. Számított rá, de a hisztéria arányai meghökkentették. Három kérdés dominált a rádió lapszemléjében: a szabotázs gyanúja, a Marsra repülő űrhajók bizonytalan sorsa, és – természetesen – az egész ügy politikai következményei. A legnagyobb napilapok óvatosan bántak a szabotázs hipotézisével, de a bulvársajtó nekieresztette a gyeplőt. Sokan kritizálták a százezreseket is: nincsenek kellőképpen kipróbálva, nem rajtolhatnak a Földről, és – ami a legnagyobb baj – nem fordulhatnak vissza útközben, mert nincs elegendő üzemanyag-tartalékuk; Mars körüli pályán sem tudnak kirakodni; ez igaz volt; mindenképpen le kell szállniuk a Marsra. De három évvel ezelőtt a próbaprototípus, igaz, hogy némileg más komputermodellel, több sikeres Marsra szállást hajtott végre. Úgy látszik, ezt nem tudják a nagyokos szakértők. Ádáz kampány indult a Mars-terv politikai támogatóinak megsemmisítésére is; egyenesen őrültségnek nevezték a Tervet. Nyilván közlésre készen várakoztak a listák, hogy hányszor sértették meg a munkabiztonságot a két marsi telepen; bírálták a tervek jóváhagyásának és a prototípusok kipróbálásának módszerét, leszedték a keresztvizet a marsi vezetőség legismertebb alakjairól; kasszandrai volt az egész hangnem.

Hatkor jelentkezett a vezetőségnél, de kiderült, hogy már nem tagja semmiféle bizottságnak, mert ezt, a saját szakállukra létrehozott szervezetet a Föld máris megszüntette; csinálhatnak, amit akarnak, de majd csak a földi csoport bekapcsolódása után kezdődhet minden elölről, immár hivatalosan és törvényesen. A feloszlatott testület szinte kedvezőbb helyzetben volt most mint tegnap; mivel semmiről sem kellett döntenie, nyugodtan előkészíthette a kívánságokat és javaslatokat a felettes (vagyis földi) fórum számára. Az anyagi helyzet a Nagy Sirtán elég bonyolult volt, de nem kritikus, viszont az agathodaemoni telepet szállítmányok híján egy hónapon belül felszámolhatják; arról, hogy a Sirta hatékony segítséget nyújtson, szó sem esett. Nemcsak építőanyaguk nem volt, de még vizük sem. Máris be kellett vezetni a legszigorúbb takarékosságot. Pirx mindezt csak fél füllel hallgatta, mert közben behozták a regisztráló készüléket a kormányfülkéből. Az emberek maradványai már tartályokban voltak; arról még nem döntöttek, hogy a Marson fogják-e őket eltemetni. Az adatszalagokat nem lehetett azonnal megvizsgálni, bizonyos előkészületekre volt szükség, ezért olyan ügyeket beszéltek meg, amelyek nem függnek össze közvetlenül a katasztrófa okaival és lefolyásával: meg lehet-e menteni a Tervet kisebb hajók nagy számának mozgósításával, idejében megérkezhet-e velük a rakományok létminimuma – Pirx értette, hogy ésszerű dolgokról vitatkoznak, de azért nehezen tudott volna nem gondolni a Mars felé repülő két százezresről, amelyeket ezekkel a megjegyzésekkel szinte már előre leírtak; mintha az lenne a véleményük, hogy további közlekedésükről ezen a vonalon szó sem lehet. Hát akkor mi legyen velük, ha egyszer muszáj leszállniuk? A jelenlévők már mind ismerték az amerikai sajtóvisszhangot, és időnként behozták a rádiójelentéseket a politikusok beszédeinek kivonatával – rosszul festett az ügy: a Terv még el se kezdhette, szóvivői révén, a magyarázkodást, máris a vádak pergőtüzébe került. Egyes kifakadásokban már „bűnös könnyelműségről” volt szó. Pirxnek borsódzott a háta az egésztől, ezért tíz körül kiosont a füstös teremből, és igénybe véve a kozmodromszolgálat gépészeinek kedvességét, kizötyögött egy kis terepjáróval a katasztrófa színhelyére.

Marsi viszonyokhoz képest elég meleg és majdnem borult nap volt. Az ég valami híg, nem annyira rőt, inkább rózsás színt öltött; ilyenkor úgy rémlik, hogy a Marsnak megvan a saját, a földitől eltérő, szigorú szépsége, elfátyolozott vagy le nem tisztogatott szépség, amely mindjárt kibontakozik majd az erősebb napfényben a porviharok és szennyes csíkok alól, de az ilyen várakozások nem akarnak teljesülni; nem ígéret ez, hanem a legjobb kép, amit a bolygó mutatni tud. Másfél mérfölddel maguk mögött hagyva a repülésirányítás bunkerhez hasonló, zömök épületét, elérték a felszállóbeton végét, tovább nem mehettek, mert a kocsit nyomban elnyelné a homok. Pirx azt a hupikék, könnyű félszkafandert viselte, amelyet itt mindenki használ, sokkal kényelmesebb az űrruhánál, a hátizsákja is könnyebb, a nyílt oxigénáramlás jóvoltából; de a hőszabályozással valami baj lehetett, mert amikor a gyors mozgástól megizzadt – szélfútta homokbuckákon kellett átvergődni –, rögtön elhomályosodott a sisak ablaka; még jó, hogy ez itt nem nagy szerencsétlenség, mert a sisak és a mellrész gyűrűje között, mint a pulyka nyakán, laza zsákocskák lógnak, amelyekbe az ember bedughatja a kezét, hogy belülről megtörölgesse az üveget; primitív módszer, de hatékony.

Az óriási tölcsér alján nyüzsögtek a hernyótalpas gépek: az akna, amelyen lejutottak a kormányfülkéhez, valósággal bányaakna bejáratára hasonlított, három oldalról hullámbádog lemezek védték, nehogy beleperegjen a homok. A tölcsér felét a hajótest középső része foglalta el, akkora volt mint egy óceánjáró, amelyet a vihar partra vetett, és szétzúzódott a sziklákon; vagy ötven ember sürgött-forgott alatta, de ők is, a kotrógépek és csörlők is hangyának látszottak egy óriás teteme mellett. Az űrhajó tizennyolc méteres, majdnem sértetlen orra nem látszott innét, mert a becsapódás lendülete több száz méterre dobta; szörnyű erő lehetett, mert olvadt kvarcrögöket találtak – a mozgási energia rögtön hőenergiává alakult át, olyan hőhatással, mint egy meteor becsapódása, pedig a sebesség nem is volt túlságosan nagy: hangsebesség körüli. Pirx úgy találta, hogy az aránytalanság az Agathodaemonban rendelkezésre álló eszközök és a roncs hatalmas méretei között nem igazolja kellőképpen a kutatás módját; természetes, hogy rögtönzötten folyik, de volt ebben a rögtönzésben némi fejvesztett kapkodás is, valószínűleg az a tudat okozta, hogy a kár egyszerűen felmérhetetlen. Még a víz sem maradt meg, valamennyi tartály megrepedt, több ezer hektolitert elnyelt a homok, még mielőtt a többi jéggé fagyott. Ez a jég különösen hátborzongató volt, mert a jó negyven méter hosszan felhasadt hajótestről piszkos, csillogó, jéggé fagyott vízesések omlottak le, bizarr oszlopokként támaszkodva a homokbuckákra, mintha a felrobbanó rakéta egész fagyos Niagarát lökött volna ki magából. De hát mínusz tizennyolc fok volt, éjszaka pedig hatvanra esett a hőmérséklet. A jég miatt, amely vízesésként csillogott az Ariel oldalán, a roncs félelmetesen öregnek látszott, mintha időtlen idők óta itt feküdne. Szét kellett verni, hogy a hajótest belsejébe jussanak, vagy az akna felől tudjanak behatolni. Az aknán át húzták ki az épen maradt tartályokat, látszott is egy-egy halom tartály a tölcsér lejtőjén, de valahogy nehézkesen ment minden. A tatot tilos volt megközelíteni; a kifeszített dróton vadul lobogtak a piros zászlócskák, a radioaktív fertőzés jelei. Pirx odafent, a tölcsér peremén, körüljárta a katasztrófa színhelyét; kétezer lépést számlált, mire a fúvókák kormos tölcsérei fölé ért; bosszúsan nézte, hogy a munkások hasztalanul próbálják kihúzni az egyetlen épen maradt üzemanyagtartályt, mert folyton lecsúsznak róla a láncok; úgy rémlett neki, még nem túl régen van itt, mikor valaki megbökte a vállát, és az oxigénpalack mérőórájára mutatott. Lecsökkent a nyomás, vissza kellett mennie, mert tartalékot nem hozott. Karórája, a vadonatúj, azt mutatta, hogy majdnem két órát időzött a roncsnál.

A tanácsterem megváltozott: az itteniek a hosszú asztal egyik oldalán ültek, a másikra hat nagy, lapos televíziós készüléket állítottak fel a technikusok; de mivel, szokás szerint, baj volt az összeköttetéssel, egy órára halasztották a tanácskozást. Haroun, a távírásztechnikus, akit Pirx futólag ismert a Nagy Sirtáról, és aki, nem tudni, miért, rettentően tisztelte, odaadta neki az első felnagyított szalagmásolatokat az Ariel úgynevezett halhatatlan kamrájából; a meghajtás vezérlőművének döntéseit regisztrálták. Harounnak nem volt joga nem hivatalosan odaadni őket, de Pirx kellően értékelte ezt a gesztust. Bezárkózott az odújába, s az erős lámpafényben, álltában tanulmányozni kezdte a még nedves műanyag kígyót. Jól olvasható volt, és teljesen érthetetlen. A mindaddig hibátlanul tiszta procedúra 317. másodpercében kóbor áramok jelentek meg az irányító áramkörökben, majd a következő másodpercekben bugás formáját öltötték. Kétszer kialudtak, majd miután a megterhelés áthelyeződött a hálózat párhuzamos, tartalék részére, felerősödve tértek vissza, s ettől kezdve az érzékelők a normálisnál háromszorta sebesebben működtek. Amit a kezében tartott, nem magát a komputer munkáját rögzítette, hanem azét az egységét, amely automatikus felsőbbségének irányítása alatt egyeztette a kapott utasításokat a hajtómű állapotával. Ezt a rendszert olykor „kisagynak” nevezték, mert az emberi kisagy szintén – ellenőrző állomásként az agykéreg és a test között – a mozgások korrelációját irányítja.

A legnagyobb figyelemmel tanulmányozta a „kisagy” munkájának grafikonját. Úgy látszott, mintha a komputer sietett volna, mintha – semmiben sem változtatva az eljáráson – egy időegység alatt egyre nagyobb számú adatot követelt volna az alegységekről. Ez okozta az információtorlódást és a kóbor áramok jelentkezését, amelyek visszhangáramok voltak; megfelelőjük az állatnál a felfokozott tónus lenne, vagyis a motorikus zavarokra való hajlam, amelyet görcskészültségnek neveznek. Nem értette az egészet. Igaz, nem látta a legfontosabb szalagokat, amelyek magát a komputer döntéseit rögzítették; Haroun azt adta oda, ami nála volt. Kopogtattak. Pirx a táskájába rejtette a szalagokat, és kilépett a folyosóra; Romani állt ott.

– Az új urak is azt akarják, hogy részt vegyen a bizottság munkájában – mondta. Nem volt annyira elcsigázott mint tegnap, már összeszedte magát, talán az ellentétek hatására, amelyek a sajátos módon megszervezett bizottságban felmerültek. Pirx arra gondolt, hogy a dolgok egyszerű logikája értelmében most majd összefognak a viszálykodó „marslakók”, agathodaemoniak és sirtaiak, ha az „új urak” a saját elgondolásukat akarják rájuk erőltetni a teendőkre nézve.

A bizottság, új formájában, tizenegy személyből állt. Továbbra is Hoyster elnökölt, de csak azért, mert a Földről senki sem tudta volna ellátni ezt a feladatot; a tanácskozás, amelyen 80 millió kilométerre lévő emberek vesznek részt, nem folyhat simán, és ha erre a kockázatos megoldásra szánták el magukat, bizonyára a különféle nyomások hatására tették, amelyek a Földön már működésbe léptek. A katasztrófa fellobbantotta az ellentéteket, többek között politikai viszályokat, amelyek középpontjában az egész Terv régóta állott.

Egyelőre csak az eddigi eredményeket foglalták össze a földiek számára. Pirx csak van der Voytot, a hajógyár vezérigazgatóját ismerte közülük. A tökéletesen hű, színes televíziós kép valahogy monumentálissá tette; egy óriási ember mellképe, arca duzzadt és ugyanakkor petyhüdt, parancsoló energia sugárzik belőle, füstfelhők veszik körül, mintha éppen tömjéneznék – a láthatatlan szivar füstje, keze ugyanis nem látható a képen. Amit a teremben mondtak, azt négyperces késéssel hallotta meg, az ő hangja pedig csak újabb négy perc múlva érkezett ide. Pirx azonnal ellenszenvet érzett iránta, mert a vezérigazgató úgy viselkedett, mintha egyes-egyedül foglalna helyet közöttük, mintha a többi földi szakértő, aki a másik öt képernyőn hunyorog, csak statiszta lenne.

Amikor Hoyster befejezte, nyolc percig kellett várni, de a földiek egyelőre nem akartak beszélni; van der Voyt az Ariel szalagjait akarta látni, amelyek már ott feküdtek Hoyster mikrofonja mellett. A bizottság minden tagja megkapta a sokszorosított szalagokat. Nem sok volt az egész, hiszen a grafikonok csak a vezérlőmű munkájának utolsó öt percét ábrázolták. A kamerakezelők célba vették a Földnek szánt szalagokat, Pirx pedig a maga másolataiba mélyedt, egyelőre félretéve azokat, amelyeket Haroun jóvoltából már ismert.

A komputer a 339. másodpercben döntött úgy, hogy a leszállási folyamatot a rajtfolyamattal cseréli fel. Nem közönséges rajt volt ez, hanem menekülés felfelé, a nem létező meteorok elől – vagy ördög tudja, micsoda, mert kétségbeesett rögtönzésnek látszott. Ami azután történt, a görbék őrült ugrándozását a szalagokon a zuhanás közben, azt Pirx teljesen lényegtelennek tartotta, mert az már csak a komputer görcsös öklendezése volt, miután nem tudta megenni, amit főzött. Nem a hátborzongató agónia részleteit kell most elemezni, az a lényeg, hogy az öngyilkossággal felérő döntés okát megtalálják.

Ez az ok most sem derült ki. A komputer a 170. másodperctől óriási stressz alatt működött, az információ-túlterhelés rendkívüli méretet öltött, de ezt csak utólag ilyen könnyű megállapítani, ismerve a végső következményeket; a túlterhelésről a kormányfülkét, vagyis az Ariel embereit csak az eljárás 201. másodpercében értesítette. Magyarázat helyett újabb rejtély fekszik előttük. Hoyster tíz percet adott nekik a szalagok átvizsgálására, aztán megkérdezte, ki kér szót. Pirx felemelte két ujját, mint az iskolapadban. Mielőtt kinyithatta volna a száját, Stotik mérnök, a hajógyár képviselője, akinek a százezresek kirakodására kellett volna felügyelnie, megjegyezte, hogy várni kell, hátha először a Földről akar valaki szólni. Hoyster habozott. Kellemetlen incidens volt, annál is inkább, mert jószerivel még el sem kezdték a tanácskozást. Romani szót kért ügyrendi kérdésben, és kijelentette, hogy ha a bizottság tagjainak egyenjogúságát a tanácskozás folyamatosságának rovására óhajtják biztosítani, akkor sem ő, sem a többi agathodaemoni nem kíván részt venni a bizottság munkájában. Stotik visszakozott, és Pirx végre elkezdhette.

– Úgy tudom, ez az AIBM 09 tökéletesített változata – mondta. – Mivel majdnem ezer eljárásórát repültem az AIBM 09-cel, vannak bizonyos gyakorlati észrevételeim a munkájáról. Az elmélethez nem értek. Csak annyit tudok belőle, amennyit muszáj. Reális időben dolgozó komputerről van szó, amelynek folyamatosan kell végeznie az adatfeldolgozást. Úgy hallottam, az új modell átbocsátó képessége 36 százalékkal nagyobb mint az AIBM 09-é. Ez elég sok. Az anyag alapján, amelyet megkaptam, azt mondhatom, hogy így történt: a komputer elindította a hajó normális leszállítását, aztán elkezdte megnehezíteni a saját munkáját, egyre nagyobb adatmennyiséget követelve alegységeitől egy időegység alatt. Ez olyan következménnyel járt, mintha egy századparancsnok egyre több embert hívna vissza a harcból, hogy futárt vagy hírszerzőt csináljon belőlük; ezzel a módszerrel a csata végére tökéletesek lesznek az információi, csak éppen nem lesz katonája, nem lesz, aki verekedjen. A számítógép belefulladt az adatokba, de saját magát fojtotta beléjük. Az adateszkaláció leblokkolta, és akkor is leblokkolta volna, ha tízszer ekkora a kapacitása, mert egyre több adatot követelt. A matematikához közelebb álló nyelven szólva: exponenciálisan redukálta az átbocsátó képességét, ennek következtében a „kisagy” mint szűkebb csatorna mondta föl elsőnek a szolgálatot. A késések a „kisagyban” jelentkeztek, aztán átugrottak magára a komputerre. Az információs lemaradás állapotába kerülve, a gép már nem dolgozott a reális időben, így önmagát zavarta, és radikális döntést kellett hoznia, ezért hozta a felszállási döntést, vagyis úgy magyarázta a keletkezett zavart, mintha külső eredetű hiba következménye lenne.

– Meteorriasztást adott, ezt mivel magyarázza? – kérdezte Seyn.

– Nem tudom, hogyan kapcsolhatott át fő eljárásról részprogramra. Ehhez nem értek, mert nem ismerem a számítógép felépítését, legalábbis nem eléggé. Miért adta a riasztást? Nem tudom. Mindenesetre bizonyosnak tartom, hogy ő volt a hibás.

Most már várni kellett a Földre. Pirx biztosra vette, hogy van der Voyt nekiront, és nem tévedett. A húsos, nehéz arc őt nézte a szivarfüstön át, egyszerre messziről és közelről; amikor van der Voyt megszólalt, basszusa szívélyes volt, szeme jóságosan mosolygott, olyan mindentudó jóindulattal mint tanítóé az igyekvő nebulóra, akiből még osztályelső is lehet.

– Tehát Pirx kapitány kizárja a szabotázst? De milyen alapon? Mit jelent az, hogy „ő a hibás”? Ki az az „ő”? A számítógép? De hiszen a komputer, mint Pirx kapitány maga elismerte, mindvégig működött. Tehát a program? De ez a program semmiben sem különbözik azoktól a programoktól, amelyekkel Pirx kapitány sok százszor leszállt. Az a véleménye, hogy valaki manipulált a programmal?

– Nem kívánok nyilatkozni arról a kérdésről, hogy szabotázs történt-e – mondta Pirx. – Ez egyelőre nem érdekel. Ha a számítógép és a program rendben lett volna, akkor az Ariel itt állna épségben, és beszélgetésünkre nem lenne szükség. A szalagok alapján állítom, hogy a komputer a megfelelő irányban működött, a megfelelő eljárás keretében, de valahogy túlbuzgón, mintha a tökéletesnél is tökéletesebb akarna lenni. Egyre gyorsabb ütemben követelte az adatokat a rakéta állapotáról, nem véve figyelembe sem a saját lehetőségeinek határát, sem a külső csatornák méreteit. Nem tudom, miért csinálta. De pontosan ezt tette. Több mondanivalóm nincs.

A „marslakók” közül senki sem szólalt meg. Pirx, mozdulatlan arccal észrevette, hogy Seyn szemében öröm csillan, és Romani néma elégtétellel dől hátra karosszékében. Nyolc perc múlva ismét megszólalt van der Voyt. Ezúttal nem Pirxhez beszélt. Nem is a bizottsághoz. Maga volt az ékesszólás. Ismertette az utat, amelyet minden számítógép megtesz a szerelőszalagtól az űrhajó vezérlőterméig. Alegységeit nyolc különböző japán, francia és amerikai cég szállítja. A gépek, még emlékezet nélkül, „tudatlanul”, mint az újszülöttek, Bostonba utaznak, ahol a Syntronics üzemeiben megkezdődik a programozásuk. Ezután minden komputert olyan programozásnak vetnek alá, amely mintegy az iskolai tanulmányok megfelelője, mert részint bizonyos „tapasztalatok” megszerzéséből, részint „vizsgák” letételéből áll. Itt azonban csak az általános működést vizsgálják; „szaktanulmányait” a következő szakaszban kezdi meg a gép. Csak ekkor lesz univerzális számítógépből az Ariel típusú űrhajó vezérlőműve. És végül rákapcsolják a próbateremben a szimulátorra, amely számtalan eseménysorozatot imitál az űrutazások eseményeiből: váratlan üzemzavarok, géphibák, nehéz manőverek, ugyanezek a hajtómű hibája esetén, más űrhajók, idegen testek feltűnése a közelben. Mindegyik szimulált kalandot sok száz változatban játsszák végig: hol rakománnyal, hol üres hajóval, hol az űrben repülve, hol a légkörbe lépve, s a szimulált helyzetek bonyolultságát fokozatosan növelik, míg elérkeznek a legnehezebb soktest-problémákhoz gravitációs mezőben, és kényszerítik a gépet, hogy előre lássa minden test mozgását, és biztonságos pályán vezesse az űrhajót.

A szimulátor szintén komputer, ő a „vizsgáztató”, méghozzá ravasz. A „tanuló” előzetesen rögzített programját további módosításoknak, teherbírási és működési próbáknak veti alá; így aztán az elektronikus vezérlőmű, noha még sohasem vezetett igazán űrhajót, amikor végre beszerelik a rakétába, nagyobb tapasztalattal rendelkezik, és megbízhatóbban működik mint mindazok az emberek együttvéve, akik valaha űrhajózással foglalkoztak. Olyan nehéz feladatok, amilyenekkel a komputernek meg kell birkóznia a szimulátorteremben, a valóságban sohasem fordulnak elő; de mert százszázalékosan ki akarják zárni azt a lehetőséget, hogy egy nem makulátlanul tökéletes példány átcsússzon ezen az utolsó szűrőn, a „vezérlőmű + szimulátor” kettős munkájára ember felügyel, tapasztalt programozó, akinek ezenkívül minden esetben sokéves űrhajózási gyakorlata van, sőt a Syntronics nem éri be azzal, hogy erre a felelős állásra pilótákat alkalmazzon: kizárólag magas rendfokozatú űrhajósok dolgoznak ott, navigátortól felfelé, tehát olyanok, akik pályafutásuk során több mint ezer főeljárásórát repültek. Végső fokon ezektől az emberektől függ tehát, hogy a próbák végtelen sorából melyiknek vetik alá a soron következő komputert; a szakember meghatározza a leküzdendő nehézségek fokát, majd a szimulátor segítségével tovább bonyolítja a „vizsgákat”, mert a feladatok megoldása során váratlan, veszedelmes meglepetéseket iktat be: tolóerőkiesés, hajtóműfelizzás, ütközési helyzetek, a külső fal átfúródása, a kapcsolat elvesztése a földi irányítással leszállás közben, és így megy ez, míg a kötelező terhelési próba száz órája le nem telik. Ha valamelyik példánnyal csak a legkisebb baj van, máris visszaküldik a műhelybe, ahogyan a rossz diáknak osztályt kell ismételnie. Miután szónoklatában a gyár munkáját az egekig magasztalta, van der Voyt nyilván el akarta kerülni azt a benyomást, hogy védekezik, ezért szép körmondatokban arra kérte a bizottságot, hogy megalkuvást nem ismerve derítse fel a katasztrófát és okait. Ezután a földi szakértők beszéltek. A lényeg rögtön elveszett a tudós terminológia áradatában. Eszmei és szerkezeti sémák, kapcsolási rajzok, grafikonok, adattáblázatok tűntek fel a képernyőkön, és Pirx megrökönyödve látta: a legjobb úton vannak afelé, hogy az ügy bonyolult elméleti tanpéldává alakuljon át. A főinformatikus után Schmidt, a Terv cifronikusa beszélt; Pirx nem sokáig figyelt oda. Nem érdekelte, hogy ha éberen figyel, több eséllyel indulhat a következő szópárbajban van der Voyttal, amennyiben sor kerül rá. Ez amúgy is egyre kevésbé volt valószínű: hozzászólását senki sem említette, mintha kínosan tapintatlan megjegyzés lett volna, amelyre mielőbb a feledés fátylát kell borítani. A következő felszólalók már az általános vezérléselmélet magasabb szintjeire kapaszkodtak. Pirx egyáltalán nem gyanúsította őket rosszhiszeműséggel: egyszerűen óvakodtak elhagyni azt a területet, amelyen biztosan érzik magukat, van der Voyt pedig méltóságos bizalommal hallgatta őket a szivarfüstben, mert az történt, amit el akart érni: a tanácskozásban a Földé lett a vezérszólam, és a „marslakóknak” a passzív hallgatók szerepe maradt. Egyébként semmi újat sem tudtak volna mondani. Az Ariel komputere elektronikus romhalmaz, vizsgálatából semmi nem derülhetett ki. A regisztráló szalagok nagyjából megmutatták, hogy mi történt, de hogy miért történt, azt nem. Nem rögzítenek mindent, ami a komputerben történik: ehhez egy másik, nagyobb komputerre lenne szükség, ha pedig arra gondolnak, hogy az is meghibásodhat, a felügyelő gépre is felügyelni kellene, és így tovább, a végtelenségig. Így hát az elvont elemzés tágas vizein eveztek. A mélyen szántó felszólalások leplet borítottak arra az egyszerű tényre, hogy a katasztrófa ügye nem ért véget az Ariel pusztulásával. A bolygóra leszálló acélhegyek stabilizálását olyan régen átvették az emberektől az automaták, hogy ez volt minden tevékenység rendíthetetlen alapja, fundamentuma, s ez hirtelen kicsúszott a lábuk alól. A kevésbé bebiztosított, egyszerűbb modellekkel soha nem volt baj, hát hogyan mondhatott csütörtököt a tökéletesebb és biztosabb modell? Ha ez lehetséges, akkor minden lehetséges. Ha a gépek csalhatatlanságába vetett hitet egyszer kikezdi a kételkedés, nincs határ, amelyen meg lehetne állítani. Minden belesüpped a bizonytalanságba. És közben az Ares és az Anabis a Mars felé repül. Pirx úgy érezte: teljesen egyedül van, a kétségbeesés határán. Éppen elérkeztek a teoretikusok egyik klasszikus vitájához, amely egyre messzebb vitte őket az Ariel pusztulásától. Van der Voyt kövér és mégis masszív arcát nézve, amely jóságosan trónolt a tanácskozás felett, Pirxnek erről az arckifejezésről az öreg Churchillé jutott eszébe, látszólagos szórakozottságával, melyet meghazudtolt szája rezzenése, belső mosolyt tükrözve, melyet a súlyos szemhéjak mögött rejtőző gondolat fakasztott. Az, ami tegnap még elképzelhetetlen volt, valószínűvé lett – az a próbálkozás, hogy a tanácskozást olyan ítélet felé tereljék, amely valami magasabb erőre hárítja a felelősséget, talán eddig ismeretlen jelenségekre vagy az elmélet valamely hézagára, levonva a következtetést, hogy nagyarányú, évekig tartó kutatásokba kell fogni. Ismert efféle, bár kisebb kaliberű ügyeket, és tudta, milyen erőket mozgathat meg egy katasztrófa; a kulisszák mögött már folyik az ádáz tusa a kompromisszumért, különösen mivel a Terv, amely ebbe a históriába mindenestül belebukhat, nem egy engedményre hajlandó némi segítségért, azt pedig éppen az egyesült űrhajógyáraktól kaphat, például mindjárt azzal, hogy kedvező feltételek mellett vásárolhat tőlük egy kisebb hajókból álló flottillát a szállítások biztosítása végett. A tét olyan nagy – az egész Terv fennmaradásáról van szó –, hogy az Ariel katasztrófája elhárítandó akadállyá válik, ha nem sikerül haladéktalanul tisztázni. Nagyobb botrányokat is elkentek már. De volt még egy ütőkártyája. A földiek azért hívták meg, azért kellett beleegyezniük, hogy itt legyen a bizottságban, mert ő az az ember, akit szorosabb kapcsolat fűz az űrhajók legénységéhez mint bárkit a jelenlévők közül. Nem áltatta magát: egyáltalán nem az ő jó neve vagy hozzáértése érdekelte őket. Egyszerűen szükségük volt a bizottságban legalább egy aktív, hivatásos űrhajósra, aki éppen most szállt le a fedélzetről. Van der Voyt némán szivarozott. Mindentudónak tűnt, mert bölcsen hallgatott. Bizonyára jobban szeretné, ha valaki más ülne Pirx helyén, de ha már őt hozta ide az ördög, nincs ürügy, hogy megszabaduljanak tőle. Ha tehát, egy ködösítő verdikt után, votum separatumot jelentene be, abból nagy felhajtás lenne. A sajtó szeret botrányokat szellőztetni, és csak ilyen alkalomra les. A Pilótaszövetség és a Szállítók Klubja nem nagyhatalom, de azért sok függ tőlük – végtére ezek az emberek teszik kockára az életüket. Pirx tehát nem csodálkozott, mikor a szünet alatt azt hallotta, hogy van der Voyt beszélni akar vele. A hatalmas politikusok barátja azzal a tréfával kezdte a beszélgetést, hogy ez két bolygó csúcstalálkozója. Pirxnek voltak néha olyan ötletei, amelyeken később maga is csodálkozott. Van der Voyt szivarozott és sört kortyolgatott, ő pedig megkért valakit, hogy hozzon néhány szendvicset a büféből. Eszegetve hallgatta a vezérigazgatót a rádiós szobában. Semmi sem tehette volna egyenlőbbé őket.

Van der Voyt mintha nem is tudott volna előbbi szóváltásukról. Ilyesmi egyszerűen sohasem történt. Osztotta aggodalmát az Anabis és az Ares legénysége miatt; beszámolt gondjairól. Felháborította a sajtó felelőtlensége, hisztérikus hangneme. Arra kérte Pirxet, dolgozzon ki esetleg egy kis feljegyzést a következő leszállások ügyében: mit lehetne tenni biztonságuk növelése végett. Akkora bizalmat tanúsított iránta, hogy Pirx egy pillanatra elnézést kért, és kidugva fejét az ajtón, heringsalátát is hozatott magának. Van der Voyt mindent helyeselt, atyáskodott, Pirx pedig váratlanul megszólalt:

– Ön a szimulációra felügyelő szakértőket említette. Kik azok, név szerint?

Van der Voyt nyolc perc múlva csodálkozott, de ez csak egy pillanatig tartott.

– A „vizsgáztatóink”? – mosolygott nyájasan. – Mind a maga kollégája, kapitány úr. Mint, Stoernhein és Cornelius. A régi gárda… A legjobbakat választottuk ki a Syntronicshoz, akiket csak találhattunk. Biztosan ismeri őket!

Tovább nem beszélgethettek, mert kezdődött a tanácskozás. Pirx egy cédulát írt, és átadta Hoysternek a következő megjegyzéssel: „Nagyon sürgős és nagyon fontos.” Az elnök tehát azonnal felolvasta a szöveget, az űrhajógyár vezetőihez fordulva. Három kérdés: 1. Hogyan váltják egymást a munkában Cornelius, Stoernhein mint szimulátor-főellenőrök? 2. Felelősek-e és mennyiben az ellenőrök, ha nem veszik észre a vizsgált komputer hibás funkcióit vagy más fogyatékosságait? 3. Név szerint ki felügyelt az Ariel, az Anabis és az Ares komputerének kipróbálására?

A teremben mozgolódás támadt: Pirx a hozzá legközelebb álló embereket vette célba, az űrhajózás tiszteletre méltó, érdemes veteránjait! A Föld a vezérigazgató szavaival nyugtázta a kérdések tudomásulvételét; körülbelül negyedóra múlva adnak választ.

Rosszkedvűen várta. Nem jó, hogy ilyen hivatalos úton szerzi meg az információkat. Nemcsak a kollégák ellenszenvének teszi ki magát, hanem saját hadállása is meggyengül a játszmában, amennyiben votum separatumra kerülne sor. Próbálkozását, hogy a nyomozást a technikai ügyekről az emberek felé terelje, nem magyarázhatják-e úgy, hogy van der Voyt nyomásának engedett? Ha ebben látná a gyár érdekét, a vezérigazgató azonnal bemártaná őt, néhány célzással ráuszítva a sajtót. Martalékul vetné nekik Pirxet, mint ügyetlen szövetségest… De nem volt más hátra, mint vaktában lőni. Arra nincs idő, hogy magánemberként, kerülő úton szerezze meg az adatokat. Tulajdonképpen semmi határozott gyanúja nem volt. Mi vezette hát? Eléggé zavaros gondolatfoszlányok azokról a veszélyekről, amelyek nem az emberek oldalán és nem is az automaták oldalán leselkednek, hanem a kettő érintkezési pontján, ott, ahol kapcsolatba kerülnek, mert az emberek és a számítógépek gondolkodásmódja olyan mérhetetlenül különböző. És még az is, amit a régi könyvek előtt töltött percekből magával hozott, bár ki sem tudná fejezni. Hamarosan megjött a válasz: mindegyik ellenőr végigviszi a maga komputereit a kipróbálás kezdetétől a végéig, s amikor aláírja az „érettségi bizonyítványnak” nevezett okiratot, ezzel felelősséget vállal az átengedett géphibákért. Az Anabis komputerét Stoernhein vizsgáztatta, a másik kettőt Cornelius. Pirx szeretett volna kimenni a teremből, ezt azonban nem engedhette meg magának. Már így is érezte a növekvő feszültséget maga körül. A tanácskozás tizenegykor ért véget. Úgy tett, mintha nem venné észre, hogy Romani integet neki, és gyorsan kiment, mintha menekülne. Odújába zárkózva, ledobta magát az ágyra, és bámulni kezdte a mennyezetet. Mint és Stoernhein nem jön számításba. Marad tehát Cornelius. A racionális és tudományos elme azzal a kérdéssel kezdené, hogy milyen hibát nézhetett el voltaképpen az ellenőr. A nyilvánvaló válasz, hogy egyáltalán semmilyet, már el is vágná a nyomozásnak ezt a fonalát. Pirx azonban nem volt tudományos elme, tehát ilyen kérdés eszébe sem jutott. Magán a terhelési eljáráson sem próbált gondolkodni, mintha érezné, hogy ez is rosszul végződne számára. Egyszerűen arra a Corneliusra gondolt, akit ismert, és elég jól ismerte, bár évek óta nem találkoztak. Viszonyuk csapnivalóan alakult, amin nincs mit csodálkozni, tekintve, hogy Cornelius volt a Gulliver parancsnoka, ő pedig a második navigátor. De még annyira sem állhatták egymást mint mások hasonló helyzetben, mert Cornelius az alaposság szörnyetege volt. Elnevezték főszőrszál-hasogatónak, vaskalapnak, zabszemszámlálónak és légyvadásznak, mert képes volt a fél legénységet mozgósítani, hogy elfogjanak egy legyet a fedélzeten. Pirx elmosolyodott, amikor visszagondolt tizennyolc hónapjára a vaskalap Cornelius alatt; most már könnyen mosolyog, de akkor a falra mászott mérgében. Micsoda savanyú pasas volt! Pedig bekerült a neve a lexikonba, a külső bolygók, főleg a Neptun kutatásával kapcsolatban. Apró, szürke arcú, örökké dühös emberke volt, mindenkit azzal gyanúsított, hogy be akarja csapni. Amiket mesélt – hogy azért motozza meg a legénységet, mert az emberek legyeket csempésznek a fedélzetre –, nem hitték el, pedig Pirx történetesen tudta, hogy ez nem kitalálás. Cornelius egy doboz DDT-t tartott a fiókjában, s olykor fölemelt ujjal megállt beszélgetés közben – jaj volt annak, aki erre a jelre el nem némult –, fülelve valamire, amit zümmögésnek vélt. Zsebében függőónt és acél mérőrudat hordott; a rakomány ellenőrzése az ő vezetése alatt helyszíni szemlére emlékeztetett egy katasztrófa ügyében, amely még nem következett ugyan be, de közeledik. Fülébe csengett a kiáltás: „Jön a colstok, fedezékbe!” – mire kiürült a kantin; emlékezett Cornelius különös nézésére, mintha szeme nem venne részt abban, amit éppen mond vagy csinál, hanem a környezetet fürkészné, nem talál-e valami rendetlenséget. Az évtizedekig repülő emberekben felhalmozódnak a hóbortok, de Cornelius vitte el a pálmát. Nem tudta elviselni, ha valaki a háta mögött áll, ha pedig véletlenül olyan székre ült, amelyről nemrég állt fel valaki, s ezt megérezte az ülés melegéről, úgy ugrott fel, mintha megégette volna magát. Azok közé tartozott, akikről el sem lehet képzelni, milyenek voltak fiatal korukban. Arcán állandó elkeseredés honolt a többiek tökéletlensége miatt; szenvedett, mert nem tudta őket rászoktatni a saját pedantériájára. Ujjával a rubrikákra bökve, hússzor egymás után ellenőrizte a…

Pirx megdermedt. Aztán felült, lassan, mintha üvegből lenne. Egy gondolat, a zűrzavaros emlékképek között cikázva, láthatatlanul beleütközött valamibe, és mintha megszólalt volna egy riasztócsengő. De mi volt az a gondolat? Hogy nem tűrt meg senkit a háta mögött? Nem. Hogy agyongyötörte az alárendeltjeit? És akkor mi van? Semmi. De valahol itt kell lennie, a közelben. Olyan volt most mint a kisfiú, aki villámgyorsan összecsukta markát, hogy elkapja a cserebogarat, és most orra előtt tartja öklét, de nem meri kinyitni. Csak lassan. Cornelius, ugye, híres volt a rítusairól. (Ez lenne az?… – állította meg magát próbaképpen.) Ha valamelyik előírás megváltozott, mindegy, akármi volt az, szobájába zárkózott a hivatalos lappal, s addig nem jött elő, amíg kívülről be nem magolta az újdonságot. (Ez most olyan volt mint a „hideg-meleg” játék. Érezte, hogy távolodik…) Kilenc, nem, tíz éve nem látták egymást. Cornelius egyszerre csak eltűnt, furcsa módon, hírneve tetőpontján, amelyet a Neptun-kutatásnak köszönhetett. Azt mondták, hogy visszatér a fedélzetre, csak ideiglenesen ad elő űrhajózást, de nem tért vissza. Természetes dolog, hiszen ötvenéves lehetett már. (Ez sem az.) Anonim. (Ez a szó nem tudni, honnan ugrott elő.) Mi az, hogy anonim? Hogy beteg és disszimulál? Hogy szívinfarktus fenyegeti? Dehogy. Ez az anonim egészen más história, egészen más emberrel történt – Cornelius Craiggel, ennek a keresztneve Cornelius, annak meg a vezetékneve. (Tévedtem?… Igen.) De az anonim nem akart eltűnni. Furcsa, nem tud szabadulni ettől a szótól. Minél bosszúsabban hessegeti, annál makacsabbul tér vissza. Görnyedten ült. Szürke iszap a fejében. Anonim. Most már majdnem bizonyos volt benne, hogy a szó egy másikat takar. Ez előfordul. Beugrik egy másik szó, és nem lehet sem elkergetni, sem levakarni arról, amit elrejt. Anonim.

Felállt. A polcon, emlékezett, a Mars-könyvek között egy vastag lexikon van. Találomra kinyitotta az „AN”-nál. Anagramma. Anakonda. Anakreoni dal, verssor. Analfabéta. Anakruz. Analekta. (Hány szót nem ismer az ember…) Analízis. Ananász. Ananké (görög): A végzet istennője. (Ez…? De mi köze az istennőnek…) Lásd még: kényszer.

Lehullt a hályog. Látta a fehér rendelőt, a telefonáló orvos hátát, a nyitott ablakot és az íróasztalon a papírokat, amelyeket a léghuzat emelgetett. Közönséges orvosi vizsgálat. Egyáltalán nem igyekezett elolvasni a gépelt szöveget, de szeme magától felitta a betűket, még gyerekkorában tanulta meg, nagy buzgón, a fejjel lefelé tartott szöveg olvasását. „Warren Cornelius, diagnózis: anankasztikus szindróma”. Az orvos észrevette, hogy a papírok szétszóródnak, összeszedte és irattartóba rakta őket. És ő… nem volt kíváncsi, mit jelent ez a diagnózis? Bizonyára, de érezte, hogy nem lenne rendjén való – aztán elfelejtette. Hány éve ennek? Legalább hat.

Visszatette a szótárt, izgatottan, felhevülve, de csalódottan is. Ananké – kényszer, tehát nyilván kényszerneurózis. Kényszerneurózis? Még kölyökkorában elolvasott róla mindent, amit talált – volt egy ilyen eset a családban –, tudni akarta, mit jelent, és emlékezete, ha nem is ellenállás nélkül, megadta a magyarázatot. Akárhogy is van, de az emlékezőtehetsége nem rossz. Visszatértek az orvosi lexikon mondatai, kurta villanásokban, és rögtön rárakódtak Cornelius alakjára. Most egészen másképpen látta mint eddig. Kínos és egyszersmind szánalmas látvány volt. Hát ezért mosott kezet naponta hússzor, és kénytelen volt azokat a legyeket hajszolni, és dühöngött, ha elveszett egy darab papír, amit könyvjelzőnek tett a könyvbe, és mindig elzárta a törülközőjét, és nem tudott más után leülni a székre… Egyik kényszercselekvésből született a másik, egyre jobban beléjük gabalyodott, már mindenki kinevette. Végül az orvosok is észrevették. Nem engedték többé repülni. Pirx erőltette az emlékezetét, úgy rémlett, a papír legalján két aláhúzott szó állt: „repülésre alkalmatlan”. És mivel a pszichiáter nem értett a komputerekhez, megengedte, hogy a Syntronicsnál dolgozzon. Biztosan azt gondolta, éppen ez a legjobb hely egy ilyen vaskalapnak. Ott kiélheti a pedantériáját! Corneliusnak nagy vigasz lehetett ez a munka. Hasznos tevékenység, és ami a legfontosabb, a legszorosabb kapcsolatban áll az űrhajózással…

Feküdt, a mennyezetre szögezett szemmel, és nem is kellett különösebben erőlködnie, hogy elképzelje Corneliust a Syntronicsnál. Mit csinál ott? Felügyel a szimulátorokra, mikor a hajókomputerek teherpróbáját végzik. Vagyis: megnehezíti a munkájukat, az egzecíroztatás pedig a lételeme. Semmihez sem ért ennél jobban. Ez az ember állandó rémületben élhetett, hogy végül is őrültnek nézik, holott nem volt az. Igazán kritikus helyzetekben sohasem veszítette el a fejét. Derék ember volt, de ez csak ritkán derült ki, mert általában minden egyéb tulajdonságát apránként felfalták a kényszerképzetek. A legénység és a saját görcsös lelke között úgy érezhette magát, mint két tűz között. Nem azért látszott bogarasnak, mert engedett ezeknek a kényszereknek, mert őrült volt, hanem éppen azért, mert harcolt a kényszerei ellen, és szüntelenül igazolást, mentséget keresett, szüksége volt azokra a szabályzatokra, velük akarta kimagyarázni, hogy nem ő ilyen, nem belőle fakad az örökös bakafántoskodás. Nem volt káplárlélek – akkor nem olvasta volna Poe-t, azokat a hátborzongató, fantasztikus történeteket… Talán a maga poklát kereste bennük? Folyton magában hordani a kényszerek vasketrecét, drótlabirintusát, és szüntelenül birkózni vele, legyűrni, újra meg újra… És az egésznek az alján a rémület lakott, hogy történik valami, amit nem láthat előre, ez ellen védekezett folyton, ezért volt az örökös gyakorlatoztatás, szőrszálhasogatás, a próbariadók, szobavizitek, ellenőrzések, az álmatlan kószálás keresztül-kasul az egész hajón, istenem – tudta, hogy kinevetik a háta mögött, talán még azzal is tisztában volt, hogy mindez milyen fölösleges. Elképzelhető, hogy a komputereken töltötte ki a bosszúját? Velük bakafántoskodott? Ha így volt is, ő bizonyára nem tudott róla. Ezt nevezik másodlagos racionalizálásnak. Megmagyarázta önmagának, hogy pontosan így kell tennie.

Furcsa dolog: amint egészen más nyelvet, orvosi nyelvet alkalmazott arra, amit már addig is tudott, amit számos anekdota formájában ismert, az események egyszeriben új értelmet kaptak. Mélyükre láthatott, és ezt az a kulcs tette lehetővé, amelyet a pszichiátria adott a kezébe. A másik ember személyiségének mechanizmusa csupaszon, egyszerűen mutatkozott meg előtte, maroknyi szerencsétlen reflexre leszűkítve, amelyektől nem szabadulhatott. Az a gondolat, hogy valaki orvos lehet, és így nézheti az embereket, még ha azért is, hogy segítsen rajtuk, végtelenül visszataszítónak rémlett. S ugyanakkor eltűnt az az enyhén humoros visszfény, amely Corneliusról szóló emlékeit halvány keretként szegélyezte. Ebben az új, váratlan képben nem volt többé helyük azoknak a vásott, kaján, jóízű röhögéseknek, amelyek csak az iskolában, a laktanyában és a fedélzeten teremnek. Nem volt már Corneliusban semmi nevetséges.

A Syntronicsnál dolgozik. Eszményi munkának látszik a számára: megterhelni, követelni, bonyolítani, a teherbírás határáig. Végre kiszabadíthatta a benne raboskodó kényszereket. A kívülállók szemében minden a legnagyobb rendben van: a régi gyakorlati szakember, a tapasztalt navigátor átadja legjobb tudását az automatáknak; létezhet-e jobb megoldás? Ő pedig rabszolgákat kapott, és nem is kell fékeznie magát, hiszen nem emberek. A futószalagról lekerülő komputer olyan mint az újszülött: mindenre alkalmas, és nem tud semmit.

A tanulással növekszik a szakosodás, és egyszersmind eltűnik az eredeti egyformaság. Az irányítóállásban a komputer az eredeti egyformaság. Az irányítóállásban a komputer az agy szerepét tölti be, míg a szimulátor a testet utánozza. Testhez kapcsolt agy – ez a helyes hasonlat.

Az agynak tájékozódnia kell minden izom állapotáról és készenlétéről, hasonlóképpen a komputernek ismernie kell az űrhajó egységeinek állapotát. Kérdések raját küldi ki elektromos úton, mintha ezernyi labdácskát dobna a fémóriás minden zugába, és a visszhangválaszokból alakítja ki magában a rakéta és környezete képét. Ebbe a biztosan működő rendszerbe most belép egy ember, aki szüntelenül a váratlantól retteg, és szorongása ellen kényszeres rítusokkal harcol. A szimulátor a kényszer eszközévé vált, megtestesítette a szorongásaiban élő veszélyeket. Cornelius munkáját a legfőbb elv vezérelte: a biztonság. Nem látszott ez dicséretes buzgalomnak? Mennyire igyekezhetett! A normális eljárást hamarosan nem találta eléggé biztonságosnak. Minél nehezebb a hajó helyzete, annál gyorsabban kell tájékozódni róla. Úgy vélte, hogy az aggregátorok ellenőrzésének ütemét az eljárás fontosságával kell összhangba hozni. Es mivel a legfontosabb a leszállási eljárás… Megváltoztatta a programot? Egyáltalán nem; az sem változtatja meg a gépkocsivezetés szabályait, aki a motort nem naponta, hanem óránként ellenőrzi. A program tehát nem tanúsíthat ellenállást. Olyan irányban haladt, ahol a programba nincs beépítve semmiféle biztosítás, mert ilyesmi egyetlen programozónak sem jutott eszébe. Ha az így túlterhelt komputer csődöt mond, Cornelius visszaküldi a műszaki részlegbe. Vajon tudja-e, hogy kényszercselekvésekkel fertőzi meg a gépeket? Nem valószínű, hiszen gyakorlati ember, sohasem értett az elmélethez, a bizonytalanság vaskalaposa volt, gépoktatóként is az maradt. Túlterheli a komputereket, de sebaj, hiszen nem panaszkodhatnak. Ezek az új modellek a sakkjátékoshoz hasonlóan viselkednek. A sakkozó számítógép minden embert megver, kivéve, ha Cornelius-féle oktatója volt. A gép két-három lépéssel előre látja a partner húzásait; ha tíz húzással akarná előre látni, belefulladna a lehetséges variánsok áradatába, mert a variánsok száma exponenciálisan növekszik. Trillió művelet sem elég ahhoz, hogy a gép előre lássa a tíz következő húzást a sakktáblán. Az ilyen önmegbénító sakkjátékos az első játszmába belebukna. Az űrhajó fedélzetén nem derül ki rögtön a baj: csak a rendszer bemeneteit és kimeneteit lehet megfigyelni, ami belül történik, azt nem. Belül fokozódik a torlódás, kívül minden normálisan folyik – egy ideig. Tehát ilyenné tette őket – és a százezresek kormányához egy olyan elme replikái kerültek, amely alig tud megbirkózni a reális feladatokkal, mert annyi fiktív feladatot gyárt magának. Mindegyik ilyen komputer anankasztikus szindrómában szenved: kényszeresen ismételgeti a műveleteket, bonyolítja az egyszerű cselekvéseket, modoros és szertartásos, „mindent egyszerre” figyelembe akar venni. A szorongást persze nem utánozzák a gépek, csak a vele összefüggő reakciók struktúráját; paradox módon éppen az, hogy nagyobb kapacitású, új, tökéletesített modellek, járul hozzá a vesztükhöz, hiszen még sokáig működhetnek, annak ellenére, hogy a jeltorlódás fokozatosan megfojtja áramköreiket. De az Agathodaemon zenitjén valamilyen utolsó csepptől kicsordult a pohár: talán az első széllökések miatt, amelyek villámgyors reagálást követeltek, de a komputernek, a maga előidézte lavinában vergődve, már nem volt mivel kormányoznia. Nem volt többé a reális időben működő rendszer, nem győzte a valóságos események modellezését – képzelődésekbe fulladt. Vele szemben óriási tömeg: a bolygó korongja – és a program nem engedte meg, hogy egyszerűen lemondjon az eljárás folytatásáról, ha egyszer megindította, ám folytatni sem bírta többé. Azért értelmezte hát a bolygót ütköző pályán fekvő meteornak, mert ez volt az utolsó kiskapu, ezt az egyetlen lehetőséget engedte meg a program. A kormányfülkében ülőkkel ezt nem közölhette, hiszen a gép nem gondolkodó ember! Az utolsó pillanatig számolt, kiszámította az esélyeket: az ütközés biztos pusztulást jelentett, a menekülés csupán a pusztulás kilencven-egynéhány százalékos valószínűségét, tehát a menekülést választotta: a vészrajtolást!

Mindez logikusan összeilleszkedik, de nincs rá semmi bizonyíték. Ilyen esetről még senki sem hallott. Ki erősíthetné meg a feltevéseit? Természetesen a pszichiáter, aki Corneliust kezelte, és segített neki abban, vagy talán csak megengedte, hogy ezt a munkát elvállalja. De ő nem mondana semmit, mert köti az orvosi titoktartás. Csak bírósági ítélet oldaná fel alóla. Az Ares pedig hat nap múlva…

Akkor csak Cornelius marad. Vajon sejti? Vajon megértette most, azok után, ami történt? Pirx nem tudta beleélni magát régi parancsnoka helyzetébe. Mintha üvegfal választaná el tőle. Ha támadtak is homályos kétségek Corneliusban, önmaga előtt sem fogja kimondani őket. Menekülni fog a következtetésektől, ez alighanem természetes…

Pedig mindenképpen kiderül a dolog – a következő katasztrófa után. És ha ráadásul az Anabis épségben leszáll, már a puszta statisztikai számítás – azok a komputerek mondtak csődöt, amelyekért Cornelius felelős – rá irányítja a gyanút. Minden részletet nagyító alá vesznek, és akkor, amint a fonalat felgöngyölítik…

De hát nem lehet addig ölbe tett kézzel várni. Mi a teendő? Pontosan tudta: törölni az Ares egész gépi memóriáját, rádión utánuk küldeni az eredeti programot, és az űrhajó informatikusa pár óra alatt betáplálja.

De ahhoz, hogy ezzel előállhasson, bizonyítékok kellenének. Legalább egy. Legalább, jobb híján, közvetett bizonyítékok; de semmi sincs a kezében. Egyetlen futó emlék, egy kórlap évekkel ezelőtt megpillantott képe, két sor írás, fejjel lefelé… gúnynevek és pletykák… vicces történetek Corneliusról… hóbortok katalógusa… Ezt nem tálalhatja a bizottság elé, mint egy betegség bizonyítékát és a katasztrófa okát. Hiába mondja el vádját, tekintet nélkül az öregemberre, nem segít az Aresen. A leszállás alatt az űrhajó vak és süket lesz, komputer nélkül.

A legfontosabb az Ares. Már félig őrült terveket fontolgatott: ha hivatalosan nem megy, ne szálljon fel a Cuivier-vel, hogy onnét figyelmeztesse az Arest, közölve velük gondolatban lefolytatott nyomozása eredményét? A következmények nem érdekesek, de túl kockázatos dolog. Nem ismeri az Ares parancsnokát. Elfogadná-e ő maga egy vadidegen tanácsait ilyen hipotézisek alapján? Minden bizonyíték nélkül? Aligha…

Tehát csak Cornelius marad. Ismeri a címét: Boston, Syntronics vállalat. De hogyan követelheti, hogy egy ilyen bizalmatlan, pedáns és bakafántos ember beismerje épp annak az elkövetését, amit egész életében elkerülni igyekezett? Talán ha négyszemközt beszélgethetnének, ha meggyőzhetné, ha bebizonyíthatná neki, milyen veszélyben van az Ares, beleegyezne és támogatná, hogy figyelmeztessék őket, hiszen becsületes ember. De a Mars és a Föld között folytatott vitában, nyolcperces szünetekkel, egy képernyővel és nem az élő partnerrel szemben, ilyen vádat olvasson egy védtelen ember fejére, követelve, hogy ismerje be harminc ember – bár akaratlan – meggyilkolását? Lehetetlen.

Ült az ágyon, két kezét görcsösen összekulcsolva, mintha imádkozna. Mérhetetlen csodálkozást érzett, hogy ez lehetséges: mindent tud, és mégsem tehet semmit! Pillantása végigvándorolt a könyvespolcon. A könyvek is segítettek – saját vereségükkel. Azért vallottak mind kudarcot, mert a csatornákon veszekedtek, tehát azon, ami állítólag ott volt a távoli folton, a távcső lencséi mögött, és nem azzal foglalkoztak, ami bennük magukban volt. A Mars miatt veszekedtek, pedig sohasem látták; saját gondolataik mélyét látták, onnét keltek ki a hősi és végzetes képek. Kétszázmillió kilométerre vetítették ki a saját álmaikat – ahelyett, hogy önmagukon gondolkodtak volna. És itt is: mindenki, aki beleveszett a számítógép-elmélet sűrűjébe, s ott kereste a katasztrófa okait, eltávolodott a dolog lényegétől. A komputerek ártatlanok és semlegesek, mint maga a Mars, amely iránt ő is holmi értelmetlen ellenszenvet érez, mintha a világ lenne felelős a rémképekért, amelyeket rávetít az ember. De ezek a régi könyvek már megtettek mindent, amit tudtak. Nem látott kiutat.

A legalsó polcon szépirodalom is volt. A színes kötések között egy kopott, kékes Poe-kötet. Hát Romani is olvassa? Ő maga nem szerette Poe-t, mesterkéltnek találta nyelvét, keresettnek vízióit, amelyek nem akarják beismerni, hogy az álom rokonai. De Corneliusnak ez volt a bibliája. Szórakozottan kivette a kötetet, a tartalomjegyzéknél nyílt ki. Az egyik cím láttán összerezzent. Cornelius olvastatta el vele egyszer őrség után, egekig magasztalta ezt a novellát, amelyben fantasztikusan megrendezett, valószínűtlen módon leplezik le a gyilkost. Aztán persze neki is, jobb belátása ellenére, dicsérnie kellett, végtére a parancsnoknak mindig igaza van…

Először csak játszott a gondolattal, amely átsuhant az agyán, aztán latolgatni kezdte. Félig diáktréfa – félig alávaló tőrdöfés, orvul, hátulról. Vad, képtelen, kegyetlen ötlet – de talán hatásos, éppen ebben a helyzetben: megtáviratozni neki ezt a négy szót. Lehet, hogy az egész gyanúja őrültség, az a Cornelius, akinek a kórlapját látta, egy másik, idegen beteg volt, emez pedig pontosan, szabályszerűen végzi a komputerek terhelését, és semmiről sem tehet. Ha megkapja ezt a sürgönyt, vállat von, és azt gondolja, hogy egykori beosztottja ostoba, visszataszító viccet engedett meg magának – de semmi mást nem gondol és nem tesz. Ha azonban a katasztrófa híre nyugtalanságot, homályos gyanút ébresztett benne, ha már sejteni kezdi, milyen része volt a szerencsétlenségben, és elfojtja ezeket a sejtelmeket, akkor a sürgöny négy szava villámcsapásként éri. Szempillantás alatt ráébred, hogy átláttak rajta, tudják azt, amit önmaga előtt sem mert kimondani, s egyben ráébred, hogy vétkes: attól kezdve nem szabadulhat a gondolattól, hogy milyen sors vár az Aresre; ha meg is próbálná elhessegetni a gondolatot, a távirat nem hagyja nyugodni. Nem ülhet ölbe tett kézzel, tétlenül várakozva; a távirat belefúródik az agyárja, a lelkiismeretébe, és akkor – akkor? Pirx eléggé ismerte, hogy tudja: az öreg nem jelentkezik a hatóságoknál, nem tesz vallomást, de azon sem kezd gondolkodni, mivel védekezzen, hogy bújjon ki a felelősség alól. Ha egyszer ráébred, hogy ő a felelős, akkor egyetlen szó nélkül, némán megteszi azt, amit helyesnek tart.

Tehát ezt az ötletet el kell vetni. Még egyszer végigment minden változaton – kész lenne elmenni magához az ördöghöz is, beszélgetést követelni van der Voyttal, ha bármit is elérhetne vele… De senki sem segíthet. Senki. Egészen más lenne a helyzet, ha nincs az Ares, az a hat nap. Rábírni az ideggyógyászt, hogy vallomást tegyen; megfigyeltetni, hogy milyen módszerekkel végzi Cornelius a komputerek teherpróbáját; ellenőrizni az Ares komputerét – mindez heteket igényel. Tehát? Felkészíteni az öreget valami hírrel, amely sejteti, hogy… De akkor dugába dől az egész terve. A beteg pszichikum elkezd kibúvókat, ellenérveket keresni, végtére a világ legbecsületesebb emberében is működik az önfenntartási ösztön. Védekezni kezd, vagy inkább, a maga módján, megvetően hallgat, míg az Ares…

Úgy érezte, hogy zuhan, és minden ellöki magától, mint abban a másik Poe-novellában, A mélykút és az inga, ahol a halott környezet milliméterről milliméterre taszítja a pusztulás felé a védtelen embert. Lehet-e nagyobb védtelenség, mint azé, akit betegség sújtott, és ő most emiatt orvul hátba döfje? Lehet-e nagyobb aljasság ennél?

Ne tegye? Hallgasson? Bizonyos, hogy az lenne a legkönnyebb! Senki nem sejtené soha, hogy a kezében volt minden szál. A következő katasztrófa után maguktól is rátalálnak a nyomra. Ha egyszer megindul a nyomozás, biztosan eljut Corneliushoz, és…

De ha így van, ha a hallgatásával sem védené meg az öreg parancsnokot… akkor nincs hozzá joga. Nem gondolt többé semmire, cselekedni kezdett, mintha minden kétségétől megszabadult volna.

A földszinten nem volt senki. A lézerkommunikációs fülkében csak az ügyeletes technikus ült: Haroun. Elküldette vele ezt a táviratot: Föld, USA, Boston, Syntronics Corporation, Warren Cornelius: THOU ART THE MAN. És aláírta a nevét, hozzátéve: az Ariel katasztrófájának okait vizsgáló bizottság tagja. A távirat feladásának helye: Mars, Agathodaemon. Ennyi volt az egész. Visszament a szobájába, és bezárkózott. Később kopogott valaki, hangok hallatszottak, de ő nem adott életjelet. Egyedül kellett lennie, mert megjöttek a kínzó gondolatok, amelyekre számított. Nem volt ellenük védekezés.

Késő éjjel Schiaparellit kezdte olvasni, hogy ne képzelje el újra meg újra, minden változatban százszor, amint Cornelius, felvonva őszes, bozontos szemöldökét, kezébe veszi a marsi fejléces táviratot, amint szétteríti a zizegő papírt, és messzebbre tartja távollátó szemétől. Egyetlen szót sem értett a Schiaparelliből; és valahányszor lapozott, feltört belőle a határtalan csodálkozás, szinte gyerekes panasszal vegyülve: hát igazán én tettem? Én, én voltam képes ilyet tenni?

Hiszen nem lehetett kétség: Cornelius csapdába szorult; nincs egy parányi rés sem, ahol menekülhetne, maga a helyzet tartja fogva, ahogyan az események csoportosulása kialakította; tehát szabályos, szarkalábas írásával papírra vetett néhány mondat magyarázatot, hogy jóhiszeműen cselekedett, de magára vállalja az egész felelősséget, aláírta, és három harminckor – négy órával a távirat kézhez vétele után – főbe lőtte magát. Abban, amit írt, egyetlen szó sem volt a betegségéről, semmiféle magyarázat, mentegetőzés, semmi.

Mintha Pirx tettéből csak azt fogadta volna el, ami az Ares megmentésével függött össze, s elhatározta, hogy ebben részt vesz – de azon felül semmit. Mintha egyszerre fejezné ki tárgyilagos jóváhagyását, és mély megvetését az orvtámadásért.

Egyébként lehet, hogy Pirx tévedett. Bár ez talán semmiség az ügy többi oldalához képest, különösen bántotta saját cselekedetében az a Poe-féle, színpadias, fellengzős stílus. Kedvenc írójával csalta lépre Corneliust, annak a stílusában, amelyet ő maga hamisnak érez, amelytől viszolyog, mert az élet borzalmasságát nem a sírból visszatérő hullákban látja, amelyek véres ujjukkal a gyilkosra mutatnak. A borzalom, az ő tapasztalata szerint, nem ilyen festői, inkább gúnyos. Ott kísért benne, mikor arra gondol, hogyan változott meg a Mars szerepe két egymást követő korszakban, amikor az éjszakai ég elérhetetlen, vöröses foltjából, amely egy idegen értelem félig olvasható jeleit mutatja, a mindennapi élet színtere lett belőle, tehát a keserves viaskodások, politikai suskusok, intrikák színhelye, kellemetlen viharok, zűrzavar és lezuhanó rakéták világa, olyan hely, ahonnét nemcsak gyönyörködni lehet a Föld költőien kéklő szikrájában, de halálos csapást is lehet mérni egy emberre. A korai areográfia makulátlan, mert félig kitalált bolygója eltűnt, csak azok az alkimista formulákhoz és varázsigékhez hasonló görög-latin nevek maradtak belőle, amelyeknek anyagi alapját nehéz csizmákkal tapossák. Végérvényesen a láthatár mögé süllyedt a magasröptű elméleti viták korszaka, és csak pusztulóban mutatta meg igazi arcát: az álomét, melyet az éltet, hogy nem teljesülhet. Csak ez a Mars maradt meg, a fáradságos munkák és a gazdasági számítások bolygója, meg az olyan csúf, szürke hajnaloké, mint az, amikor a bizottság ülésére ment, kezében a bizonyítékkal.

A KUDARC

A BIRNAMI ERDŐ

Szépen letette.

Az ember, aki ezt mondta, már nem nézett a sisakját hóna alatt tartó, szkafanderes pilótára. Átvágott a kerek irányi tó termen, megkerülve a pultok patkóját, az üvegfalhoz lépett, és szemügyre vette az űrhajó távoli, mégis nagy hengerét, kormos fúvókáival. Még mindig csöpögött belőlük a betonra a piszkosfekete lé. A másik irányító, széles vállú férfi, aki kopasz fején kerek sapkát viselt, visszapörgette a magnószalagot, és míg a tárcsák forogtak, a szeme sarkából, mint egy merev szemhéjú madár, a jövevény felé sandított. Fülén fejhallgató volt, előtte zűrzavarosán villogó monitorok sora.

– Úgy, ahogy – dünnyögte a pilóta. Észrevétlenül nekidőlt a pult szélének, úgy tett, mintha a dupla szíjas, nehéz kesztyű kikapcsolásához kellene megtámaszkodnia. Kicsit remegett a térde ettől a leszállástól.

– Mi baj volt?

Az ablaknál álló kopott bőrdzsekis, borostás, egérarcú, kis termetű férfi sorra ütögette a zsebeit, mígnem rátalált a cigarettájára.

– Félrevisz a hajtómű – bökte ki a pilóta, kicsit meglepődve, hogy ilyen flegmatikusán fogadják.

A másik rágyújtott, mélyet szívott a cigarettájából, és a füstön át kérdezte:

– De miért? Nem tudja?

Nem – akarta felelni a pilóta, de elharapta a szót, mert úgy rémlett neki, hogy a másiknak tudnia kellene. A magnószalag lefutott. Lobogó vége együtt forgott a dobbal. A termetes férfi felállt, lerakta a fejhallgatót, csak most biccentett a jövevénynek, és rekedtes hangon megszólalt:

– London vagyok. Ő pedig Gosse. Üdvözöljük a Titánon. Mit iszunk? Lehet kávé vagy whisky.

A fiatal pilóta zavarba jött. A nevüket tudta, de még sohasem látta őket, és akaratlanul úgy vélte, hogy a magas termetű a parancsnok, vagyis Gosse, pedig hát fordítva volt. Átrendezte őket a fejében, és kávét kért.

– Mi a rakomány? Karborund fúrófejek? – kérdezte London, amikor már mindhárman a falból kihúzható asztalnál ültek, és kávé gőzölgött előttük a laboratóriumi öntőedényhez hasonló, csőrös poharakban. Gosse lenyelt a kávéval egy sárga tablettát, mélyet lélegzett, köhécselt, és hosszan kifújta az orrát, még a szeme is könnybe lábadt.

– És sugár ágyúkat is hozott, igaz? – fordult a pilótához.

Az megint meglepődött, mert nagyobb érdeklődést várt a bravúrja iránt, hát csak bólintott. Nem mindennap fordul elő, hogy leszállás közben kihagy a hajtómű. Árulista helyett már a nyelvén volt a beszámoló: meg se próbálta átfúvatni a fúvókákat vagy rátenni egy lapáttal a hősugárra, hanem rögtön kikapcsolta az automata vezérlést, és csak a fékezőrakétákkal tette le a hajót, pedig ezt a trükköt még sohasem próbálta ki, csak a szimulátorban. Azt is régen. Megint át kellett hát rendeznie a gondolatait.

– Hoztam – ennyi maradt végül a mondókájából, és még örült is, mert ez így egész jól hangzott. Nem fecsérli a szót az átélt veszélyre.

– De nem oda, ahová kellett volna – mosolyodott el a kisebbik házigazda, Gosse.

A pilóta most nem tudta, tréfálnak-e vele.

– Hogyhogy nem oda…? Hiszen maguk fogadtak. Maguk hívtak le – pontosított.

– Muszáj volt.

– Nem értem.

– Magának a Grálban kellett volna leszállnia.

– Hát akkor miért térítettek el?

Melege lett. A lehívás kategorikusan hangzott. Igen, fékezés közben elkapott egy-két szót a Grál rádióadásából valami balesetről, de a zavaró zaj miatt nem sokat értett belőle. A Szaturnusz felől repült ugyanis rá a Titánra, hogy a bolygó gravitációja lefékezze, sok üzemanyagot lehet így megtakarítani, de mivel súrolta az óriásbolygó mágneses mezejét, űrhajója csak úgy recsegett-ropogott a zajtól minden hullámhosszon. És mihelyt a zajból kikerült, ennek az űrrepülőtérnek a hívását vette. A navigátor köteles engedelmeskedni a repülésirányítóknak. Ezek meg itt még a szkafanderéből sem hagyták kibújni, rögtön vallatóra fogták. Pedig lélekben még mindig ott volt a pilótafülkében, még érezte, milyen kegyetlenül hasítottak a vállába, mellébe a biztosítóövek, mikor az űrhajó szétterpesztett lábai már nekicsapódtak a betonnak, de a fékezőrakéták még nem égtek ki teljesen, és tüzet okádva, őrjöngve rázták az egész hajótestet.

– Miről beszélnek? Hát most akkor hol kellett volna leszállnom?

– A rakománya a Grálé – magyarázta az alacsonyabbik, kivörösödött orrát törölgetve. Náthás volt. – De mi elkaptuk magát, még mielőtt orbitális pályára állt, és lehívtuk ide, mert szükségünk van Killianra. Az utasára.

– Killianra? – ámult el a fiatal pilóta. – De hát ő nincs a hajómon. Csak ketten vagyunk Sinkóval, a másodpilótával.

Most a házigazdákon volt a megdöbbenés sora.

– Hát hol van Killian?

– Most már biztos Montrealban. Szül a felesége. Előttem repült el egy teher komppal, mielőtt felszálltam.

– A Marsról?

– Hát persze, de miért? Miről van szó?

– A kozmoszban ugyanolyan általános kupleráj van mint a Földön – állapította meg London. Olyan erővel tömte a pipáját, mintha szét akarná törni. Dühös volt. A pilóta is.

– És nem tudtak volna megkérdezni?

– Biztosra vettük, hogy magával repült. Így szólt az utolsó rádiótávirat. Gosse megint kifújta az orrát, és nagyot sóhajtott.

– Felszállni most már úgysem tud – szólalt meg végre. – Pedig Marlin alig várja a sugárágyúkat. Most majd engem szid mindenért.

– Hiszen itt vannak – a pilóta fejével az ablak felé bökött, ahol hajójának karcsú orsója sötétlett a ködben. – Hat darab, ha jól emlékszem. Két gigajoule-osak. Úgy szétfújnak minden ködöt vagy felhőt mint annak a rendje.

– De nem tudom őket a hátamra venni és odacipelni Martinnak – morogta egyre savanyúbban Gosse.

A pilótát bántotta ez a hanyag és önkényes eljárás. Mégiscsak túlzás, hogy egy piti kis repülőtér, a parancsnok saját bevallása szerint egyszerűen eltéríti háromheti repülés után, anélkül, hogy megkérdezné, ott van-e a fedélzetén a várt utas. Nem sietett közölni, hogy a rakománya most már az ő gondjuk. Míg a géphibát ki nem javítja, úgysem segíthet, még ha akarna is. Hallgatott.

– Annyi biztos, hogy maga nálunk marad.

E szavakkal London kiitta a kávéját, és felállt az alumíniumszékről. Hatalmas termetű volt, mint egy nehézsúlyú birkózó. Az üvegfalhoz sétált. Alakjához remekül illett a háttér, a kietlen titáni táj: vad színű, zordon hegyek a rőt derengésben, amely a csúcsokat fedő barna felhők alatt átszivárog. A torony padlója enyhén remegett. Micsoda ócska kóceráj – gondolta a pilóta. Ő is felállt, hogy megnézze a hajóját. A rakéta szálegyenesen meredt ki a gomolygó ködből, akár egy világítótorony. Egy szélroham szétfújta a ködöt, de a túlhevülés foltjai már nem látszottak a fúvókákon. Lehet, hogy a távolság és a félhomály miatt, de az is lehet, hogy egyszerűen kihűltek.

– Van itt gamma defektoszkópjuk? – A hajója fontosabb volt számára mint a házigazdák gondjai. Egyék meg, amit főztek.

– Van. De senkit sem engedek a rakétához közönséges szkafanderben – szólalt meg Gosse.

– Gondolja, hogy a máglya? – rezzent össze a pilóta.

– És maga mit gondol?

A kis termetű parancsnok is felállt, és odament hozzájuk. A domború ablakok mentén a padló réseiből kellemes meleg áradt.

– Mikor leszálltam, a hőmérséklet többször is meghaladta a biztonságos szintet, de a Geiger-mérők nem mutattak semmit. Én azt hiszem, csak a fúvóka. Talán kisöpörte a kerámiát a tűzkamrából. Éreztem, hogy valami kipotyog.

– A kerámia is kiment, de szivárgás is volt – állította határozottan Gosse. – A kerámia nem olvad.

– Az a tócsa? – csodálkozott a pilóta. Szemlélődtek a kettős üvegfalon át. Valóban, a tat alatt fekete tócsa terjengett. A szélvihar sodorta köd el-eltakarta a hajó törzsét.

– Mi van a máglyában? Nehézvíz vagy nátrium? – kérdezte London. Fejjel magasabb volt a pilótánál. A rádió felcsipogott. Gosse odaugrott, föltette a gégemikrofonos fejhallgatót, és halkan beszélgetett valakivel.

– Ez nem jöhet a máglyából… – tétovázott a pilóta. – Nehézvízzel járok. Az az oldat kristálytiszta. Átlátszó. Ez meg fekete mint a szurok.

– Hát akkor a fúvókában robbant le a hűtés – hagyta rá London. – És szétvitte a kerámiát.

Mintha csak egy doboz gyufáról beszélne. Csöppet sem izgatta magát a géphiba miatt, amely fogva tartja a pilótát űrhajóstul ebben a porfészekben.

– Igen, az lehet… – bólintott a fiatalember. – Fékezéskor a legnagyobb a nyomás a tölcsérekben. Ha egy helyütt megreped a kerámia, a hősugár kisöpri az egészet. A kormányoldali hátsó fúvókából minden kijött.

London nem szólt semmit. A pilóta némi habozás után kibökte:

– Talán egy kicsit túl közel tettem le a hajót…

– Nem számít. Az a fontos, hogy nem dőlt el.

A pilóta fülét hegyezve várt valami dicséretfélét, de London csak felé fordult, és végigmérte kócos szőke hajától fehér szkafandercsizmájáig.

– Holnap kiküldök egy technikust defektoszkópiára… Üresbe tette a máglyát? – tette hozzá hirtelen.

– Nem. Egészen kikapcsoltam. Mint a dokkoláshoz.

– Akkor jó.

Tudta már a pilóta, hogy nincs, akinek töviről hegyire elmesélje, hogyan viaskodott a rakétával itt a fejük fölött. Kávét ugyan kapott – de nem illenék-e, hogy a házigazdák felajánljanak egy szobát meg egy zuhanyozót, ha már lerángatták ide? Jólesnék egy forró zuhany. Gosse még mindig a mikrofonba motyorgott. London fölébe hajolva állt. Homályos volt a helyzet, de csupa feszültség. Érezte már a pilóta, hogy ennek a két embernek fontosabb gondja van az ő kalandjánál, és hogy az a valami a Grál jelzéseivel függ össze. Csak foszlányokat tudott kivenni a hajójában – gépekről volt szó, amelyek nem érkeztek meg, és keresni kell őket.

Gosse fotelestül megpördült, a megfeszülő vezeték lerántotta a fejhallgatót a füléről a nyakába.

– Hol a társa, az a Sinko?

– A fedélzeten. Mondtam neki, hogy ellenőrizze a reaktort.

London le nem vette a parancsnokról kérdő pillantását. Gosse alig észrevehetően nemet intett.

– Semmi – mormolta.

– És a helikoptereik?

– Visszamentek. A látási viszonyok: nulla.

– A teherbírást megkérdezted?

– Nem fog menni. Mennyi a súlya egy gigasugárágyúnak? – fordult a pilótához, aki csak a fülét hegyezte.

– Nem tudom pontosan. Úgy száz tonna körül.

– De hát mit csinálnak? – makacskodott London. – Mire várnak?

– Killianra – felelte Gosse, és egy kacskaringósat káromkodott.

London kivett a faliszekrényből egy palack White Horse-t, megrázta, mintha az vizsgálná, elég hatékony gyógyír-e az adott helyzetben, aztán visszatette a polcra. A pilóta állt és várakozott. Már nem érezte a szkafander súlyát.

– Eltűnt két emberünk – szólalt meg végre Gosse. – Nem jutottak el a Grálig.

– Nem két emberünk, hanem három – helyesbítette komoran London.

– Egy hónapja – folytatta Gosse – kaptunk egy rakomány új Diglátort. Hat darabot a Grál számára. A Grál nem fogadhatta a hajót, mert nem készült el idejében a repülőtér új betonozásával. Amikor leszállt náluk az első konténeres hajó, az Akhilleusz, kilencvenezer tonna, a külön megerősített, bizottságilag garantált leszállópálya összeroppant. Még szerencse, hogy nem borult fel a hajó. Két napig tartott, míg kiemelték a gödörből, és elvontatták a javítóba. Nekiálltak cementet injektálni a beton alá, leraktak egy tűzálló burkolatot, és megnyitották a kikötőt. De azok a Diglátorok nálunk maradtak. A szakértő urak kimondták, hogy rakétával átszállítani nem kifizetődő. Különben is, az Akhilleusz kapitánya Ter Leoni. Hol fog ő egy kilencvenezer tonnás hajóval átugrani a Grálból idáig, száznyolcvan mérföldre? Bolhának való ugrás, nem annak a behemót hajónak. Marlin átküldte a két legjobb járművezetőjét, ők a múlt héten átvittek két gépet a Grálba. Azok már ott dolgoznak. Tegnapelőtt ugyanezek az emberek átjöttek helikopterrel újabb gépekért. Hajnalban elindultak, délben elhagyták a Nagy Fokot, és amikor lefelé indultak, megszakadt a kapcsolat. Sok időt elvesztegettünk azzal, hogy a Foktól maga a Grál veszi át az irányítást. Azt gondoltuk, azért nem jelentkeznek, mert innen tőlünk rádióárnyékban vannak. – Gosse nyugodtan, monoton hangon beszélt. London az ablaknál állt, és kifelé bámult. A pilóta figyelt. – Ugyanazzal a helikopterrel átjött hozzánk Pirx, az operátorokkal együtt. Letette a Cuivier-jét a Grálban, és meg akart látogatni. Réges-rég ismerjük egymást. Úgy volt, hogy a helikopter este érte jön, de nem jött, mert Merlin minden járművét a keresésre mozgósította. Pirx nem akart várni. Vagy nem várhatott. Reggel indulnia kellett volna, és ott akart lenni a hajója felkészítésénél. No és elkezdte rágni a fülemet, hogy hadd menjen vissza egy Diglátorral a Grálba. Megígértettem vele, hogy a déli útvonalon megy, amelyik hosszabb, de megkerüli a teknőt. Szavát adta, és megszegte. Láttam az ORSAN-on, amint lement a teknőbe.

– Mi az az ORSAN? – kérdezte a pilóta. Sápadt volt. A homlokát kiverte a veríték, de várta a magyarázatot.

– Orbitális járőröző szatellita. Nyolcóránként megy át fölöttünk, és éppen akkor adott nekem képet. Pirx lement a teknőbe, és eltűnt.

– Pirx? – kérdezte a pilóta, és egészen elváltozott az arca. – Pirx kapitány?

– Ő. Ismeri?

– Hogy ismerem-e?! – tört ki a pilóta. – Alatta szolgáltam mint gyakornok. Ő írta alá a diplomámat… Pirx? Annyi éven át épségben került ki a legrosszabb… – elakadt a szava. Forrt benne a harag. Két kézzel fölemelte a sisakját, mintha Gosse fejéhez akarná vágni.

– Hogy engedhette el egyedül a Diglátorral? Hogy tehetett ilyet? Hiszen ő hosszújáratú kapitány, nem sofőr…

– Ismerte azokat a gépeket, már akkor is, amikor maga még hátulgombolós volt – védekezett Gosse. Látszott rajta, hogy jogosnak érzi a szemrehányást. London kőarccal odament a monitorokhoz, amelyek között Gosse ült a fejhallgatóval a nyakában, és az orra előtt rázta ki a hamut a pipájából egy üres alumíniumdobba. Rámeredt a pipára, mintha nem tudná, mit tart a kezében, két marokra fogta, és a pipa eltört. London földhöz vágta a darabjait, visszament az ablakhoz, és megint ott állt mozdulatlanul, két kezét hátul görcsösen összefonva.

– Nem tagadhattam meg a kérését…

Gosse nyilvánvalóan Londonhoz beszélt, ő azonban, mintha nem hallaná, csak bámult ki az ablakon a gomolygó, rőtes ködbe. Már csak a rakéta orra bukkant elő időnként a ködből.

– Gosse – szólalt meg hirtelen a pilóta –, adj nekem egy gépet.

– Nem adok.

– Van jogosítványom. Ezresekre.

Gossénak egy pillanatra felcsillant a szeme, de megismételte:

– Nem adok. Még sohasem vezetett járművet a Titánon.

A pilóta szó nélkül nekilátott lehámozni a szkafanderét. Lekapcsolta a széles fémgallért, legombolta a vállfedőket, alattuk széthúzta a villámzárat, mélyen benyúlt a mellrész mögé, és előhúzott egy levéltárcát, amely egészen összenyomódott, olyan régóta viselte a nehéz szkafander alatt. Vállán szétnyílt az űrruha, mintha felfejtődött volna. Gosséhoz lépett, és sorra elébe tette a papírjait.

– Ez a Merkúrról van. Ott egy Bigantot vezettem. Japán modell. Nyolcszáz tonnás. Ez itt a jogosítványom ezresekre. Az Antarktiszon jégkikötőt fúrtam egy svéd jégjáróval, a Krioperátorral. Ez itt fotókópia, második díj a grönlandi versenyeken. Ez a Vénuszról van.

Úgy dobta le a fényképeket, mintha csupa adu ász volna.

– A Holley expedícióval voltam ott. Ez itt az én termopedem, ez meg a váltótársamé. Mind a kettő prototípus, egész jók. Csak a légkondi szivárgott.

Gosse felnézett rá.

– De hát maga pilóta, nem?

– Átképeztem magam. Éppen Pirx kapitánynál. Először az ő Cuivier-jén szolgáltam. Mint parancsnok először egy teherhajót kaptam…

– Hány éves maga?

– Huszonkilenc.

– Hogy tudott már ennyiszer átváltani?

– Csak akarni kell, akkor lehet. Egyébként aki bolygójárműveket vezet, egy óra alatt megszokja bármelyik új típust. Annyi az egész, mintha robogóról motorkerékpárra szállna át.

Elhallgatott. Volt még egy köteg fényképe, de azokat már nem vette elő. Összeszedte kirakott papírjait a pultról, berakta a kopott bőrtárcába, és eltette a belső zsebébe. Aztán csak állt Gosse mellett, vállig kikapcsolt szkafanderben, kissé kipirulva. A monitorokon üres fénycsíkok futkostak. London az ablak alatti csőkorlátnak támaszkodva, némán figyelte a jelenetet.

– Mondjuk, hogy adnék magának egy Diglátort. Tegyük fel. Mihez kezd vele?

A pilóta elmosolyodott. Homlokán apró verítékcseppek csillogtak. Szőke haján még látszott a sisak halántékpárnáinak nyoma.

– Fogok egy sugárágyút, és átmegyek. Egy gigajoule-osat, a rakodótérből. A Grál helikopterei nem bírják fölemelni, de a Diglátornak a száz tonna meg se kottyan. Megyek, és egy kicsit körülnézek… Marlin abbahagyhatja a légi keresgélést. Tudom, mennyi ott a hematit. És mekkora köd van. Helikopterről úgysem látnak meg semmit.

– Maga pedig a géppel egyből lemegy a teknőbe.

A pilóta még szélesebben mosolygott, fehér fogai kivillantak. Gosse észrevette, hogy ennek a fiúnak – mert majdnem fiú még, csak az ormótlan szkafanderben látszott idősebbnek – szakasztott olyan a szeme, mint a Pirxé. Talán kicsit világosabb, de ugyanolyan ráncocskákkal a szeme sarkában. Hunyorít, és ettől olyan a nézése, mint egy napozó, nagy macskáé – egyszerre ártatlan és éber.

– Le akar menni a teknőbe, és „kicsit körülnézni” – mondta Londonnak, félig kérdő hangsúllyal, félig csúfolódva a vakmerő önkéntesen. Londonnak a szeme se rebbent. Gosse felállt, lerakta a fejhallgatót, a kartográfhoz lépett, és mint egy rolettát, lehúzta a Titán északi féltekéjének nagy térképét. Két vastag vonalra mutatott, amelyek a rétegvonalakkal szeldelt, sárga-lila háttéren kanyarogtak.

– Mi itt vagyunk. Innen a Grálig légvonalban száztíz mérföld. Ezen a régi útvonalon, a feketén, száznegyvenhat. Négy embert vesztettünk itt el, amikor a Grált még betonozták, és csak nálunk lehetett leszállni. Akkoriban hipergolmeghajtású dízelpedipulátorokat használtunk. Tartós szép idő, az itteni körülményekhez képest. Két csapat gép sértetlenül eljutott a Grálba. Aztán egyetlen napon négy járótorony tűnt el. A Nagy Teknőben. Ebben a bevonalkázott körben. Nyomtalanul.

– Tudom – jegyezte meg a pilóta. – Tanultam. A négy ember nevét is tudom. Gosse ujjával arra a helyre bökött, ahol a fekete útvonalból dél felé elágazik a piros kerülő út.

– Meghosszabbították az utat, de senki sem tudta, meddig terjed a veszélyes terep. Geológusokat küldtek oda. Küldhettek volna fogorvosokat is. Azok is lyukszakértők. Egyetlen bolygón sincsenek vándorgejzírek, de itt vannak. Az a kék ott északon a Mare Hynicum. Mi és a Grál mélyen bent a szárazföldön vagyunk. Csakhogy ez nem szárazföld. Ez egy szivacs. A Mare Hynicum azért nem önti el a teknőt itt miköztünk és a Grál között, mert az egész part egy fennsík. A geológusok kijelentették, hogy ez az úgynevezett kontinens Fennoskandia balti pajzsához hasonlít.

– Tévedtek – szögezte le a pilóta. Hosszabb előadás ígérkezett. Letette sisakját a sarokba, elhelyezkedett egy fotelban, és két kezét illedelmesen összetette, mint egy jó tanuló. Nem tudta, vajon Gosse most az utat ismerteti vele, vagy el akarja rémíteni, de a helyzet meglehetősen kedvére volt.

– Hát ez az. A sziklák alatt hidrokarbon jég van. Ezt az istenverést a mélyfúrásoknál fedezték fel. Örök jég, persze áljég, szénhidrogén polimerekből. Nem olvad meg nulla Celsius-fokon sem, mi pedig még sohasem mértünk itt magasabb hőmérsékletet mínusz kilencven foknál. A teknőben csak úgy hemzsegnek a néhai vulkánok kráterei és a döglött gejzírek. A szakértők kijelentették, hogy ez vulkanikus tevékenység maradványa. Mikor aztán ezek a gejzírek életre keltek, iderepültek a fő szaktekintélyek. A szeizmoakusztikus műszerek kimutatták, hogy mélyen a kőzet alatt olyan kiterjedt barlanghálózat van, amilyet még nem látott a világ. Idehozták a barlangász szakértőket – itt emberek haltak meg, a biztosítók fizettek, hát végül a konzorcium is kinyitotta a zsebét. Aztán a csillagászok hozzátették: amikor a Szaturnusz holdjai a Titán és a Nap között vannak, a gravitációs dagály eléri a maximumát, a szárazföldi pajzs összenyomódik, és a köpeny alatti forró magból kinyomja a magmát. A Titánnak máig is izzó magja van. A magma megszilárdul, mielőtt még a kürtőkön át a felszínre jutna, de miközben megszilárdul, felmelegíti egész Orlandiát. A Mare Hynicum olyan, mint a víz, Orlandia alapja pedig olyan, mint egy szivacs. Az eltömődött föld alatti medrek keresztezik egymást, és ott törnek fel a gejzírek. A nyomás eléri az ezer atmoszférát. Sohasem lehet tudni, hol robban ki ez az átok. Maga pedig okvetlenül oda kíván menni, ugyebár?

– Természetesen – válaszolta ugyanilyen keresetten a pilóta. Szerette volna keresztbe rakni a lábát, de szkafanderben nem lehet. Emlékezett: egy kollégája, aki megpróbálta, székestül felborult.

– A birnami erdőről van szó? – tette hozzá. – Szökjek el máris, vagy beszélhetünk komolyan, parancsnok?

Gosse ezt elengedte a füle mellett.

– Az új út egy vagyonba került – folytatta. – Kumulatív töltetekkel át kellett vágni ezt a lávapadot, a Gorgó fő bordáját. Még a marsbeli Mons Olympus is elbújhat a Gorgó mellett. Dinamittal semmire se mentek. Volt itt nálunk bizonyos Harenstine… talán hallott is róla? … aki azt javasolta, hogy a lávapad áttörése helyett vágjanak bele lépcsőt. Mert az olcsóbb. Az ENSZ-egyezményben elő kellene írni, hogy idiótákat tilos rászabadítani az űrkutatásra. A Tüphón falát, ezt itt, speciális atombombákkal törték át, miután alagutat fúrtak. Gorgó, Tüphón… szerencse, hogy a görögöknek annyi istenük volt, nem fogyunk ki a mitológiából. Na szóval, az új utat egy éve nyitották meg. Csak a teknő legdélibb csücskén halad át. A szakértők megparancsolták neki, hogy legyen biztonságos. De hát itt minden tele van barlangjáratokkal, egész Orlandia. Pedig akkora mint Afrika háromnegyed része! A Titán, amikor kihűlt, erősen nyújtott pályán keringett. Megközelítette a Roche-övezetet, amelybe egy rakás kisebb hold belepotyogott, és a Szaturnusz megőrölte őket, ebből lettek, ugye, a gyűrűi. Szóval a Titán fortyogva hűlt, és nagy buborékok keletkeztek rajta a periszaturniumban, aztán megfagytak az aposzaturniumban, aztán jöttek a leülepedések, eljegesedések, és ezt a hólyagos, szivacsos, amorf kőzetet befedték és lenyomták a mélybe. Nem igaz, hogy a Mare Hynicum csak olyankor ömlik be ide, mikor a Szaturnusz összes holdja megfelelő állásban van. Ezeket az áradásokat és gejzír kitöréseket nem lehet előre látni. Ezt lényegében mindenki tudja, aki itt dolgozik, a szállítók is, a pilóták is, maga is. Bár ez az út egymilliárdba került, nehézgépeket nem volna szabad ráengedni. Mi itt mind az égben vagyunk, a régi értelemben. Mi másért hívnák a bányánkat Grálnak? Csakhogy az ég piszkosul tőkeigényesnek bizonyult. Meg lehetett volna csinálni a dolgokat jobban is. De betartottak a pénzügyesek. A halottakért jó sokat kell kifizetni, de nem annyit, amennyibe a veszélyt csökkentő beruházások kerülnének. Jó, már majdnem befejeztem. Lehet, hogy ezek az emberek megússzák, még ha áradásba kerültek is. Jön az apály, és a Diglátor páncélja kibír collonként száz atmoszférát. Oxigénjük van háromszáz órára. Marlin kiküldte a légpárnás munkagépeket, és most javíttatja a két szupernehéz gépét. Tehát függetlenül attól, hogy maga mire képes, nem érdemes. Nem érdemes az életét kockáztatni. A Diglátor az egyik legnehezebb…

– Azt ígérte, hogy befejezi – vágott közbe a pilóta. – Csak egyetlen rövid kérdést, jó? És Killian?

Gosse kinyitotta a száját, köhécselt, aztán leült.

– Hiszen ezért kellett volna idehoznom – tette hozzá a pilóta. – Nem igaz?

Gosse alul megrántotta a térképet, mire az surrogva felcsavarodott. Cigarettát vett elő, és az öngyújtó lángja fölött mondta:

– Ez az ő ügye. Ő ismerte a terepet. Azonkívül szerződése volt. Nem tilthatom meg az operátoroknak, hogy szerződést kössenek a Grállal. Azt megtehetem, hogy lemondok, és alighanem meg is fogom tenni. Továbbá megtehetem, hogy elzavarok minden hősjelöltet.

– Ad nekem egy gépet – ismételte nyugodtan a pilóta. – Én megtehetem, hogy most rögtön beszélek a Grállal. Marlin nagyot ugrik örömében, kiadja az utasítást, és kész. Akkor maga köteles lesz gépet adni nekem. Marlinnak mindegy, Killian vagy én. Az instrukciókat pedig kívülről tudom. Kár az időért, Gosse úr. Szeretnék valamit enni, mosakodni, azután megbeszéljük a részleteket.

Gosse tehetetlenül pillantott Londonra, de csalódnia kellett, ha támogatásra várt.

– Ez úgyis nekivág – mondta a helyettese. – Hallottam róla attól a barlangásztól, aki nyáron a Grálban volt. Szakasztott olyan mint a te Pirx barátod. Lassú víz partot mos. Csak a pipámért kár. Fürödj meg, kolléga. A zuhanyozók lent vannak. És siess vissza, nehogy kihűljön a leves.

A pilóta hálásan rámosolygott Londonra, és kiment. Útközben olyan energikusan kapta fel fehér sisakját, hogy a szíjak csatjai mind nekicsapódtak szkafandere oldalának. Alig csukta be maga után az ajtót, London csörömpölni kezdett az edényekkel a melegítő körül.

– Mire jó ez? – kérdezte dühösen Gosse a felé fordított, széles háttól. – Mondhatom, segítőkész vagy!

– Te meg vajszívű barát vagy. Minek adtad oda Pirxnek azt a gépet?

– Muszáj volt. Szavát adta.

London hátrafordult, egy lábossal a kezében.

– Öregem, légy észnél. Szavát adta! Az ilyen, ha megígéri, hogy utánad ugrik a vízbe, akkor betartja a szavát. És ha szavát adja, hogy végignézi, amikor megfulladsz, akkor is utánad ugrik. Nincs igazam?

– Igazad van, de az ésszerűség, az nem számít?! – védekezett Gosse immár meggyőződés nélkül. – Hogyan segíthetne rajtuk ez a fiú?

– Nyomukra akadhat. Visz egy sugárágyút.

– Na jó, hagyd abba! Inkább meghallgatom a Grált. Hátha van valami hírük.

Még messze volt az este, de sötét felhők kavarogtak a torony kivilágított gombája körül. London az asztalnál sürgölődött, Gosse pedig egyik cigarettáról a másikra gyújtva, fejhallgatóval a fülén, figyelte a Grál-bázis meddő fecsegését a lánctalpas járművekkel, amelyeket a helikopterek visszatérése után kiküldtek. Közben a pilótán járt az esze. Nem túlságosan is készségesen, minden kérdés nélkül változtatott irányt, hogy náluk szálljon le? Egy huszonkilenc éves űrhajóparancsnok, hosszújáratú kozmikus jogosítvánnyal, nem is lehet másmilyen, csak határozott és lelkes. Különben nem vitte volna máris ilyen sokra. Vakmerő fiatalságát csábítja a veszély. Ha ő, Gosse, hibás valamiben, az csak némi feledékenység. Ha megkérdezte volna, ott van-e Killian a fedélzeten, akkor ez az űrhajó már a Grál gondja lenne. Gosse parancsnok, aki húsz órája nem aludt, nem is ébredt tudatára, hogy gondolatban akaratlanul már el is temette a jövevényt. Mi is a neve? Tudta, de elfelejtette, és ezt a közelgő öregség jelének érezte. Megnyomott egy gombot a bal oldali monitoron. Zöld sorokban szöktek elő a betűk:

ŰRHAJÓ: HELIOS, II. OSZTÁLYÚ TEHERHAJÓ

ANYAKIKÖTŐ: SYRTIS MAJOR

PARANCSNOK PILÓTA: ANGUS PARVIS

MÁSODPILÓTA: ROMÁN SINKO

RAKOMÁNY: MEGADJAM AZ ÁRULISTÁT

???

Kikapcsolta a képernyőt. Éppen megjöttek a vendégek, pulóverben és tréningnadrágban. A göndör hajú, sovány Sinko gondterhelten üdvözölte őket, mert a máglya mégiscsak szivárgott. Leültek a konzervleveshez. Gossénak nem ment ki a fejéből a gondolat, hogy ez az elszánt őrült, akire ő egy gépet fog bízni, elferdített nevet visel. Nem Parvisnak kellene hívni, hanem Parsifalnak, mert az illenék a Grálhoz. De nem volt tréfás kedvében, hát megtartotta magának az anagrammáit. Rövid vitájukat arról, hogy most ebédeltek-e vagy vacsoráztak, nem sikerült eldönteni, annyira különböző volt a fedélzeti, a földi és a Titán-idő; aztán Sinko lement, hogy megbeszélje a technikussal a defektoszkópiát a hét végére, amikorra a máglya kihűl, és a burkolat repedését ideiglenesen behegesztik, a pilóta pedig Gosséval és Londonnal a terem üres részében megszemlélte a Titán diorámáját. A holográf-vetítők háromdimenziós, színes képet adtak, kirajzolt útvonalakkal, a kép az Északi-sarktól az Egyenlítőig ábrázolta a Titánt. Lehetett kicsinyíteni, nagyítani, és Parvis megismerkedett az egész térséggel, amely innét a Grálig terjed.

Kicsi, de barátságos vendégszobát kapott, emeletes ággyal, ferde lapú kis íróasztallal, fotellel, faliszekrénnyel, és olyan szűk zuhanyozófülkével, hogy míg szappanozta magát, folyton beverte a könyökét a fülke falába. Leheveredett a plédre, és tanulmányozni kezdte a Londontól kölcsönkapott vaskos titanográfiai kézikönyvet. Először a BIRNAMI ERDŐ címszót kereste a tárgymutatóban, de sem a „B”, sem az „E” betűnél nem találta. A tudomány figyelmen kívül hagyta ezt az elnevezést. Lapozgatta a könyvet, míg el nem jutott a gejzírekig. A szerző szerint nem egészen úgy keletkeztek, ahogyan Gosse mondta. A Titán gyorsabban szilárdult meg mint a Föld és a többi belső bolygó, ezért összesűrűsödött gázok óriási tömegei maradtak a belsejében, ezek a kéreg törésvonalainál nyomást gyakorolnak a régi vulkánok talapzatára és a belőlük kiágazó magmaerek több száz kilométeres, ágas-bogas föld alatti hálózatára, a hajlásszögek bizonyos konfigurációja esetén pedig magas nyomású, légnemű szökőkutakként kitörhetnek a légkörbe. A bonyolult vegyi összetételű elegy széndioxidot tartalmaz, ez azonnal hóvá fagy, és a szélviharok sodorta hó vastag rétegben lepi be a síkságokat és hegyoldalakat. Angusnak hamar elment a kedve ettől az unalmas eszmefuttatástól. Eloltotta a villanyt, betakarózott, kicsit meglepődött, hogy sem a pléd, sem a párna nem röpköd, mert kis híján egy hónap alatt hozzászokott a súlytalansághoz – és nyomban elaludt. Valami belső lendület olyan hirtelen lökte át az álomból az ébrenlétbe, hogy kinyitotta a szemét, felült, már-már kiugrott az ágyból. Kábán nézett körül, az állkapcsát dörzsölgetve. Ettől a mozdulattól eszébe jutott, miről álmodott. Ökölvívásról. Egy hivatásos versenyzővel bunyózott, előre érezte, hogy veszíteni fog, és elterült, mert kiütötték. Meregette a szemét, az egész szoba körbefordult, mint éles kanyarban a pilótafülke, és most végre igazán felébredt. Egyetlen rövidzárlattal visszatért a tegnapi leszállás, a géphiba, a vita Gosséval, és a tanácskozás a dioráma előtt. Szobája olyan kicsi volt mint a teherszállító űrhajó pilótafülkéje, erről eszébe jutottak Gosse utolsó szavai, mielőtt elváltak: hogy fiatal korában tengerész volt egy bálnavadászhajón. Borotválkozás közben a döntését latolgatta. Ha Pirx neve el nem hangzik, kétszer is meggondolta volna a dolgot, mielőtt ilyen makacsul követeli, hogy egyezzenek bele a vállalkozásába. A váltogatott forró és jéghideg zuhany alatt énekelni próbált, de csak dünnyögés lett belőle. Úgy látszik, nincs formában. Érezte, hogy gondolatai a kockázatnál is rosszabb ostobaság felé kódorognak. Míg arcát a záporozó víz alá tartotta, a vízsugaraktól elvakulva, egy pillanatig a meghátráláson töprengett. De tudta, hogy lehetetlen. Zöldfülűre vallana az ilyesmi. Gondosan megtörölközött, beágyazott, felöltözött, és elindult megkeresni Gossét. Most sietni kezdett. Még sok a teendője: meg kell barátkozni az ismeretlen modellel, gyakorolni egy kicsit, felidézni a megfelelő reflexeket.

Gosse sehol sem volt. Az irányítótorony lábától két irányban húzódtak az épületek, alagutakon lehetett közlekedni köztük. A repülőtér helyének kijelölése gondatlanság vagy egyszerű tévedés következménye volt. A szondás vizsgálatok alapján úgy vélték, az ásványlelőhelyek ott vannak a hajdani vulkanikus völgy, valójában ősrégi kráter alatt, melynek kávéját a Titán szeizmikus görcsei duzzasztották fel. Tehát először ide dobták le a gépeket meg az embereket, és nekiálltak hordóforma lakóegységeket összeszerelni a bányászok számára, míg meg nem jött a hír, hogy pár száz mérfölddel arrébb hihetetlenül gazdag és könnyen kiaknázható uránlelőhelyek vannak. A projektum vezetősége ekkor két szárnyra szakadt. Az egyik fel akarta számolni az itteni repülőteret, és mindent elölről kezdeni északkeleten, a másik kötötte az ebet a karóhoz, hogy csakis itt kell folytatni a munkát, mert a teknőn túl vannak ugyan felszíni uránrétegek, de sekélyek, tehát kevés lesz a hozamuk. Az első hídfőállás felszámolásának híveire egyszer azt mondta valaki, hogy a szent Grált keresik, ez rajtuk ragadt, és a feltáró munkák területe a Grál nevet kapta. Az itteni repülőteret pedig fel sem számolták, ki sem építették. Nem volt elég erő, jobban mondva tőke, hát maradt a silány félmegoldás. Hiába számították ki ezerszer a közgazdászok, hogy hosszú távon kifizetődőbb bezárni a repülőteret a régi kráterben, és a munkákat egy helyen, a Grálban koncentrálni, győzött a pillanatnyi kompromisszum logikája. Egyébként a Grál még sokáig nem fogadhatott nagyobb űrhajókat, a Roembden kráternek viszont – a geológusról nevezték el, aki fölfedezte – nem volt saját javítódokkja, rakodó portáldaruja, legújabb felszerelése, és örökké folyt a marakodás, kinek kit kell kiszolgálni, és kinek mi haszna van ebből. A vezetőség egy része állítólag továbbra is hitte, hogy a kráter alatt urán van, csináltak egypár próbafúrást, de mindegyik hamvába holt, mert mihelyt idehoztak néhány embert és fúrógépet, a Grál nyomban rájuk uszította az igazgatóságot, elvitte a kapacitást, és az épületek megint üresen maradtak, a gépek meg elhagyatva álldogáltak szanaszét a Roembden kráter sötétlő falai között. Parvis, éppúgy, mint a többi szállító, nem vett részt ebben a kutya-macska háborúban, de kívülről valamelyest ismernie kellett, mert a szállítók egytől egyig kényes helyzetben voltak. A Grál újra meg újra megpróbálta, hogy kész tényeket teremt, és felszámolja a repülőteret, főleg miután a saját leszállóhelye kiépült, a Roembden meg igyekezett keresztbe tenni neki, mellesleg akár tett, akár nem tett, hasznosnak bizonyult, amikor a Grál nevezetes betonja süllyedni kezdett. Parvis magánvéleménye az volt, hogy ez a folytonos marakodás lélektani és nem pénzügyi tényezőkből ered, valójában itt létrejött két szemben álló lokálpatriotizmus, a Roembden-kráteré meg a Grálé, minden egyéb csak érvek keresgélése az egyik vagy a másik fél javára. De nem lett volna ajánlatos, hogy ezt bárkinek is elmondja a Titánon dolgozók közül.

Az irányítótorony alagsora elhagyott föld alatti városra hasonlított, nézni is rossz volt, mennyi anyag hever itt fölöslegesen. Egyszer már leszállt a Roembdenben, mint másodpilóta, de akkor annyira siettek, hogy le sem jött a fedélzetről, csak a kirakodásra felügyelt a rakodótérben, és most annál is rosszkedvűbben nézte a ki sem csomagolt, még lepecsételt tartályokat, mivel azokat is felismerte közöttük, amelyeket akkor idehozott. Felbosszantotta, hogy sehol senki, hujjogatni kezdett, mint az erdőben, de csak a kongó visszhang felelt a raktár zárt folyosóin.

Felliftezett. A repülésirányító teremben megtalálta Londont, de ő sem tudta, hol lehet Gosse. A Grálból nem jött semmi új hír. A monitorok villogtak. Sült szalonna illata terjengett. London szalonnás rántottát készített. A tojáshéjakat a szemétaknába dobta.

– Honnan vesznek itt tojást? – csodálkozott a pilóta.

– Na, ezt meg kell hallgatnod.

London már tegezte.

– Jött egyszer egy elektronikus, akinek gyomorfekélye volt. Hozott egypár tyúkot, hogy betarthassa a diétáját. Először volt nagy tiltakozás, hogy büdösek a tyúkok, meg mit fognak enni, de a végén itt hagyott nekünk egy tyúkot meg egy kakast, és most a tyúkfarm a büszkeségünk. Nagy csoda ám a friss tojás ezen a vidéken. Ülj csak le, Gosse majd előkerül.

Angus rájött, hogy éhes. Rútul nagy darab rántottakat tömve a szájába, lélekben mentegette magát: kell a kalória mindaz előtt, ami vár rá. Megszólalt a telefon. Gosse hívatta. Megköszönte hát Londonnak a pompás reggelit, felhajtotta a kávéját, és leliftezett egy emeletet. A parancsnok a folyosón várta, már kezeslábasba öltözve. Ütött az óra. Angus szaladt a vendégszobába a szkafanderéért. Gyakorlottan belebújt, rákapcsolta az oxigéntartályt a szkafander kígyójára, de nem nyitotta meg a szelepet, és nem tette fel a sisakját, mert nem tudta, rögtön kimennek-e a hermetikus helyiségekből. A másik lifttel, a teherlifttel lementek az alagsorba. Itt is raktár volt, benne sok-sok tartály, akár a tüzérségi lőszeres ládák: oxigénpalackok meredtek ki belőlük ötös sorokban, mint a nagy kaliberű gránátok. Tágas volt a raktár, de úgy telezsúfolták, hogy csak szűk folyosók maradtak a különböző nyelvű feliratokkal teleragasztott ládarakások között. Minden földrész gyáraiból jöttek ide szállítmányok. A pilóta jó darabig várt Gosséra, aki elment átöltözni, és alig ismert rá, mikor megjelent a gépolajtól maszatos, nehéz szerelőszkafanderben, sisakja üvegén a noktovizorral.

A keszonfülkén át kiléptek a külvilágba. Az épület padlója kinyúlt a fejük fölé, mert a torony olyan volt mint egy üvegkalapos, óriási gomba. London már odafent sürgölődött, árnyéka eltakarta a monitorok zöld derengését. Megkerülték a torony kerek, ablaktalan lábát, amely úgy sötétlett fölöttük, mint a hullámverésnek kitett tengeri világítótorony, aztán Gosse elhúzta a hullámbádog garázs ajtaját. Hunyorogva kigyulladtak a fénycsövek. A nagy, üres hodályban a hátsó falhoz tolt emelődarunál állt egy járgány, olyasféle mint az amerikaiak régi holdautói. Nyitott alváz, padok lábtámasszal, semmi egyéb, csak a kerekekre szerelt ráma, a volán és a hátul zárt falú akkumulátortelep. Gosse kihajtott a torony körüli durva sóderre, és megállt, hogy a pilóta beülhessen. Elindultak a vöröses ködben egy alig kivehető, lapos tetejű, tuskóforma, alacsony épület felé. Messze, túl a hegygerincen, homályos fénypászmák derengtek, mintha légvédelmi reflektorok pásztáznák az eget. Persze nem efféle ócskavasaktól származott a fény. A Titánon a nap, főleg borús időben, alig-alig világít, ezért az uránércbányászathoz könnyű szerkezetű óriási tükröket, úgynevezett szollektorokat állítottak stacionárius pályára a Grál fölé, hogy a napfényt a bánya területére koncentrálják. Az elgondolás nem nagyon akart beválni. A Szaturnusz a holdjaival olyan bonyolult soktömeghatás-teret alkot, hogy a számítások rendre kudarcot vallanak. A mérnökök minden erőfeszítése ellenére a fényoszlopok folyton elhajlottak, gyakran a Roembden kráterig is elvándoroltak. A roembdeni remetéket az ide tévedő napfény nemcsak gúnyos mosolyra késztette, mert a kráter katlana ilyenkor, különösen éjszaka, a sötétségből kiszakítva, félelmetesen gyönyörű, lenyűgöző látványt nyújtott. Gosse is észrevette az északi fényhez hasonló, hideg derengést, és miközben a járgánnyal az akadályokat kerülgette – kis vulkáni kürtők csapjai meredeztek körülöttük, henger alakú kőtömbök, akár a csálé hordók –, azt dünnyögte maga elé:

– Felénk jönnek. Príma. Pár perc múlva kezdődik a díszkivilágítás.

Majd hozzátette, kajánságát már nem is titkolva:

– Derék fiú ez a Marlin.

Angus elértette a gúnyolódást, hiszen ha a Roembden világos, akkor a Grál egyiptomi sötétségbe borul, tehát Marlin vagy a helyettese már kirángatta az ágyukból a szollektorkezelőket, hogy indítsák be a motorokat, és pofozzák a helyükre az űrtükröket. De két fényoszlop tovább közeledett, és az egyikben már megcsillant a keleti gerinc egyik jeges csúcsa. A roembdeniek unalmas életében az is vigaszt jelentett, hogy kráterükben a titáni viszonyokhoz képest szokatlanul átlátszó a légkör. Néha heteken át csodálhatták a csillagos égbolton a Szaturnusz sárga korongját, lapos gyűrűivel. Bár a Titán ötször olyan messze van a Szaturnusztól mint a Hold a Földtől, az újoncok mindig elámultak, hogy a felkelő Szaturnusz milyen óriási. Távcsövön át jól látszottak felszínének tarka csíkjai, meg a fekete árnyékcseppek, amelyeket közelebbi holdjai vetettek rá fogyatkozáskor. Ezt a látványt a viharos északi szélnek köszönhették, amely olyan vadul száguldott át a kráteren, hogy főnhatás alakult ki. Olyan meleg sem volt sehol másutt a Titánon, mint itt a Roembdenben. A kezelőknek nyilván még nem sikerült ráncba szedni a szollektorokat, vagy a riadóállapot miatt nem is volt hozzá ember, mindenesetre a napfény pászmája már a katlan mélyéig vándorolt. Nappali világosság lett. Akár reflektor nélkül is furikázhattak volna. A pilóta látta az űrhajója körül szürkéllő betontérséget. Mögötte, ott, amerre ők igyekeztek, fantasztikus, megkövült fatörzsekként meredeztek az ősrégi kéregmozgások emlékét őrző, évmilliók óta megszilárdult vulkanikus dugók. Távlati rövidülésben olyannak rémlettek mint egy templom romos oszlopsora, s árnyékuk úgy futott, mintha sok-sok napóra mutatná az idegen, száguldó időt. A járgány elrobogott a szabálytalan oszlopsor mellett. Kegyetlenül rázott a hepehupás talajon, villanymotorjai vékony hangon nyivákoltak, a lapos tetejű épület még megbújt a félhomályban, de már látszott, hogy mögötte két fekete sziluett tör az ég felé – mint a gótikus templomok. Igazi nagyságukat csak akkor tudta felmérni a pilóta, amikor már kiszállt, és Gosse oldalán feléjük gyalogolt.

Ilyen kolosszusokat még életében nem látott. Sohasem kezelt Diglátort, ezt azonban óvakodott bevallani. Ha egy ilyen gépet szőrös bundába csomagolnának, King Kong lenne belőle. Arányai nem emberiek, inkább emberszabásúak. A függőleges hídszerkezethez hasonló oszloplábak tankszerű, hatalmas lábfejekben végződtek, amelyek szilárdan, mélyen belefúródtak a kavicsos talajba. Fent a toronylábakat kerek medence koronázta, s azon nyugodott a vastörzs, mint egy széles hajó. A felső végtagok ökleit csak akkor látta meg a pilóta, amikor hátraszegte a fejét. Úgy lógtak a vaskarok a törzs mellett, mint erőtlenül lebocsátott emelődaruk, ökölbe szorított acélkezekkel. Feje nem volt a két kolosszusnak, az pedig, ami messziről tornyocskának látszott, a vállakból égnek meredő antennáknak bizonyult.

Az első Diglátor mögött állt a másik, az ikertestvére. Könyökben behajlított karja majdnem érintette az első kolosszus páncélját – mintha éppen oldalba akarta volna bökni a társát, aztán úgy maradt volna. Mivel kicsit távolabb állt, mellén látni lehetett a csillogó üvegablakot. A sofőrfülkét.

– Ez a Castor, az meg a Pollux – mutatta be őket Gosse. Kézireflektorát végigfuttatta a két óriáson. A fénypászma kiemelte a félhomályból a lábvérteket, a kerek térdvédő páncélokat és a törzseket, amelyek feketén csillogtak, mint a bálnazsír.

– Az a balfácán Haartz még a hangárba se tudta bevezetni őket – mondta Gosse. Szabad kezével a hőmérséklet-szabályozó gombot kereste a mellén. Lélegzetétől kicsit bepárásodott a sisaküvegje.

– Alig tudott lefékezni ott a szikla előtt…

A pilóta könnyen kitalálta, hogy ez a szegény Haartz miért állította a két kolosszust a sziklás beszögellésbe, és miért látta jobbnak, ha itt is hagyja őket. A tömegtehetetlenség miatt. Éppúgy mint a mélytengeri hajó, az önjáró gép is annál lomhábban engedelmeskedik a kormányosnak, minél nagyobb a tömege. Már nyelve hegyén volt a kérdés, mennyit nyom a Diglátor, de nem akart felsülni a tudatlanságával, hát elvette Gossétól a kézireflektort, és elindult az óriás lábfeje mentén. Célirányosan tartva a lámpát, a várt helyen, szemmagasságban meg is találta az acélpáncélra szegecselt adattáblát. Maximális emelőkapacitás 14 000 kW, megengedett terhelési kapacitás 19 000 kW, nyugalmi tömeg 1680 tonna, többpajzsos Tokamak-reaktor Foucault-váltóval, Rolls-Royce gyártmányú hidraulikus főhajtómű és differenciálmű, alváz made in Sweden. Feljebb siklatta a fénykört, végig a rácsos lábszáron, de az egész törzset nem tudta egyszerre befogni. A kézilámpa fényében éppen csak kirajzolódott a fej nélküli, fekete vállak körvonala. Gosse felé fordult, de ő eltűnt. Biztosan elment bekapcsolni a repülőtér fűtőberendezését. A talaj menti csövecskék kezdték eloszlatni az alacsonyan gomolygó, ritkás ködöt. A napszollektor eltévedt fényoszlopa úgy kóválygott a kráterben mint a részeg, hol a raktárak tömbjét szakította ki a sötétségből, hol az irányítótorony gombáját, amelyen saját fényének zöld sávja húzódott keresztbe, hol tünékeny visszfényeket villantott fel távoli, jeges sziklákon, mintha mozgásával életre akarná ébreszteni a holt tájat. Hirtelen megugrott, végigsiklott a nagy betonpályán, átszökdécselt a toronygombán, a magmatuskók során, a földszintes raktáron, és telibe találta a pilótát, aki kesztyűjével védte a szemét, és sisakos fejét gyorsan hátraszegte, hogy a váratlan világosságban szemügyre vehesse az egész Diglátort. A rozsdamentes fekete mázzal lefestett kolosszus úgy ragyogott fel fölötte mint egy felágaskodott, kétlábú csatahajó. Mintha villanófényben fényképeztetné magát. Az edzett acél mellvértek, a csípő kerek talapzata, a combok oszlopai és meghajtóhengerei, a térdvédő páncélok, a rácsos lábszárak mind makulátlanul csillogtak, mutatván, hogy a gépet még sohasem használták. Angust öröm és félelem járta át. Elszorult a torka, nagyot nyelt, és a már távolodó fényben a kolosszus háta mögé indult. Amint a sarkához közeledett, a vasláb hasonlósága az emberi lábhoz előbb karikatúrává torzult, azután a kavicsba fúródott talpnál eltűnt. A pilóta most egy portáldaru talapzatánál állt, amelyet semmi ki nem szakíthat a talajból. A páncélozott sarok a hidraulikus szivattyú alapjául szolgálhat. A bokaízület megmutatta hajócsavarhoz hasonló forgócsapjait, a láb közepe táján, vagy két emelet magasan kidomborodó térd pedig valóságos malom volt. A markológép állkapcsainál nagyobb öklök mozdulatlanul függtek a vigyázzállásba merevedett kolosszus oldalán. Bár Gosse még nem került elő, a pilóta úgy döntött, hogy nem vár tovább. Észrevette a sarokhegesztésnél kiálló létrafokokat és fogantyúkat, hát elkezdett felfelé mászni. A bokaízületet keskeny lépcsőfok vette körül, innen már a rácsos lábszáron belül vezetett tovább a függőleges létra. Nem annyira nehéz, inkább furcsa volt felkapaszkodni rajta. Egy csapóajtóhoz vezetett, amelyet elég kényelmetlenül a jobb comb fölött helyeztek el, mivel eredeti helye, amelyet a tervezők a legésszerűbbnek tartottak, véget nem érő, egyébként meglehetősen alpári humorizálás forrása volt. Igazság szerint az első járógépek tervezői nem törődtek az effajta idétlenkedéssel, de később kénytelenek voltak számításba venni, mert kiderült, hogy senki sem jelentkezik gépvezetőnek, ha örökké azzal csúfolják, miféle nyíláson keresztül mászik fel góliátja hasába.

Amikor a csapóajtót kinyitotta, lámpácskák füzére gyulladt ki odabent. Keskeny csigalépcsőn ért fel a vezetőfülkébe. Olyan volt ez a fülke mint egy nagy üveghordó vagy üvegcső, amelyet vízszintesen illesztettek a Diglátor mellkasába, nem középütt, hanem a baloldalon, mintha a mérnökök oda akarták volna az embert elhelyezni, ahol egy eleven óriás a szívét hordja. A pilóta körülnézett a már szintén megvilágított fülkében, és nem csekély megkönnyebbüléssel tapasztalta, hogy a vezérlőrendszerek mind ismerősek. Máris otthon érezte magát. Levette a sisakját, gyorsan kibújt a szkafanderből, bekapcsolta a légkondicionálást, mert a szkafander alatt csak trikóing és elasztikus nadrág volt rajta, később pedig meztelenre kell majd vetkőznie, hogy a góliátot mozgathassa. Kellemes, meleg levegő áradt a fülkébe, s a pilóta kinézett a domború ablakon. Odakint már elkezdődött a szokásos, szürke nappal, a Titánon mindig ilyen vihar előtti félhomály uralkodott. Úgy látta a távoli, zord, sziklás vidéket, messze túl a repülőtéren, mintha egy toronyház ablakán nézne ki, hiszen nyolc emelet magasságban volt. Még az irányítótorony gombáját is felülről nézte. Egészen a távoli hegygerincig csak a Helios orra nyúlt magasabbra mint az ő fülkéje. Az oldalsó, szintén domború ablakokon át gyenge kis lámpák fényében derengő aknákba látott, a gépházba, amely halkan, egyenletesen zümmögött, mintha letargiából vagy álomból ébredne. A fülkében nem volt semmiféle vezérlőpult, kormány, képernyő, semmi a világon, csak a sofőrruha, amely gyűrötten hevert a padlón, mint valami fémesen csillogó, üres bőr, a főablakhoz pedig apró, fekete kockák mozaikja tapadt, akár valami gyerekjáték, mert a kockákon parányi lábak és karok voltak láthatók – jobb kar és láb a jobb oldalon, bal a bal oldalon. Amikor a kolosszus jár, és minden jól működik benne, ezek a kis rajzok békés világoszöld fényt árasztanak. Zavar esetén a színük megváltozik: az apróbb hibát szürkészöld, a komolyat vörös fény jelzi. Maga a fekete mozaik az egész gépet ábrázolja, részletekre bontva. A fiatalember a klimatizátor enyhe melegében levetkőzött, a sarokba dobta trikóit, és hozzálátott, hogy belebújjon az operátorruhába. A rugalmas anyag simulékonyan beburkolta lábait, hasát, vállát, aztán mikor már nyakig ebben az elektronikus kígyóbőrben csillogott, akkor egyik ujját a másik után gondosan belebújtatta a kesztyűkbe. Amikor pedig egy mozdulattal felhúzta mellén a villámzárat, az addig fekete mozaikból csupa színes lámpácska lett. Egy pillantással megállapította, hogy a lámpácskák elrendezése ugyanolyan mint a szokványos jégjárókon, amelyeket az Antarktiszon vezetett, bár a tömegük meg sem közelítette a Diglátorét. Felnyúlt a mennyezetre az övekért, jobban mondva a hámért, amelybe szépen belebújt, szorosra húzta, és becsatolta a mellén. Mihelyt a csat bekattant, a hám szelíden, rugalmasan felkapta a pilótát: most a levegőben függött, mint valami jól kibélelt fűzőben, és szabadon mozgathatta a lábait. Ellenőrizte, hogy a karjait ugyanilyen könnyen tudja-e mozgatni, majd megkereste a főkapcsolót, háta mögé nyúlva, megtalálta a kis fogantyút, és kattanásig benyomta. A kockákon a lámpácskák felragyogtak, fényerejük éppen a kétszeresére nőtt, és a pilóta hallotta, amint mélyen alatta beindulnak a végtagok motorjai, üresjáratban dorombolnak, halkan cuppogva, mert a hajtórudakból kicsöpög a fölösleges olaj, amelyet a korrózióvédelem végett még a földi gyárban töltöttek a golyóscsapágyakba.

Figyelmesen lefelé nézve, nehogy elvigye a raktárépület oldalát, megtette az első, óvatos, kicsi lépést. Kígyóbőre bélésében ezernyi elektróda volt, finom rugócskákkal bevarrva. A meztelen testéhez tapadó elektródák átvették az ideg– és izomrezdüléseket, hogy továbbítsák az óriásnak. Ahogyan az emberi csontváz minden ízületének a gépben ezerszeres méretű, hermetikusan zárt fémízület felelt meg, éppúgy a meghajló és kiegyenesedő végtagok minden izomcsoportjának ágyúcső méretű hengerek feleltek meg, amelyekben bőségesen olajozott dugattyúk jártak fel-alá. De az operátornak erre nem kellett gondolnia, tudnia sem kellett. Csak úgy kellett mozognia, mintha a földön járna, mintha a földet taposná, mintha lehajolna, hogy kinyújtott kezével megragadja a szükséges tárgyat. Mindössze két lényeges különbség volt. Először is maga a méret, hiszen egy emberi lépésnek a gép tizenkét méteres lépése felel meg. És ugyanígy volt minden mozdulattal. Tehát a hallatlanul precíz továbbítók jóvoltából elméletben lehetséges ugyan, hogy a gép fölvegyen az asztalról egy teli poharat, és tizenkét emelet magasra emelje, egyetlen csöppet sem loccsantva ki a vízből, és nem morzsolva szét vasfogójában az üvegpoharat, ez azonban az operátor különleges mutatványa, rendkívüli ügyességének bizonyítéka lenne, mert a kolosszusnak nem kavicsokat meg poharakat kell fölemelnie, hanem soktonnás csöveket, gerendákat, sziklákat, ha pedig megfelelő eszközt adnak a kezébe, működhet fúrótoronyként, buldózerként, emelődaruként – de mindig olyan gigász lesz, amely szinte kimeríthetetlen erejét az emberi ügyességgel kapcsolja össze.

A járótornyok úgy keletkeztek, hogy a tervezők meghatványozták a külső csontváz gondolatát. Maga a koncepció, az emberi test külső megerősítése, már sok huszadik századi prototípusban szerepelt. De a találmány elhervadt, mert a Földön mindig lehetett valamilyen egyszerűbb és jobb megoldást alkalmazni. A Naprendszer meghódítása idején aztán feltámadt az ötlet. Megjelentek a planetáris gépek, mindegyiket éppen olyanra tervezték, amilyenre egy-egy bolygón szükség volt, a helyi feladatok és körülmények figyelembevételével. A súlyuk tehát különböző volt, de a tömegtehetetlenségük mindenütt egyforma, és ebből ered a második leglényegesebb különbség a gépkolosszusok és az emberek között.

Az építőanyag teherbírásának és a meghajtóerőnek megvannak a határai. Ezeket a határokat a tömegtehetetlenség határozza meg, amely minden súlyos testtől távol is jelen van. A járótoronnyal nem lehet gyors mozdulatokat tenni, éppúgy, ahogyan nem lehet villámgyorsan megállítani a tengeren egy csatahajót, vagy pörgetni az emelődaru karját, mint egy propellert. Aki ilyesmit próbálna csinálni a Diglátorban, eltörné a végtagjait, tehát hogy az effajta balesetektől megóvják, a mérnökök biztosítékokat építettek minden hajtókarba, lehetetlenné téve minden olyan manővert, amely katasztrófához vezetne. Az operátor azonban kikapcsolhatja bármelyik ilyen biztosítékot, vagy akár az összesét is, ha komoly bajba kerül. Ez esetben tönkreteszi ugyan a gépet, de ő maga élve kikerülhet egy kőomlásból vagy más szorult helyzetből. Ha pedig ez sem segít, van még egy utolsó esélye, az ultimátum refugium: a vitrifikátor. Az embert ugyanis megvédi a járótorony külső páncélja, a fülke belső vértje, a fülkében pedig a gépvezető fölött őrködik a vitrifikátor harang alakú nyílása. Ez a berendezés szempillantás alatt megfagyasztja az embert. Igaz, feléleszteni a vitrifikált emberi testeket még nem képes az orvostudomány: a katasztrófák áldozatai ott pihennek a cseppfolyós nitrogénnel teli tartályokban, és türelmesen várják az eljövendő évszázadot, amikor majd a felélesztés trükkjét is kitalálják az orvosok.

Sok ember úgy vélekedett, hogy az orvosi kötelességek ilyetén áthárítása a bizonytalan jövőre nem egyéb mint hátborzongató dezertálás, az életben maradás üres ígérete, a megvalósulás minden garanciája nélkül. Mindamellett létezett ez a precedens, az orvostudomány végső próbálkozása, határesete, de nem az első a maga nemében. Hiszen amikor először ültettek át majomszívet halálos beteg emberekbe, az is felháborodást és szörnyülködést váltott ki. Egyébként a gépvezetők körében végzett felmérés megállapította, hogy nem sok reményt fűznek a vitrifikáló készülékhez. Az ő szakmájuk új volt, de a benne leselkedő halál olyan régi mint minden emberi vállalkozás. Így hát Angus Parvis, amint súlyos léptekkel járni kezdett a Titán talaján, nem is gondolt a feje fölött nyíló fekete harangra, amelyen kis rubinként fénylett átlátszó kalapkájába a kapcsológomb. Roppant óvatosan kikocogott a repülőtér betonjára, hogy ott próbálja ki a Diglátort. Hirtelen feltámadt benne az a réges-régi ismert érzés, hogy egyidejűleg hihetetlenül könnyű és nehéz, szabad és gúzsba kötött, lassú és gyors – csak a búvár érezhet hasonlót, akinek testsúlyát csökkenti a vízkiszorítás, de minél gyorsabban akar mozogni, annál nagyobb ellenállást tanúsít a folyékony közeg. A bolygógépek első prototípusai néhány órai működés után roncstelepre kerültek, mert még nem építettek beléjük mozgáskorlátozókat. Az újonc, aki pár lépést tett a járótoronnyal, úgy érzi, gyerekjáték az egész, aztán mikor végre akar hajtani valami egyszerű feladatot, például felrakni néhány gerendát egy épülő ház falaira, földig rombolja a falakat, és összetöri a gerendákat, még mielőtt észbe kaphatna. De a biztosítékokkal felszerelt gép is csalóka lehet, amíg gyakorlatlan a vezető. A csúcsterhelés adatait leolvasni éppolyan könnyű mint átböngészni egy tankönyvet a síelésről, de még senkiből sem lett műlesikló bajnok, ha elolvasott egy ilyen könyvet. Angus, aki pedig már jól ismerte az ezreseket, most, amikor kezdetnek csak egy picikét meggyorsította lépteit, nyomban megérezte, hogy ennek a kolosszusnak a tömege majdnem kétszer akkora. Rögtön lelassította lábai mozgását, sőt meg is állt, és úgy függve üvegablakos fülkéjében, mint pók egy furcsa hálóban, megfontoltan lassú tornamutatványokba kezdett. Egyik lábáról a másikra állt, törzshajlításokat végzett, és csak azután járta körül néhányszor az űrhajóját.

A szíve erősebben vert a szokottnál, de hibátlanul sikerült minden. Látta a kopár, szürkésbarna völgyet az alacsonyan gomolygó ködben, a repülőtér határát jelző távoli lámpasorokat, az irányítótorony alatt pedig Gosse pici alakját – ilyen messziről már csak hangyácskának látszott. Nem túl zavaró, szelíd zümmögés vette körül, percről percre jobban meg tudta különböztetni benne az egyes hangokat: a háttérben a főmotorok mély dorombolását, meg a száztonnás lábakat mozgató motorok fojtott énekét a lendítéskor, szemrehányó morgását a túl hirtelen fékezéskor. Kihallotta már a hidraulika kórusát is, amint a gépezet az ezres vezetékeken át olajat nyomott a hengerekbe, hogy a dugattyúk egyenletesen emeljék fel, hajlítsák be és rakják le a betonra a tankcipős lábakat. Ha hegyezte a fülét, még a giroszkópok finom énekét is ki tudta venni, amelyek automatikusan segítették az egyensúly megőrzésében. Mikor egyszer szándékosan megpróbálkozott egy élesebb kanyarral, kiderült, hogy a kolosszus fordulékonysága elmarad a motorok kapacitása mögött: bár a motorok engedelmesen felbőgtek, a járótorony megingott, de azért nem került ki a vezető uralma alól, mert Angus rögtön megnövelte a kanyar ívét.

Aztán azzal kezdett szórakozni, hogy a beton szélén túl heverő, többtonnás sziklákat emelgette. Csikorogtak, szikráztak a kősziklák, amint kezeinek roppant acélfogói beléjük hasítottak. Egy óra sem telt bele, és Angus már biztosnak érezte magát a Diglátorjában. Abba az ismerős állapotba került, amelyet a tapasztaltabbak úgy neveznek: „az ember belenő a járótoronyba”. Elmosódott a határ közte és a gép között, a kolosszus mozdulatai immár a saját mozdulatai voltak. Utolsó gyakorlatként felkapaszkodott a kavicsos hegyoldalon, elég magasra, és olyan jól belejött már, hogy a lábai alól leguruló, szétzúzott kövek robajából meg tudta állapítani, mennyit követelhet meg az óriástól, amelyet máris szívébe fogadott. Csak amikor már lefelé igyekezett, a repülőtér hunyorgó lámpasorai felé, akkor szakadt vége hirtelen az örömének: tűszúrásként hasított belé a tudat, hogy miféle kirándulás várja, és hogy Pirx, meg a másik két ember, ugyanilyen óriásokba zárva, nemcsak elakadt, hanem nyomtalanul eltűnt a Titán nagy teknőjében. Maga sem tudta, hogy további gyakorlásképpen, vagy búcsúzóul, szűkülő körben még egyszer körüljárta az űrhajót, amellyel leszállt, aztán lefolytatott Gosséval egy rövid beszélgetést. A parancsnok már a torony ablakában állt, London mellett. Látta őket, megtudta, hogy az elveszettek sorsáról még mindig nincs semmi hír, majd búcsúzásképpen magasra emelte vasjobbját. Lehet, hogy ezt a gesztust másvalaki patetikusnak, netán bohóckodásnak tartotta volna. Ő bármiféle szó helyett inkább ezt választotta. Óvatosan sarkon fordult, a mennyezet alatti egyetlen monitorra kivetítette a bejárandó terep holografikus fényképét, bekapcsolta az irányszögmutatót, a Grálba vezető útvonal rajzával együtt, és tizenkét méteres léptekkel útnak indult.

Kétféle táj jellemző a Nap belső bolygóira: vannak célszerűek és lepusztultak. Célszerűen van berendezve a Föld minden tája – ezen a bolygón, ahol létrejött az élet, mindennek megvan a maga használati értéke. Persze ez nem mindig volt így, de a szerves munka évmilliárdjai megtették a magukét: a virágok azért színesek, hogy a rovarokat odacsalogassák, a felhők arra valók, hogy öntözzék a legelőket és az erdőket. Ott minden formát és dolgot az magyaráz, hogy valamiért hasznos, az pedig, ami olyan nyilvánvalóan haszontalan, mint az Antarktisz jégmezői vagy a kopár hegyláncok, amolyan meddő enklávénak számít, kivétel a szabály alól, vad, bár talán gyönyörű pusztaság, de még ez sem biztos, mert az ember, mikor nekilátott eltéríteni a folyókat, hogy a sivatagot termővé tegye, vagy amikor felmelegítette a sarkvidékeket, az egyik terület megjavításáért más vidékek elsivatagosodásával fizetett, és ezzel felborította a bioszféra éghajlati egyensúlyát, amelyet az élet fáradságos evolúciós munkája csak látszólag nemtörődöm módon szabályozott. Nem az óceánok mélye szolgált a támadásoktól óvó sötétséggel a mélyvízi élőlényeknek, hogy aztán szükség szerint lumineszcenciával megvilágíthassák, hanem megfordítva: a sötétség hívott életre éppen ilyen, a nagy nyomásnak ellenálló és világítva lebegő élőlényeket. Az élettől nyüzsgő bolygókon csak a föld alatt, a barlangokban jut bátortalanul szóhoz a természetnek az a teremtő ereje, amely, semmilyen alkalmazkodás szolgálatába nem állítva, teremtményeinek létküzdelmeibe be nem taszigálva, évmilliárdos koncentrációval, végtelen türelemmel hozza létre a besűrűsödő sóoldatok cseppjeiből a sztalaktitok és sztalagmitok fantazmagórikus erdeit, de ez az ilyen égitesteken a bolygóméretű munkáknak csupán sziklaboltozatok süket csendjébe szorított, rejtett kis része, és már csak ezért sem mutathatja meg, mire képes. Így támad az embereknek az a benyomásuk, hogy az effajta helyek a természetben nem mindennaposak, hanem csupán a természet marginális furcsaságai keletkeznek itt, kivételként a káosz szabálya alól.

A kiszáradt bolygókon viszont, mint a Mars vagy a Merkúr, amelyeket a napszél pusztít, az anyacsillagnak ez a megritkult, de szüntelenül fúvó lehelete, kopár sivatag a felszín, mert minden kialakuló formát elemészt az izzó hőség, és a krátertányérokat kitöltő porrá őrli. Csak ott, ahol örök és nyugalmas halál uralkodik, ahol a természetes kiválasztódásnak sem szitái, sem magvai nem munkálkodnak azon, hogy minden teremtményt a túlélés szigorú parancsai szerint formáljanak, ott nyílik tere az anyag bámulatos műveinek, s ott a semmit nem utánzó, senkinek alá nem vetett anyag az ember szeme láttára meghaladja az emberi képzelőerő határait. Éppen ezért lepték meg olyannyira a Titán fantasztikus tájai az első felderítőket. Az emberek a rendet az élettel azonosították, a káoszt pedig az unalmas kopársággal. A külső bolygókra kellett eljutniuk, a Titánra, e bolygók legnagyobb holdjára, hogy felismerjék, milyen téves volt ez az apodiktikus diagnózis. A Titán különös csodái, akár viszonylag biztonságosak, akár életveszélyesek, messziről és magasról nézve közönséges, zűrzavaros kőhalmaznak látszanak. Egészen másképp festenek azonban, ha az ember leszáll a Titánra. Akkor kiderül, hogy a szörnyű fagy ebben a térségben, ahol a Nap még világít, de már nem melegít, nem fojtja el, hanem éppenséggel ösztökéli az anyagi formateremtést. Lelassította ugyan, de éppen ezáltal tette lehetővé bravúrjait, megadta ugyanis az élet nem érintette és Nap nem perzselte természetnek azt a dimenziót, amely nélkülözhetetlen, mint az örökkévalósággal mért teremtő munka előfeltétele: időt adott neki, annyi időt, amelyben egy– vagy kétmillió évszázad mit sem számít.

A természet építőanyagai itt nagyjából ugyanazok a vegyi elemek, mint a Földön, de ott ezek az elemek, mondhatni, a biológiai evolúció rabjai lettek, és csak annak keretében kápráztatták el az embert rafináltan bonyolult vegyületekkel, amelyek élő szervezetekké álltak össze, és létrehozták a szervezeteknek az élettől függő, faji hierarchiáit. Ebből adódott az a következtetés, hogy a magasrendű bonyolultság nem mindennemű anyag tulajdonsága, hanem csak az élő anyagé, mert szervetlen állapotban a káoszból nem születhet egyéb mint lávafolyamokat és kénköves hamuesőt okádó, vak vulkanikus görcsök.

A Roembden kráter gyűrűjének északkeleti része valamikor meghasadt. Aztán ezen a hasadékon át előkúszott egy fagyott gázból álló gleccser. A következő évmilliók során visszahúzódott, de a felszabadult területen ott hagyta ásványi üledékeit – amelyeket olyan elragadtatva és gondterhelten tanulmányoznak a krisztallográfusok és egyéb, nem kevésbé álmélkodó tudósok. Valóban, van itt néznivaló. A pilóta, azaz most már járótorony-vezető, letekintett a távoli hegyoldalak karéjában elterülő, tágas síkságra, amelyen szanaszét hevertek a – micsodák is? Mintha fantasztikus múzeumok és kőtárak kincsei szóródtak volna szét ezen a lapályon, mintha vízesésekként zúdultak volna ide az ijesztő torzalakok csontvázai, tetemei és oszladozó maradványai – vagy talán idétlen, őrült modelljei, egyik fantasztikusabb a másiknál. Szétroncsolt testrészek, töredékek olyan lényekből, amelyek csak valamilyen véletlen folytán nem kerülhettek be az élet körforgásába. Óriási bordákat látott, vagy talán pókok csontvázait, amelyek, vérfoltos, göcsörtös tojásokat szorongattak mohón lábszárcsontjaikkal, látott kristályagyarakkal összecsattant állkapcsokat, tányérforma csigolyák sorait, mintha özönvíz előtti hüllők a felbomlásuk után tekercsenként szórták volna szét a gerincoszlopukat. A fantasztikus kőmező egész gazdagságát a Diglátor magasságából tekinthette át a legjobban. A Roembden környékét az itt lakók temetőnek nevezték – és valóban, ez a táj évszázados viadalok csataterének látszott, valószínűtlen méretű, porladó csontvázak temetőjének. Angus észrevett egy kibicsaklott ízületet, amely valami hegymagas szörnyeteg teteméből származhatott volna, még az inak vértől vöröslő tapadási helye is látszott rajta, távolabb mintha lenyúzott állatbőrök hevertek volna, s a szivárványló szőrmét lágyan fésülgette, változó hullámokba rendezgette a szél. Még messzebb, a ködön át többemeletes ízeltlábúak alakja derengett, tépték, marták, s a végén felfalták egymást. Szögletes, tükörfényes tömbökből ugyanilyen csillogó agancsok meredtek elő, körülöttük piszkosfehér sípcsontok és koponyák hevertek szanaszét. Látta őket, és tudta, hogy az agyában burjánzó sok-sok célzatos kép, baljós értelmével együtt, csak optikai csalódás, amelyet az idegenség sokkhatása vált ki. Ha alaposan utánagondolna, talán eszébe is jutna, milyen vegyületekből származtak a milliárd éves kémiában éppen ezek a formák, amelyek a hematit foltjaitól vérfoltos csontoknak rémlenek, és milyen vegyületek hozták létre, túltéve a földi azbesztek szerény teljesítményein, ezt a legfinomabb gyapjúval vetekedő, szivárványos, selymes bundát. De az effajta elemzések biztos és ünnepélyes eredményei tehetetlennek mutatkoztak a látvány megdöbbentő hatásával szemben. Éppen azáltal, hogy itt soha semmi semmire nem szolgált, hogy itt nem működött az evolúció irgalmatlan, borotvaéles kése, amely minden facsemetéről amputálja a fennmaradását nem szolgáló valamennyi hajtást, éppen azért, mert a természet, mivel itt sem a születődő élet le nem igázta, sem a halál nem sújtotta, szabadjára ereszthette valódi természetét, a pazarlást, a korlátlan tékozlást, a semmire sem való, brutális fényűzést, a céltalan, szükségtelen, értelmetlen teremtés örökkévaló erejét – és ez az igazság, amely lassacskán átjárta a szemlélődőt, persze hasonlíthatatlanul megrázóbb volt annál a benyomásnál, hogy a hullamimikri kozmikus panoptikumát nézi, hogy itt valóban ismeretlen lények oszladozó tetemei hevernek a viharos égbolt alatt. Ezért hát mintegy fejre kellett állítani az egész eredendő és csak egy irányba menni képes gondolkodást: nem azért hasonlítanak ezek a formák csontokra, bordákra, koponyákra és agyarakra, mert valamikor az életet szolgálták – hiszen azt sohasem tették –, hanem a földi gerincesek csontváza és szőrméje, a rovarok kitinpáncélja és a kagylók héja azért mutat ugyanilyen szerkezetet, szimmetriát, kecsességet, mert a természet mindezt ott is elő tudja állítani, ahol sem élet, sem az életre jellemző célszerűség sohasem volt, és nem is lesz.

Az ilyetén filozofikus töprengésbe merült fiatal pilóta hirtelen összerezzent, mert eszébe jutott, honnan került ide, mi járatban van, és mi a feladata. Vas járműve pedig szempillantás alatt engedelmesen átvette és ezerszeresre növelte összerezzenését, lengéscsillapítói felnyögtek, egész tömegében ingadozni kezdett, ettől aztán a pilóta kijózanodott, és kissé elszégyellte magát. Gyorsan rendbe szedte gondolatait, és továbbment. Eleinte még feszélyezte, hogy gőzkalapács lábaival széttiporja ezeket az álcsontvázakat, de kerülgetni őket nemcsak ügyes-bajos, hanem hiábavaló próbálkozásnak is bizonyult. Ettől fogva már csak néha tétovázott egy kicsit, ha valami különösebb formájú akadály került az útjába, és a végén már csak olyankor tett kerülőt, ha még az ő engedelmes kolosszusának is nehezére esett volna átgázolni a látszólagos hullahegyen, és széttiporni a csontforma valamiket. Különben is, így közelről egyre csökkent, majd el is tűnt az a benyomása, hogy csonttengerben gázol, koponyákon tapos, szárnymaradványokat, járomcsontokat és szarvakat tipor szét. Hol úgy érezte, mintha valamiféle szerves gépek roncsai hevernének a lába alatt, tehát hibrid teremtmények, félállatok, melyek élet és élettelenség – értelem és értelmetlenség – keresztezéséből jöttek létre, hol meg úgy, mintha irídiumcsizmáival emberfeletti méretű, ágas-bogas ékszereket zúzna pozdorjává, tiszta fényű és megvakult drágaköveket, amelyek a sok kölcsönös egymásba hatolástól és metamorfózistól részben hályogossá váltak. És mivel járműve magasából folyton ügyelnie kellett, hová és milyen szögben rakja le toronylábait, s az útnak ez az első szakasza – a szükségszerű lassúság miatt – több mint egy óra hosszat tartott, elnevette magát, mikor eszébe jutott, mennyit erőlködtek a földi művészek, hogy túllépjenek az emberi, tehát mindennek értelmet adó képzelet korlátain, mennyit vergődtek szegények saját fantáziájuk falai közé zárva, és milyen kevéssel jutottak túl a közhelyeken, agyukból minden ötletet kifacsarva, miközben itt a talaj minden négyzetméterén több eredetiség pompázik mint odalent száz tárlaton, akármennyi műgonddal és kínlódással is készültek azok. De mivel nincs olyan inger, amelyhez az ember hamar hozzá ne szokna, nemsokára már olyan közönyösen masírozott a kalkocitok, agátok, ametisztek, hegyikristályok, helyesebben távoli, földön kívüli rokonaik e temetőjén át, mintha közönséges kavicson lépkedne, és szempillantás alatt szétzúzott egy-egy ágacskát, amely évmilliók folyamán kristályosodott ki a maga megismételhetetlen formájában; nem jókedvéből, de kényszerűségből zúzta üveges porrá, mert a millió éves munka egy-egy különösen pompás termékének láttán elszorult a szíve, de hát olyan mérhetetlen sok volt belőlük, annyira kioltották egymás hatását, hogy végül már csak egyvalami tudta igazán megrendíteni.

Éspedig az, hogy ez a táj mennyire emlékezteti – de nemcsak őt, másokat is! – az álmok birodalmára, a lidérces víziókra és a porba sújtott szépség őrült látomásaira. Önkéntelenül szavakká formálódott benne a gondolat, hogy ez az a táj, ahol a természet álmodik, közvetlenül, minden pszichés áttétel nélkül kemény anyagi valósággá formálva nagyszerű iszonyatát, őrült rémálmait. Mert ugyanúgy, mint álmában, mindaz, amit látott, egyszerre tűnt teljesen idegennek és abszolút sajátjának, minduntalan emlékeztette valamire, de amit felidézett, az a következő pillanatban makacsul elsiklott előle, minduntalan badar képtelenségnek rémlett, amely valami tünékeny, kimondatlan, csalárd értelmet álcáz – mert itt mintha minden ősidők óta folyvást csak remek precizitással elkezdődött volna, de sohasem bírta magát befejezni, a teljes megvalósulás állapotába lépni, elszánni magát a fináléra – vagyis a saját rendeltetésére.

Ezt forgatta a fejében, elámulva a környezeten is, meg a saját gondolatain is, mert amúgy nem volt szokása a filozofálgatás. Már mögötte járt az emelkedő Nap, így most elébe vetődött az árnyéka, és bizsergetően furcsa volt felismerni a hosszan elnyúlt, szögletes árnyék mozdulataiban a torony gépi és ugyanakkor a saját emberi természetét – mert a menet közben hajóként imbolygó, fejetlen robot sziluettje az ő jellemző, egyéni mozdulatait produkálta, de mintha csak tüntető dac vezérelné, óriásira növelve, karikírozva mutatta be az ő mozgását. Igaz, nem először tapasztalta ezt a látványt, de a majdnem kétórás menetelés az elvarázsolt tájban valahogy szárnyakat adott a fantáziájának, vagy fogékonyabbá tette. Azt sem bánta, hogy amikor a Roembden után nyugat felé kanyarodott, elvesztette a rádiókapcsolatot az ottaniakkal. A harmincadik mérföldnél – tehát már nemsokára – úgyis kikerül a rádióárnyékból, de most szívesebben volt egyedül, megszabadulva a sztereotip kérdésektől és jelentésforma válaszoktól.

A láthatáron feketés sziluettek sötétlettek – nem tudta rögtön megállapítani, felhők-e vagy hegyek. Angus Parvis, aki a Grál felé haladt, és bármennyit kalandozott is az imént a képzelete, egyszer sem jutott eszébe, hogy neve hasonlít a Parsifaléhoz – mindig az a legnehezebb az embernek, hogy kilépjen a maga szellemi azonosságából, éppúgy, mintha a bőréből kellene kiugornia, és ráadásul egy mítoszban kikötnie –, most már nem a közvetlen környezetét figyelte, annál is kevésbé, mivel a színlelt halál, az idegen égitestre kihelyezett ásványi theatrum anatomicum díszletei megritkultak. Már közönyösen haladt el az itt-ott felcsillanó, kétértelmű alakzatok mellett, amelyek mintha titkon az ő pillantására várnának, és ez nem csupán színlelt közöny volt. Amióta eldöntötte, hogy mit fog tenni, megtiltotta magának, hogy arra a személyre gondoljon, aki ennek a döntésnek az oka. Ez nem esett nehezére. Űrhajós lévén, megtanulta, hogy sokáig egyedül legyen önmagával. Csak menetelt az imbolygó Diglátorral, a kolosszus csak jobbra-balra dülöngélve tudott járni, ez azonban nem volt neki újdonság. A lépésmérő óránként majdnem harminc mérföldet mutatott. A sárkányok és hüllők haláltáncainak kísérteties színpadát szelíd domborzat váltotta fel, a sziklákat a homoknál apróbb szemű, finomabb és könnyebb vulkanikus tufa borította. Gyorsabban is haladhatott volna, de tudta, hogy a nagyobb sebességnél fellépő mellékhatásokat nehéz sokáig elviselni, márpedig többórás menetelés állt előtte, az eddiginél jóval nehezebb terepen, még a teknő előtt. A lapos, fűrészfogas kontúrok a láthatáron már nem látszottak felhőknek. Feléjük haladt, s előtte úszott az árnyéka, torz figura, mert az óriási tömeg miatt a járótorony lábai csak harmad olyan hosszúak mint a test: amikor az óriást nagyobb sebességre kapcsolják, csak úgy tud hosszabbakat lépni, ha lábát a csípőjével együtt lendíti előre; ez lehetséges ugyan, mert a lábak gyűrűs csapágya, helyesebben alváza, amely a csípőnek felel meg, óriási csúszókorong, amelybe a törzset illesztették, de ilyenkor a jobbra-balra dülöngélésen kívül az egész óriás fel-le dobálja magát, és a táj úgy imbolyog a sofőr előtt mint a részeg. Futni ezek a nehéz gépek nem tudnak. A Titánon még az is nehezükre esik, hogy kétméteres magasságból leugorjanak. A kisebb égitesteken és a földi Holdon szabadabban mozognak. Egyébként a tervezők nem igyekeztek különösen gyorssá tenni ezeket a gépeket, hiszen nem azért kell járniuk, hogy közlekedési eszközül szolgáljanak, hanem hogy a nehéz munkákat a helyszínen végezhessék el; a járóképesség csak ráadás, amely önállóvá teszi a szorgos óriásokat.

Angusnak vagy egy órán át hol úgy rémlett, hogy perceken belül megreked a sziklakáoszban, hol meg úgy találta, hogy az útirányt zseniálisan jelölték ki, mert valahányszor egy újabb kőhalomhoz közeledett, ingatagon illeszkedő, lapos sziklák kártyavárához, amely úgy festett, hogy egy fuvallattól mennydörögve összeomlik, az utolsó pillanatban mindig megnyílt előtte egy kényelmes átjáró, soha nem kellett nyaktörő mutatványokat végeznie, vagy zsákutcából visszafordulnia. Arra ugyan hamar rájött, hogy a Titánon a bandzsa ember volna a tökéletes sofőr, mert egyszerre kell figyelni a magasból a gép előtti terepet és a fényes irányjelzőt, amely úgy remeg a félig átlátszó térkép hátterén mint egy közönséges iránytű, de ez is egész jól ment, mert megbízott a szemében is, az irányjelzőben is. A motorblokkok berregése és a gyors menetben rázkódó törzs rezonanciája elvágta ugyan a külvilágtól, de látni azért jól látta a Titán világát üvegfülkéje reflexmentes ablakain át. Akárhonnan nézett körül – mert valahányszor a simább terep megengedte, mindenfelé nézelődött –, a ködtengerek fölött hegyláncokat látott, ősidők óta nem működő, repedezett vulkánokkal megszakítva. A göcsörtös jégen járva, megfigyelhette a mélyen a felszín alatt sötétlő vulkanikus bombákat és érthetetlen eredetű, egyéb sötét alakzatokat – mintha tengeri csillagok vagy polipok volnának, belefagyva a jégbe, mint rovarok a borostyánba.

Aztán megváltozott a terep: itt is félelmetes volt, de más módon. Úgy rémlett, az égitesten valamikor hatalmas vulkáni kitörések voltak, vulkanikus bombák röpködtek, aztán mozdulatlanná dermedtek, és most vad, idegen ormokként meredeznek a vak lávapadokon és bazaltbordákon. Már beért ezekbe a vulkáni szurdokokba. A távolabbi falak annyira a szurdok fölé dőltek, hogy az egyszerűen lehetetlennek látszott. Hiába, így van ez: egy szelídebb bolygón nevelkedett lények nyelvén ki sem fejezhetőek ezek a vadul dinamikus, élettelen formák, a szeizmikus tevékenység megdermedt tanúi, hiszen a vulkánkitörések erejét megsokszorozta, hogy a gravitáció itt nem nagyobb mint a Marson. Ebben a labirintusban bolyongva az ember már nem érzi óriásnak lépkedő járművét. A góliát összezsugorodott, eltörpült a lávaszakadékok mellett. A láva kilométeres tűzesőjét valaha elvágta a kozmikus fagy, és mire zuhantában kihűlt, gigászi oszlopsorrá szabdalta szét. A szédületes oszlopsor tövében a Diglátor parányi rovarrá zsugorodott, amely a titánlakó igazi óriások hanyagul, de őrületes erővel épített, aztán otthagyott háza előtt kúszik. Mintha sűrű szirup folyt volna valaminek a pereméről, és cseppkőszerű, lecsüggő oszlopokká dermedt – és most egy hangya néz fel rá a padlórésen át. De az arányok még ennél is döbbenetesebbek voltak. Éppen ez a vadság, a káosznak ez a rendje, emberi szemnek oly idegen, hogy semmiféle földi hegy emlékét nem idézi, tette olyan kegyetlenül gyönyörűvé ezt a halott lávaerdőt, amely az égitest izzó mélyéből kiokádva, tűzből kővé dermedt az idegen nap alatt. Idegen, mert a Nap itt nem izzó korong, mint a Holdon vagy a Földön, hanem a rőt égboltba bevert, hidegen fénylő szög, amely kevés világosságot és még kevesebb meleget ad. Mínusz kilencven fok volt odakint – ennyi a hőmérséklet az ideihez hasonló, kivételesen meleg nyáron. A szurdok kijáratánál Angus meglátta, hogy lángban áll az égbolt – ez a tűzfény folyvást emelkedett, már az égbolt negyedét betöltötte, és Angus nem jött rá azonnal, hogy ez se nem hajnalpír, se nem a szollektor fénye, hanem a Titán anyabolygója – a sokgyűrűs, méz-sárga Szaturnusz.

Egyszerre csak a Diglátor ijesztően féloldalra dőlt, a kabin megingott, a motorok felbődültek, és ez a veszélyes helyzet, amelyet a giroszkópok reflexe gyorsabban hárított el mint az ő manővere, ráébresztette a pilótát, hogy nem a legjobbkor merült el csillagászati, sőt filozofikus témájú gondolataiban. Restelkedve sütötte le a szemét. Különös, hogy éppen most jutott eszébe, milyen komikusak a mozdulatai. Hámjában függve, lábait a levegőben lóbázta, de érzett minden döngő lépést, pedig mintha csak gyerekhintában ült volna. A szurdok meredeken emelkedni kezdett. Bár apróbbakat lépett, a gépházat betöltötte a turbinák éles süvítése. Mély árnyékba került, és mielőtt a reflektorait bekapcsolta volna, az utolsó pillanatban került ki egy sziklabordát, amely nagyobb volt a Diglátornál. A kolosszus ingamozgást végző tömege, engedelmeskedve Newton első törvényének, folytatni akarta egyenes vonalú mozgását, ezért a kikerülő manőver túlterhelte a motorokat. A békés, zöld jelzőlámpák mind bíborvörösre váltottak. A turbinák minden erejüket bedobva, kétségbeesetten felvonítottak. A fő giroszkóp fordulatmérője villogni kezdett, jelezve, hogy biztosítéka kiég – a fülke dőlése arra vallott, hogy a Diglátor felborul, és a pilótát elöntötte a hideg veríték a gondolattól, hogy ilyen hajmeresztően ostoba módon összetöri a rá bízott gépet. De csak a bal könyökpáncél súrolta a sziklát olyan recsegve-ropogva, mint a kőzátonyra futó hajó, az acélkönyök alól füst, por, szikraeső tört fel, és a járótorony, némi ingadozás után, visszanyerte egyensúlyát.

A pilóta összerázkódott. Örült, hogy a szurdokban elvesztette a rádiókapcsolatot Gosséval, mert az automatikus adó jóvoltából a képernyőn láthatták volna dicstelen kalandját. Kilépkedett a mély árnyékból, és megkettőzött figyelemmel haladt tovább. Még mindig szégyenkezett, hiszen az a hiba, amely miatt kis híján felborult, a járművezetés ábécéjéhez tartozik. A mozdonyvezetőnek is a vérében van, hogy egészen más dolog csak magával a mozdonnyal elindulni, és megint más akkor elindulni, ha szerelvényt vontat. Olyan akkurátusan lépkedett hát mint valami díszszemlén, a kolosszus pedig megint gyönyörűen engedelmeskedett. Látta az ablakon át, amint kezének kis mozdulata nyomán meglendül az acélkapcsos mancs, és amint ő lép egyet a levegőben, megcsillan a fény a kilépő toronyláb térdpáncélján.

Már ötvennyolc mérföldre volt a repülőtértől. A térképről, a műholdas fényképekről, amelyeket az este tanulmányozott, meg a terep 1:800 méretű diorámájáról tudta, hogy a Grálba vezető út három nagy részre tagolódik. Az elsőhöz tartozik az úgynevezett temető és a vulkáni szurdok, amelyet éppen maga mögött hagyott. A másodikat már látta: ez az a megszilárdult lávamasszívumot átszelő mesterséges árok, amelyet termonukleáris töltetek sorával robbantottak ki, mert ezen a meredek falú masszívumon, az orlandiai vulkán legnagyobb lávafolyamán, nem lehetett másképp átkelni. A nukleáris robbanások szétrepesztették a barikádként magasló szeizmikus hegyvonulatot, és kettészelték, mint felhevített kés a vajtömböt. A fülkében látható titanogramon ezt az átjárót felkiáltójelek vették körül, jelezve, hogy itt semmilyen körülmények között nem szabad elhagyni a járművet.

A termonukleáris robbanások maradvány sugárzása még mindig veszélyes, ha az embert meg nem védi a járótorony páncélja. A szurdok kijárata és az átjáró között egymérföldes sima útszakaszt kellett megtennie, olyan fekete volt ez a lapály, mintha korom lepné. Itt megint hallhatta Gossét. Nem mesélte el, hogy sziklának ütközött, Gosse pedig közölte vele, hogy a Nagy Fok hasadékán túl, amikor épp félúton lesz, rádióirányítását átveszi majd a Grál. Ott kezdődött az út harmadik, utolsó szakasza is, a teknőn át.

A fekete por, amely elborította a síkságot a hegyvonulat két nyúlványa között, térden fölül belepte a Diglátor lábait. Gyors ütemben, ügyesen haladt a felvert porfelhőben a hasadék majdnem függőleges falai felé. A lávafalhoz közeledve át kellett gázolnia az omladékon, a kődarabok simán hasadt felületét üvegessé olvasztotta a robbanás napforrósága. Ezek a gyémántkemény repeszdarabok olyan hangos ropogással zúzódtak szét a Diglátor irídiumtalpai alatt, mintha géppisztolyok ropognának. De a hasadék alja tükörsima volt. Angus már a kormos falak között járt, léptei mennydörgő visszhangját hallgatva, amelyek immár a saját lépései voltak: belenőtt a gépbe, és a gép az ő óriásira nőtt testévé vált. A hasadék hirtelen elsötétedett, olyan vaksötét lett, hogy be kellett kapcsolnia a reflektorokat. Higanyfényük szétkergette a kőkatlan mélyén futkosó fekete árnyékokat, amelyek a lávafal domborulatai között a hasadék kapujából beeső barátságtalan, hideg, rőtes nappali fénnyel viaskodtak. Ahogy közeledett a szurdok kapuja, egyre nagyobbnak látszott. Az utolsó szakaszon a hasadék összeszűkült, már úgy rémlett, a kolosszus át sem fog férni, szögletes válla beszorul a kürtővé keskenyedett katlanba, de ez csak az érzékcsalódás volt – mind a két oldalától még jó pár méterre volt a fal. Más kérdés, hogy lelassított, mert a Pollux annál erősebben dülöngélt jobbra-balra, minél gyorsabban haladt, ezen nem lehetett változtatni. Kacsázó járása a dinamikusan meghajtott tömeg törvényeiből adódott, és a mérnököknek nem sikerült teljesen ellensúlyozniuk a nagy forgatónyomatékot. Az utolsó háromszáz méteren ismét egyre meredekebben emelkedett az út, Angus óvatosan lépkedett, és kissé előrehajolt magasan függő fülkéjében, hogy jól lássa, hová teszi le a toronylábát. Annyira figyelte, mi van a lába előtt, hogy csak akkor kapta fel a fejét, amikor minden oldalról nappali világosság áradt be a fülkéjébe, és egészen más, fantasztikus tájat látott maga előtt.

A Nagy Fok magányosan, karcsún, feketén, színegyedül nyúlt az égig a gyapjas felhők fehér és rőt óceánja fölött, egészen a horizontig. Megértette, miért nevezik némelyek Isten Ujjának. Lassan lefékezte lépteit, és megállva itt, ahonnét a legszebb volt a kilátás, megpróbálta a turbinák elcsitult zümmögéséből kihámozni a Grál hangját. Semmit sem hallott azonban, hát Gossét kezdte hívni, de ő sem válaszolt. Tehát még mindig rádióárnyékban van. Ekkor különös dolog történt. A repülőtérrel való rádiókapcsolat eddig valahogy feszélyezte, úgy rémlett, mintha akadályozná, talán azért, mert Gossénak nem a szavaiból, hanem a hangjából titkolt aggodalmat vélt kiérezni, mintha Gosse nem bízna az ő sikerében, és aggodalmában gyámkodó szándék is lappangott, ami neki egyszerűen az idegeire ment. És lám, most, amikor igazán magára maradt, mert sem emberi hang, sem a gráli rádiótorony automatikus üzenete nem jut el hozzá ebben a végtelen, fehér sivatagban, ahelyett hogy szabadon fellélegezne, olyan bizonytalan érzés fogja el mint azt az embert, aki bejutott a csodák kastélyába, és noha esze ágában sincs elmenni onnét, mégis szorongva látja, hogy a hívogatóan kitárt kapu magától bezárul. Összeszidta magát ezért a félelemhez hasonló, meddő hangulatért, és elindult a felhőtenger felszíne felé az elég szelíden lejtő, de helyenként eljegesedett hegyoldalon, egyenesen az égbe nyúló, fekete Nagy Fok irányában, amely mintha begörbített ujjként hívogatná.

A járótorony talplemeze egyszer-kétszer tompán csikorogva megcsúszott, jégbörtönükből kitépett kövek egész lavináját indítva útnak, de ekkora csúszástól még nem borul fel a Diglátor. Csak ügyelnie kellett, hogy a sarokszögeket minden lépésnél jó mélyen belevágja a jeges hórétegbe, így lassabban tudott haladni mint eddig. Két szakadék között, egy domború gerincen kocogott lefelé, akkorákat toppantva, hogy a jégszilánkok egész zuhatagai záporoztak a lábvértjére és térdpáncéljára. Közben le-lenézett a völgybe, amelynek alja időnként már előtűnt a gomolygó ködből, és minél lejjebb jutott, annál hatalmasabban uralta a tájat a távoli, tejfehér felhőkből kimagasló fekete ujj, a Nagy Fok. Leért a bolyhos ködfelhőkig, amelyek lassan és egyenletesen úsztak, mintha valami láthatatlan víz sodorná őket; már a combjáig, a csípőjéig értek, egy felhő körülvette a fülkéjével együtt, de aztán szertefoszlott. A Fekete Ujj néhány percig még átderengett a bolyhos fehérségen – kőbuzogány, amely mozdulatlanul mered ki a sarkköri óceán tajtékzó hullámai és jéghegyei közül, aztán eltűnt, mint a tengerfenékre leereszkedő búvár szeme elől. Megállt, és hallgatózott, mert úgy rémlett, gyenge, szaggatott csipogást hall. Addig forgatta jobbra-balra a Diglátort, míg ez a csábos ének egyforma erősen fel nem csendült mind a két fülében, egészen jól kivehetően. Nem magát a Grált hallotta, hanem a Fok irányjelző rádiótornyát. Egyenesen a torony felé kell tartania, és ha letér az útról, a csipogás felgyorsul, aszerint hogy melyik irányba tévedt: ha jobb felé, tehát a teknő veszélyes irányába, akkor éles, gyors figyelmeztető csipogást hall a jobb fülével, ha balra téved, a hegyoldal zsákutcája felé, akkor kevésbé riasztó, mély dudálás figyelmezteti. A lépésmérő a századik mérföldet mutatta. Túljutott tehát útjának nagyobbik, technikailag nehezebb részén. Rövidebb, veszélyesebb része itt bujkált előtte, a ködtakaró alatt. Feje fölött is tömör felhőréteg sötétlett, a látótávolság néhány száz méter volt, az aneroid biztosította, hogy itt húzódik a teknő megfelelő vájulata, pontosabban szólva, megbízhatóan szilárd pereme. Továbbment, a hallására és a látására egyaránt hagyatkozva, mert a környéket némileg megvilágította a hó, valójában persze fagyott szén-dioxid meg egyéb szilárd gázok anhidridjei. Fehér lepléből csak itt-ott álltak ki hordalék kövek, a gleccser maradványai, amely valaha itt vájt utat magának észak felől a vulkanikus masszívum repedésében, kimélyítette dél felé kúszó hatalmas tömegével, felszántotta, a letört szikladarabokat a fenékjéggel továbbsodorta, aztán később, mikor visszavonult vagy megolvadt a Titán mélyéből jövő magmahőtől, kiköpdöste ezeket a köveket, és hátrahagyta a kaotikus visszavonulásban szanaszét dobált morénát. A tájkép megfordult, mintha lent téli nappal volna, és ráborulna a felhőktől sötét éjszakai oldal. Angust most már a saját árnyéka sem kísérte. Biztos léptekkel haladt, apró kristályokkal behintett vascsizmáit mélyen a hóba verve, a visszapillantó panorámatükrökben láthatta óriási lábnyomait – a tirannoszaurusz, a földtörténeti középkorban élt legnagyobb kétlábú ragadozó hagyhatott ekkora lábnyomokat –, és hátrapillantva azt is mindig ellenőrizte, hogy a lábnyomok mind egyformán egyenesek-e. Mindeközben maga sem tudta, mióta, furcsa érzése támadt, amelyet igyekezett elhessegetni mint lehetetlent: egyre erősebben úgy érezte, hogy nincs egyedül a fülkében, egy másik ember van a háta mögött, és ezt ő onnan tudja, hogy jól hallja annak a másik embernek a lélegzését. Ez az érzékcsalódás – mert nem kételkedett benne, hogy érzékcsalódásról van szó, talán kimerítette, hogy állandóan a monoton rádiójelzésekre kell figyelnie – végül már annyira hatalmába kerítette, hogy visszafojtotta a lélegzetét. Ekkor az a másik ember hosszan, hangosan felsóhajtott. Érzékcsalódásról már aligha lehetett szó. Kővé dermedt, elbotlott, a kolosszus megingott. A jelzőlámpák villogása, a turbinák süvítése közepette Angus nagy nehezen talpra állította a gépet, lefékezte, egyre lassabban lépkedett, végül megállt.

A másik ember abbahagyta a lélegzést. Hát mégiscsak a Diglátor gépházának mély kútjaiból jött az a hang? Állva maradt, hosszan fürkészte körös-körül az egész vidéket, és egyszer csak megpillantott a hóborította, végtelen tájban egy fekete vonalkát, egy tussal rajzolt felkiáltójelet a horizont fehérségén, ott, ahol ez a fehérség nem árulta el, hogy hótorlaszok fala-e, vagy felhő. És jóllehet még sohasem látott mérföldes távolságból járótornyot ilyen téli tájban, úrrá lett rajta a bizonyosság, hogy az ott Pirx. Elindult hát felé, mit sem törődve az egyre hangosabb, gyors csipogással a fejhallgatójában. Gyorsabban lépkedett. A fehér fal tövében feketéllő kis vonal már figurácska volt, nehezen kivehető, mert szintén sebesen masírozott. Negyedóra is eltelt, mire a valóságos méretei mutatkozni kezdtek. Fél mérföld lehetett közöttük, talán valamivel több. Miért nem szólalt meg Angus, miért nem hívta a másikat az adójával? Ezt maga sem tudta, de nem mert megszólalni. Könnyekig erőltette a szemét, és már látta is az üvegablak mögött, a kolosszus szívében a pici emberkét, aki függeszkedve mozgott, mint a szálat eresztő pók. Követte, és mind a ketten hosszú porfelhőt hagytak maguk után, mint két hajó a farvíz tajtékos barázdáját. Angus üldözőbe vette a másikat, közben arra is figyelve, ami előttük történik, márpedig történt: fehéren gomolygó, kavargó förgeteg hullámzott a messzeségben, csillogó tajtékja fehérebben ragyogott a hónál. Ez volt a hideg gejzírek vidéke. Ekkor rákiabált az előtte haladóra, először, másodszor, harmadszor, de az válasz helyett meggyorsította lépteit, mintha szökni akarna megmentője elől, hát Angus is még gyorsabban robogott utána, mind erősebben dülöngélő törzzsel, és hatalmas karjait lengetve, a pusztulás felé. A lépésmérő a vonalon remegett – negyvennyolc mérföld óránként. Angus izgalomtól rekedt hangon kiabált a menekülő után, de hirtelen ajkára fagyott a kiáltás, mert a fekete figura felfúvódott, szélesebbre, hosszabbra nőtt, körvonalai elmosódtak, és Angus már nem embert látott a Diglátorban, hanem egy nagy árnyékot, amely alaktalan folttá terjedt szét, aztán szertefoszlott, és eltűnt. Egyedül volt, és saját magát próbálta utolérni – elég ritka jelenség, de a Földön sem ismeretlen, ilyen a Brocken-délibáb az Alpokban. Saját felnagyított tükörképe a világos felhők hátterén. Nem ő – csak a teste akart a felfedezés döbbenetében, irgalmatlan csalódásában, minden izmát megfeszítve, elkeseredett dühtől és kétségbeeséstől fuldokolva hirtelen megállni, ott helyben, azonnal, s ettől a kolosszus zsigerei felbődültek, a torony előredőlt. A jelzőlámpák vörösen felragyogtak, ahogy a felvágott erekből kibuggyan a vér. Az egész Diglátor megrendült, mint víz alatti sziklának ütköző hajó, az óriási tömeget vitte tovább a lendület, és ha Angus fokozatosan lassuló lépések sorával helyre nem billenti, függőlegesbe nem hozza, teljes hosszában elvágódott volna. A hirtelen túlterhelt aggregátok tiltakozó kórusa elcsendesült, Angus pedig, érezve, hogy kigyúlt arcán a csalódás és a düh könnyei peregnek, végre megállt szétterpesztett lábakon, úgy lihegve, mintha ő maga futott volna kilométereket ily nagy erőfeszítéssel. Kezdett észhez térni, kesztyűje puha belső párnájával letörülte a szemöldökén megült verítéket, s látta, hogy a járótorony óriási karja, felnagyítva ezt a reflexmozdulatot, fölemelkedik, széles csuklójával teljesen eltakarja a fülke ablakát, és nagy döndüléssel nekivágódik a fej nélküli törzsön ülő sugárágyúnak. Elfelejtette kikapcsolni jobb kezét az erősítővezetékből! Ez az újabb ostoba cselekedete végleg magához térítette. Megfordult, hogy visszamenjen a saját lábnyomait követve, mert az irányjelző hangok teljesen összezavarodtak. Vissza kell jutnia az útra, menni rajta, ameddig lehet, és ha elvakítja a gejzírvidék felől fúvó förgeteg – most már emlékezni fog rá, milyen az –, igénybe kell vennie a sugárágyút. Sikerült visszatalálnia odáig, ahol a délibáb felhő– és gáztükre végleg elbolondította. Vagy már korábban viselkedett bután, amikor nem optikai, hanem akusztikus csalódásnak engedve, nem hasonlította össze a rádión jelzett útirányt a fülkében lévő térképre berajzolt úttal? Ott, ahová a saját árnyalakja elcsalogatta, nem túl messze a kijelölt úttól – a lépésmérő mindössze kilenc mérföldet mutatott –, a térkép szerint nincs semmiféle gejzír. A gejzírek frontja északabbra húzódik – legalábbis az utolsó terepfelderítés szerint, amelyet a térkép feltüntet. A légi és radarfigyelés jelentései, meg az ORSAN fotói alapján Marlin azt javasolta, hogy a Roembdenből a Grálba vezető útvonalat helyezzék át délebbre, akkora kerülővel, hogy ha nehezen is, de biztosan át lehessen haladni a teknő legtávolabbi mélyedésén, amelyet a gejzírhó időnként befú ugyan, de eddig még sohasem töltött fel. A mélyedés alját legrosszabb esetben elbarikádozhatják a kéndioxid-hófúvások, de a Diglátor elég erős hozzá, hogy öt méter vastag hófalon is átgázoljon, ha pedig mégis elakad a hóban, és ezt rádión közli, a Grál küldhet érte automata talajmaró bányagépeket. Csak az a bökkenő, hogy senki sem tudja, hol tűnt el egymás után a három járótorony, mivel állandó rádiókapcsolatot csak a teknőn átvezető régi úton lehetett fenntartani, amelyen az előző katasztrófák óta nem járnak, a déli kiszögellést viszont a rövidhullámok egyenesen nem érik el, visszaverődő hullámokat felhasználni pedig nem lehet, mivel a Titánnak nincs ionoszférája. A műholdas továbbítókat kellene használni, csakhogy már egy hete összekutyult mindent a Szaturnusz: viharos mágneses terének csóvája minden sugárzást összezavar a lézeresen kívül, a Grál lézerei pedig átfúrják ugyan a felhőrétegeket, és eljuthatnak a járőröző műholdakhoz, de azok nincsenek fölszerelve ilyen széles skálájú hullámváltóval, tehát nem tudják átkódolni a fényimpulzusokat rádiójelekké. Csak annyit tehetnének, hogy a lézerjeleket fókuszálják, és továbbítják a teknőbe, de ennek sajnos semmi haszna. Ahhoz, hogy a továbbított lézeradás áthatoljon a gejzírviharokon, olyan kapacitású lézersugárzást kellene fellőni a műholdakra, hogy az elolvasztaná a tükreiket. A műholdakat még akkor helyezték pályára, amikor a Grál a munka megkezdéséhez készülődött, azóta a tükröket a korrózió lassacskán elhomályosította, és a sugárenergiából most már túl sokat elnyelnek, ahelyett, hogy kilencvenkilenc százalékos hatásfokkal visszavernék. Nos, ebben a zűrzavarban, amelyben szerepet játszott mindenféle figyelmetlenség, rosszul értelmezett takarékoskodás, sietség, késedelmes szállítás és az embereket mindenütt, tehát a kozmoszban is jellemző, közönséges butaság, tűntek el egymás után a járótornyok. A déli kiszögellés kemény talaja lett volna az utolsó mentsvár. De hogy ez a talaj valóban olyan kemény-e, arról Angus hamarosan meggyőződhetett. Ha arra számított, hogy elődei nyomára bukkan, reménye gyorsan szertefoszlott. Ment a megadott irányszög szerint, és bízott is benne, mert a terep emelkedett, és végül ki is jutott a hóförgetegből. Bal felől megpillantotta a felhőkbe vesző, régi magmafolyást, amelyről a szél már lefújta a havat. Óvatosan átkelt rajta. Kőlavinákon lépkedett, eljegesedett szurdokokat keresztezve, de a jég alatt meg nem fagyott gáz hólyagjai lapultak. Vaslába olykor betörte a jégkérget, és az üres gödörbe zuhant, ilyenkor a motorzúgást túlharsogta a repedő jég fülsiketítő recsegése-ropogása, csak a sarkvidéki jégtörő hajó kormányosa hallhat hasonlót, mikor a dübörgő jégfalakat ostromolja. Ilyenkor aztán kiemelte lábát a gödörből, gondosan megszemlélte, majd továbbindult, és folytatta fáradságos útját, amíg meg nem változott az egyenletes színezetű és magasságú kettős rádióhang. A jobb oldali felvisított, a bal oldali dörmögéssé mélyült. Kanyarodott hát, amíg a két hang egyforma nem lett. Egyszerre csak elég széles átjáró nyílt meg a feltorlódott jégtáblák között, amelyekről persze tudta, hogy nem jégből vannak, hanem szilárd szénhidrogénekből. Lefelé ereszkedett a száraz, kavicsos lejtőn, fékezve lépteit, amennyire csak tudta, mert nehéz volt a meredek lejtőn megtartani a járótorony ezernyolcszáz tonnáját. A felhőbe vesző vulkanikus kőfalak között most végre feltárult előtte a katlan, és szilárd talaj helyett meglátta a birnami erdőt.

Ezernyi szűk torokból törtek egyszerre az ég felé, a mérgező légkörbe az ammóniumos szökőkutak. Az ammóniumoxidok, amelyeket a kőzetek iszonyú nyomása szabad állapotban tartott, fortyogva, bugyborékolva törtek elő, gőzeiktől csak úgy kavargott a sötét ég. Angus tudta, hogy itt nem volna szabad gázkitöréseknek lenniük, a szakértők ezt kizártnak minősítették, de nem őrájuk gondolt: most vagy azonnal vissza kell fordulnia a Roembden felé, vagy követi tovább az útjelző hangok ártatlan csipogását, amely pedig vesztébe csalja, mint Odüsszeuszt a szirének dala. Sárgásbarna felhők gomolyogtak súlyosan és lustán az egész teknő felett, ezekből hullik az a furcsa, nyúlós, ragacsos hó, amely birnami erdőkké szilárdul. Azért hívják így őket, mert járnak. Persze egyáltalán nem erdők, csak nagy távolságból hasonlítanak hóborította vadonra. A feltörő vegyületek vad játéka, új meg új forrásaival, mert mindegyik gejzírcsoport a saját, makacsul egyenletes ritmusában zubog, teremti a törékeny porcelándzsungeleket, melyek negyedmérföldes magasságokba nőnek, mivel növekedésüket segíti a gyenge gravitáció, így a sűrűn burjánzó, üveges, fehér képződmények rétegei addig rakódnak egymásra, amíg az alsók már nem bírják megtartani a koronaágak égnek kapaszkodó tömegét, és hosszan tartó, fülsiketítő csörömpöléssel összeomlik az egész képződmény, mint egy országméretű porcelánbolt földrengéskor. „Porcelánboltnak” nevezte el valaki egyszer tréfásan a birnami erdők összeomlását, pedig csak madártávlatból, pontosabban helikoptertávlatból nézve olyan elragadó és ártatlan látvány. Közelről is törékeny, csipkés, fehér habos képződménynek tűnik ez a titáni erdő, mert megszilárdult sűrűjén nemcsak a járótorony, hanem a szkafanderes ember is átgázolhat. Igaz, nem könnyű előrehaladni ebben a habkőnél könnyebb, dermedt habban, amely valahol félúton van a jegesedés közben szétfújt hótömeg és a legvékonyabb porcelánszálakból szőtt csipke között. Ha gyorsan nem is, azért át lehet gázolni rajta, mert ez az óriási dzsungel valójában csak megszilárdult felhő, pókhálók szövevénye a fehér szín minden árnyalatában, opalizáló gyöngyházszíntől a vakító tejfehérig. De ha lehet is járni ebben az erdőben, azt sohasem lehet tudni, hogy éppen ez a része nincs-e már teherbíró képessége határán, és nem fog-e összeomlani, a saját súlya alatt szétroppanó üveg több száz méteres rétege alá temetve a vándort, márpedig ennek az üvegszerű anyagnak csak a szilánkjai olyan pehelykönnyűek.

Már az imént, amikor átkelt a fekete lávafolyáson, hírt adott magáról a még nem látható, fehér erdő: fehéren derengett az innenső oldal, mintha napfelkelte készülődne. Éppen olyan volt az a derengés mint a felhőkre vetődő világosság a Föld északi óceánján, amikor a hajó, még a nyílt tengeren úszva, a jégmezőkhöz közeledik.

Angus elindult az erdő felé. Azt a benyomását, hogy hajón áll, vagy ő maga hajó, fokozta a kolosszus egyenletes ringatózása. Míg lefelé ment a lejtőn, ellátott a horizont távoli, világos vonaláig, az erdő pedig felülről olyannak látszott mint a talajon elterülő felhő, amelynek egész felülete valami érthetetlen zsibongástól puffadozik. Himbálózva ment, és a felhő növekedett előtte, mint valami jégfal. Már kivehette, hogy hosszú, görbe nyelvek nyúlnak ki belőle, mintha fantasztikusan lelassulva mozgó hólavinák volnának. Amikor már csak pár száz lépés választotta el a havas nyúlványoktól, felismerte a bennük tátongó nyílásokat, voltak közöttük nagyok mint egy barlang szája, és kicsik mint az ürgelyuk. Körülöttük csillogott a félig homályos, félig fehér üvegszövevény, összefonódó, bolyhos gallyacskák és nagyobb, villás ágak, aztán vascsizmái alatt csikorogni kezdett a minden lépésnél beroppanó, éles, törékeny kavics. A kéthangú rádiójelzés folyvást biztosította, hogy jó irányban halad. Hát ment tovább, hallotta a növekvő közegellenállás miatt felgyorsult motorok zúgásán keresztül a térdeivel és testével széthasított bozót csikorgó töredezését, kezdeti szorongása már elmúlt, egy csöppet sem félt, de kétségbeesés fogta el a szívét, mert rájött már, hogy hamarább találna meg egy tűt a szénakazalban, mint itt akár egyet is az elveszettek közül. Ebben a bozótban nem marad nyoma, ha valaki áttört rajta, mert a gejzírekből szüntelenül feltörő szökőkutak táplálják a felhőt, így minden nyiladék és minden rés hamar benő, mint a hegedő seb. Átkozta magában ezt a szépséget itt körülötte, amely talán egyedülálló a világon. Aki birnami erdőnek nevezte el, Shakespeare-től kölcsönözve a nevet, bizonyára fejlett szépérzékű személy volt, de nem ilyen képzettársításokra hajlott most Angus a Diglátorban. A Titán birnami erdeje, ismert és ismeretlen okok szövevénye folytán, hol visszavonul, hol meg előrenyomul a teknőben, sok ezer, sok tízezer hektáron – maguk a gejzírek nem túl veszélyesek benne, mert jelenlétüket már messziről észleli az ember, még mielőtt meglátná a föld alatti nyomástól megszilárduló gázok vibrálva égbe szökellő oszlopait, bömbölésük pedig, amely olyan mennydörgő és olyan rémületesen süvítő, mintha maga a vajúdó vagy dühöngő égitest üvöltene, megremegteti a talajt, és légörvényként földre nyomja körös-körül az egész rázkódó, töredező, üvegszilánkokat lövellő dzsungelt. Rendkívüli balszerencse kellene ahhoz, hogy valaki beleessen egy gejzír kráterébe, amikor az a gejzír két kitörés között éppen szünetet tart. A működő gejzíreket könnyű messze elkerülni, hiszen egyfolytában süvítenek, bömbölnek, és körülöttük halálos remegés rázza a fehér bozótot. A váratlan kitörés ellenben, még ha nincs is közel, szörnyű égszakadást-földindulást okoz.

Angus már-már a páncélablakhoz tapasztotta arcát, annyira figyelt kifelé, míg óvatosan, nagyon lassan lépdelt. Körülötte vastag, tejfehér fatörzsekként meredeztek a kővé dermedt szökőkutak, feljebb csillogó gomolyaggá ágaztak szét, csak alsó részük volt tömör és masszív. A jéggé dermedt talaj menti dzsungel tetején pedig egyre könnyedebb, lazább emeletek nőttek, anyagukból itt csontvázforma, pókhálószerű nyúlványok formálódtak, gubók, fészkek, indák, agancsok, a hal testéről letépett, de még lélegző kopoltyúk, mert itt minden, mindenütt nyüzsögve kúszott, mászott, tekergett, a sűrű zúzmarából vékony, tövises hajtások bújtak elő, tekercsekké csavarodtak, leülepedtek, szétfolytak, megint összeálltak, mint az ismeretlen magasságból folytonosan csurgó, csöpögő, megolvadó, ragacsos tej. Semmiféle földi szó nem írhatta le ezt a nyüzsgést az árnyéktalan, fehér, fénylő hallgatásban, ezt a csöndet, amelyen túlról felrémlett egy távoli, még csak ébredező moraj, a gejzírek kürtőjébe préselődő föld alatti folyam zubogása, és amikor Angus megállt, hogy hallgatózzon, merről jön ez a hangosodó zúgás, akkor vette észre, hogy kezdi elnyelni a birnami erdő. Nem úgy indult meg felé ez az erdő, mint a Macbeth-beli, hanem más történt: a semmiből, az itt teljesen mozdulatlan levegőből parányi hópelyhek váltak ki, nem havazott, csak hópelyhek tűntek fel a páncél sötét lemezein, a vállfedőkön, már az egész felső törzset bepöttyözte ez a hó, s egyre kevésbé hasonlított hóhoz, mert nem hullott le engedelmesen a géptest sima fémfaláról, nem gyűlt össze lazán mélyedéseiben, hanem hozzáragadt, mint a fehér szirup, kicsírázott, bolyhos, tejfehér szálakat eresztett, és Angus azon vette észre magát, hogy hóbunda nőtt rá, ezernyi tekergő, csillogó, hunyorgó szálacska borította be, a Diglátor teste óriási hóemberré, furcsa, fehér szoborrá vált. Ekkor tett egy kis mozdulatot, a gép megrándult, és a vaskarok, vaslábak megszilárdult lenyomatai hatalmas darabokban potyogtak le róla, estükben finom szilánkok halmazává hullva szét. A reflektor fénye kísérteties alakzatokat emelt ki a hömpölygő zubogásból, és csak vakított, de nem világította meg a talajt; Angus csak most jött rá, milyen hasznos a sugárágyú. A láthatatlan hősugár alagutat olvasztott a jégbozótba, ebben haladt most, hol jobbról, hol balról hallva a földön gomolygó felhőből a gázkitörések robaját, mint az ágyúlövéseket, egyszer pedig elég közel haladt el egy gejzír vadul fel-fellövellő, szilánkesőt záporozó tollbokrétája mellett. Hirtelen megritkult a havas erdő, és valami tisztásféle nyílt az üveglombozat hólyagszerű kupolája alatt. A tisztás közepén fekete óriás feküdt, egymásnak dőlt vastalpait és kifordult törzsét mutatva felé, ez a ferdén heverő törzs olyan volt mint hajóroncs a zátonyon. Bal karja felfelé nyúlt, a fehér törzsek között feküdt, kezét eltakarta a sűrű lombozat, jobb karját a zuhanáskor a törzs a talajba gyűrte. Kitekeredve feküdt ott a vaskolosszus, de valahogy mégsem teljesen legyőzve, mert zúzmarás végtagjain kívül sehol sem borította hó. A törzs domborulata fölött kissé remegett a levegő a belülről még mindig áradó hőtől, Angus pedig sóbálvánnyá válva állt az ikertorony előtt, egyszerűen nem mert hinni a szemének, hogy mégiscsak megtörtént a valószínűtlen csoda – a találkozás. Már éppen meg akart szólalni, amikor egyidejűleg két dolgot vett észre. A felborult Diglátor alatt sárgás, olajos folyadék tócsája terjengett – megrepedtek a hidraulikus vezetékek, akkor pedig a jármű, legalábbis részben, mozgásképtelen. A fülke elülső ablaka pedig, amely most ovális hajóablakhoz hasonlított, szétverve tátongott, csak a szigetelőpárnák meredeztek az üres keretben. A sötét nyílás gőzölgött, mintha a haldokló kolosszus képtelen volna kiadni végső leheletét. A diadal, az öröm, a boldog meglepetés semmivé lett, a pilóta megborzongott. Még mielőtt óvatosan, lassan a roncs fölé hajolt, jól tudta, hogy üres. Reflektora félig-meddig bevilágította a fülkét, látta a szanaszét lógó vezetékeket és a hozzájuk kapcsolt, üres fémruhát – lehajolni nem tudott jobban, de nagy nehezen benézett az üres fülke minden zugába, remélve, hogy a hajótörött, aki szkafanderben mászott ki, hátrahagyott valami üzenetet vagy jelet, de csak egyvalamit fedezett fel: a felborult szerszámosládát és a kulcsokat, amelyek kiszóródtak belőle. Elég sokáig álldogált még a roncs fölött, és megpróbálta kitalálni, hogy mi történt. A Diglátort feldönthette egy lavina, betemette a törmelék, a vezető hiába próbálta felállítani a gépet, ezért kikapcsolta a biztosítórendszert, amely a megengedett kapacitást korlátozza, így aztán a túl nagy olajnyomástól megrepedtek a vezetékek. A fülke ablakát nem ő maga törte ki, hiszen kijuthatott a combajtón vagy a hátsó vészkijáraton át is. Inkább a lavina törhette be, amikor a járótorony feldőlt, és eredetileg laposan feküdt. Később fordulhatott az oldalára, mikor ki akart emelkedni a rázuhant törmelék alól. De a mérgező légkör rögtön behatolt a fülkébe, és azonnal megölte volna az embert, hamarabb mint a fagy. Eszerint a lavina nem érte készületlenül a sofőrt. Mikor az összetömörült bozót felülről nyomni kezdte a gépet, a vezető látta, hogy nem tud állva maradni, és még idejében szkafanderbe bújt. Azontúl viszont már csak a vészvezérlést használhatta, mert elektronikus bőrét előbb le kellett vetnie. Az ő Diglátorának nem volt magas hőfokú sugárágyúja, tehát az egyetlen értelmes módszerhez folyamodott, ami becsületére válik. Fogta a szerszámokat, bemászott a gépházba, és mivel látta, hogy a hidraulikát nem tudja megjavítani, mert túl sok cső megrepedt és túl sok olaj elfolyt, lekapcsolta a reaktorról a mozgatóátvitelt, aztán majdnem teljes kapacitásra állította a reaktort. A járótorony már mindenképpen odaveszett, de az atommáglya forrósága, ha kiégette is a motorház belsejét, illetve éppen azáltal, hogy vörös izzásig hevítette, átsugárzott a páncélon, és megolvasztotta a törmelékhegyet. Így keletkezett ez az üveges falú barlang, a formája is mutatja, hogy mekkora hő sugárzott ki a roncsból. Angus ellenőrizte az események rekonstrukcióját, a törzs hátához közelítve a Geiger-számlálót. Rögtön hangosan fölketyegett. A gyorsneutron-máglya már megolvadt a saját hevétől és biztosan kihűlt, de a külső páncél radioaktív is volt, és forró is. A sofőr tehát a kitört ablakon át hagyta el járművét, eldobva a hasznavehetetlen szerszámokat, és gyalog vágott neki az erdőnek. Keresni kezdte nyomait az olajtócsában, de nem találta, körüljárta hát a fémtetemet, nem csillog-e valahol a barlang falain akkora nyílás, amelyen kiférhetett egy ember. Sehol sem volt ilyen. Angus nem tudta fejben kiszámítani, mennyi idő telhetett el a katasztrófa óta. Két ember három nappal ezelőtt tűnt el az erdőben, Pirx úgy húsz-harminc órával később. Ebből a csekély időkülönbségből nem állapíthatta meg, hogy valamelyik grálbeli operátoré volt-e a roncs, vagy Pirxé. Állt ott, vasba zárt élő a halott ócskavas fölött, és józanul, hideg fejjel latolgatta, mihez kezdjen. Ebből a hő olvasztotta buborékból minden bizonnyal nyílt egy kijárat, amelyen át a gépvezető elment, de azóta behegedt a nyílás. A porcelánheg biztosan elég vékony. A Diglátorból nem láthatja meg. Kikapcsolta a gépet, villámgyorsan átöltözött a szkafanderébe, futott le a combon lévő csapóajtóhoz, csak úgy döngött a lépcső, leereszkedett a létrán a kolosszus lábfejéig, és leugrott az üveges talajra. A lavinából kiolvasztott barlang egy csapásra sokkal magasabbnak tűnt, vagy inkább mintha ő maga zsugorodott volna össze. Körüljárta a barlangot – majdnem hatszáz lépés. Odadugta sisakját az átlátszóbb helyekhez, megkopogtatta őket, sajnos sok ilyen volt, és amikor a kormányfülkéből hozott kalapáccsal kezdett ütögetni egy mélyedést két tölgyfavastag oszlop között, a fal összeroppant, mint az üveg, a boltozatról pedig törmelék kezdett a fejére potyogni. Először csak apránként, aztán egy nagy reccsenéssel könnyű kavicsok és üvegpor egész felhője szakadt rá. Akkor értette meg, hogy így semmire sem jut. A másik ember nyomait nem fogja megtalálni, és ő maga is kutyaszorítóba került. A hasadékot, amelyen át belépett a lavina kiolvadt barlangjába, máris fehér jégcsapok nőtték be, és híztak, mint a sóoszlopok, de nem ám földi oszlopok, mert karvastagságú ágaik nőttek, és sövénnyé fonódtak össze. Nem volt mit tenni. Sőt hosszan tanakodni sem volt idő, mert a barlang boltozata süllyedt, már majdnem a járótorony vállán nyugvó sugárágyú kupoláját érintette, mintha a Diglátor Atlaszként viselné a heggyé szilárdult gejzírkitörések egész súlyát. Nem is tudta, hogyan került vissza a fülkébe, amely kissé már megdőlt a milliméterenként lejjebb nyomott törzzsel együtt, hogyan bújt vissza elektronikus ruhájába, és mérlegelte még egy pillanatig, bekapcsolja-e a sugárágyút. De itt minden cselekedet előre nem látható kockázatokkal járt; a kiolvadt mennyezet vagy enged, vagy leomlik; néhány lépéssel visszajutott arra a helyre, közvetlenül a fekete roncs mellett, ahonnét lendületet vehetett, és mint a faltörő kos, teljes erőből nekirohant a befagyott barlangnyílásnak, nem azért, hogy szégyenszemre megfutamodjon, hanem hogy kijusson az üvegsírból. Azután majd meglátja, hogyan tovább.

A motorházban felbőgtek a turbinák. A két acélököl csapásától behorpadt a fehér fal, és repedések vonalai jelentek meg rajta, ezek a feketés hasadékok csillag alakban felfelé és oldalra futottak, és körös-körül mennydörgő robaj támadt. Az, ami történt, túl gyorsan játszódott le ahhoz, hogy megérthette volna. Olyan hatalmas erejű csapás érte fentről, hogy a kolosszus egyetlen mély vinnyogással megingott, kirepült a szétrepedt hasadékon, mint egy kártyalap, és a lezúduló nagy tömbök, göröngyök, törmelék lavinája alatt olyan hirtelen bukott előre, hogy minden lengéscsillapító ellenére Parvis zsigerei egészen a torkáig ugrottak. A zuhanás utolsó szakasza viszont fantasztikusan lassú volt: az érkezése útját eltorlaszoló törmelék úgy közeledett, az ablakon át nézve, mintha nem ő zuhanna, hanem ez a szilánkzáporral bombázott hósivatag emelkedne föl előtte; többemeletes magasságból közeledett ehhez a porfelhőkbe burkolt fehérséghez, mígnem a törzs bordáin, a süvítő motorokon, a motorházon, a páncél védőlemezein át elérte a végső, mennydörgő csapás. Elvakulva feküdt. Az ablak nem tört el, csak belefúródott a törmelékhalomba, amelynek teljes tömegét magán érezte, a Diglátor hátán. A turbinák már nem alatta bőgtek, hanem mögötte, üresjáratban, mert a túlterhelés tetőpontján maguktól üresbe ugrottak. Az ablak koromfekete hátterén vörösen égett minden jelzőlámpa. A jobb oldaliak lassan elhalványodtak, szürkébe, majd világoszöldbe mentek át, de a bal oldaliak egymás után kialudtak, mint a hűlő zsarátnok. Angus egy bal oldalára béna roncsban feküdt. Bizony roncsban – bal karját és lábát hiába mozdította, semmi sem történt. Csak a járótorony másik, szimmetrikus felének ábrája világított. Hirtelen mélyet szippantott a levegőből, és megérezte benne a forró olaj szagát: hát megtörtént. Lehet-e legalább kúszni a fél oldalára béna Diglátorral? Megpróbálta. A turbinák rögtön engedelmesen, unisono felbődültek, de akkor megint felvillantak a bíborvörös vészjelző fények. A lavina nem egyenesen előre lökte a kolosszust, balra zuhant, és a bal oldala fogta fel az ütés egész lendületét. Angus mélyeket lélegezve, szándékos lassúsággal, vaktában bekapcsolta a belső világítást, és megkereste a járótorony interoceptorat: ez arra való, hogy hiba esetén a meghajtó aggregátok mellőzésével tájékozódni lehessen a végtagok és a törzs helyzetéről. Rögtön megjelent a jármű éles vonalú képe. A két acélláb keresztbe feküdt egymáson, így hát a bal térdízület megrepedt. A bal lábfej a jobb mögé került, de a jobb is bénán feküdt, moccanni sem tudott. Biztosan összeakaszkodtak a szerkezet kiálló részei, a többit pedig megtette a lavina nyomása. A felhevült hengerfolyadék szaga most már erősen ingerelte, égette az orrát. Megint ügyködni kezdett, átkapcsolta az egész olajvezeték-hálózatot a sokkal gyengébb vészrendszerre. Hiába? Már érezte lábán, térdén, combján a fölmelegedett olaj puha síkosságát, és a feje fölötti lámpa halvány, fehér fényében, az ablakon fekve, meglátta, hogy a fülkébe folyik be az olaj. Már csak egy valamit tehetett. Kinyitotta a villámzárat, kibújt az elektronikus hacukából, meztelenül feltérdelve kinyitotta a faliszekrényt, amelyből most mennyezet lett, és felnyögött, mert rázuhant a szkafander, az oxigénpalackok megütötték a mellét, aztán fehér gömbként az olajtócsába gurult a sisak. Trikóit már eláztatta a hengerfolyadék. A nyugodt mesterséges fényben habozás nélkül, meztelenül bemászott a szkafanderbe, megtörölte a sisak alját, mert az is olajos lett, felrakta, becsatolta, és a most alagútformán vízszintes aknában négykézláb elmászott a combajtóhoz.

Sem a rendes csapóajtót, sem a vészkijárat ajtaját nem lehetett kinyitni. Senki sem tudja, mennyi időt töltött még ezután a fülkében, mikor történt, hogy levette a sisakját, és az olajos ablaküvegre fekve, felnyúlt a kis piros lámpához, hogy betörje a műanyag kalapkát, és teljes erőből benyomja a jövő mélyébe a vitrifikátor homorú gombját. Azt sem tudhatja senki, mit gondolt és mit érzett, a jéghalálra készülődve.

A TANÁCSKOZÁS

Gerbert doktor kényelmesen kinyújtózva, lábait bolyhos plédbe tekerve üldögélt a kitárt ablaknál, és egy fóliakötéses hisztogramköteget nézegetett. A szoba félhomályba borult, pedig világos nappal volt. A sötét hatást fokozta a füstösnek látszó, fekete mennyezet a gyantával átitatott, vastag keresztgerendákkal. Laposan összekötözött falemezek alkották a padlót, tömör, széles fagerendák a falakat. Az ablakon át a Felhővadász erdős lejtői látszottak, távolabb a Cracatalq masszívuma és a meredek falú, legmagasabb hegycsúcs, a letört szarvú bivalyhoz hasonlatos szirtfok, amelyet az indiánok évszázadokkal azelőtt Mennybement Kőnek neveztek. A szikláktól szürkéllő völgy fölött hatalmas hegyoldalak magasodtak, árnyékos katlanaikban jég csillogott. Az északi hágón át idelátszott a kéklő síkság. Azon is túl, nagyon messze vékonyka füstoszlop emelkedett az ég felé – egy működő vulkánról adott hírt. Gerbert doktor összehasonlítgatta a felvételeket, némelyikre jeleket rajzolt golyóstollal. A legcsekélyebb nesz sem zavarta meg a csöndet. A gyertyák lángja mozdulatlanul állt a hűvös levegőben. Fényük groteszk módon megnyújtotta a régi indián minták szerint faragott bútorok körvonalait. Az emberi állkapocs formájú nagy karosszék görbe agyarakban végződő, fogazott karfái hátborzongató árnyékokat vetettek a mennyezetre. A kandalló fölött fából faragott, üres szemű maszkok vigyorogtak, a Gerbert mellett álló asztalka lába pedig egy összetekeredett kígyó volt, feje a szőnyegen nyugodott, két szeme vörösen csillogó féldrágakő volt.

Valahol messze megszólalt egy csilingelő harangocska. Gerbert abbahagyta a felvételek tanulmányozását, letette a filmlemezeket, és felállt. A szoba egy szempillantás alatt átalakult. Tágas ebédlővé változott. A középen álló asztalon abrosz nem volt. A fekete asztallapon csillogtak az ezüst és zöld jáspis evőeszköz. Kinyílt az ajtó, és begördült egy tolókocsi. Húsos arcú, testes férfi ült benne, turcsi orra szinte elveszett kövér orcái között. Bőringet viselt. Udvariasan köszönt Gerbertnek, aki leült az asztalhoz. Közben belépett egy deszkasovány dáma, középen elválasztott fekete haja a választéknál ősz volt. Gerberttel szemben egy gutaütésre hajlamos képű, alacsony, kövér illető foglalt helyet. Amikor a meggyszín libériás inas felszolgálta az első fogást, megkésetten besietett egy dupla tokás, ősz férfi. Megállt a kőből rakott, masszív kandallónál a pohárszékek között, nyitott tenyereit megmelengette a tűznél, aztán leült arra a székre, ahová a béna házigazda tessékelte.

– Bátyjaura még nem ért vissza a kirándulásból? – kérdezte a sovány nő.

– Bizonyára ott ül Mazumac Fogán, és mifelénk néz – válaszolt a megkérdezett, aki behúzgálta foteljét a székek között számára hagyott résbe.

Gyorsan, jó étvággyal evett. Ebéd közben többé senki sem szólalt meg. Amikor az inas kitöltötte az utolsó csésze kávét, s az aromás kávéillat elvegyült az édeskés szivarfüsttel, ismét a sovány nő törte meg a csendet:

– Vanteneda, ma tovább kell mesélnie azt a történetet Mazumac Szeméről.

– Úgy van, úgy van – helyeseltek mindannyian.

Mondian Vanteneda kissé duzzogva összefonta ujjait kövér hasán. Aztán végighordozta tekintetét a jelenlévőkön, mintha lezárná a hallgatóság körét. A kandallóban megroppant egy szenesedő farönk. Valaki letette a villáját. Egy kiskanál csörrent, aztán csönd lett.

– És hol hagytam abba?

– Ott, hogy don Esteban és don Guilielmo, megismervén a Cratapulq legendáját, elindultak a hegyekbe, hogy eljussanak a Vörös Tavak Völgyébe…

– Egész vándorlásuk alatt – kezdte Mondian, kényelmesebben elhelyezkedve tolókocsijában – sem emberrel, sem állattal nem találkozott a két spanyol férfiú, csupán a magasban szárnyaló sasok vijjogását hallották néha-néha, olykor pedig keselyű röpült el fölöttük. Nagy fáradalmak után sikerült feljutniuk a Halott Kéz gerincére. Ekkor megpillantottak maguk előtt egy ágaskodó paripához hasonlatos, magas hegyormot, az ormótlan lófej a semmibe nyúlt, a ló nyakához hasonló, meredek sziklafal körül köd gomolygott. Don Estebannak ekkor eszébe jutottak a síkvidéki öreg indián különös szavai: „óvakodjatok a Fekete Ló sörényétől”. Tanácskozni kezdtek, tovább menjenek-e, don Guilielmónak, mint emlékeztek rá, alkarjára volt tetoválva a hegylánc vázlatos rajza. Élelemkészletük már kifogyóban volt, pedig még csak hatodik napja meneteltek. Megették hát a maradék sózott, kötélen szárított húst, és szomjukat oltották a Levágott Fej alatt fakadó forrásnál. De nem ismerték ki magukat ezen a vidéken, mivel a tetovált térkép pontatlan volt. Naplemente előtt a köd emelkedni kezdett, mint a tenger dagálya. Elindultak felfelé, a Ló hátán kapaszkodva, de hiába kaptattak olyan sebesen, hogy fülükben dobolt a vér, szájuk pedig úgy kapkodta a levegőt mint a döglődő állatoké, a köd gyorsabb volt náluk, és a Ló nyakán utolérte őket. Azon a helyen, ahol rájuk borult a fehér lepel, a gerinc összeszűkül, és nem szélesebb a machete nyelénél. Így tehát, mivel tovább nem mehettek, leültek a hegygerincre lovagló ülésben, éppen úgy, ahogyan lóra ül az ember, és így zötyögtek előre a sűrű, nyirkos, fehér ködben, míg be nem sötétedett. Már erejük fogytán voltak, mikor véget ért a gerinc. Nem tudták, vajon szakadék pereméhez értek-e, vagy ez az a lejárat a Hét Vörös Tó Völgyébe, amelyről az öreg indián beszélt nekik. Ott ültek hát egész éjjel, hátukat egymásnak támasztva, testükkel támogatva és melengetve egymást, szembeszegülve az éjszakai széllel, amely úgy süvített a hegygerincen mint kés a kövön. Ha elbóbiskolnak, lezuhanhattak volna a tátongó mélységbe, így hát a szemüket sem hunyták le hét órán keresztül. Aztán felkelt a nap, és szétkergette a ködöt. Meglátták, hogy lábuk alatt olyan meredek a sziklagerinc, mintha egy fal tetején ülnének. Előttük nyolc láb széles szakadék tátongott. A Ló nyakán foszlányokra szakadozott a köd. Ekkor felismerték a messzeségben a fekete Mazumac Fejét, és meglátták a felszálló vörös füstoszlopokat, amint elvegyültek a fehér felhőkkel. Kezüket felvérezve lemásztak a szűk szurdokon, és elértek a Hét Vörös Tó Völgyének felső katlanába. Itt azonban Guilielmót minden ereje elhagyta. Don Esteban elsőnek kapaszkodott fel a szakadék fölé kinyúló sziklapadra, és kézen fogva vezette társát. Így mentek, mígnem egy görgeteghez értek, amelyen megpihenhettek. A nap már magasan járt, és Mazumac Feje köpködni kezdte rájuk a sziklapadokról lepattanó kőtömböket. Menekültek hát lefelé. Amikor a Lófej már olyan kicsinek látszott fölöttük mint egy gyermek ökle, megpillantották az első Vörös Forrást a rőtes tajték felhőjében. Ekkor don Esteban kiemelte dolmánya mögül az akantuszfa színűre cserzett szíjköteget, amelynek vörösre festett rojtjait számos csomóba kötötték. Hosszan jártatta rajtuk ujjait, az indián írást olvasva, mígnem rátalált a helyes útra.

Megnyílt előttük a Hallgatás Völgye. A völgy mélyén haladtak tovább, óriási sziklákon, amelyek között feneketlen rések tátongtak.

– Közel vagyunk már? – kérdezte Guilielmo suttogva, mert hangos szó már nem tudta elhagyni kiszáradt torkát.

Don Esteban intett neki, hogy hallgasson. Egyszerre csak Guilielmo megbotlott, és meglökött egy kavicsot, amely más kavicsokat rántott magával. Ettől a hangtól a Hallgatás Völgyének függőleges falai füstölni kezdtek, ezüst felhőbe borultak, és ezernyi mészkőoszlop zúdult le a völgybe. Don Esteban, aki éppen egy kiálló sziklaboltozat alatt ment át, berántotta barátját ebbe a fedezékbe, míg a pusztító lavina eldübörgött fölöttük, és továbbhömpölygött, mint a vihar. Egy perc múlva csönd lett. Don Guilielmo feje vérzett, mert fölsebezte egy kőszilánk. Társa csíkokat szaggatott inge hátából, és bekötözte a sebet. Végül, amikor a völgy már annyira összeszűkült, hogy fejük fölött az ég nem volt szélesebb egy folyónál, meglátták a sziklákon teljesen meztelenül csordogáló patakot, amelynek csiszolt gyémánthoz hasonlatosan kristálytiszta vize a föld alatti meder felé igyekezett. Most a térdig érő, jéghideg, sebes patakban kellett gázolniuk. Úgy érezték, csontig marja lábukat. De hamarosan elkanyarodott a patak, és ők száraz, sárga homokon álltak egy sokablakú barlang előtt. Don Guilielmo elgyengülve lehajolt, és észrevette, milyen furcsán csillog ez a homok. Szeméhez emelt egy maréknyit, rendkívül nehéz volt. Szájához tette kezét, és megharapdálta a homokot. Érezte, hogy tele van arannyal. Don Esteban felidézte az indián szavait, és körülnézett a barlangban. Az egyik sarokban függőleges, mozdulatlan, megszilárdult láng csillogott. Víz csiszolta kristálygömb volt, fölötte nyílás tátongott a barlang falában. A beeső fény mutatta, hogy az égre nyílik. Odament a kristálygömbhöz, és szemügyre vette. Formáját tekintve óriási, földbe ásott koporsóra emlékeztetett. Mélyében először csak milliárd lobogó lángocskát látott, szédítő ezüst kavargást. Aztán úgy rémlett, hogy körülötte minden elsötétedik, és széthajló, nagy nyírfakéreg lemezeket látott. Amikor eltűntek, úgy tetszett, hogy a jégtömb belsejéből valaki őt nézi. Rézbőrű arc volt, sok-sok éles ránccal, keskeny szemekkel, mint a késpenge. Minél tovább nézte, annál kihívóbban, gonoszul mosolygott. Káromkodva belevágta tőrét a kristályba, ám a penge tehetetlenül csúszott le róla. De a gúnyosan mosolygó, rézbőrű arc eltűnt. Mivel don Guilielmót szemlátomást lázroham gyötörte, társa megőrizte magában a kristálygömb titkát.

Továbbindultak. A barlangból folyosók labirintusa ágazott szét. Kiválasztották a legszélesebb folyosót, és meggyújtva a magukkal hozott fáklyákat, befelé tartottak. Egy helyen oldalfolyosó fekete torka tátongott. Tűzforró levegő csapott ki belőle. Nagy ugrással jutottak át ezen a szakaszon. Később a folyosó összeszűkült. Egy ideig négykézláb haladtak, aztán olyan szűk átjáróhoz értek, hogy hason kellett kúszniuk. Hirtelen megint kitágult a folyosó. Feltérdelhettek. Amikor már utolsó fáklyájuk is alig égett, lábuk alatt zizegni kezdett a talaj. A pislákoló fáklya halvány fényében még láthatták, mi van ott. Színarany rögök görgetegén térdeltek. De még ezzel sem érték be. Megismervén Mazumac Száját és Szemét, látni kívánták a Zsigereit is. Don Esteban egyszerre csak hátrasuttogta társának, hogy lát valamit. Guilielmo hiába meresztgette mögüle a szemét.

– Mit látsz? – kérdezte.

Esteban ujjait már perzselte a szurokfáklya vége. Hirtelen megállt: a falak elsiklottak valahová, csak a nagy sötétség volt előtte, benne a fáklyafény vörös barlangjával. Guilielmo látta, hogy társa előrelépked, s kezében imbolyog a láng, óriási árnyékokat vetve.

Egyszerre csak óriási kísértetarc rémlett föl előttük, a levegőben lebegve, szemeit rájuk függesztve. Don Esteban felkiáltott. Szörnyű kiáltás volt, de Guilielmo megértette a szavakat. Társa Jézust és az ő Anyját hívta, s az olyan emberek mint Esteban, csak akkor kiáltják ezeket a szavakat, ha szemtől szemben állnak a halállal. Amikor felhangzott a kiáltás, Guilielmo eltakarta kezeivel az arcát. Aztán mennydörgő robajt hallott, körülötte láng csapott fel, és elvesztette eszméletét.

Mondian Vanteneda hátradőlt, és némán elnézett valahová az ülők között, alakja sötéten rajzolódott az ablakra, melyet a hegyek fűrészfogas kontúrja fölött lilára festett a közelgő éjszaka.

– Az Araquerita felső folyásánál a szarvasra vadászó indiánok kifogtak a vízből egy fehér embert, akinek vállaihoz felfújt bivalybőr volt kötözve. Háta fel volt hasítva, és a bordái szárnyak formájában, hátrafelé kitördelve. Az indiánok Cortez csapataitól félve, el akarták égetni a tetemet, de éppen akkor tévedt falujukba a Félszeműnek nevezett Ponterone lovas járőre. A holttestet a táborba szállították, és ott felismerték don Guilielmót. Don Esteban sohasem tért vissza.

– Akkor honnan ismerheti bárki is ezt a történetet?

A kérdés csikorogva sértette fel a csendet. Belépett az inas egy kandeláberrel. Az imbolygó lángok megvilágították a kérdező férfi citromsárga arcát, vértelen ajkait. Udvariasan mosolygott.

– Az elején elmondtam az öreg indián meséjét. Ő azt magyarázta, hogy Mazumac mindent lát a szemével. Talán kissé mitologikusan fejezte ki magát, de lényegében igaza volt. Ez a tizenhatodik század elején történt, és az európaiak még nem sokat tudtak arról, mennyire megnövelheti látásunk erejét a csiszolt üveg. Két hatalmas hegyikristály, nem tudni, hogy a természet erőinek vagy emberi kéznek a műve, állt Mazumac Fején és a Zsigerek barlangjában, oly módon, hogy aki az egyikbe belenézett, látta mindazt, ami a másik körül történik. Rendkívüli periszkóp volt ez, két tükörprizma alkotta, amelyek harminc kilométerre voltak egymástól. Az indián, aki a Fej tetején állt, látta a két szentségtörőt, amint behatolnak Mazumac Zsigerei-be. Talán nemcsak látta őket, hanem vesztüket is okozhatta.

Mondian gyors mozdulatot tett a kezével. Az asztalra, a narancssárga fénykörbe egy szíjköteg hullott, egyik végénél vastag csomóba kötve. A kifakult bőrön mély bevágások voltak. Zizegve esett le, olyan száraz és öreg volt.

– Tehát volt valaki – fejezte be Vanteneda –, aki figyelemmel kísérte az expedíciót és hátrahagyta leírását.

– Akkor hát ön ismeri az aranybarlanghoz vezető utat?

Mondian mosolya egyre közönyösebbé vált, mintha az odakint eltűnő sziklacsúcsokkal együtt elúszna a jeges, néma hegyvidéki éjszakába.

– Ez a ház éppen Mazumac Szájának bejáratánál áll. Ha egy szót kimondtak benne, a Hallgatás Völgye mennydörögve megismételte. Kőből való, természetes hangszóró volt, ezerszer erősebb az elektromos megafonoknál.

– Hogyhogy…?

– A tükörlapot évszázadokkal ezelőtt villámcsapás érte, és egy halom kvarccá olvasztotta szét. A Hallgatás Völgye éppen az, amelyikre az ablakaink néznek. Don Esteban és don Guilielmo a Szelek Kapuja felől jöttek, de a Vörös Források már régen kiapadtak, és a hangok már nem indítanak el kőlavinát. Úgy látszik, a völgy rezonátor volt, és bizonyos hangrezgések hatására meglazult a mészkő oszlopok alapja. A barlangot elzárta egy föld alatti rengés. Volt ott egy függő szikla, amely két sziklafal közé ékelődött, és távol tartotta őket egymástól. A földrengés kilökte a helyéről, és a két sziklafal mindörökre összezárult. Hogy mi történt később, amikor a spanyolok megpróbáltak átjutni a szurdokon, ki zúdított kőlavinát Cortez gyalogosainak menetoszlopára – azt nem lehet tudni. Gondolom, azt már soha senki nem fogja megtudni.

– Ugyan, ugyan, kedves Vanteneda, hiszen a sziklafalakat fel lehet robbantani, vagy gépekkel áttörni, a vizet ki lehet szivattyúzni a barlangokból, nem igaz? – szólalt meg az alacsony, kövér illető az asztal végén. Vékony cigarót szívott, szipkával.

– Azt hiszi?

Mondian nem leplezte iróniáját.

– Nincs olyan erő, amely megnyitná Mazumac Száját, ha Ő nem akarja – mondta, erélyesen ellökve magát az asztaltól. A hirtelen fuvallat kioltott két gyertyát. A többi kékes lánggal égett, koromlemezkék röpködtek fölöttük, mint pici éjjeli lepkék. Benyúlt az arcok közé szőrös kezével, felkapta az asztalról a szíjcsomót, és helyben körbefordította kocsiját, akkora erővel, hogy a gumikerekek felsivítottak. A jelenlévők felálltak, és kifelé indultak. Gerbert doktor csak üldögélt, az imbolygó gyertyalángokat bámulta. Jeges fuvallat suhant be a nyitott ablakon át. Megborzongott a vacogtató hidegtől, az inasra nézett, aki nehéz köteg fahasábot cipelt be, és lerakta a kandalló kékre égett rácsa elé. Gyakorlottan szétszórta a parazsat, és művészi piramist épített fölé a gyújtósból, amikor valaki benyitott a másik ajtón, és benyúlt egy falmélyedésbe. Megint szempillantás alatt átalakult az egész szoba. A terméskő kandalló, a tüzet rakó inas, a faragott támlájú székek, a gyertyatartók, a gyertyák, az ablakok, mögöttük a hegyvidéki éjszakával, eltűntek az egyenletes, tompa fényben; eltűnt a hosszú asztal is az ezüstneművel, és a kis fehér teremben a domború, sima mennyezet alatt csak Gerbert maradt egymaga, egy árva széken ülve, előtte négyszögletű lap a tányérjával és a maradék sült hússal: csak ennyi maradt az asztalból.

– Játszol? Most? Régi meséket? – kérdezte a jövevény, aki véget vetett a látványosságnak, és most azon iparkodott, hogy lehámozza magáról a felfújt, átlátszó fóliát, amely nyakig zárt, egérszürke kezeslábasát borította. Végül széttépte a fóliát, mert fémesen csillogó csizmáit sehogy sem tudta belőle kiszabadítani, eldobta a gyűrött burkot, és hüvelykujját végighúzta a mellén, amitől a kezeslábas szétnyílt. Fiatalabb volt Gerbertnél, alacsonyabb is, gallértalan inge szétnyílt izmos nyakán.

– Még csak egy óra van. Kettőre beszéltük meg… és a hisztogramokat úgyis kívülről tudom.

Gerbert egy picit zavartan mutatta fel a hisztogramok kötegét. A jövevény kikapcsolta csizmái vastag szárát, a fal mentén futó fémszegélyhez caplatott, és olyan gyorsan, mintha egy csomag kártyát keverne, sorra hívta elő a holografikus élőképeket: a lakoma, visszafelé lejátszva, síkság, meredek mészkőtornyok csoportjával, amelyek kísérteties denevércsontvázként derengenek a holdfényben, napsütötte dzsungel, a liánok között tarkán röpdöső lepkékkel, végül homoksivatag, magas termeszdombokkal. Mindegyik egy szempillantás alatt jelent meg, körülvette őket, és eltűnt, átfolyva a következőbe. Gerbert türelmesen várt, amíg kollégája megunja a szemlét. A fények és színek villódzása közepette, kezében a hisztogramok dossziéjával, gondolatban már messze járt az iménti színjátéktól, amellyel talán belső nyugtalanságát akarta elfojtani.

– Változott valami…? – kérdezte végül. – Vagy mi van?

Ifjabb kollégája helyreállította a kis terem aszketikus küllemét, és elkomolyodva, kissé bizonytalanul kibökte:

– Nem. Semmi sem változott. Csak Arago megkért, hogy menjünk be hozzá az értekezlet előtt.

Gerbert hunyorgott, mint akit kellemetlen meglepetés ért.

– És mit mondtál neki?

– Hogy megyünk. Mit nézel így? Nem fűlik a fogad ehhez a látogatáshoz?

– Hát nem vagyok éppen elragadtatva. Persze, nem mondhattál nemet. De úgyis nyakig vagyunk a pácban, akkor még a teológiát is belekeverni… Mit akar tőlünk? Mondott valamit?

– Semmit. Nemcsak rendes ember, hanem okos is. És diszkrét.

– Tehát diszkréten értésünkre adja, hogy kannibálok vagyunk.

– Szamárság. Különben is, nem bíróság elé megyünk. Azért hoztuk őket a fedélzetre, hogy felélesszük őket. Ezt ő is pontosan tudja.

– És a vérhistóriát is?

– Gőzöm sincs. De miért olyan borzasztó az? Kétszáz évig csináltak vérátömlesztéseket.

– Az ő szemében ez nem vérátömlesztés lesz, hanem holttestek meggyalázása… minimum. Vagy hullarablás.

– Azokon a hullákon már úgysem lehet segíteni. A szervátültetés is ősrégi dolog. Vallási szempontból… ehhez én nem értek, de azt tudom, hogy az ő egyháza nem ellenezte. És különben is, mitől lettek most egyszerre lelki görcseid? Attól, hogy egy pap, egy szerzetes mit szól a dologhoz? A parancsnok megengedte, a többség helyesli, sőt talán mindenki. Aragónak még szavazati joga sincs. Ő mint vatikáni vagy apostoli megfigyelő repül velünk. Mint utas és néző.

– Na jó, Viktor. De azért valld be, hogy ezektől a hisztogramoktól leesett az állunk. Nem kellett volna felhozni azokat a tetemeket az Euridikére. Én elleneztem. Miért nem szállították őket a Földre?

– Te is tudod… így jött ki a lépés. Azonkívül én úgy gondoltam, hogy ha egyáltalán valakit, hát őket megilleti a mi repülésünk.

– Sokra mennek vele, mikor legjobb esetben is csak egyet tudunk reanimálni, a többiek rovására.

Viktor Terna elkerekedett szemmel bámult Gerbertre.

– Mi ütött beléd? Térj már észhez. Hát mi vagyunk a hibásak? A Titánon nem voltak olyan körülmények, hogy fel lehetett volna állítani a diagnózist. Igaz vagy nem igaz? Halljam! Tudni akarom, hogy mégis kivel megyek ahhoz a domonkos atyához. Talán megtértél ősapáink hitéhez? Valami rosszat látsz abban, amit meg kell tennünk… amit követelnünk kell? Bűnnek tartod?

Gerbert, aki eddig nyugodtan hallgatta, most felfortyant.

– Nagyon jól tudod, hogy ugyanazt fogom követelni, amit te meg a főorvos. Azt is tudod, mit gondolok az egészről. A felélesztésben nincs semmi rossz. A rossz az, hogy két, reanimálásra alkalmas egyedből csak egyet lehet feléleszteni, és hogy senki helyettünk el nem dönti, melyiket válasszuk… Na, eleget papoltunk. Gyere. Essünk túl rajta.

– Nekem még át kell öltöznöm. Megvársz?

– Nem. Én máris megyek. Gyere utánam, oda hozzá. Hányadik fedélzet?

– Középső szelvény, harmadik. Öt perc múlva ott leszek.

Együtt léptek ki a teremből, de más-más liftbe szálltak. Gerbert bepötyögte a célszámokat, és elsuhant az ovális, ezüstös liftben. A tojás alakú jármű lágyan fékezett, domború fala spirálisan szétnyílt, mint a fényképezőgép blendéje. Szemben, a fényforrás nélküli, derengő világosságban magas küszöbű, homorú ajtók sora nyílt, mint egy régi hajón. Megtalálta a 84. számú ajtót, rajta a táblácska: „R. P. Arago, MA. DP. DA.” Mire azon kezdett volna töprengeni, hogy a DA betűk mögött Delegátus Apostolicus rejlik-e, avagy Doctor Angelicus – a gondolat ostoba és cseppet sem helyénvaló volt –, kinyílt az ajtó. Belépett a tágas kajütbe, amelynek minden falát üvegezett könyvespolcok borították. Két szemközti falat a mennyezettől a padlóig érő, nagy festmények díszítettek, világos keretben. A jobb oldalon Cranach festménye, A tudás fája, Ádámmal, a kígyóval, meg Évával, balról pedig egy Bosch-festmény, a Szent Antal megkísértése. Éppen szemlélni kezdte az égen úszó Bosch-szörnyeket, ám ekkor a Cranach-képet beszippantotta a könyvespolc, az átjáróban ott állt Arago fehér csuhában, és mielőtt a festmény ajtó gyanánt a helyére siklott, az orvos megpillantott a szerzetes háta mögött egy fekete keresztet a fehér falon. Kezet fogtak, és leültek az alacsony asztalhoz, amelyen szanaszét hevertek a papírok, grafikonok és egy csomó nyitott könyv, lapjaik közt színes jelzőcédulákkal. Arago keskeny arcú, majdnem kreol bőrű férfi volt, átható szürke szeme csak úgy világított őszes szemöldöke alatt. Csuhája túl bőnek tűnt. Zongoraművészre valló, inas kezében egy közönséges fa méterrudat tartott. Gerbert akaratlanul is elfordította a szemét, a régi könyvek sorát nézegette. Nem volt kedve elsőnek megszólalni. Várta a kérdéseket, de kérdés nem hangzott el.

– Gerbert doktor, ön nagyobb tudású nálam. De azért szót érthetünk Aszklépiosz nyelvén. Pszichiáter voltam, mielőtt a reverendát felöltöttem. A főorvos rendelkezésemre bocsátotta az adatokat erről a… műtétről. Ami kiderül belőlük, az igen visszatetsző. A vércsoportok és szövetek összeférhetetlenségét tekintve két ember jöhet számításba, de csupán egy ébredhet fel.

– Vagy egy sem – szaladt ki Gerbert száján, szinte akarata ellenére. Biztosan azért, mert a szerzetes megkerülte a helyes kifejezést: támadhat fel halottaiból. A dominikánus rögtön kitalálta a gondolatát.

– Számomra fontos az a megkülönböztetés, amely önnek bizonyára mellékes. Az eszkatológikus szintű vitának nincs értelme. A hozzám hasonlóan gondolkodó személy az én helyemben azt mondaná, hogy az ember akkor tekinthető igazán halottnak, ha szervezete bomlásnak indult, vagyis ha testében helyrehozhatatlan változások mentek végbe. És hogy hét ilyen nyugszik a hajón. Tudom, hogy maradványaikat meg kell bolygatni, és megértem ennek szükségességét, bár helyeselni nem áll jogomban. Öntől, doktor, és a barátjától, aki hamarosan idejön, csak egy kérdésre akarok választ kapni. Meg is tagadhatják.

– Hallgatom – mondta Gerbert, érezve, hogy megdermed.

– Biztosan már sejti. A kiválasztás kritériumairól van szó.

– Terna sem mondhat mást, mint én. Semmiféle objektív kritériummal nem rendelkezünk. De hát ezt ön is tudja, Arago atya… hiszen ismeri az adatokat.

– Tudom. Az esélyek értékelése meghaladja az emberi erőt. A medikomok elvégeztek iksz billió számítást, és a kilenc ember közül kettőnek kilencvenkilenc százalékos esélyt adtak, az elkerülhetetlen hibahatáron belüli eltéréssel. Ez a kettő egyformán esélyes. Objektív kritériumok nincsenek, és éppen ezért bátorkodom megkérdezni, hogy melyek az önök szempontjai.

– Két problémánk van – felelte kissé megkönnyebbülve Gerbert. – Mint orvosok, a főorvossal együtt azt fogjuk kérni a parancsnoktól, hogy rendeljen el bizonyos változtatásokat a navigációban. Ami ezt illeti, ön mellettünk áll majd, ugye?

– Nem vehetek részt a szavazásban.

– Tudom. De az álláspontjának befolyása lehet…

– A tanácskozás eredményére? Hiszen az már eldőlt. El sem tudom képzelni, hogy ellenállásba ütköznének. A többség igennel fog szavazni. A végső döntés pedig a parancsnok kezében van, és csodálkoznék, ha az orvosok nem ismernék a véleményét.

– Több módosítást fogunk kérni mint amennyiről először szó volt. A kilencvenkilenc százalék nekünk nem elég. Minden további tizedesjegy fontos. A navigációs változtatás, azzal együtt, hogy az expedíció halasztást szenved, rengeteg energiát fog felemészteni.

– Erről nem tudtam. És a… másik probléma?

– A tetem kiválasztása. Teljesen tanácstalanok vagyunk, mert a botrányos hanyagság miatt, amelyet a rádiósok elegánsabban úgy neveznek, hogy túl voltak terhelve a távközlési csatornák, nem tudjuk megállapítani, hogy ezeknek az embereknek mi volt a nevük, a foglalkozásuk, semmit sem tudunk az életükről. Ami történt, valójában több volt mint hanyagság. Mikor a konténereket felhoztuk a fedélzetre, nem tudtuk, hogy abban a régi bányában, a Grálban is, meg a Roembdenben is, jórészt megsemmisült a számítógépek memóriája, még a leszerelési munkálatok közben. Bizonyos személyek persze felelősek voltak azoknak a sorsáért, akiket a parancsnok a mi beleegyezésünkkel a fedélzetre hozatott, és ezek az illetékesek kijelentették, hogy az adatokat meg lehet szerezni a Földről. Csak az nem derült ki, hogy ki, mikor, kinek adott ilyen értelmű utasítást. Kiderült viszont, hogy mindenki mossa kezeit.

– Ez gyakran előfordul, amikor sok ember hatásköre fedi egymást. Ami persze nem mentség…

A szerzetes elhallgatott, Gerbert szemébe nézett, és halkan megkérdezte:

– Ön ellenezte, hogy az áldozatokat felhozzák a hajóra?

Gerbert kelletlenül bólintott.

– Abban a felfordulásban, az indulás előtt, nem sokat számított egy szál ember véleménye, főleg, ha az illető csak orvos, nem pedig tapasztalt űrhajós. Én elleneztem, mert voltak bizonyos aggályaim, de ne gondolja, hogy ettől most könnyebb a szívem.

– Tehát mi lesz? Milyen alapon szándékoznak dönteni? Kockadobással?

Gerbert kicsit megsértődött.

– A kiválasztás kizárólag miránk fog tartozni, mármint a tanácskozás után, amennyiben eleget tesznek a követeléseinknek, tisztán technikai szempontból. A navigációs ügyekben. Akkor ismételt boncolást végzünk, és még egyszer átvizsgáljuk a vitrifikátorok egész tartalmát, az utolsó hajszálig és porszemig.

– Mennyiben befolyásolja a reanimálandó személy kiválasztását, ha sikerül azonosítani?

– Talán semennyiben. Mindenesetre nem lesz orvosi szempontból értékelhető tulajdonság, minőség.

– Ezek az emberek – a szerzetes óvatosan mérlegelte szavait, lassan beszélt, mintha egyre vékonyabb jégen lépkedne – tragikus körülmények között szenvedtek balesetet. Némelyikük mindennapi munkája közben, mert az ottani bányák vagy üzemek dolgozója volt. Mások akkor, amikor az előbbiek megmentésére indultak. Elképzelhetőnek tart egy ilyen megkülönböztetést… már amennyiben lehetséges… mint kritériumot?

– Nem.

A válasz azonnali és kategorikus volt.

Az asztalnál ülőkkel szemben szétnyílt a könyvespolc, belépett Terna, és elnézést kért a késésért.

A szerzetes felállt. Gerbert is.

– Mindent megtudtam, amit lehetséges – szólt Arago. Magasabb volt mind a két orvosnál. Háta mögött Éva Ádám felé fordult, a kígyó a paradicsomi almafán tekergett. – Köszönöm, uraim. Meggyőződtem arról, amit úgyis tudnom kellett volna. Az önök szakterülete érintkezik az enyémmel. Mi senkit sem ítélünk meg érdemei és hibái szerint, ahogyan önök senkit sem az ilyen különbségek szerint mentenek meg. Nem tartóztatom önöket: ideje, hogy induljanak. Találkozunk a tanácskozáson.

Kimentek. Gerbert néhány szóban elmondta Témának, miről beszélgettek az apostoli megfigyelővel. A folyosó tökéletesen kerek elágazásában beszálltak a tojás alakú, tompán ezüstös járműbe. A kiválasztott akna megnyílt, és elnyújtott sóhajjal beszippantotta a kereketlen kocsit. Amint elsuhantak a fedélzetek előtt, fények villantak a kerek ablakokban. Ültek egymással szemben és hallgattak. Mindkettőjüket, nem tudva, miért, érzékenyen érintette a szentencia, amellyel a szerzetes a találkozást összegezte. Ez az érzésük azonban túl homályos volt ahhoz, hogy érdemes lett volna elemezgetni, mindaz előtt, ami rájuk várt.

***

A tanácsterem az Euridiké ötödik szelvényében volt. Az űrhajó repülés közben és messziről nézve hosszú, fehér hernyóra hasonlított, gyűrűformán kidomborodó szelvényekkel, méghozzá szárnyas hernyóra, mert oldalaiból lapos lemezek álltak ki, amelyek a hidroturbinák hengereiben végződtek. Az Euridiké lapos fejét csápok vagy rágok módjára sok-sok antenna tövisei övezték. A gyűrűforma szelvényeket harmincméteres átmérőjű, rövid hengerek kötötték össze, az egész gyűrűsor összekapcsolásáról és merevítéséről a kettős belső gerinc gondoskodott, amikor az űrhajó gyorsított, teljes sebességgel haladt vagy fékezett. A hidroturbináknak nevezett motorok valójában termonukleáris gyorsreaktorok voltak, az üzemanyag pedig a vákuumhidrogén.

Ez a meghajtás még a fotonmeghajtásnál is jobbnak bizonyult. A nukleáris üzemanyagok a fénysebességhez közeli sebesség esetén egyre kevésbé használhatóak, mert a kinetikus energia oroszlánrészét elviszi a sugárhajtómű lángja, amely fölöslegesen zúdul az űrbe, és a felszabaduló kapacitásnak csak egy kis töredéke hajtja a rakétát. A fotonmeghajtáshoz, vagyis fénymeghajtáshoz viszont több millió tonna anyaggal és antianyaggal kell megterhelni az űrhajót, mint annihilációs hajtóanyaggal. Az átfolyásos-sugárhajtású motorok ezzel szemben a csillagközi hidrogént használják fel üzemanyagnak. Hidrogénatomok mindenütt vannak a galaktikus űrben, de olyan szétszórtan, hogy az effajta motorok csak másodpercenként harmincezer kilométeres sebességen felül működnek hatékonyan, teljes hatékonyságukat pedig a fénysebességhez közeledve érik el. Az ilyen meghajtású űrhajó azonban nem tud magától felszállni egy bolygóról, mert ahhoz túl masszív, és magától felgyorsulni sem képes addig, amíg a reaktorok nyílásán berepülő atomok eléggé össze nem sűrűsödnek a begyújtáshoz. A tátongó bemeneti tölcsérek ilyenkor már elég gyorsan száguldanak ahhoz, hogy a kozmikus űrben is elegendő hidrogénatomot nyeljenek el, és a tűzkamrákban felvillanjanak a mesterséges napsugarak; a hasznos energia együtthatója egyre növekszik, és az űrhajó, amelynek nem kell üzemanyagot cipelnie, állandó gyorsulással suhanhat előre. Nem egészen egyévi, a földi gravitációnak megfelelő gyorsulás után eléri a fénysebesség majdnem kilencvenkilenc százalékát, és míg fedélzetén percek múlnak el, a Földön évtizedek.

Az Euridikét a Titán körüli pályán építették, hogy a Titánt használhassák fel indítóplatformnak. A hold tömegéből sok billió tonnát hagyományos atommáglyákkal energiává alakítottak át, hogy a lézerágyúk a koncentrált fény oszlopaival ellökjék az Euridiké gigászi tatját, mint ahogyan a lőpor gázai kilökik az ágyúcsőből a gránátot. A Titánt először, nagy asztrotechnikai munkával, meg kellett szabadítani sűrű légkörétől, aztán sugárkémiai üzemeket építettek rajta, majd hidronukleáris erőmű épült az egyenlítői kontinens lemezén, miután a hegyeket leolvasztották róla egyszer használatos műholdak kumulatív hőcsapásaival. A hőcsapásoktól a hegytömeg elolvadt, láva lett belőle, aztán krioballisztikus bombákkal fokozták a fagyot, hogy a vörösen szétfolyó lávatenger sima, kemény, mesterséges síksággá dermedjen. Így keletkezett a Mare Herculaneum. Ezen a tizenkétezer négyzetmérföldes síkságon állították fel a lézerágyúk erdejét, az expedíció valóságos Herkulesét. A kitűzött napon és másodpercben mind egyszerre kilőtték lézeroszlopaikat, hogy az Euridikét kilökjék stacionárius pályájáról. A koncentrált fény meghosszabbított oszlopa az űrhajó tattükreit kitolta a naprendszeren túlra. Amikor a taszító lézersugár gyengülni kezdett, az űrhajó besegített a saját rakétáival, aztán a Plútót elhagyva sorra ledobta kiégett rakétafokozatait. Csak itt kezdtek működni az űrt nyelő hidromotorok.

Mivel a motorok egész úton működtek, az űrhajó egyenletesen gyorsult, így a földivel egyenlő gravitáció érvényesült rajta. Persze csak a hossztengely irányában. Ezért az Euridiké minden gyűrű alakú szelvénye önálló egység volt. Fedélzetei keresztben helyezkedtek el, a hajó egyik szélétől a másikig, felfelé menni annyit jelentett: a hajó orrához közeledni, lefelé: a tat irányába tartani. Amikor az egész űrhajó fékezett vagy irányt változtatott, a meghajtás tengelye elferdült az egyes szelvények tengelyéhez képest. Ilyenkor a mennyezetek falakká váltak volna, vagy legalábbis megdőlnek a fedélzetek. Hogy ezt elkerüljék, minden szelvény tartalmazott egy gömböt, amely úgy forgott páncélágyában, mint egy golyóscsapágyban. A girosztátorok gondoskodtak róla, hogy mindegyik ilyen gömb – nyolc lakógömb volt – minden fedélzetét mindig merőlegesen érje a meghajtóerő. Az ilyen manőverek közben az egyes gömbök fedélzetei elhajlottak az űrhajó fő gerinctengelyétől. Hogy ilyenkor is közlekedni lehessen a szelvények között, csigaházaknak nevezett pótzsilipek alagútrendszere kötötte össze őket. Az alagutakban közlekedők csak olyankor érezték a gravitáció változását vagy hiányát, amikor liftjük a szelvények közötti hengereken haladt át.

Amikor a közgyűlésre sor került, először az indulás óta, az Euridiké előtt még majdnem egyévi folyamatos gyorsulás állt, az állandó gravitációt tehát semmi sem zavarta meg.

A teljes legénység közgyűlésének céljára a parlamentnek nevezett ötödik szelvény szolgált. A domború mennyezetű, nem túl magas amfiteátrumban négy padsor futott körül, a padsorokat egymástól egyforma távolságban lévő, lejtős feljárók keresztezték. Az egyetlen lapos fal mentén hosszú asztal helyezkedett el, jobban mondva összekapcsolt pultok sora, monitorokkal. Az asztal mögött ültek, a közönség felé fordulva, a navigátorok és a melléjük beosztott szakemberek.

Az expedíció különlegessége volt a parancsnokság sajátos összetétele. A repülést Bar Horab irányította, az energiaügyeket Khargner fődiszpécser, a kommunikációt De Witt rádiófizikus, a népes tudósgárda élén pedig, amelynek egyes tagjai már az utazás közben dolgoztak, másokra csak az úti célban vár szerep, Nomura polihisztor állt.

Amikor Gerbert és Terna belépett a felső galériára, már megkezdődött a tanácskozás. Bar Horab felolvasta a közgyűlésnek az orvosok igényeit. Senki sem fordult a belépők felé, csak a főorvos, Hrus, aki a parancsnok és a fődiszpécser között ült, vonta fel megrovólag a szemöldökét. Nem sokat késtek. A csendben minden irányból Bar Horab flegmatikus hangja hallatszott.

– …igényeik értelmében a gravitációt egy tizedére kell csökkenteni. Ezt szükségesnek tartják a hűtőházban nyugvó tetemek felélesztéséhez. A csökkentés azt jelenti, hogy a meghajtást az alsó határig kell lefékezni. Ezt megtehetem. Ily módon az egész útiterv, az összes kész számításokkal együtt, érvényét veszti. Készíthetünk új tervet. A jelenlegi programot öt egymástól független tervezőcsoport készítette a Földön, hogy minden hibalehetőséget kizárjanak. Erre mi nem vagyunk képesek. Az új programot nálunk két csoport fogja elkészíteni, következésképpen nem lesz olyan biztos mint a jelenlegi. A kockázat csekély, de létezik. Felteszem tehát a kérdést, szavazzunk-e vita nélkül az orvosok igényéről, vagy előbb tegyünk fel nekik kérdéseket.

A többség a vita mellett döntött. Hrus nem maga szólalt fel, hanem Gerbert felé intett.

– A parancsnok szavaiban bizonyos szemrehányás lappang – kezdte Gerbert, nem állva fel helyéről a legfelső padsorban. – Azoknak szól, akik átadták nekünk a Titánon talált holttesteket, nem törődve az állapotukkal. Ebben a kérdésben nyomozást lehet indítani, hogy a felelősöket megtaláljuk. De akár köztünk vannak, akár nem, a helyzeten ez mit sem változtat. Feladatunk az, hogy életre keltsünk egy embert, aki nem sokkal jobb állapotban maradt meg mint a fáraók múmiái. Egy kis orvostörténeti kitérőt kell tennem. A vitrifikálással először a huszadik században próbálkoztak. Gazdag aggastyánok cseppfolyós nitrogénba temettették magukat, remélve, hogy valamikor majd feltámasztják őket. Ez nyilvánvaló képtelenség. Ha a megfagyasztott holttestet felmelegítik, attól csak rothadásnak indul. Aztán megtanulták kis szövetdarabkák, petesejtek, sperma és egyszerű mikroorganizmusok mélyhűtését. Minél nagyobb testről van szó, annál nehezebb vitrifikálni. A vitrifikálás azt jelenti, hogy valamennyi testfolyadék villámgyorsan jéggé fagy, átugorva a kristályosodás szakaszát, mert a parányi kristályok helyrehozhatatlanul károsítják a finom sejtszerkezetet. A vitrifikálás a másodperc töredéke alatt fagyasztja kőkeménnyé a testet és az agyat. Könnyű dolog bármely objektumot villámgyorsan magas hőfokra hevíteni. Lehűteni majdnem nulla Kelvin-fokra, ugyanilyen gyorsan, az hasonlíthatatlanul nehezebb. A Titánon szerencsétlenül járt áldozatok harang alakú vitrifikátorai primitívek voltak, és nagyon brutálisan működtek. Amikor a konténereket a fedélzetre hoztuk, nem ismertük a vitrifikátorok szerkezetét. Ezért döbbentett meg minket annyira a testek állapota.

– Kiket döbbentett meg és miért? – kérdezte valaki az első sorból.

– Engem mint pszichonikust, Ternát, aki szomatikus, és természetesen a főorvosunkat is. Hogy miért? A konténereket úgy kaptuk meg, hogy nem mellékelték hozzájuk a múlt századi vitrifikátorok semmiféle ábráját vagy leírását. Nem tudtuk, hogy a harangokat, amelyekben a megfagyasztott emberek voltak, részben összenyomta egy jéghegy, és ott helyben hűtőtartályokba rakták őket, cseppfolyós héliumba, hogy a kompjárattal rögtön a mi hajónkra szállítsák. Az indulás után, amikor a Herkules lendületbe hozott minket, négyszáz órán át dupla gravitációnk volt, és csak azután kezdhettük megvizsgálni a konténereket.

– Ennek három hónapja, Gerbert kolléga – szólalt meg ugyanaz a hang a terem alsó részéből.

– Úgy van. Ezalatt megállapítottuk, hogy semmiképpen sem tudjuk valamennyit feléleszteni. Három eset eleve reménytelen, mert az agyuk szétzúzódott. A többiek közül csak egyet tudunk feléleszteni, bár elvben két holttest is alkalmas a reanimálásra. Az a baj, hogy mindegyik embernek vér volt az érrendszerében.

– Igazi vér? – kérdezte valaki egy másik padsorból.

– Igen. Eritrociták, vörös vérsejtek, meg minden. A vérre vonatkozó adatok megvannak a holotékában, de vérátömlesztést nem végezhetünk, hiszen nincs hozzá vér, tehát elszaporítottuk a gerincvelőből nyert vérképző sejteket. Így vér már lenne. Fennáll azonban a szöveti összeférhetetlenség. Két agy alkalmas a reanimálásra. De az életfontosságú szervekből csak annyi van, amennyi egy embernek elegendő. Egyet rakhatunk össze abból a kettőből. Szerencsétlen helyzet, de így van.

– Test nélkül is fel lehet éleszteni az agyat – jegyezte meg valaki a teremben.

– Ez nem áll szándékunkban – felelte Gerbert. – Nem azért vagyunk itt, hogy hátborzongató kísérleteket végezzünk. Az orvostudomány mai színvonalán persze minden ilyesfajta műtét hátborzongató. De nem a jelzőkről van itt szó, hanem az illetékességről. Mi orvosi minőségünkben szólunk bele a navigációba, nem mint űrhajósok. Egyetlen kívülálló sem rendelheti el, hogy mit tegyünk. Ezért nem is részletezem a műtétet. A csontvázakat mészteleníteni és fémesíteni kellett. Héliummal el kell távolítani a fölösleges nitrogént a szövetekből, kannibál módon feltrancsírozni a többi holttestet az egy kedvéért. Ez a mi dolgunk. Elmagyaráznom csak azt kell, hogy mi indokolja a követelésünket. Az agy reanimálása alatt a lehető leggyengébb gravitációra van szükségünk. Legjobb lenne a teljes súlytalanság. Tudjuk azonban, hogy ahhoz ki kellene kapcsolni a motorokat, és ez teljesen felborítaná úti programunkat.

– Ne raboljuk az időt, kolléga – szólt közbe türelmetlenül a főorvos. – A parancsnok és a jelenlévők azt akarják tudni, mi indokolja a követelést.

Nem azt mondta, hogy „a követelésünket”, csak „a követelést”. Gerbert úgy tett, mintha nem vette volna észre ezt az elszólást – mellesleg biztosra vette, hogy nem véletlen volt. Színlelt nyugalommal folytatta:

– Az ember agysejtjei normális körülmények között nem osztódnak. Nem szaporodnak, mivel az agysejtek a személyiség, az emlékezet és különféle tulajdonságok hordozói, amelyeket együttesen jellemnek, léleknek vagy más ilyesminek szokás nevezni. Ha embereket olyan primitív módszerrel vitrifikálnak, mint ahogy a Titánon történt, akkor az agyban hézagok keletkeznek. El tudjuk érni, hogy a szomszédos agysejtek osztódással szaporodva kitöltsék a hézagokat, de ezáltal megszüntetjük az így kezelt agysejtek egyéni jellegét. Ahhoz, hogy a személyiség azonosságát megőrizzük, minél kevesebb agysejtet szabad csak osztódásra késztetnünk, mert az újonnan létrejövő agysejtek olyanok mint a csecsemő agysejtjei, újak és mintegy üresek. Még nulla gravitáció esetén sem biztos, nem lesz-e amnéziás a felélesztett személy, és ha igen, akkor milyen mértékben. A memória egy része véglegesen kitörlődik a virtifikálástól, még a legtökéletesebb kriosztátokban is, mert a szinapszisok finom érintkezései molekuláris szintű károsodásokat szenvednek. Ezért nem állítjuk, hogy a felélesztett személy pontosan ugyanaz az ember lesz, aki száz évvel ezelőtt volt. Csak azt állítjuk, hogy minél gyengébb lesz a gravitáció az agy reanimálása alatt, annál nagyobb az esély a személyiség megmentésére. Befejeztem.

Bar Horab mintegy akaratlanul a főorvosra pillantott, de ő látszólag mélyen elmerült a papírjai tanulmányozásába.

– A szavazást fölöslegesnek tartom – mondta ekkor Bar Horab. – Mint parancsnok elrendelem a meghajtás lefékezését az orvosok által megjelölt időpontban, annyi időre, amennyire szükségük van. A tanácskozást ezzel lezárom.

Némi mozgolódás támadt a teremben. Bar Horab felállt, megérintette Khargner karját, és mindketten elindultak a terem alsó kijárata felé. Gerbert és Terna szinte futott kifelé a felső galérián, még mielőtt valaki megszólíthatta volna őket. A folyosón a dominikánussal találkoztak. Nem szólt hozzájuk, csak biccentett, és elindult a kajütje felé.

– Ezt azért nem vártam Hrustól – fakadt ki Terna, miután beszálltak Gerberttel a tatliftbe. – Hanem a parancsnok… az aztán legény a talpán! Éppen ilyennek kell lennie egy parancsnoknak. Már éreztem, ahogy ránk vetik magukat a rokon szakos kollégák, elsősorban a mi szeretett „pszichonautáink”. De itt nem volt kecmec…

A lift már lassított, egyre ritkábban suhantak el előttük a fények.

– Hrus nem izgat – dörmögte Gerbert. – De ha éppenséggel tudni akarod, Arago beszélt Horabbal közvetlenül a tanácskozás előtt.

– Ezt honnan veszed?

– Khargner mondta. Az atya Horabnál volt, mielőtt velünk beszélt.

– Gondolod, hogy…?

– Nem gondolom, hanem tudom: ő segített nekünk.

– De mint pap. Mint teológus.

– Ahhoz én nem értek. Ő viszont ért az orvostudományhoz is, meg a teológiához is. Hogyan egyezteti össze ezt a kettőt, az már az ő dolga. Gyerünk átöltözni, elő kell készíteni mindent… aztán megadjuk az időpontot.

A műtét előtt Gerbert még egyszer elolvasta a holotékából átküldött jegyzőkönyvet. A munkálatok folyamán a nehéz bolygógépek leálltak, mert szenzoraik jelezték, hogy fém és azon belül szerves anyag van a közelben. A birnami görgetegekből egymás után hét öreg járótornyot emeltek ki, és belőlük hat emberi testet. Két Diglátor egymástól alig pár száz méterre feküdt. Az egyik üres volt, a másik embert őrzött a harangforma vitrifikátorban. A jégmezőt nyolcadik generációs talajmaró gépek szaggatták fel, amelyekhez képest a Diglátor törpe volt. A talajmunkák vezetősége leállította az automata óriásokat, és hozzálátott a további áldozatok felkutatásához, a birnami teknő ugyanis kilenc embert nyelt el. A kutatáshoz lépegető fúrógépeket küldtek ki, nagy érzékenységű bioszenzorokkal. Annak az embernek, aki otthagyta a Diglátorát, nem bukkantak nyomára. A járótornyok páncélja behorpadt az egymásra zúduló jéglavinák alatt, de a vitrifikátorok meglepően jó állapotban voltak. A felügyelőbizottság először azt tervezte, hogy a Földre küldik őket reanimálás végett, de akkor a fagyott testeknek háromszor kellett volna túlterhelést elszenvedniük: amikor a kis űrkomp felszáll a Titánról, majd amikor a Titán-Föld szállítórakéta felgyorsul, és amikor leszáll a Földön. A tartályok átvilágítása kimutatta, hogy valamennyi tetem súlyos sérüléseket szenvedett, többek között agyalapi törést, ennélfogva túl kockázatosnak minősítették ezt a bonyolult szállítási módot. Ekkor valakinek eszébe jutott, hogy adják át a vitrifikátorokat az Euridikének, amely a legkorszerűbb reanimációs felszereléssel rendelkezik, és indulási gyorsítása minimális, tekintettel az űrhajó gigászi tömegére. Hátra volt még a tetemek azonosítása, amelyet a vitrifikátorok kinyitása nélkül nem lehetett elvégezni. Hrus, az Euridiké főorvosa, a parancsnoksággal és a SETI vezérkarával egyetértésben úgy döntött, hogy a Titán jegéből kiemelt holtak nevét és pontos adatait majd a Földről továbbítják rádión az űrhajónak, mivel a Titán számítógépes memórialemezeit már előzőleg kiszerelték, és a SETI svájci központjának archívumában helyezték el. Csakhogy a kommunikációs csatornák egészen az indulásig zsúfoltak voltak, valaki vagy valami – ember vagy számítógép – alacsony fontossági szintre sorolta be ezt az adattovábbítást, és mire az orvosok észrevették, hogy ezek az információk hiányoznak, az Euridiké már elhagyta a Titán körüli pályáját. Gerbert hiába fordult a parancsnokhoz, mert az űrhajó már gyorsult, a Herkules lézerek már javában taszították ki az űrbe. Ebben a szakaszban a lézermeghajtás egész tolóereje a Titánra nehezedett, és a planetológusok úgy vélték, hogy a Titán darabokra hasadhat. Aggodalmaik nem igazolódtak, de a gyorsítás nem ment olyan simán, mint a tervezők remélték. A Titán kérgét a Herkules mélyen benyomta a litoszférába, a heves szeizmikus hullámok mozgásba hozták a lézerágyúk talapzatát, és jóllehet a mesterséges talapzat kibírta ezt a földrengést – pontosabban Titán-rengést –, a fényoszlop imbolygott és remegett. Csökkenteni kellett a kibocsátott kapacitást, kivárni a rengés csillapodását, és ismét rálőni a koncentrált lézersugarat az űrhajó tattükrére. Ez megzavarta a kommunikációt, halmozódtak az idejében el nem küldött információk, ráadásul a Titán, amelyet két évvel azelőtt távolabb mozdítottak a Szaturnusztól, és keringését lefékezték, hogy a Herkules látszólag mozdulatlan helyzetben taszíthassa el lézeroszlopával az Euridikét, rezegni kezdett. A több százezer régi termonukleáris töltet, amelyet vésztartalékként belelőttek a nehéz holdba, végül ezt a rezgést is kioltotta. Ám ez nem ment könnyen. A reanimálók tehát nem láthattak munkához, mivel az Euridikét heteken át hol eltalálta, hol eltévesztette a lézeroszlop, és valahányszor megint elérte a tatot, az egész űrhajó beleremegett a csapásba.

A sugár-összpontosítás nehézségei, a Titán szeizmikus rázkódásai, egypár segédrakéta bedöglése miatt ily módon egyre csak halogatták a felélesztést, és a késedelmet a repülő személyzet sok tagja azzal is mentegette, hogy az áldozatok életre keltésének esélyei úgysem valami fényesek. Amikor a gyorsulás már egyenletessé vált, a Földdel való kapcsolat napról napra romlott, no és persze elsőbbséget élveztek az expedíció sikere szempontjából döntő fontosságú rádióüzenetek. Végül az űrhajó megkapta a Földről öt vitrifikált személy nevét, fényképét és életrajzi adatait, ez azonban nem volt elég az azonosításhoz. A robbanásszerű vitrifikálás az arccsontokat szétmorzsolta. A krioténereken belül végbement másodlagos implóziók letépték a megfagyasztott emberekről a szkafander alatt viselt ruhát, s a ruha foszlányait az oxigén kilökte a megrepedő szkafanderből a nitrogénkoporsóba, és elporlasztotta. Utólag még beszereztek a Földről ujjlenyomatokat és a fogazat állapotára vonatkozó adatokat, de ez csak a zűrzavart növelte. A Grál és a Roembden ősrégi rivalizálása miatt a számítógépes munkanaplókat rendetlenül vezették, különben sem tudta senki, hogy a memórialemezek egyik-másik része megsemmisült-e, vagy Svájcon kívüli archívumokba került. Annyit lehetett tudni, hogy az Euridikén feléleszthető ember a következő hat név valamelyikét viselte: Ansel, Nawada, Pirx, Kochler, Parvis, Illuma. Az orvosok már csak arra számíthattak, hogy a megmentett személy a reanimálást követő amnéziából kilábalva, felismeri majd a saját nevét ebből a listából – sőt talán már magától is eszébe jut. Ezt remélte Hrus és Terna. Gerbert, a pszichonikus, kételkedett benne. El is ment a parancsnokhoz, miután a műtét időpontját kitűzték, és előadta problémáját. A józan, gyakorlatias Bar Horab úgy vélte, hogy érdemes még egyszer átvizsgálni a vitrifikátorok tartalmát, amikor a testeket már kiemelték belőlük.

– Az volna a legjobb, ha kriminológusok, törvényszéki szakértők végezhetnék a vizsgálatot – jegyezte meg. – De mivel ilyenek nincsenek a fedélzeten, hát majd segít… – kicsit gondolkodott – Lakatos és Biela. A fizikusok is egyfajta detektívek – tette hozzá mosolyogva.

Átvitték hát a főlaboratórium szelvényébe az ívelt szarkofághoz hasonló krioténert, amelynek burkolata megfeketedett, mintha tűztől volna kormos. Masszív fogókba helyezték, nyitókulcsokat illesztettek a külső kapcsokra, és a tartály élesen nyikorogva, lassan, hosszában felnyílt. Belseje feketén tátongott a felhajló koporsófödél alatt. Alján hevert a szkafander, melynek tulajdonosa már hetek óta cseppfolyós héliumban nyugodott a nitrogéntömbbel együtt, amelybe belefagyott. Lakatos és Biela kiemelte és egy alacsony fémasztalra tette az üres szkafandert. Egyébként már megvizsgálták, amikor a tetemet kiemelték, de nem találtak benne egyebet, mint a klimatizációs vezetékeken fennakadt, fagyott textilfoszlányokat. Most apránként kibelezték a zúzmarás szkafandert, a nyakgyűrűtől, amelyhez a sisakot erősítik, a törzs és a pneumatikus nadrágszárak mentén egészen az ormótlan csizmákig. Kiszerelték belőle a spirálcsövecskéket, a szétszakadt oxigénvezeték darabjait, gondos boncolást végeztek: minden kis foszlányt nagyítóval megvizsgáltak, végül pedig Biela kézireflektorral bemászott a krioténer hengerébe. Hogy könnyebben mozoghasson, a manipulátor felvágta és széthúzta a fémpáncélt. A szkafander ugyanis a karöltőknél megrepedt, amikor a Diglátort összelapította a rázúduló birnami jéglavina, vagy esetleg a robbanásszerű vitrifikáció belső nyomásától. Ha a szkafandert viselő embernél volt valamiféle személyes holmi, az kicsúszhatott a felhasadt szkafanderből, s a sugárban kiáramló, megszilárduló nitrogénnel és emberi vérrel együtt a konténerbe kerülhetett abban a pillanatban, amikor a konténer nyílására rázuhant a különleges acélsisak, mely a szkafanderben elpusztult embert elvágta a külvilágtól.

Ahhoz, hogy az acélsisakot levágják a tartályról, hidraulikus satut kellett használni, mert a manipulátor fogói gyengének bizonyultak. A két fizikus és az orvos néhány lépésre elhátrált az acéllaptól, mert nagyon brutális eljárás következett, a vanádiumkések alól csak úgy röpködtek a jókora páncélszilánkok, mígnem a roppant ágyúlövedék kupakjához hasonló sisak megremegett, és lassan levált a tartály felső részéről. Megvárták, míg teljesen leválik. Amikor már nem röpködtek a salakfekete szilánkok, és a krioténerről lehasított kupak üres belsejét mutatta feléjük, Lakatos fölemelte a négykarú manipulátorral a mennyezet alá, Biela pedig ismét meg akarta vizsgálni a tartályt – ám ekkor mind megálltak egy pillanatra, mert a tartály páncélja megremegett, oldalai tovább hasadtak a hegesztése mentén, és lassan szétestek az acéllapon, mintha megismételnék a valaha már megtapasztalt agóniát. A távvezérelt markoló a nehéz sisakot lassan átvitte a terem túlsó végébe, és ott lerakta, mint egy üres bomba felét, olyan óvatosan, hogy meg sem csörrent az alumíniumasztalon.

Biela a szétnyílt tartályhoz lépett. A bélésmaradványok száraz lemezei sötétlettek benne, mint az égett avar. Lakatos is közelebb ment, és Biela háta mögül nézte, mi van a tartályban. Elég jól ismerte a vitrifikálás történetét. A Grál és a Roembden idejében robbanótöltetekkel csapták rá a kupakot a tartályra és benne az emberrel, hogy a test minél gyorsabban megfagyjon. A vitrifikálásra készülő embernek le kellett vennie a sisakját, bár szkafanderben maradt. Hogy az ütés szét ne zúzza a fejét, a kupak felfúvódó légpárnákkal volt kibélelve. A felhasadó légpárnák védték a megfagyasztott embert, mikor a szájába hatoló, kúp alakú fecskendő ontani kezdte a cseppfolyós nitrogént, rendszerint kitörve a fogait, sőt szétzúzva az állkapcsát. Az volt a cél, hogy az agy megfagyasztása minden irányból egyszerre történjen, tehát az agyalap felől is, a szájpadlás irányából. Ezeket a roncsolásokat az akkori technika nem tudta kiküszöbölni. A két fizikus apránként kitépte a törékeny bélésrétegeket, minden darabot leraktak egymás mellé, míg szerszámaik le nem csupaszították a krioténer belső fémfalát. A porladó bélésdarabok között találtak egy gyűrött tárgyat, amely megőrizte könyvecske formáját, sarkai megpörkölődtek, mintha tűzben lett volna. A félig elszenesedett tárgy olyan törékeny volt, hogy az érintéstől már-már hamuvá esett szét, hát üvegfödél alá tették, mert még a lehelet is kárt tehetett benne.

– Olyan mint valami kis irattartó. Még az is lehet, hogy állatbőrből van. Levéltárcának hívták az ilyet. Az emberek magukkal hordták. Az iratok pedig többnyire papírrá feldolgozott cellulózból voltak.

– Vagy műanyag polimerekből – fűzte hozzá Biela magyarázatához Gerbert.

– Nem valami biztató – sóhajtott a fizikus. – Ilyen körülmények között a cellulóz sem tartósabb mint a régi műanyagok. De hogy került ez a bigyó a tartályba?

– Azt könnyű elképzelni – magyarázta Lakatos, két tenyerét egymás felé közelítve. – Amikor az a szegény fickó bekapcsolta a vitrifikátort, alulról és felülről rácsapódott a tartály. Implóziós robbanótöltetekkel működött, persze nem úgy, hogy az embert agyonnyomja. A szkafander megtelt nitrogénnel, hónaljban megrepedt, és a kinyomuló levegő minden ruháját letéphette. Régen előfordult, hogy a közeli gránátrobbanás légnyomása minden ruhát letépett a katonáról…

– Most mit csinálunk vele?

Gerbert nézte, amint a fizikusok megszilárduló folyadékkal töltenek meg egy burát, majd kiemelik az öntvényt, amelyben úgy feketéllik a lapos holmi, mint rovar a borostyánban, és hozzálátnak a vegyelemzéshez. Találtak olyan vegyi anyagokat, amelyeket hajdan bankjegynyomáshoz használtak, cserzett és színezett állatbőrre jellemző szerves vegyületeket, továbbá ezüstnyomokat, parányi mennyiségben. Bizonyára fényképek maradványaiból származtak, mert a fényképezésnél használtak régen ezüstsókat. A sugárzás keménységét változtatva, rögzítették az öntvény egy lemezkéjét, és végül bonyolult betűrejtvényhez jutottak, betűk és kis körök, talán pecsétek rendetlen halmazához. A kromatográf elkülönítette a nyomtatott betűket a tintával írottaktól, mert a tinta szerencsére ásványi anyagot tartalmazott. A többit elvégezték a mikrotomográf szűrői. Az eredmény igen szerénynek bizonyult. Ha valóban személyazonossági igazolványt találtak, ami valószínűnek látszott, akkor a keresztnév egyáltalán nem olvasható, a vezetéknévből pedig csak az első betű: P. A vezetéknév négy-nyolc betűből állhat. Két személy neve kezdődött P betűvel – közülük éleszthetik fel az egyiket. Lehívták a monitorokra a cseppfolyós héliumban nyugvó emberek spinogramját. Ezekből a rétegfelvételekből, amelyek sokkal pontosabbak a hajdankori röntgenképeknél, évtizednyi pontossággal lehetett megállapítani az áldozatok életkorát az ízületek és az erek elmeszesedése alapján, mert amikor ezek az emberek éltek, az orvostudomány még nem tudta késleltetni a szklerózisnak nevezett elváltozásokat. A reanimálásra alkalmas két személy hasonló testalkatú volt, arckoponyájuk helyreállítása a plasztikai sebészekre várt, vércsoportjuk azonos volt, a bordák mésztartalma és az aorta csupán nyomokban észlelhető elmeszesedése szerint életkoruk harminc és negyven év között lehetett. Az életrajzi adatok szerint, amelyek a múltbeli betegségeket is feltüntették, egyikükön sem végeztek soha olyan műtétet, amely a testen heget hagyott volna. Az orvosok ezt tudták, de arra is kíváncsiak voltak, mit állapítanak meg a fizikusok: az átvilágítás a szervezetben lévő atommagok mágneses rezonanciáján alapult. A fizikusok csak a fejüket rázták: a nem bomló elemek atommagjai úgyszólván örök életűek. Más a helyzet, ha a testekben izotópok is vannak. Nos, valóban voltak, de ez is zsákutcának bizonyult. Mindkét személyt 100-200 rem nagyságrendű sugáradag érte valamikor. Valószínűleg élete utolsó óráiban.

Egy ember belső szerveit átvilágítani anonim és úgyszólván elvont foglalatosság. De maguk a meztelen hullák, a hélium alatt a nitrogénjégbe fagyva, szétroncsolt arcukkal olyan látványt nyújtottak, hogy Gerbert inkább megkímélte tőle a fizikusokat. Mindkét élettelen ember szemgolyói épségben maradtak – az orvosok titkos bánatára, mert ha egyikükre a biztos vakság várna, akkor nyilvánvaló lenne, hogy az ép látású személyt kell feléleszteni.

A fizikusok távozása után Terna leült az acélasztalra a kibelezett krioténer elé, és szótlanul nézett maga elé. Végül Gerbert nem bírta tovább a feszültséget.

– No, hát akkor mi legyen? – kérdezte. – Melyiket?

– Konzultálhatnánk Hrusszal… – mormolta tétován Terna.

– Minek? Tres faciunt collegium?

Terna felállt, a billentyűzetre csapott, a képernyő engedelmesen kimutatta a két zöld számoszlopot egymás mellett, jobb oldalon pedig egy pirosat, amely figyelmeztetően villogott. Terna kikapcsolta a készüléket, mintha nem bírná elviselni a látványt. Aztán megint a billentyű felé nyúlt, de Gerbert átfogta a vállát, és visszatartotta.

– Hagyd abba. Ezzel semmire se megyünk.

Terna a szemébe nézett.

– És ha még tanácsot kérnénk… – kezdte, de nem fejezte be a mondatot.

– Nem. Senki sem fog nekünk segíteni. Hrus…

– Nem Hrusra gondoltam.

– Tudom. Azt akartam mondani, hogy formálisan nézve a dolgot, Hrusnak döntenie kell, ha hozzá fordulunk. Kénytelen lesz, mert ő a főorvos, de a mi részünkről ez siralmas kibúvó lenne. Különben is láttad, milyen szélsebesen kereket oldott. Ne húzzuk az időt. Egy óra múlva… már kevesebb mint egy óra múlva Khargner lecsökkenti a meghajtást.

Elengedte Terna karját, és a vezérlőpulton benyomta a reanimációs terem készenléti kapcsolóit.

– A halottak nem léteznek – mondta közben. – Éppúgy nem léteznek, mintha meg sem születtek volna. Senkit sem ölünk meg. Újrateremtünk egy életet. Így fogd fel a dolgot.

– Remek – válaszolta Terna felcsillanó szemmel. – Igazad van. Ez lesz a mai jó cselekedetünk. Átengedem neked. Te választasz.

A falitáblán kivilágosodott a serleg köré tekeredő fehér kígyó, a készenlét jele.

– Nem bánom – mondta Gerbert. – Egy feltétellel. A dolog köztünk marad, és senki sem fogja megtudni. Elsősorban ő nem. Érted?

– Értem.

– Jól gondold meg. A műtét után az összes maradványt kidobjuk az űrbe. Minden adatot kitörlök a holotékában. De te meg én tudni fogjuk, mert a saját memóriánkat nem törölhetjük. Képes leszel elfelejteni?

– Nem.

– És hallgatni?

– Azt igen.

– Mindenki előtt?

– Igen.

– Mindvégig?

Terna habozott.

– Várj csak… hiszen mindenki tudja! Te magad mondtad el a tanácskozáson, hogy választhatunk…

– Muszáj volt, Hrus tudta, mi az ábra. De miután az adatokat kitöröltük, azt fogjuk hazudni, hogy itt és most olyan objektív tényezőket fedeztünk fel, amelyek e mellett az ember mellett szóltak.

Terna bólintott.

– Rendben van.

– Jegyzőkönyvet készítünk. Együtt fogjuk megírni. Két tételt meghamisítunk. Aláírod?

– Igen. Veled együtt.

Gerbert kinyitotta a faliszekrényt. Ezüstös kezeslábasok lógtak benne, fehér csizmával, üvegmaszkkal. Elővette a magáét, és belebújt. Terna követte a példáját. A terem központi liftoszlopának ajtaja kinyílt, a lift kivilágosodott. Aztán becsukódott mögöttük az ajtaja, a lift elsuhant lefelé, az elhagyott terem félig elsötétült, csak a falitábla fénypontjai fölött világított Aszklépiosz kígyója.

A HAJÓTÖRÖTT

Vakon és testetlenül tért eszméletre. Első gondolatai nem szavakból álltak. Kifejezhetetlen, vegyes érzések támadtak benne. Elúszott, eltűnt valahová, majd visszatért. Csak amikor visszanyerte belső beszédképességét, akkor tehette fel magában a kérdéseket: mitől rémültem meg? Mi ez a sötétség? Mit jelent ez? És miután ezt a lépést megtette, már azt is tudta gondolni: ki vagyok? Mi történik velem? Mozogni akart, hogy felismerje karjait, lábait, törzsét, tudva már, hogy van teste, vagy legalábbis lennie kellene. Ám egyetlen porcikája sem engedelmeskedett, meg sem moccant semmije. Nem tudta, nyitva van-e a szeme. Nem érezte a szemhéját, szeme rebbenését. Minden erejét megfeszítette, hogy kinyissa a szemét, és talán sikerült is. De semmi mást nem látott, csak ugyanolyan sötétséget, mint eddig. Ezek a fáradságos próbálkozások megint visszavitték a kérdéshez: ki vagyok? Ember. Ez a nyilvánvaló tény revelációnak tűnt számára. Úgy látszik, erősen éledezett már a tudata, mert rögtön ezután elmosolyodott magában, hogy no, ez aztán szép kis eredmény, ez a válasz. A szavak lassacskán tértek vissza, nem tudni, honnan, eleinte szétszórtan és összevissza, mintha halakat fogna ki ismeretlen mélységekből: vagyok. ÉN vagyok. Nem tudom, hol. Nem tudom: miért nem érzem a testemet? Most kezdte érezni az arcát, száját, talán az orrát, sőt meg is tudta mozdítani az orrcimpáit, bár ehhez óriási akaraterő kellett. Meregette a szemét minden irányba, és józanul okoskodva, mert a következtetés képessége is visszatért már, meg tudta állapítani: vagy megvakultam, vagy teljesen sötét van. A sötétségről az éjszaka jutott eszébe, az éjszakáról nagy térség, tele tiszta és hűvös levegővel, s ezen keresztül a légzés. Lélegzem-e? – kérdezte magától, és hallgatózva kémlelte a saját sötétségét, amely olyan hasonló volt a semmihez, és annyira különbözött tőle. Úgy rémlett neki, lélegzik, de nem úgy mint szokott. Nem működtette a bordáit, a hasizmait, érthetetlen módon lebegett, a levegő pedig magától hatolt belé és távozott belőle szelíden. Nem tudott másképp lélegzeni.

Volt már arca, tüdeje, szája és szemei, de semmit sem látott. Elhatározta, hogy ökölbe szorítja a kezét. Pontosan emlékezett, hogy mik azok a kezek, és hogyan kell őket ökölbe szorítani. Mégsem érzett semmit, és ekkor újra feltámadt benne a szorongás, immár racionális félelem, mert józan okoskodásból adódott: vagy megbénultam, vagy elvesztettem a karjaimat, és alighanem a lábaimat is. Ám ez a következtetés hamisnak tetszett – hiszen tüdeje van, ez biztos, és még sincs teste. Sötétségén és félelmén távoli, egyenletes, tompa hangok hatoltak át – a vére? És a szíve? Az dobog. Most megjött az első híradás a külvilágból: beszédet hallott. Rögtön működésbe lépett a hallása, de még tökéletlenül – tudta, hogy két ember beszélget, mert megkülönböztette a két hangot, de nem értette, mit mondanak. Ismerős nyelven beszéltek, de a szavak elmosódottan jutottak el hozzá, mint a párás üvegen vagy ködön át nézett tárgyak. Erősen figyelt, hallása lassan kiélesedett, és furcsa dolog történt – a hallása révén kilépett önmagából. Ezáltal valamilyen térbe került, amelyben volt fent és lent, jobbra és balra. Hirtelen még az is eszébe jutott, hogy ez gravitációt jelent, aztán egész figyelme a hallásában összpontosult. Két férfi hangját hallotta, az egyik magasabb és halkabb, a másik mély bariton, és mintha egészen közel volna. Hátha ő is képes volna megszólalni, ha megpróbálná? Előbb azonban még fülelni akart, nemcsak kíváncsiságból és reménykedve, hanem azért, mert gyönyörűséges dolog volt ilyen jól hallani és egyre pontosabban megérteni a beszédet.

– Én még héliumban tartanám – ez volt a közelebbi hang, amely magas, testes férfi képzetét keltette, olyan sok erő volt benne.

– Én nem – mondta a távolabbi és fiatalabb.

– Miért? Ártani nem árthat.

– Nézd az agyát. Nem, nem a calcarina. A jobb temporalis. A Wernicke. Látod? Már hall minket.

– Az amplitúdó kicsi, nem hiszem, hogy megérti, amit hall.

– Már mind a két homloklebeny, tulajdonképpen a normális állapot.

– Látom.

– Tegnap alfa még alig mutatkozott.

– Mert hibernálva volt. Ez normális. Akár érti, akár nem, még mindig túl sok a nitrogén. Növelem a héliumot.

Hosszú csönd és halk lépések.

– Várj csak… ide nézz…

Ez a bariton volt.

– Felébredt… nahát…

A folytatást nem hallotta, suttogtak. Már világosan tudott gondolkodni. Kik beszélnek itt? Orvosok. Baleset ért? Hol? Ki vagyok? Egyre gyorsabban gondolkodott, amazok pedig egymás szavába vágva sugdolóztak.

– Jó, a frontálisak kifogástalanok… de a talamusszal valami nem stimmel… kapcsold alacsonyabbra… nem ismerem ki magam. Add az Aszklepioszt. Vagy inkább a medikomot… Ez az. Élesítsd ki a képet. A köztiagy?

– Majdnem nullán áll. Ez furcsa.

– Inkább az a furcsa, hogy nem a nullán áll. Mutasd a légzésközpontot… mhm…

– Serkentsem?

– Nem, minek? Még nem tud magától lélegezni. Így biztosabb. Csak a kiazma fölött…

Valami pendülés.

– Nem lát – mondta csodálkozva a fiatalabbik hang.

– A kilencese már működik. És hogy lát-e valamit, az mindjárt kiderül…

A hallgatásban, a csöndben fémes kattanások jutottak el hozzá. És sötétségébe halvány, szürkés derengés úszott be.

– Ez az! – örvendezett a bariton. – Csak a szinapszisokon múlott. A pupillái már egy hete reagáltak. Egyébként – folytatta halkabban – nem fog tudni…

Érthetetlen suttogás.

– Agnózia?

– Dehogy. Jó volna, ha… nézd a felső szintet…

– Helyreáll a memóriája?

– Nem tudom. Vagy igen, vagy nem. Vérkép?

– Rendben.

– Szív?

– Negyvenöt.

– Szisztolés vérnyomás?

– Száztíz. Mi lenne, ha már lekapcsolnánk?

– Inkább ne. Várj. Adunk egy kis impulzust a gerincvelőnek…

Úgy érezte, megrándul benne valami.

– Visszatér az izomtónus, látod?

– Nem nézhetem egyszerre a miogramot és az agyat. Mozog?

– A kezével… összevissza.

– És most? Figyeld az arcát. Hunyorog?

– Kinyitotta a szemét. Lát?

– Még nem. Mennyire reagálnak a pupillák?

– Négy luxra. Adok rá hatot. Lát?

– Nem. De érzékeli a fényt. Talamikus reakció. A medikom igazítsa meg az elektródákat, és adjon áramot. Ez az! Remek…

A ködben meglátott maga fölött valami halvány rózsaszínű és csillogó dolgot. És hallotta a hangot, meg a lélegzetvételt minden mondat után:

– Élni fogsz. Egészséges leszel. Ne próbálj beszélni. Ha megértettél, hunyd be kétszer a szemed. Kétszer.

Megtette.

– Nagyszerű. Beszélni fogok hozzád. Ha nem értesz, hunyoríts egyszer.

Nagyon igyekezett pontosabban kivenni azt a halvány és rózsaszínű valamit, de nem sikerült.

– Próbál megnézni téged – hallotta a távolabbi, másik hangot.

Honnan tudhatja?

– Látni fogsz engem is, meg mindent – mondta lassan a bariton. – Türelmesnek kell lenned. Érted?

Igent intett a szemhéjaival.

Meg akart szólalni, de csak valami hörgés támadt benne.

– Ne, ne – intette ugyanaz a hang. – Beszélgetni még korai. Nem tudsz beszélni, mert cső van a gégédben. Azon át kapod a levegőt. Még nem magad lélegzel, mi lélegeztetünk. Érted? Akkor jó. Most aludni fogsz. Amikor majd felébredsz és kipihented magad, akkor beszélgetünk. Mindent meg fogsz tudni, most pedig… altasd el, Viktor, de lassan… szép álmokat…

Nem látott többé, mintha benne aludt volna ki a fény, és nem fölötte. Nem akart elaludni. Talpra akart ugorni. De már az a sötétség is, amely ő volt, szétfolyt és eltűnt. Sokat álmodott, különös, szép álmai voltak, olyanok, amelyeket nem lehet megjegyezni, sem elmesélni. Sok valamivé vált szét, amelyek egyszerre érzik a dolgokat. Elúszott valahova messzire, és visszatért. Embereket látott, felismerte az arcukat, de nem tudott rájönni, kicsodák. Néha csak a látása maradt meg, s az korlátlanul szárnyalt, láthatatlan napok fényességével volt tele. Úgy rémlett, évszázadok múlnak el ezekben az álmokban és a közöttük lévő ürességben. Hirtelen feleszmélt. Nemcsak tudata, hanem teste is lett. Hanyatt feküdt, bolyhos, puha takaróba burkolva. Megfeszítette hátizmait. Bizseregtek a combjai. Fölötte halványzöld, lapos mennyezet volt, mellette vezetékek és üvegek csillogtak, de nem tudta oldalt fordítani a fejét. Rögzítette valami, egy homlokáig nyúló, puhán, rugalmasan tapadó fejtámasz. A szemét már könnyedén tudta mozgatni. Egy átlátszó fal mögött valamiféle készülékek ágaskodtak, látótere határán lámpácskák villogtak, és hamarosan észrevette, hogy ezek összefüggnek vele, mert ha mellkasát teleszíva, mélyebbet lélegzett, a lámpácskák ugyanabban a ritmusban felfénylettek. Ott pedig, ahová tulajdonképpen már nem látott el, egyenletes, monoton, lassú ütemben rózsállott valami, és ez a rózsaszínű lüktetés is az ő ritmusát követte – az ő szívverését. Semmi kétség: kórházban van. Tehát baleset érte. Miféle és hol? Szemöldökét ráncolva várta, hogy a magyarázat előbukkanjon az emlékezetéből, de hiába. Mozdulatlanul behunyta a szemét, minden akaraterejét erre a kérdésre koncentrálta, de nem jött válasz. Már nem érte be azzal, hogy kedvére mozgathatná a lábait, karjait, ujjait, ha nem volna takaróba burkolva. Igyekezett megköszörülni a torkát, nyelve a fogai belső felületéhez ért, végül megszólalt:

– Én. Én!

Megismerte a saját hangját. De hogy kié ez a saját hang, azt nem tudta, és nem értette, hogy ez miként lehetséges. Szabadulni próbált a szoros takaró alól, többször is megfeszítette az izmait. Ekkor furcsán hirtelen ólmos álmosság zuhant rá, és tudata megint kihunyt, mint az eloltott lámpa fénye.

Nem számolta a múló napokat. Az űrhajón az életciklust egyezményes, egyszerű módon a földi ritmushoz igazították. Nappal valamennyi fedélzeten, folyosón, a szelvények közötti átjáró alagútban nappali világosság volt. Tízkor kezdett esteledni, gyengült a mennyezetről és a falakból áradó aranyosfehér fény, nagyjából egy óra hosszat kékes félhomály uralkodott, aztán kialudt a világítás, csak a folyosók mennyezetén sorakozó éjszakai lámpák vezették a magányos vándort. Az éjszakát szerette ugyanis a legjobban. Nappal is szabadon járkálhatott az Euridikén – minden helyiségbe bemehetett, biztosították, hogy senkit se zavar, csak járkáljon, kérdezősködjön kedvére, de ő jobban szeretett éjszaka kóborolni.

Már jó erőben volt, reggelenként a tornateremben edzette magát, aztán iskolába ment. Ezt persze csak ő nevezte így. Leült a Memnor elé, hogy a képzettársításokat keltő szavak és képek segítségével élesztgesse memóriáját, és egyben megtanulja azt, ami oly nagyon idegen. A végtelenül türelmes gép előtt, amely semmiféle érzést, csodálkozást, fölényt nem tud kimutatni, ő sem jött zavarba. Ha valamit nem értett, a Memnor elmagyarázta képi segédeszközökkel, egyszerű ábrákkal, ügyesen alkalmazva az oktatóprogramokat, amelyeket más számítógépek memóriájából hívott elő. A holotéka archív részlegében sok tízezer film volt, illetve nem is film – fénykép, de nem olyan mint a régi fényképek, mert minden előhívott kép valóságos környezetté vált, minden ige testté lőn, bár csak időleges és tünékeny testté. Ha akarta, bejárhatta a piramisok belsejét, a gótikus katedrálisokat, a Loire menti kastélyokat, a Mars holdjait, városokat, erdőket, de ezt csak azért tette, mert tudta, hogy az effajta vizuális jelenségek a terápia fontos részét alkotják. Az orvosok igyekeztek úgy bánni vele mint a legénység akármelyik tagjával, sohasem mint pácienssel, sőt az volt a benyomása, hogy némileg kerülik, mintha csak hangsúlyozni akarnák, hogy semmiben sem különbözik a többiektől.

Vizuális memóriája már visszatért, számos élettapasztalattal együtt, ismét tudta mindazt, amit navigátorként és járótorony-kezelőként tudott. Persze, az űrhajók éppúgy megváltoztak mint a bolygóképek, tehát nagyjából úgy érezte magát, mintha egy tengerész a vitorlás hajók korából hirtelen az óriási óceánjáró luxushajók korába csöppenne. De tudásának hézagait kellő szorgalommal ki tudta tölteni. Elavult ismeretei helyett újakat tanult meg. Annál keservesebb volt beletörődnie, hogy sok mindent talán végleg elfelejtett. Egyetlen nevet sem tudott felidézni magában, a sajátját sem. És ami még furcsább, a memóriája mintegy kettéoszlott. Az, amit valaha átélt, halványan, de részletekben gazdagon éledt fel benne, olyasformán, ahogy a szülői ház zugaiban sok év múlva föllelt gyermekkori kacatok nemcsak képeket varázsolnak elő az emlékezetből, hanem érzelmi aurát is. Egyszer például a fizikusok műhelyében a desztillátorból kipárolgó kesernyés szag szempillantás alatt felidézett benne egy réges-régi képet, de nemcsak egy képet, hanem sokkal többet: világosan látta magát, noha éjszaka volt, egy repülőtéren, ahová a véletlen sodorta – nemcsak látta magát, ott állt a még izzó fúvókák alatt, frissen megmenekült űrhajója alatt, érezte a nitrátfüstnek ugyanezt a szagát, és valami nagy boldogságot, amelyről akkor semmit sem tudott, csak most értette meg, az emlék hatására. Nem mesélte el a dolgot Gerbert doktornak, pedig tulajdonképpen el kellett volna mesélnie, hiszen Gerbert a lelkére kötötte, hogy azonnal jöjjön el hozzá, ha valamilyen meglepő emlékkép feltámad benne, mert az ilyen reminiszcenciák a memória betemetett tájairól villannak fel, és ott kell a mélybe ásni, nem a pszichoterápia kedvéért, hanem hogy utakat törjenek az agyban, ébresztgessék és segítsék egyre teljesebben magára találni. Ésszerű tanács volt, Gerbert ért a szakmájához, ő pedig ésszerű embernek tartotta magát, mégis eltitkolta ezt az esetet az orvos elől. Úgy látszik, lényeges jellemvonása, hogy hallgatag. Nem szeret beszélni magáról, még kevésbé ilyen intim vallomásokat tenni. Különben is úgy gondolta: nem kutya ő, hogy egy szagról jusson eszébe, kicsoda. Persze belátta, hogy ez buta gondolat. Távol állt tőle, hogy okosabbnak tartsa magát az orvosoknál, de azért csak kitartott a döntése mellett.

Gerbert hamar kiismerte, milyen tartózkodó. Szavát adta neki, hogy a Memnorral folytatott társalkodásait nem rögzítik, és ő maga törölheti az oktatógép memóriáját minden szeánsz után, ha akarja. Meg is tette. A gép előtt nem voltak titkai. A Memnor segítségével rengeteg emlékét sikerült rekonstruálni, csak az emberi neveket nem – köztük a sajátját. Végül aztán egyenesen rákérdezett.

A gép sokáig hallgatott. A memóriatréningnek nevezett emlékidézés egy elég furcsán berendezett kajütben folyt. Volt itt egypár óvilági holmi, valóságos múzeumi darabok, udvari stílusban, ívelt lábú, aranyozott kis fotelok, a falakon régi holland mesterek festményei – azok, amelyekről eszébe jutott, hogy valaha a kedvencei voltak, aztán feltűntek itt, hátha segítenek. A festmények többször változtak, a cirádás keretekbe foglalt vászon pedig nem volt vászon, bár tökéletesen utánozta a vászon szövését és az olajfesték pici göröngyeit. A Memnor azt is elmagyarázta neki, hogyan készülnek ezek a tökéletes, ideiglenes másolatok. Maga az oktatógép láthatatlan volt, persze senki sem dugta el, de hát nem lévén egyéb mint az Aszklépiosz alrendszere, amelyet ezekhez a beszélgetésekhez elkülönítettek, nem öltött a kajütben olyan formát, amely a tanítvány hangulatát megzavarhatta volna, de hogy a hajótörött mégse csak a levegőbe beszéljen, ne is mikrofonba vagy a falnak szónokoljon, idevarázsolták neki a szobába Szókratész mellszobrát, akit ismert a görög mitológiából. Vagy talán a filozófiából. Az eléggé csapzott hajú beszélgetőpartner kőszobornak látszott, de időnként mégis élénk mimikával színezte vitáikat. A tanítványnak ez nem tetszett – valahogy ízléstelennek találta. De nem tudott semmilyen más konkrét formát kitalálni, Gerbertet sem akarta zavarni, hát inkább hozzászokott a szakállas archoz, és ha valami kényes témát akart megpendíteni, inkább fel-alá járkálva beszélt hozzá, nem nézve rá, mintha saját magához beszélne. Az ál-Szókratész ezúttal tétovázni látszott, mintha túl nehéz problémán töprengene.

– Nem tudok neked kielégítő választ adni. Nem túl jó az embernek, ha teljesen megismeri testi és lelki szerkezetét. A teljes megismerés kijelöli az emberi lehetőségek határát, ezt pedig az ember annál rosszabbul viseli, minél hajlamosabb arra születése óta, hogy szándékaiban ne ismerjen korlátokat. Ennyit előszörre. Másodszor, a nevek másképp rögződnek az emlékezetben mint a beszéddel kifejezett egyéb fogalmak. Miért? Mert a nevek nem alkotnak semmiféle összefüggő rendszert. Tisztán egyezményesek. Mindenkit hívnak valahogy, de hívhatnák egészen másképp is, attól még ugyanaz az ember lenne. A keresztneveket a véletlen határozza meg, a szülők képében. Sem a keresztnévnek, sem a vezetéknévnek nincs logikai és fizikai szükségszerűsége. Ha megengeded, hogy filozófus lévén, egy kis bölcseleti kitérőt tegyek, létezni csupán a dolgok és viszonylataik léteznek. Embernek lenni annyi mint bizonyos dolognak lenni, itt most mellőzhetjük, hogy élő dolognak. Testvérnek vagy apának lenni, az már viszonylat. Mármost ha egy újszülöttet minden módszerrel megvizsgálsz, mindent fölfedezhetsz benne, eljutsz egészen a genetikai kódjáig, de nem tudhatod meg a nevét. A világot az ember megismeri. A neveket csak megszokja. Ez a különbség a mindennapi életben nem érződik. De aki kétszer jött világra, az tapasztalja. Nincs kizárva, hogy eszedbe fog jutni a neved. Akármelyik pillanatban megtörténhet. Az is lehet, hogy sohasem jut eszedbe. Ezért tanácsoltam neked, hogy válassz legalább egy ideiglenes nevet. Nincs abban semmi becstelenség vagy hazugság. Abban a helyzetben leszel, mint a szüleid voltak a bölcsőd felett. Ők sem tudták, mielőtt összeházasodtak, hogy milyen nevet fognak neked adni. Mikor megszülettél, választottak neked egy nevet, aztán később, évek múlva, már el sem tudták volna képzelni, hogy van valami más, igazibb, veled született neved, és hogy ők nem azt adták neked.

– Elég dodonai módon beszélsz – mondta erre, leplezni próbálva, milyen érzékenyen érintették a haláláról szóló szavak. Nem értette, miért reagál így a jól ismert tényre, mikor pedig inkább ugrálhatna örömében, hogy feltámadt. – Különben sem a keresztnév érdekel. Tudom, hogy a vezetéknevem P-vel kezdődik. Összesen négy– vagy hatbetűs. Parvis vagy Pirx. Tudom, hogy a többieket nem sikerült megmenteni. Jobb lett volna, ha nem mutatják meg nekem azt a listát.

– Arra számítottak, hogy magadra ismersz.

– Nem választhatok vaktában. Mondtam már neked.

– Tudom, és megértem az indítékaidat. Te az olyan emberek közé tartozol, akik nem sokat törődnek saját magukkal. Mindig ilyen voltál. Szóval nem akarsz választani?

– Nem.

– És felvenni valamilyen keresztnevet?

– Azt sem.

– Hát akkor mit akarsz?

– Nem tudom.

Talán hallott volna még egy-két meggyőző tanácsot, de most először, amióta ebbe a kajütbe jár, élt azzal a jogával, hogy törölje a memóriából a géppel folytatott összes beszélgetése tartalmát, és mintha ezt még kevesellné, a következő gombnyomással eltüntette a görög bölcs mellszobrát is. Ekkor valami értelmetlen, de mélységes, kaján elégtételt érzett, mintha meggyilkolta volna, méghozzá gyilkosság nélkül, azt, aki előtt túlságosan kitárulkozott, és aki, Senki lévén, olyan józanul és megfellebbezhetetlenül igazgatta az ő tanácstalanságát. Siralmas pótcselekvés volt ez, érv helyett, és meg is bánta, hogy így vett búcsút egy ártatlan eszköztől. De mivel szegény eszköznek igaza volt abban, hogy ő nem annyira önmagát akarta megtalálni a világban, mint inkább önmagában a világot, visszafojtotta hiábavaló dühét, szégyenkezését, és nagyjából meg is feledkezett róluk, inkább olyan dolgokkal kezdett foglalkozni, amelyek fontosabbak a saját múltjánál. Volt mit tanulnia. A Földön kívüli civilizációk keresésének legnagyobb és utolsó terve, a KÜKLOPSZ-terv tízegynéhány év után kudarcot vallott. Így vélekedtek azok, akik értelmes jelzéseket próbáltak kiolvasni a csillagok sugárzásából. A Hallgató Világegyetem rejtélye, a Silentium Universi, a földi tudománynak szóló kihívássá növekedett. A huszadik század alkonyán egy maroknyi asztrofizikus szélsőséges optimizmusa megfertőzött sok ezer más szakembert, a laikusokról már nem is beszélve. Ez a bizakodás aztán a visszájára fordult. A milliárdok, amelyeket rádióteleszkópok építésébe fektettek, hogy a csillagok és galaktikák millióinak sugárzását elemezzék, nem vesztek ugyan kárba, mert számos új fölfedezéshez vezettek, de a „Másik Értelem” várva várt hírét ezek sem hozták meg. Az orbitális űrállomásokon elhelyezett teleszkópok néhányszor elcsíptek egy-egy sajátosan viselkedő hullámsávot, ami újabb tápot adott a halványuló reményeknek. Ha ezeken a sávokon értelmes jelzés jött is, a vétel rövid volt, hamarosan megszakadt, és nem tért többé vissza. Lehetségesnek látszott, hogy a Nap körüli térséget ismeretlen csillagközi címzetteknek szóló üzenetek tűi döfködik át, megpróbálták hát megfejteni ezeket a feljegyzéseket, számtalan módszerrel, de mindig hiába. Nem sikerült teljes biztonsággal megállapítani, hogy ezek az impulzusok valóban jelzések-e. A hagyomány és az óvatosság szavára hallgatva, a szakértők úgy nyilatkoztak, hogy az efféle jelenségek egyszerűen a csillaganyag termékei, a legkeményebb sugárzást véletlenül koncentrálják keskeny sávokká vagy tűkké az úgynevezett gravitációs lencsék. A megfigyelés alapszabálya az volt, hogy természetes jelenségnek kell minősíteni mindent, ami nem nyilvánvalóan mesterséges eredetű. Az asztrofizika pedig már oly nagyot fejlődött, hogy minden alkalomra volt a tarsolyában egy hipotézis, amely pontosan „kimagyarázta” az észlelt sugárzást, anélkül, hogy bármiféle értelmes feladókra kellett volna hivatkozni. Paradox helyzet alakult ki: minél nagyobb számú elméletet produkált az asztrofizika, annál nehezebb lett volna bebizonyítani egy értelmes jelzés hitelességét. A huszadik század végén a KÜKLOPSZ-terv szószólói terjedelmes katalógust állítottak össze: milyen kritériumok alapján lehet megkülönböztetni azt, amit a természet gazdag erői egyáltalán képesek lehetnek létrehozni, attól, ami már semmiképpen sem lehet pusztán a természet műve, ennélfogva „kozmikus csodának” látszik? Földi viszonylatban példa lehetett az utóbbira, ha egy fa lehulló levelei betűket formálva, értelmes mondatot alkotnak, vagy ha egy folyó homokpartján a kisodródó kavicsok köröket és érintőket, vagy euklideszi háromszögeket rajzolnak ki. A tudósok így amolyan tízparancsolatot állítottak össze, amelynek a Földön kívüli jelzések feladói kötelesek eleget tenni. A következő század elején aztán törölni kellett a kritériumlistának majdnem a felét. Nemcsak a pulzárok, nemcsak a gravitációs lencsék, nemcsak a csillagközi gázfelhők mézerei, nemcsak a galaxisok közepének roppant anyagtömegei bolondították el a megfigyelőket ezerféle szabályos, ismétlődő, sajátos rendszert követő impulzussorozattal. A „feladók tízparancsolatának” érvénytelenné vált tételei helyett újabbakat találtak ki, majd hamarosan ezeket is törölni kellett.

Ebből eredt az általános pesszimizmus – az a meggyőződés, hogy a Föld nemcsak a Tejútrendszerben egyedi jelenség, hanem a spirális galaxisok milliárdjaiban is. A tudomány, méghozzá éppen az asztrofizika további fejlődése után megkérdőjelezte ezt a pesszimizmust. Igencsak hitelesen hangzott az új elv, az antropikus elv fogalma: a kozmikus energia és anyag tulajdonságaival szorosan összefügg, hogy a világegyetem ténylegesen olyan, amilyen, és hogy ténylegesen létezik benne élet. Ha tehát a kozmoszban emberek vannak, akkor nagyon valószínű, hogy született élet a Földön kívül is. Sorra keletkeztek hát az elméletek, amelyek összeegyeztették a világegyetem életteremtő voltát a hallgatásával. Számtalan bolygón keletkezik élet, de értelmes lényeket csak rendkívüli körülmények igen ritka találkozása szül.

Nem az a baj, hogy túl ritkán keletkezik élet, hanem az, hogy többnyire nem fehérje alapú. Ismeretes, hogy a szilícium éppen olyan sokféle vegyületet képes alkotni mint a szén, a fehérjék építőköve, márpedig a szilícium alapú evolúciók sohasem jutnak el az értelem szakaszába, vagy az értelem egy más fajtáját fejlesztik ki, amely nincs semmilyen rokonságban az emberi szellemmel.

Nem az a baj, hogy az értelem felvillanásai különböző formájúak, hanem az, hogy rövid ideig tartanak. Az élet fejlődésének csak a korai szakaszai tartanak évmilliárdokig. A főemlősök, ha egyszer már kialakultak, százezer vagy kétszázezer év múlva óhatatlanul eljutnak a robbanásszerű technikai fejlődéshez. A technika robbanása nemcsak egyre gyorsabban emeli őket a természet erőinek egyre magasabb szintű hasznosítása felé. Ez a robbanás – mert a kozmikus óra szerint valóban robbanás – szét is szórja a civilizációkat, mindegyik más irányban fejlődik, nem érthetnek szót egymással. Sohasem találkozhatnak az értelem közösségében, mert ilyen közösség nem létezik. Antropocentrikus babona csupán, amelyet korunk embere a legősibb hiedelmekből és mítoszokból vett át. Értelem sokféle lehet, és éppen azért hallgat az ég, mert olyan sokféle van. Dehogy, dehogy, állították más hipotézisek. A talány megfejtése sokkal egyszerűbb. Az élet fejlődése, ha értelmet szül, ezt egyedi véletlenek sorozata révén teszi. Az értelmet már bölcsőjében megsemmisítheti, ha az anyabolygó közelében bármilyen csillagászati esemény történik. Ezek a kozmikus beavatkozások mindig vakok és véletlenszerűek; nem bizonyította-e be az őslénytan – a galaktográfia, a Tejút-regészet segítségével –, miféle kataklizmáknak, a mezozoikus őshüllők miféle hullahegyeinek köszönhetik az emlősök, hogy főemlőssé lettek, és az események – eljegesedések, özönvizek, elsi-vatagosodások, mágnesespólus-változások, mutációsidő-módosulások – miféle bonyolult sorozatából adódott az ember fejlődéstörténete? Mindamellett az értelem igenis kifejlődhet a napok trilliói között. A földi fejlődés útjára is léphet, akkor pedig ez a csillaglottó-nyeremény ezer év, kétezer év múlva katasztrófába torkollik, mert a technika mezején szörnyű csapdák lapulnak, és aki oda téved, könnyen otthagyhatja a fogát.

Az értelmes lények észreveszik ezt a veszélyt, hogyne vennék, de akkor már késő. A civilizációk megszabadultak a vallásos hittől, túltették magukat a vallás kései, elfajzott változatain, az e világi és csakis e világi vágyak teljesítését ígérő ideológiákon, és megpróbálják fékezni lendületüket, de ez már lehetetlen. Még ott is, ahol addigra szét nem robbantotta őket valamilyen belső antagonizmus.

A Titánról jött hajótöröttnek bőven volt rá ideje, hogy kérdéseket tegyen fel, és meghallgassa a válaszokat. Az értelmes lények eleinte csak elmélkednek önmagukról és a világról, ezt nevezik a Földön filozófiának, aztán áttérnek a cselekvésre, de abból is csak az derül ki egyre fájdalmasabban, hogy bármi volt is az, ami életre hívta őket, bizonyosságot csak egyet adott nekik: azt, hogy halandók. Éppen halandóságuknak köszönhetik létrejöttüket, hiszen halandóság nélkül nem működhetne a keletkező és kihaló fajok több milliárd éves váltakozása. Az őskőkorszakban, a középső kőkorszakban meg a többi földtörténeti korban élt lények halálának mélységes mély szakadékából születtek, és az értelemmel együtt kapták a bizonyosságot, hogy ők is meg fognak halni. Miután erre rájöttek, nagyon gyorsan, tucatnyi évszázad alatt kiismerik a természet szülői módszereit, az önbeteljesítő folyamatoknak azt a perfid és pazarló technológiáját, amelyet a természet használ, hogy az élet újabb meg újabb formáinak teret adjon. Ez a technológia csodálatot kelt, amíg felfedezői is bele nem tanulnak. Erre sem kell sokáig várni. Ellopják a növények, az állatok, a saját testük titkait, átformálják a környezetet, vagyis önmagukat, és uralmuk növelésében nem ismernek határt. Kiléphetnek a kozmoszba – hogy megtapasztalják, mennyire idegen tőlük, és milyen irgalmatlanul testükben hordozzák állati származásuk bélyegét. Legyőzik majd ezt az idegenséget is; a kiépült technoszférában nemsokára ők lesznek az ősi biológiai örökség utolsó maradványai. A régi nyomorúsággal, az éhínséggel, a járványokkal, az öregkor megannyi esendőségével együtt halandó testüktől is megszabadulhatnak. Ez az esély eleinte fantasztikus, távoli, rémítő keresztútnak látszik.

Az effajta, elég komor pátoszt és valami mérnökies világvége-hangulatot árasztó általánosságok csak visszatetszést keltettek a hajótöröttben. Ő az expedíció céljára volt kíváncsi, ha már akaratlan résztvevője lett, az expedíció tervezetéhez pedig közelebb vitte az a nemrég íródott, de máris klasszikussá vált egzobiológiai munka, amelyben meglátta Hortega és Neyssel diagramját. Ez a diagram a pszichozoikumok kozmoszbeli fejlődését ábrázolja, fő vonulatával és elágazásaival. A fő vonulat kezdetét a korai technikai korszakra teszik. Ez rövid időszak; ezer évig, a mechanikus és az informatikai eszközök szakasza között, nincsenek is elágazásai. A következő évezredben az informatika kereszteződik a biológiával, így alakul ki a biotikus gyorsítás áramlata. Innentől a grafikon diagnosztikus értéke csökken, ködös prognosztizálásba megy át. A fő vonulat formáját tények és elméletek jelölték ki, az elágazások már csupán az elméletek eredői, de tény, hogy ezeket az elméleteket egyéb, igen hiteles teóriák támasztják alá. A fő vonulat kritikus útelágazása az az időszak, amikor az értelmesek konstruktőri ügyessége egyenlővé válik a természet életteremtő képességével. Az egyes civilizációk további sorsa nem látható előre. Ez az útelágazás jellegéből következik. A civilizáció bizonyos része megmaradhat a fő vonulatban, ha erősen visszaszorítja a már elérhető, de meg nem valósított autoevolúciót. A biokonzervatizmus határesete az a tételes jogalkotás (törvények, egyezmények, büntetőjogi szankciókkal járó tilalmak), amely kategorikusan szabályozza a természettől ellesett manipulációkat. Környezetmentő technikák keletkeznek: céljuk az, hogy a technoszférát súrlódásmentesen a bioszférához igazítsák. Ezt a feladatot végre is lehet hajtani, ám ez nem feltétlenül következik be; akkor a civilizáció, önpusztító válságok sorozatában, demográfiai hullámzásnak indul. Hanyatlása és regenerálódása sokszor megismétlődhet, ám ezért az önpusztító tehetetlenségért áldozatok milliárdjaival kell fizetnie. A csillagközi kapcsolatteremtés tehát nem tartozik legsürgősebb feladatai közé.

A fő vonulat konzervatívjai hallgatnak: ez nyilvánvaló.

Nem konzervatív biotikus megoldás sokféle van. A döntések általában visszafordíthatatlanok. Ezért olyan erős a széttartás a régi pszichozoikumok között. Hortega, Neyssel és Amicar vezette be a „kapcsolatablak” fogalmát. Ez az az időköz, amelyben az értelmesek MÁR magas szintű hasznos tudás birtokosai, de MÉG nem kezdték átalakítani természet adta értelmüket – az emberi agy megfelelőit. A „kapcsolatablak” kozmikus mércével mérve csupán egy pillanat.

A gyantás fadorongtól a petróleumlámpáig tizenhatezer év telt el, a petróleumlámpától a lézerig száz év, a fafáklya-lézer lépés megtételéhez szükséges információkülönbség hasonló a különbséghez, amely ahhoz a lépéshez kell, hogy eljussunk a genetikus kód felfedezésétől a posztnukleáris iparba való bevezetéséig. A „kapcsolatablak” szakaszában az ismeretek mértani haladvány szerint növekednek, a szakasz vége felé hiperbolikus görbe szerint. A kapcsolatablak mint párbeszéd-lehetőség időtartama pesszimista becslés szerint ezer földi év, legjobb esetben ezernyolcszáz-kétezerötszáz év. Az ablakon kívül csak a néma csönd van – éretlen és érett civilizációk számára egyaránt. Az előbbiek még nem képesek kapcsolatot teremteni, az utóbbiak vagy betokosodnak, vagy olyan aggregátokat hoznak létre, amelyek fénysebesség feletti úton-módon kommunikálnak egymással. A fénysebesség feletti kommunikáció kérdéséről heves viták folytak. Az anyag vagy energia semmilyen fajtáját nem lehet annyira felgyorsítani, hogy a fénysebességet túllépje, ám ezt a korlátot meg lehet kerülni, állították némelyek. Tegyük fel, hogy egy pulzár, a neutroncsillag mágneses mezejével együtt, majdnem fénysebességgel forog. Az általa kibocsátott sugár köröket ír le a pulzár tengelye körül, és kellő távolságban már a fénysebességet meghaladó sebességgel szeli át a tér egyes szakaszait. Ha mármost e sugár útjának egymást követő szakaszain megfigyelők tartózkodnak, az Einstein által fölfedezett korlát fölött igazíthatják össze óráikat. Csak ismerniük kell a „pulzár-A megfigyelő-B megfigyelő” háromszög oldalainak távolsági adatait és a „világítótorony” forgási sebességét.

Ennyit tudott meg az Euridiké feltámasztott utasa a kozmikus civilizációkról egy év alatt, miközben az űrhajó szüntelenül gyorsult. Akkor elért egy korláthoz, amelyen képtelen volt átvergődni. A géppedagógus nem adta ugyan jelét, hogy elégedetlen csekély tehetségű tanítványával, ez azonban nem változtatott a tényen: a tanítvány sehogy se tudta felfogni a sziderális energetika rejtelmeit és összefüggéseit a gravitációs technikával és ballisztikával. Pedig hát a legújabb felfedezéseknek éppen ezekre a gyümölcseire épült a terv, hogy expedíciót indítanak a Hárpia csillaghalmazba, amelyet a múlt századi csillagászok elől még eltakart a Szenezssáknak nevezett ködfelhő. Az Euridiké útiterve úgy szólt, hogy megkerüli a Szeneszsákot, belép a Hádésznak elkeresztelt kollapszár „időkikötőjébe”, egyik szelvényét leküldi egy bolygóra, mégpedig a Hárpia Dzétájának Quintájára, megvárja a felderítők visszatérését, majd hazafelé menet végrehajt egy rejtélyes manővert, amelynek neve: átkelés a retrokronális teroidon – ennek jóvoltából alig nyolc évvel indulása után visszatér a Nap közelébe. A titokzatos átkelés nélkül csak kétezer év múlva térne vissza, illetve valójában sohasem.

Az Euridiké felderítő űrhajója egy egész parszeket önállóan fog megtenni, legénysége ezalatt embrionált állapotban lesz. Szóba került az emberek vitrifikálása is, de ezt a változatot elvetették, mert a jéggé fagyasztottak felélesztésének esélye csak kilencvennyolc százalék volt. A múlt századi űrhajók pilótája, mikor az oktatógép ezeket a dolgokat magyarázta neki, úgy érezte magát, mint egy kisgyerek, akinek a szinkrofazotron működését magyarázzak. Vagy a Memnor képességei voltak elégtelenek, vagy az övéi. Azonkívül rájött, hogy teljesen emberkerülő lett, és nem éldegélhet tovább Robinsonként, csak elektronikus Péntekjével társalogva. Elliftezett az Euridiké orrszelvényében lévő obszervatóriumba, hogy megnézze a csillagokat. A hatalmas teremben érthetetlen készülékek csillogtak, hiába kereste a reflektor ágyútalpát vagy az ismert szerkezetű távcsövet – vagy egyszerűen az eltolható tetejű kupolát, amelyen át a csillagászok az eget szemlélik. A magas csarnokban egy lelket sem talált, pedig be voltak kapcsolva a falakon körös-körül végighúzódó, emeletes lámpafüzérek. A lámpasorok mentén keskeny galériák húzódtak a falon, a készülékek magas oszlopai kapcsolták össze őket. Az ördögnek tartozott ezzel a felfedezőúttal. Visszatért a kajütjébe, s az asztalán meglátott egy régi, szamárfüles könyvet, rajta egy cédulán Gerbert üzenetét, ő adta kölcsön a könyvet, esti olvasnivalónak. Az orvosról mindenki tudta, hogy egy halom fantasztikus témájú könyvet cipelt magával a fedélzetre, és jobban szerette őket mint a káprázatos holovíziós mozit. Az űrhajós meghatódott, mikor meglátta a könyvet. Oly régóta repül megint a csillagok között, oly régóta nem látta a csillagokat, és ami még rosszabb, sehogy sem tud baráti szót váltani az emberekkel, akiknek ezt az újabb utazását köszönheti – az új életével együtt. A kajütjét a kérése szerint rendezték be: kicsit olyan, mintha egy tengeri hajón volna, de olyan is, mint a kormányos vagy a navigátor szobája egy régi teherszállító űrhajón – az utasszállító űrhajók kabinjaihoz cseppet sem hasonlít, nem időleges lakóhely, mint egy hotelszoba, hanem otthon. Még emeletes ágya is van. A felső ágyra szokta lerakni a ruháját, mikor levetkőzik. Most is ágyba bújt hát, meggyújtotta az olvasólámpát, magára terítette a plédet, és bűntudatosan arra gondolva, hogy már megint passzív és lusta, még most az egyszer, de talán már utoljára, kinyitotta a könyvet ott, ahol Gerbert megjelölte. Egy darabig meg sem értette, mit olvas, annyira meghatódott a közönséges, nyomtatott betűktől. A betűk formája, az elöregedett, sárgás papír, a valódi kézi kötés, a könyv domború gerince mind valami hihetetlenül otthonos, egyetlen, elveszített és újra megtalált kincsnek tűnt – pedig Isten a tudója, sohasem volt valami nagy könyvmoly. De most olyan ünnepélyesnek érezte az olvasást, mintha a rég elhunyt szerző valamikor ígéretet tett volna neki, és noha sok-sok akadályt kellett leküzdenie, beváltotta ígéretét. Volt egy furcsa szokása: találomra kinyitotta a könyvet, és ott kezdte olvasni. Az íróknak ez nem nagyon tetszett volna. Nem tudta, miért csinálja így. Talán az az öntudatlan szándék vezette, hogy ne az előre elkészített kapun át lépjen be a kitalált világba, hanem mindjárt ott legyen benne. Most is így tett.

„…azt akarja, hogy elmeséljem?

A professzor összefonta a karját.

– Először Bom kikötőjébe hajóztam – kezdte, hátradőlve a fotelban. Behunyta a szemét. – Folyami gőzössel utaztam Bangáiig. Ott kezdődik a dzsungel. Aztán hat hétig lóháton folytattam az utat, tovább nem lehet. Még az öszvérek is megdöglenek. Az álomkór… Volt ott egy öreg sámán, Nfo Tuabé – franciásan ejtette ki a nevét, az utolsó szótagot hangsúlyozva. – Azért utaztam oda, hogy lepkéket gyűjtsek. De ő megmutatta az utat…

Rövid szünetet tartott. Kinyitotta a szemét.

– Tudja-e, hogy mi a dzsungel? Honnan tudhatná? Az eleven, zöld téboly. Minden remeg, figyel, mozog, falánk élőlények nyüzsögnek a bozótban, őrült virágok, akár a színrobbanások, ragadós pókhálókba akadt rovarok… ezer meg ezer ismeretlen faj. Ott nem úgy van mint nálunk, Európában. Nem kell keresni őket. Éjszaka az egész sátrat ellepik a lepkék, akkorák mint a tenyerem, vakon rohamoznak, százával hullanak a tűzbe. Árnyékok suhannak a vásznon. A négerek reszketnek, a szél ijesztő hangokat hoz mindenfelől. Oroszlánok, sakálok… No, de ez még semmi. Aztán jön a gyengeség és a láz. Ha a lovakat már otthagyta az ember, gyalog kell továbbmenni. Volt nálam szérum, kinin, germanin, amit csak akar. Végül egy napon… nem számoltam a napokat, ott érzi csak az ember, hogy a hetekre osztás és az egész naptár milyen nevetséges csinálmány… egy napon nem lehet továbbmenni. A dzsungel véget ér. Még egy néger falu. A folyóparton. A folyó nincs rajta a térképen, mert évente háromszor elnyeli a futóhomok. Egy darabon a föld alá bújik a medre. A falu: egypár napégette agyagkunyhó. Ott lakott Nfo Tuabé. Angolul nem tudott, persze. Két tolmácsom volt. Az első a partvidéki dialektusra fordította, amit mondtam, a második a dialektusról busman nyelvre. Az egész dzsungelsáv fölött, a hatodik szélességi foktól, egy régi királyi család uralkodik. Az egyiptomiak leszármazottai, azt hiszem. Magasabbak és sokkal intelligensebbek mint a közép-afrikai négerek. Nfo Tuabé még térképet is rajzolt nekem, megjelölte rajta a királyság határait. Kigyógyítottam a fiát az álomkórból. És ő ezért…

A professzor, még mindig csukott szemmel, belső zsebébe nyúlt. Jegyzetfüzetéből kiemelt egy papírlapot, amelyen piros tintával rajzolt, kusza vonalak kanyarodtak.

– Nehéz kiigazodni rajta… Itt végződik a dzsungel, mintha elvágták volna. Ez a királyság határa. Megkérdeztem, mi van azután. Éjszaka nem akart beszélni róla. Újra el kellett jönnöm, nappal. És csak akkor, abban az ablaktalan, büdös kunyhójában… el sem tudja képzelni azt a fülledt bűzt… akkor mondta meg, hogy azután a hangyák vannak. Fehér, vak hangyák, amelyek nagy városokat építenek. Sok-sok kilométeren át minden az ő birodalmuk. A vörös hangyák harcolnak a fehérekkel. Nagy, eleven folyóként jönnek a dzsungelen át. Ilyenkor az elefántok csordába verődnek, és elhagyják a vidéket, nagy alagutakat törve a bozótban. A tigrisek is elmenekülnek. Még a kígyók is. A madarak közül csak a keselyűk maradnak. A hangyák vonulása kiszámíthatatlan: néha egy álló hónapig jönnek, éjjel-nappal, mint egy nyüzsgő, rozsdavörös folyam, és ami az útjukba kerül, elpusztítják. Elérik a dzsungel szélét, megtalálják a fehér hangyák várait, és elkezdődik a harc. Nfo Tuabé egyszer látta őket életében. A vörös hangyák legyőzik a fehérek őreit, aztán bemennek a fehér hangyák városaiba. Sohasem térnek többé vissza. Senki sem tudja, hogy mi történik velük. De a következő évben újabb csapat érkezik a dzsungelen át. Így volt ez már az apja, a nagyapja és a dédapja idejében. Így volt mindig. A fehér hangyák városában termékeny a talaj. Hajdanában a négerek megpróbálták hasznosítani, felgyújtották a termeszek várait. De elvesztették ezt a harcot. A vetéseik elpusztultak. A kunyhókat, karámokat fából építették. A termeszek föld alatti folyosókon eljutnak a faházakhoz, és úgy szétrágják belülről a deszkát, hogy egyszerre csak egy érintéstől összeomlik a ház. Megpróbáltak agyagkunyhókat építeni. Akkor a munkások helyett megjelentek a katonák. Ezek – mutatott egy nagy tégelyre.

Az edényben, kis kapcsokkal az üveglemezhez erősítve, óriási termeszek feküdtek. Néhány harcos, hatalmas és valahogy nyomorék példányok. Testük harmadrészét szarupáncél fedte, ágas-bogas ollóban végződő sisakrostéllyal. A karcsú lábakat és a potrohot majdnem agyonnyomta a túlburjánzó páncél tömege.

– Ez nem újdonság önnek, igaz? Tudjuk, hogy vannak vidékek, ahol a termeszek uralkodnak. Dél-Amerikában… Kétféle katonájuk van, egyfajta belső rendőrség és a védők. A termeszvárak nyolc méter magasak is lehetnek. Homokból és ürülékből épülnek, keményebbek a portlandi cementnél. Semmilyen acél meg nem birkózik ezzel a cementtel. Szem nélküli, fehér, puha rovarok, amelyek tíz-egynéhány millió éve élnek így, elvágva a fénytől. Tanulmányozta őket Packard, Schmelz és még sokan. De egyikük sem sejtette, nem is gyanította… Érti már? Megmentettem a fiát, és ő hálából… Ó, milyen bölcs volt… Tudta, mi az, amivel királyi módon mondhat köszönetet a fehér embernek. Az a galambősz, öreg néger… a bőre már nem is fekete volt, hanem szürke, mint egy füstben pácolt álarc. Azt mondta nekem:

– Mérföldeken át csupa termeszvár van. Az egész síkságot elborítják. Mint egy erdő, mint egy halott erdő, csupa megkövült, hatalmas fatörzs, egyik a másik mellett, alig lehet átférni közöttük. Mindenütt kemény talaj, tompán kong az ember lába alatt, zegzugos minta fedi, mintha vastag zsinórokból volna. Ezek a csatornák, amelyekben a termeszek járnak. Ugyanabból a cementből épültek, mint a várak. Messzire nyúlnak, föld alá bújnak, megint felszínre jönnek, elágaznak, kereszteződnek, bejáratok nyílnak belőlük a várak belsejébe, és úgy félméterenként kiszélesednek, itt mennek el egymás mellett az ellenkező irányba futó termeszek. Ott, a város közepén, millió megkövesedett termeszboly között, amelyekben fortyog az erőszakos, vak élet, van egy másfajta vár. Kicsi, fekete és görbe mint a kampó. – Megmutatta barna hüvelykujjával, hogy milyen. – Ott van a hangyák népének a szíve. – Többet nem akart mondani.

– És ön hitt neki? – suttogta a másik.

A professzor fekete szeme csak úgy perzselt.

– Visszatértem Bomba. Vásároltam ötven kiló dinamitot egyfontos rudakban, amilyeneket a bányában használtak. Csákányokat, lapátokat, ásókat, fúrókat, mindent, ami csak kell. Kéntartályokat, fémcsöveket, álarcokat, hálókat, mindenből a legjobbat, amit csak kaphattam. Kannaszám a repülőgépbenzint, rovarirtó szerek egész arzenálját, amit csak el lehet képzelni. Aztán felbéreltem tizenkét teherhordót, és elindultam a dzsungelbe.

Ismeri Collenger kísérletét? Ráfogták, hogy mese az egész. Igaz, nem volt mirmekológus, csak amatőr. Kettéfűrészelt egy egész termeszvárat, felülről lefelé, és acéllemezzel elválasztotta a két felét, hogy semmiképpen ne érintkezhessenek egymással. Fiatal vár volt, a termeszek még csak építették. Hat hét múlva kiemelte az acéllemezt, és kiderült: a termeszek úgy építették az új folyosókat, hogy a torkolatuk az acéllap két oldalán pontosan egymáshoz illeszkedett… egy milliméterrel sem különböztek, semmilyen irányban. Mint amikor az emberek alagutat építenek, egyszerre kezdik a munkát a hegy két oldalán, és a hegy mélyében találkoznak. De hogyan kommunikáltak egymással a termeszek az acéllemezen át? Aztán… ott volt Gloss kísérlete. Szintén ellenőrizetlen. Azt állította, ha megölik a termeszkirálynőt, a rovarok a vártól több száz méterre is azonnal izgatottan kezdenek viselkedni, és hazatérnek.

Megint elhallgatott. A kandalló vörös parazsába bámult, amelyben fel-fellobbantak a kék lángocskák.

– Ami az utamat illeti… hát igen. Először a vezető szökött meg, aztán a tolmács. Otthagytak csapot-papot, és eltűntek. Reggel, mikor felébredtem a moszkitóhálóban, az embereim gyanúsan hallgattak, a szemüket meregették, rémült arcokat vágtak, összesúgtak a hátam mögött. A végén egymáshoz kötöztem őket, és a kötél végét a kezemre csavartam. A késeket magamhoz vettem, hogy el ne vághassák a zsinórt. Az örökös kialvatlanságtól vagy az erős napsütéstől szemgyulladást kaptam. Reggel nem bírtam kinyitni a szememet, úgy összeragadt. És az a hőség. Az ingem a verítéktől merev, mint a keményített ruha, a sisakhoz nem szabad kívülről hozzáérni, mert hólyagosra perzseli az ember ujját. A puskacső éget, mint a tüzes vas.

Harminckilenc napig törtünk magunknak utat a dzsungelben. Nem akartam átmenni az öreg Nfo Tuabé faluján, mert megkért erre: így váratlanul érkeztünk ki a dzsungelből. Egyik percről a másikra véget ért ez a pokoli, fülledt labirintus, a falevelek, indák, rikoltozó papagájok, majmok tömkelege. Előttünk, ameddig a szem ellát, csak a síkság, sárga, mint a vén oroszlán bőre. És a síkságon, a kaktuszcsomók között a tuskók. Termeszvárak. Belülről épülnek, vakon, hát a legtöbbje csálé. Itt töltöttük az éjszakát. Reggel szörnyű fejfájással ébredtem. Előző nap óvatlanul levettem egypár percre a sisakomat. A nap már magasan járt. Akkora hőség volt, hogy a levegő perzselte a tüdőmet. A tárgyak képe remegett, mintha égne a homok. Egyedül voltam. A négerek átrágták a kötelet, és elszöktek. Csak egy tizenhárom éves gyerek maradt, Uagadu.

Elindultam. Kettesben elcipeltük a poggyászt úgy harminclépésnyire. Aztán visszamentünk a többi holmiért. Ötször kellett fordulni, és a nap égetett, mint a sátán. Hiába volt rajtam fehér ing, sebesre égett a hátam, és a sebeim elgennyedtek. Hason fekve kellett aludni. De ez nem érdekes. Egész nap mentünk befelé a Termeszek Városába. Nem tudom, van-e ennél iszonyúbb a világon. Képzelje el: minden irányban, elöl, hátul két emelet magas kőhalmok. Néha olyan közel egymáshoz, hogy alig bírja az ember átpréselni magát. Göcsörtös, szürke oszlopok végtelen erdeje. És belül, ha megálltunk, az a halk, állandó, egyenletes moraj, amely olykor kopogássá erősödik. A fal, ha az ember hozzáér, szüntelenül zsibong, remeg, éjjel-nappal. És a földön mindenütt az alagutak, mint a kötegszám szétszórt, szürke rőzse. Egyszer-kétszer beszakadt a lábunk alatt egy ilyen alagút. Végtelen sorokban meneteltek benne a fehér rovarok. Rögtön megjelentek a szarvas, sisakos katonák, vakon vagdalkoztak az ollóikkal, és égető, ragacsos folyadékot lövelltek ránk.

Így mentem két álló napig, sehogy sem tudtam tájékozódni. Napjában kétszer, háromszor, négyszer felmásztam egy magasabb halomra, kerestem azt, amelyikről Nfo Tuabé beszélt. De csak a kőerdőt láttam. Mögöttünk a dzsungel zöld csík volt, aztán már csak kék vonal a láthatáron, végül eltűnt. A vízkészletünk fogyott. A termeszvárak sehogy sem akartak véget érni. A távcsövön át egyre újabbakat láttam, egészen a horizontig, ahol összeolvadtak, mint a búzakalászok. Egyre jobban bámultam azt a gyereket. Zokszó nélkül végigcsinált velem mindent, pedig azt sem tudta, minek. Így mentünk négy napig. Egészen kába voltam a napsütéstől. A védőszemüvegek nem használtak. Csupa vakító fény volt az ég is, amelyre nappal föl sem lehetett nézni, meg a homok is, amely izzott, mint a higany. És körös-körül a termeszvárak végtelen oszlopsorai. Sehol egy élő lélek. Idáig még a keselyűk sem merészkedtek. Csak egy-egy magányos kaktusz árválkodott a homokon.

Végre este lett. Kiosztottam az aznapi vízadagot, aztán felmásztam egy nagyon magas termeszvárra. Még Caesar korából származhatott. Már reménytelenül nézelődtem, mikor egyszerre csak megláttam a távcsőben egy fekete pontot. Először azt gondoltam, piszkos az üveg. Tévedtem. Ez volt az a vár.

Másnap már hajnal előtt fölkeltem. Alig tudtam felébreszteni szegény gyereket. A fekete pont felé kezdtük cipelni a holmikat, az iránytű szerint. Vázlatot is rajzoltam a környékről. De a termeszvárak, bár némileg alacsonyabbak lettek, egyre közelebb voltak egymáshoz. Végül már olyan sűrű rácsot alkottak, hogy nem tudtam magam átpréselni rajta. A kis néger még átfért, hát átadogattam neki a csomagokat, két cementoszlop között állva. Aztán feljebb másztam, míg át nem tudtam vergődni. Így ment ez öt óra hosszat. Ezalatt talán száz métert tettünk meg. Láttam, hogy így semmire sem jutunk, de valahogy elöntött a láz. Nem szó szerinti értelemben, mert állandóan harmincnyolc fok körül volt a hőmérsékletem. Ezt az éghajlat teszi. Lehet egyébként, hogy ez az agyra is hat valahogy. Fogtam öt font dinamitrudat, és felrobbantottam az utunkban álló várat. Fedezékbe húzódtunk, és meggyújtottam a kanócot. A robbanás ereje lefelé hatott, nem is dördült nagyot. Megremegett a föld. De a többi termeszvár nem omlott össze. Abból, amelyiket felrobbantottam, csak fehér testektől nyüzsgő, nagy kéregdarabok maradtak. Eddig nem tettünk kárt egymásban. Most megkezdődött a harc. A robbanás kráterén nem lehetett átjutni. Termeszek tízezrei másztak elő a gödörből, és jöttek, mint a partra kicsapó hullámok. Minden kis göröngyöt végigtapogattak. Meggyújtottam a ként, hátamra vettem a tartályt. Tudja, milyen ez a szerkentyű. A kerti locsolóhoz hasonlít. Vagy a lángszóróhoz. Maró füst csapott ki a kezemben tartott csőből. Fölvettem a gázálarcot, a másikat odaadtam a fiúnak. Odaadtam neki az erre a célra csináltatott, acélhálós csizmákat is. Így sikerült átjutnunk. A füstoszlop szétkergette a termeszeket. Amelyik el nem menekült, az fölfordult. Egy helyütt benzint kellett használnom, szétlocsoltam és felgyújtottam, hogy tűzgáttal tartsam távol magunktól a termeszek áradatát. Még vagy száz métert kellett megtennünk a fekete termeszvárig. Alvásról szó sem lehetett. Ültünk az állandóan füstölgő kéntartály mellett, kézilámpákkal világítva. Micsoda éjszaka! Viselt valaha hat óráig egyfolytában gázálarcot? Nem? Hát akkor képzelje el, milyen lehet egy átforrósodott gumiormányt viselni. Ha pedig meglazítottam az álarcot, hogy szabadabban lélegezzek, akkor a füsttől fuldokoltam. Így telt el az éjszaka. A fiú egyfolytában reszketett. Aggódtam, nem lázas-e.

Végre nappal lett megint. Fogyott a vizünk. Már csak egy kannányi volt. Legfeljebb három napra elég, ha módjával oltjuk a szomjunkat. Sürgősen vissza kellett volna fordulnunk.

A professzor elhallgatott, kinyitotta a szemét, és a kandallóba bámult. A parázs már kihunyt. Lámpafény ömlött el a szobán: szelíd, zöldes fény, mintha tengervízen szűrődne át.

– Akkor elértünk a fekete termeszvárhoz. Fölemelte a kezét.

– Mint egy görbe ujj. Olyan volt. A felszíne sima, mint a csiszolt márvány. Alacsonyabb tornyok vették körül, és ami a legkülönösebb, nem függőlegesek, hanem feléje hajoltak, mint groteszk bókban kővé dermedt bábok.

Minden holminkat egy helyre hordtam ebben a negyvenlépésnyi átmérőjű körben, és munkához láttam. Nem akartam dinamittal felrobbantani a fekete várat. Amióta ebbe a körbe beléptünk, a termeszek nem mutatkoztak többé. Végre levehettük a gázálarcot. Micsoda megkönnyebbülés! Néhány percig nem volt nálam boldogabb ember a földön. Leírhatatlan gyönyör szabadon lélegezni… és előttem ott az a fantasztikusan görbülő, fekete vár, semmihez sem hasonló, amit addig ismertem. Táncoltam és énekeltem, mint az őrült, nem bántam, hogy csak úgy szakad rólam a veríték. Az én Uagadu gyerekem rémülten nézett. Talán azt gondolta, hódolok a fekete bálványnak…

De aztán hamar észbe kaptam. Kevés okom volt az örvendezésre. Fogytán a víz, a száraz élelem két napra ha elég. Igaz, ott vannak a termeszek. A négerek ínyencfalatnak tartják őket. De én nem tudtam magamon erőt venni. Persze az éhség a legjobb szakács…

Megint elhallgatott. Csillogott a szeme.

– Nos, hogy rövidre fogjam… kedves barátom, én szétvertem azt a termeszvárat… az öreg Nfo Tuabé igazat mondott.

Előrehajolt. Vonásai élesebbé váltak. Most már megállás nélkül beszélt.

– Először is volt benne egy fonadékréteg, rendkívül sima és erős, vékony fonadék. Belül a központi kamra, termeszek vastag rétegével körülvéve. De hogy egyáltalán termeszek voltak-e? Életemben nem láttam még ilyeneket. Óriásiak, laposak, mint a tenyerem, ezüst szőrszálak borították őket, tölcsérforma fejük valami antennafélében végződött. Ezek az antennák egy öklömnyi, szürke tárgyhoz kapcsolódtak. Hallatlanul öreg rovarok voltak ezek. Mozdulatlanok, mintha fából volnának. Nem is próbáltak védekezni. A potrohuk egyenletesen lüktetett. De amikor letéptem őket arról a központi tárgyról, arról a rendkívüli, kerek valamiről… rögtön elpusztultak. Szétestek a kezemben, mint a porladó rongy. Sem időm, sem erőm nem volt ahhoz, hogy mindent megvizsgáljak. Kiemeltem a kamrából azt a tárgyat, acéllemez dobozba zártam, és rögtön elindultam visszafelé az én Uagadummal.

Nem érdekes, hogyan jutottam vissza a tengerpartra. Találkoztunk a vörös hangyákkal. Áldottam a percet, amikor úgy döntöttem, hogy visszacipelek egy kanna benzint. Ha nem tudok tüzet gyújtani… De mindegy. Ez külön történet. Csak egyvalamit mondok el: az első pihenőhelyen figyelmesen megnéztem azt a tárgyat, amelyet elhoztam a fekete termeszvárból. Amikor megtisztogattam a rárakódott szennytől, kiderült, hogy tökéletesen szabályos golyó, valami nehéz anyagból, amely átlátszó, mint az üveg, de hasonlíthatatlanul erősebb a fénytörése. No és ott a dzsungelben mutatkozott egy bizonyos jelenség, amellyel eleinte nem törődtem. Azt gondoltam, biztosan érzékcsalódás. De amikor elértem a civilizált partvidékre, és még később is, meggyőződtem róla, hogy nem volt érzékcsalódás…

Hátradőlt a fotelban, és majdnem láthatatlanná vált az árnyékban, csak feje vált el a világosabb háttértől. Lassan folytatta:

– Üldöztek a rovarok. Lepkék, molyok, cserebogarak, hártyás szárnyúak, amit csak akar. Éjjel-nappal repültek utánam, mint egy zúgó felhő. Illetve nem utánam, hanem a poggyászom után, a fémdoboz után, amelyben a golyó volt. A hajón kissé javult a helyzet. Radikális rovarirtó szereket használva, megszabadultam az üldözőimtől. Újak nem jöttek, mert a nyílt tengeren nincsenek. De mihelyt partra szálltam Franciaországban, kezdődött minden elölről. És a legrosszabbak a hangyák. Ahol egy óránál hosszabb időre megálltam, feltűntek a hangyák. Vöröshangyák, tuskóhangyák, fáraóhangyák, feketék, szürkék, kicsik és nagyok, jöttek, áramlottak ahhoz a golyóhoz, rámásztak a dobozra, elborították vastag, nyüzsgő rétegben, szétrágtak, elpusztítottak minden anyagot, amibe csak becsomagoltam, egymást fojtogatták, megdöglöttek, savat lövelltek, hogy szétmarják az acéldobozt…

Szünetet tartott.

– Ez a ház, amelyben vagyunk, azért áll ilyen magányosan, minden védelmi intézkedés, amit alkalmazok, azért van, mert szüntelenül ostromolnak a hangyák. – Felállt. – Kísérleteket végeztem. Gyémántfúróval lefaragtam a golyóról egy mákszemnél nem nagyobb forgácsot. Ugyanúgy vonzotta a hangyákat mint az egész golyó. Arra is rájöttem, hogy ha vastag ólomköpennyel veszem körül, akkor megszűnik a hatása.

– Valami sugárzás…? – szólalt meg rekedt hangon a másik. Mint a hipnotizált, úgy függött az öreg tudós sötétbe vesző arcán.

– Lehetséges. Nem tudom.

– …és megvan az a golyó?

– Megvan. Akarja látni?

A másik felugrott. A professzor maga elé engedte az ajtóban, visszament az íróasztalához a kulcsért, és vendége után sietett a sötét folyosón. Beléptek egy ablaktalan, szűk kamrába. Üres volt, csak a sarokban állt egy régimódi, nagy páncélszekrény. A mennyezetről függő, csupasz villanykörte gyenge fénye kékesen csillant meg a páncéllemezen. A professzor biztos kézzel a zárba illesztette a kulcsot. Elfordította, kattantak a visszahúzódó reteszek, a vastag ajtó kinyílt. A professzor hátralépett. A páncélszekrény üres volt.”

A SETI

A fizikusok kajütjei a negyedik szinten voltak. Már jól eltájékozódott az Euridikén. Áttanulmányozta a hajó térképét – ez az űrhajó cseppet sem hasonlított azokra, amelyekkel ő repült hajdanában. A hármas zsilippel elválasztott, néptelen tatszelvényben olyan furcsa gépezetek voltak, amelyeknek a nevét és a rendeltetését nem is értette. Az egész óriási, hernyóforma űrhajót keresztül-kasul átszelték a közlekedő alagutak, mint egy henger alakú nagyváros föld alatti utcahálózata. Az ő izmaiban másféle vándorlások emléke pihent: ovális keresztmetszetű, szűk folyosók vagy kútszerű, kerek aknák, amelyekben a súlytalanság állapotában kellett úszkálni, időnként könnyedén ellökve magát, hogy a kanyarban be tudjon fordulni, a teherűrhajók rakodóterébe pedig egyszerűbben is be lehetett jutni a szellőzőaknán keresztül, amelyben mintha igazi szél süvített volna, ha bekapcsolta a kompresszort, és hagyta, hogy a léghuzat magával sodorja – a levegőben kalimpáló lába ilyenkor fölösleges, csökevényes szervnek rémlett, amellyel nem tudott mit csinálni. Szinte visszakívánta most a súlytalanságot, pedig hányszor káromkodott miatta, ha valamit meg kellett javítani, mert Newton törvényei szigorúan érvényesültek, és ha jól meg nem kapaszkodott a másik kezével, akkor egy kis kalapácsütéstől merőlegesen elrepült, kapálózva és bukfencezve, amit csak az esetleges szemlélő talált viccesnek.

Itt a liftek, valójában kereketlen, tojásdad fülkék olyan domború ablakokkal, hogy az ember formátlanná zsugorodott torzképét látta bennük, nesztelenül suhantak, útközben mindig közölve az elhagyott szektorok számát, és villogó számjegyekkel jelezték a megérkezést.

A folyosó padlóját párnázott, de durva szövésű bélés borította, a sarkon éppen eltűnt egy teknősbéka formájú porszívó, ő pedig végigment az ajtók előtt, amelyek enyhén domborúak voltak, mint az egész fal, és magas küszöbüket rézveret díszítette, bizonyára így találta szépnek a belsőépítész. Egyéb okot nemigen tudott kitalálni. Megállt Lauger kajütje előtt, és egy csapásra szétfoszlott a magabiztossága. Még mindig nem sikerült elérnie, hogy ugyanolyan legyen mint a legénység akármelyik tagja. Nagyon kedvesek voltak hozzá a kantinban, hol ez, hol amaz invitálta lelkesen az asztalához, de szívélyességüket valahogy túlzottnak érezte, igyekeztek úgy tenni, mintha valóban egy volna közülük – és csak véletlenül adódott volna úgy, hogy egyelőre semmilyen feladatot nem bíztak rá. Igaz, beszélgetett már néha Laugerral, és éppen Lauger mondta, hogy nyugodtan benézhet hozzá, amikor csak akar, de ettől nemhogy felbátorodott volna, inkább még idegesebben toporgott. Végtére Lauger nem akárki: első fizikus, és nemcsak az Euridikén. Sohasem hitte volna, hogy valaha kétségek fogják gyötörni, miként viselkedjen valakivel szemben, az „illem” szó itt ugyanolyan furcsán hangzott, mint a „flört” egy piramis sírkamráiban. A kilincs nélküli ajtó, mikor még csak épp megérintette az ujja hegyével, olyan gyorsan kinyílt, hogy kis híján visszahőkölt, mint vadember az autó előtt. A tágas szoba meglepően rendetlen volt. Tekercsek, lemezek, papírok, atlaszok hevertek halomszám a félkör alakú, nagy íróasztal körül, a félkör közepén forgószék volt, mögötte a falon nagy, fekete tábla, futkosó színes fényekkel. A mozgalmasan szikrázó tábla két oldalán alulról megvilágítva spirálködök nagy fényképei függtek, távolabb pedig részben nyitott, oszlopszerű hengerek domborodtak ki a falból, bennük polcokon számítógéplemezek. A bal sarokban óriási, négyszögletes készülék nyúlt fel ferdén a mennyezeten is túlra, előtte hozzákapcsolt kis szék volt, a nézőke alatti részből pedig apró ugrásokkal papírszalag tekeredett elő valami grafikonnal, a szalag már széles karikákban kígyózott a padlón. Egyébként a padlót régi perzsaszőnyeg borította elmosódott hieroglifamintával. Ettől a szőnyegtől teljesen elámult. A lemeztartó oszlop egyszerre csak eltűnt, helyén átjáró nyílt a másik szobába. Ott állt Lauger, vászonnadrágban és pulóverben, hajzata borbély után kiáltott. Cinkosan és ártatlanul mosolygott a vendégére. Húsos arca olyan volt, mint egy idő előtt megöregedett gyereké, s éppolyan kevéssé hasonlított magas szintű absztrakciók megteremtőjére, mint Einstein, amikor még valami hivatalban körmölt.

– Jó napot kívánok… – szólalt meg a vendég.

– Gyere csak, kolléga, gyere. Éppen jókor jöttél: egy csapásra beléphetsz a fizika és a metafizika világába… – És magyarázólag hozzátette: – Itt van nálam Arago atya.

Követte Laugert a másik, kisebb szobába, ahol letakart hajóágy volt, meg egy asztal, körülötte néhány kis fotel. Az asztalnál a dominikánus nagyítóval nézegetett valami tervrajzot, vagy talán számítógépes bolygótérképet, mert szélességi fokok húzódtak rajta.

Arago hátrább húzta a mellette lévő fotelt. Leültek mind a hárman.

– Ő Marek. Ismeri, atyám? – kérdezte Lauger, és választ sem várva, folytatta: – Sejtem, hogy nehéz a dolga, Marek úr. Nem könnyű egy gépbe zárt szellemmel társalogni.

– A gép semmiről sem tehet – mutatott rá a szerzetes, érezhető iróniával a hangjában. – Azt fecsegi, amit belétápláltak.

– Mármint amit önök tápláltak belé – kontrázott dacos mosollyal a fizikus. – Az elméletek nem vágnak egybe, de soha nem is vágtak. Az ablak feletti civilizációk sorsáról beszélünk – magyarázta az új vendégnek. – De ha már így belecsöppent a vitánkba, röviden elmondom az elejét. Azt már tudja, hogy a régi fogalmak az ETI témájában igencsak átalakultak. Még ha millió civilizáció van is a galaktikában, létezésük időbeli szórása olyan nagy, hogy nem lehet először szépen megállapodni a bolygólakó házigazdával, aztán meglátogatni. A civilizációkat nehezebb életben találni mint a kérészlepkét. Ezért nem a lepkét keressük, hanem a bábot. Tudja, mi az a kapcsolatablak?

– Tudom.

– No látja! Átfésültünk vagy kétszázmillió csillagot, és fölfedeztünk tizenegymillió jelöltet. Többségüknek a bolygói vagy élettelenek, vagy az ablak alatt, vagy az ablak fölött vannak. Képzeld el – tért vissza hirtelen a tegezésre –, hogy kezedbe került egy tizenhat éves leányzó fényképe, beleszerettél, és útnak indulsz, hogy elnyerd a kegyeit. Sajnos, az utazás ötven évig tart. Mire odaérsz, a leányzó megvénült, vagy meg is halt. Ha pedig szerelmes levelet írsz neki, te öregszel meg, mire megérkezhet a válasz. Ennyi lenne dióhéjban az eredeti CETI-koncepció. Nem lehet több évszázados intervallumokkal beszélgetni.

– Szóval mi a bábhoz repülünk? – kérdezte. Egy ideje Mareknek kezdték szólítani, és most, maga sem tudta, miért, eszébe villant, nem a szerzetestől ered-e ez a név, aki, hozzá hasonlóan, tagja is a legénységnek, nem is.

– Nem tudjuk, mihez repülünk – felelte Arago. Lauger elégedettnek látszott a válasszal.

– Így van. Az élet születésére alkalmas bolygókat arról ismerjük fel, hogy a légkörük összetétele megfelelő. Ilyen bolygó sok ezer van a galaktikánkban. Ezekről katalógust készítettek, és mi kiválasztottunk belőle majdnem harmincat, amelyhez reményeket lehet fűzni.

– Tehát ahol értelmes élet létezhet?

– Az értelem csírájában még láthatatlan. Mikor beérik, kirepül az ablakból. Korábban kell odaérni. Honnan tudjuk, hogy az úticélunk megéri a fáradságot? A Quintáról van szó, ez a Hárpia Dzétájának ötödik bolygója. Van róla egy csomó adatunk.

– In dubio pro reo – mondta a dominikánus.

– És ki a vádlott ön szerint, atyám? – kérdezte Lauger, de megint nem várt válaszra, hanem folytatta: – Az értelem első kozmikus tünete a rádiózás. Sokkal előbb megjelenik mint a rádiócsillagászat. No, nem olyan nagyon sokkal… úgy száz évvel előbb. A rádiózó bolygókat akkor lehet fölfedezni, amikor az adóik összkapacitása már gigawattos nagyságrendű. A Quinta rövidhullámon és ultrarövidhullámon kevesebbet sugároz mint a napja. Élettelen bolygóhoz képest hihetetlenül sokat. Ha elektronizált bolygóra gondolunk, akkor olyan közepes mértékű a sugárzás, mert a napzaj szintje alatt marad. De valami van ott, valami rádiózás, a küszöb alatt. Erre bizonyítékaink vannak.

– Közvetett bizonyítékok – helyesbítette az apostoli delegátus.

– Igaz, sőt még a többes szám is túlzás… Egyetlenegy közvetett bizonyítékunk van – bólogatott Lauger. – De ami még fontosabb, a Quintán pontszerű elektromágneses felvillanásokat észleltek, és az egyik ilyen felvillanást teljes felbontásban regisztrálta a Mars körül keringő két műhold spektroszkópja. Sokba került a Földnek ez a két műhold: miattuk indult el az expedíciónk.

– Atombombák? – kérdezte az ember, aki már belenyugodott, hogy Marek a neve.

– Nem. Inkább a bolygótechnika kezdetei, mert tiszta termonukleáris robbanások voltak. Ha a Quintán úgy mentek volna a dolgok, mint a Földön, akkor uránszármazékokkal kezdődött volna. Azonkívül a felvillanások csak a sarkkörön belül jelentek meg. Tehát az ottani Antarktiszon vagy Északi-sarkvidéken. Jégmezőket lehet így felolvasztani. De nem ebben van közöttünk a nézeteltérés – pillantott a dominikánusra. – Azon vitatkozunk, hogy az érkezésünkkel kárt okozhatunk-e nekik. Arago atya úgy véli, hogy igen. Én is így gondolom…

– Akkor miben nem értenek egyet?

– Szerintem a tét akkora, hogy megéri a kockázatot. Károk nélkül nem ismerhetjük meg a világot.

Már kapiskálta, miről is folyik itt a szó. Megfeledkezett róla, ki ő. Elkapta a régi hevület.

– Ön… ön, atyám… jobb meggyőződése ellenére repül velünk? – fordult egyenesen a paphoz.

– Természetesen – bólintott Arago. – Az egyház azok közé tartozott, akik ellenezték az expedíciót. Az úgynevezett kapcsolat trójai falónak bizonyulhat. Pandora szelencéjét nyithatja fel.

– Az atyát már megfertőzte a tervezet mitológiai szókincse – nevette el magát Lauger. – Euridiké, Jupiter, Hádész, Kerberosz… mindent a görögöktől loptunk. Csak a hajónkat inkább Argónak kellene nevezni, minket pedig pszichonautáknak. Nos, mi igyekszünk minél kevesebb kárt okozni. Ezért ilyen bonyolult az akció.

– Contra spem spero… – sóhajtott fel a szerzetes. – Mármint azt remélem, hogy nem lesz igazam.

Lauger nem reagált, más gondolatok foglalkoztatták.

– Mire a Quintát megközelítjük, legalább háromszáz év telik el, fedélzeti idő szerint. Ez azt jelenti, hogy már az ablak felső részében érjük el őket. Csak nehogy annál is később! A manővereink másodperces csúszásai óriási gyorsulást vagy késedelmet jelenthetnek. Ami meg a károkat illeti… ön is tudja, atyám, hogy a technicizált civilizáció tehetetlen, bár nem stacionárius. Más szóval, nem könnyű letéríteni a pályájáról. Akármi történik is, nem az égből jött istenek szerepében fogunk ott leszállni. Nem primitív kultúrákat kerestünk, és a CETI-ben nincsenek asztroetnológusok.

Arago hallgatott, félig lehunyt szemhéjai alól nézett a fizikusra. A beszélgetés tanúja, összeszedve bátorságát, megkérdezte:

– És jó ez?

– Mi? – csodálkozott el Lauger.

– Nem létezőknek tekinteni azokat, akik nem észlelhetők. Ez az egyenlet csak praktikus szempontból helyes…

– Nevezhetjük ezt opportunizmusnak is, ha úgy tetszik – felelte hűvösen Lauger. – Olyan feladatot választottunk, amely végrehajtható. A kapcsolatablaknak van empirikus kerete, de van etikai indokolása is. Nem barlanglakóknak fogjuk feltálalni a huszonegyedik század tudását. De nem helyes, hogy fejedelmi többesben beszélek. Én részt vettem a terv elkészítésében, és azért vagyok itt, mert kapcsolaton a tudás cseréjét értem. Cserét. Nem gyámkodást, nem világjobbító kioktatást.

– És ha ott a gonosz uralkodik? – kérdezte Arago.

– Létezik univerzális gonosz? Egyetemes és mindenütt érvényes? – tamáskodott Lauger.

– Attól tartok, hogy létezik.

– Akkor azt kellett volna mondani, „non possumus”, és nem venni tudomást a tervről…

– Én csak a kötelességemet teljesítem.

E szavakkal a pap felállt, fejet hajtott előttük, és kiment.

Lauger hátradőlt a fotelban, nehezen értelmezhető grimaszt vágott, úgy mozgatta a száját, mintha keserű ízt érezne, végül rezignáltan dünnyögte:

– Becsülöm azért, hogy mindig ki tud borítani. Mindennek szárnyakat ad. Vagy szarvakat. No, mindegy. Nem ezért akartam magával beszélni. Felderítőket küldünk ki a Quintára. Egy leszállásra alkalmas egységgel. A Hermésszel. Kilenc vagy tíz embert. A négy parancsnok személye már biztos. A többieket titkos szavazással jelöljük ki. Akar bekerülni az urnába?

Először meg sem értette.

– Hát leszállni a bolygóra…

Tűz csapott benne magasra. Hitetlenkedő, boldog elragadtatás. Lauger látta, hogyan ragyog fel a szeme, és figyelmeztette:

– Ha bekerül a neve az urnába, attól még nem biztos, hogy részt vehet a felderítésben. Nem a tudományos érdemeken múlik. A legnagyobb elméleti szakember is lehet gyáva nyuszi. Ide kemény emberek kellenek. Olyanok, akik semmitől sem törnek össze. Gerbert kiváló pszichonikus, pszichológus, lélekbúvár, de a bátorságot nem lehet laboratóriumban mérni.

Szünetet tartott.

– Tudod, hogy te ki vagy?

Elsápadt.

– Nem.

– Akkor megmondom. A birnami jégerdőben meghalt jó pár járótorony-vezető. Gejzírkitörésbe kerültek. Hivatásos gépvezetők voltak, a munkájukat végezték, egyik sem tudta, hogy a halálba megy. Két ember önként elindult megkeresni őket. Te ebből a kettőből vagy valamelyik.

– Honnan tudhatja…? Gerbert doktor azt mondta, hogy…

– Gerbert doktor meg az asszisztense hajóorvosok. Nagyon jó orvosok, de a számítógépekhez nem értenek. Úgy gondolták, ragaszkodniuk kell az orvosi titoktartáshoz, ha már nem sikerült azonosítani a feltámasztott személyt. Nem akartak pszichés traumát okozni, ezzel érvelnek. Az Euridikén lehallgatás nincs, de van egy törölhetetlen memóriaközpont. Csak hárman férhetünk hozzá, a parancsnok, a főinformatikus és én. Nem szólsz erről az orvosoknak, ugye?

– Nem szólok.

– Rosszul esne nekik. Tudom, hogy ezt nem akarod.

– De nem fogják kitalálni, ha…

– Nem hinném. Az orvosok folyamatosan vizsgálják az egész legénység egészségi állapotát. A szavazás titkos. Csak a tanács tagjai szavaznak. Az öt szavazatból hármat meg fogsz kapni. Legalábbis erre számítok. És azért szólok már előre, mert alaposan neki kell gyürkőznöd a munkának. Tudom, hogy a szimulátorokban jó asztrogátornak bizonyultál, a múlt századi kategóriában, akkori mércével elérted a legjobb fokozatot… de nem a mai mérce szerint. Mától fogva egy évig csillagközi hajósinas leszel. Ha beválsz, akkor meglátod a Quinta-lakókat. Es most Isten áldjon, mert még rengeteg munkám van.

Felálltak. Magasabb volt a híres fizikusnál, és fiatalabb. Ő nem jön velünk – gondolta. Lauger kikísérte az ajtóhoz. De a vendég nem látta sem őt, sem a fekete képernyőn villogó szikrákat, nem is emlékezett, elköszönt-e, mondott-e valamit. Arra sem, hogyan került vissza a kabinjába. Szédelgett, mint a részeg. Be akart menni a kis gardróbszobába, tévedésből másik ajtót nyitott ki, meglátta a tükörben a saját arcát, és azt mondta:

– Meglátod a Quinta-lakókat.

***

Nekiveselkedett hát a tanulásnak. A statisztikai számítások mérlege mindent összevéve világos volt. A bolygókon megszületik és évmilliárdokig fejlődik az élet, de még néma. A civilizációk nem azért nőnek ki belőle, hogy elpusztuljanak, hanem hogy átalakuljanak azzá, ami már emberen túli. Mivel a technogén civilizációk születési gyakorisága az átlagos spirális galaktikákban nagyjából állandó, egyforma ütemben születnek, érlelődnek és tűnnek el. Bár mindig újak keletkeznek, a kommunikáció szakaszából, vagyis a kapcsolatablakból gyorsabban eltűnnek, semhogy jelzéseket lehetne váltani velük. A primitíven tengődő civilizációk némasága érthető. A fejlettek hallgatásáról számtalan hipotézist gyártottak. Egész könyvtárra valót, de ide egyelőre nem járt. Olvasta viszont a következőket: az adott percben, az adott évszázadban (csillagászati szempontból ez mindegy) a Föld tekinthető az egyetlen MÁR technikai és MÉG biológiai civilizációnak a Tejútrendszerben. Úgy látszott tehát, hogy a CETI számításait végleg eltemetheti. Másfél évszázad múltán azonban kiderült, hogy nem így van. Legyőzni a távolságot két csillag között, hogy az idevalósi Értelmes Élőlények találkozhassanak Amazokkal, és vissza is térhessenek, egyszerű űrrepüléssel lehetetlen. A fénysebességhez közeli sebességgel száguldó űrhajósok sem láthatnák meg sohasem azokat, akik felé elindultak, sem azokat, akik a Földön maradtak. Mindkét bolygón legalábbis évszázadok telnének el a fedélzeti idő néhány éve alatt. A tudománynak ez a kategorikus kijelentése késztette az egyházat a maga teológiai reflexiójára: Az, Aki a világot teremtette, elérhetetlen álommá tette a teremtett lények csillagközi találkozását. Gátat emelt közéjük, tökéletesen üres és láthatatlan, de áthatolhatatlan gátat: az iszonyatos távolságot, amely csak az Ő léptékével mérhető, nem az emberével. De hát az emberi történelem mindig más irányt vesz mint a jósok gondolták. A végtelen űr szakadéka olyan gátnak bizonyult, amelyen áthatolni valóban nem lehet. De meg lehet kerülni ravasz manőverek sorával.

A galaktika átlagideje azonos – ő maga az óra, amely a saját életkorát, tehát az időt is mutatja. De ott, ahol a legerősebb a gravitáció, a galaktikus idő hirtelen megváltozik. Határai támadnak, ahol megáll. Ezek a Schwarzschild-övezetek – az önmagukba zuhant csillagok fekete burkai. Ez a burok az eseményhorizont. A felé közeledő tárgy fokozatosan elmosódik a távoli megfigyelő szemében, majd eltűnik, még mielőtt elérné a Fekete Lyuk felszínét, mert a gravitáció hatására megnyúló idő a fényt eltolja először az infravörös felé, majd az egyre hosszabb elektromágneses hullámok felé, míg végül már egyetlen visszaverődő foton sem tér vissza a megfigyelő személyhez, mivel a Fekete Lyuk horizontja örökre elnyel minden atomot és minden fényrészecskét. Persze a Fekete Lyuk felé közeledő utast űrhajóstul atomokra tépi a növekvő gravitáció. A gravitációs áramlás minden anyagi objektumot először fonallá formál, amelynek meghosszabbítása a Fekete Gömb sugara, mígnem az összes atom végleg eltűnik a Fekete Lyukban.

Az összeomlott csillagot, a kollapszárt nem is lehet tetszés szerinti pályán körülrepülni; a gravitációs áramlások megölik az utasokat és széttépik az űrhajókat. Lehetne az az űrhajó akár egy neutroncsillag is, a legsűrűbb kozmikus törpe, összepréselt atommagok gömbje, olyan szilárd anyag, amelyhez képest az acél puhább a gáznál, az sem segítene. A kollapszár az ilyen gömböt is orsóvá formálja, széttépi és elnyeli egy szempillantás alatt, csak a röntgensugárzás marad belőle hírmondónak, amely végvonaglásai közben kiáramlik az űrbe. Ilyen egykettőre kivégzik a jövevényeket a kollapszárok, amelyek a Napnál néhányszorta nehezebb csillagokból keletkeztek. Ha viszont a Fekete Lyuk tömege száz vagy ezer naptömeggel egyenlő, akkor horizontjánál a gravitáció olyan gyenge lehet mint a földi. Egyelőre semmi veszély nem fenyegeti az űrhajót, ha odáig elér, a legénység talán észre sem veszi, hogy a horizont alá kerültek. Csak éppen kijutni nem tudnak soha többé ebből a láthatatlan burokból. A hajót napok vagy órák alatt, a csapda tömegviszonyaitól függően, magába szívja az óriási kollapszár, és a csillag centruma felé zuhanva, az űrhajó megsemmisül.

A gravitációs sírok ilyen elméleti modelljeit állította fel az asztrofizika a huszadik század vége felé. Ahogy az már a tudománytörténetben lenni szokott, a modell fogyatékosnak bizonyult. Túlságosan leegyszerűsítette a valóságot. Először a kvantummechanika helyesbítette: minden Fekete Lyuk annál gyengébben sugároz, minél nagyobb. A gigászok, amelyek rendszerint a galaktikák központjában vannak, szintén eltűnnek majd valamikor, de „kvantumgőzölgésük” százmilliárd évig fog tartani. A kozmosz hajdani csillagpompájának utolsó maradványai lesznek.

A további számítások és szimulációk újabb különbségeket tártak fel a Fekete Lyukak között. A csillag, amikor összeomlik, mert gyengülő centrifugális sugárzása már nem tud ellenállni a gravitációnak, nem lesz azonnal gömb alakú. Összeomlása közben rezeg, mint egy vízcsepp, hol koronggá lapul, hol orsóvá nyúlik. Ezek a rezgések nagyon sűrűn követik egymást. Frekvenciájuk a kollapszár tömegétől függ. A kollapszár úgy viselkedik mint egy gong – amely önmagát üti. De az elnémult gongot meg lehet rezegtetni, ha ráütnek. A Fekete Gömböt is ráveheti a csillagtechnika, hogy megint rezgésbe jöjjön. Csak ismerni kell, no és kell megfelelő, 10^44 erg nagyságrendű energia, amelyet úgy bocsátanak ki, hogy rezgésbe hozza a Fekete Gömböt. Mi célból? Hogy létrehozzák azt, amit az asztrofizikusok, lerázva magukról a vizsgált óriás nyomasztó hatását, „időhagymának” neveztek el. Ahogy a hagyma közepét veszik körül a rétegek, keresztmetszetben éppoly karikákat mutatva mint a fa évgyűrűi, úgy veszik körül a rezgő kollapszárt a gravitáció által meghajlított idő, pontosabban téridő bonyolult rétegei. A távoli megfigyelők úgy látják, hogy a Fekete Lyuk másodpercekig rezeg, mint egy hangvilla. De annak a számára, aki ott van a kollapszár közelében, a görbült idő valamelyik rétegében, a galaktikus óra által mutatott idő semmit sem jelent többé. Ha tehát az űrhajó bekerül a téridőt újra meg újra deformáló Fekete Lyukba, beúszhat a bradikronba, és a lelassult időnek ebben az övezetében maradhat évekig – majd elhagyhatja ezt az időkikötőt.

A külső megfigyelő szemében az űrhajó eltűnik, mihelyt érinti a Fekete Lyukat, láthatatlan marad a bradikronban vesztegelve, majd ismét kiúszik a külső térbe. Az egész galaktika, minden távoli szemlélő úgy látja, hogy a rezgésbe hozott kollapszár néhány másodpercig rezeg, lapos korong és orsóforma között váltakozva. Ugyanígy rezgett egyébként agóniájában, amikor összeomló csillag volt, tehát amikor nukleáris tüzének kiégése után beomlott a saját súlya alatt.

A bradikronban veszteglő hajó számára majdnem megállhat az idő. De ez még nem minden. A rezgő kollapszár nem úgy viselkedik, mint egy ideálisan rugalmas labda, hanem inkább mint egy fel-felpattanó, egyenlőtlenül deformálódó hőléggömb. Ez a kvantumeffektusok felfokozódásából következik. Ily módon a bradikronok mellett feltűnhetnek retrokronok: visszafelé folyó idő áramlatai, folyamai. A távoli megfigyelők számára egyik sem létezik. Csak az veheti hasznát a megállt vagy megfordult idő ilyetén sávjainak, aki beléjük hatol.

A terv úgy szólt, hogy a Hárpia csillagkép fölötti magányos kollapszárt használják fel kikötőnek, amelyhez kipányvázzák az Euridikét. Az expedíció feladata ugyanis nem az, hogy kapcsolatba lépjen akármelyik, erre alkalmas civilizációval, hanem hogy elérjen egy olyan civilizációt, amely, mint az ég felé szárnyaló lepke, már-már kirepül a kapcsolatablakból – már az ablak felső pereménél libegteti szárnyát, és ott kapja el a lepkevadász. Ez a művelet csak úgy valósítható meg, hogy megállnak az időben, olyan távolságra a lakott bolygótól, hogy a földi pszichonauták még éppen odaérjenek, mielőtt az ottani civilizáció kiválik a Hortega-Neyssel-féle fejlődési vonal fő áramlatából. Ezért az expedíciót három szakaszra osztották fel. Az első szakaszban az Euridiké eléri a kollapszárt a Hárpia csillaghalmazban, amelyet vadászatuk és időmanővereik területének kiszemeltek. A kollapszárnak a találó Hádész nevet adták. Az Euridiké előtt ugyanis útra kelt egy utasok nélküli kolosszus, az Orpheusz nevezetű, egyszeri felhasználásra készült rakéta. Ez gravitációs ágyú, működési elve szerint g r a c e r (gravitation amplification by collimated excitation of resonance). Amikor az Euridiké megadja a jelzést, az Orpheusz a saját frekvenciájának megfelelő rezgésbe hozza a Fekete Lyukat.

Bár a földi jelenségek mércéjével mérve óriási, a rezgésbe hozandó kollapszár tömegéhez viszonyítva az Orpheusz csak porszem, de hasznosítani tudja a gravitációs rezonancia jelenségét. Amikor átadja rezgő lelkét a Hádésznak, ezzel egy összehúzódásra és egy kitágulásra készteti, s akkor a fekete pokol megnyitja torkát, az Euridiké becsusszanhat, és szépen besiklik a bradikronikus áramlások örvényébe. Előzőleg a fedélzetről megállapíthatják, hogy az öt fényévnyire lévő Quinta bolygón virágzik-e már a technika, és e diagnózis alapján kijelölik a látogatás megfelelő időpontját. Az időpont kijelölése után az Euridiké beáll az időkikötőbe a Hádeszben, amelyet az Orpheusz gracersugara rezgésbe hozott. Mivel az Orpheusz csak egyetlen ilyen koncentrált gravitációsugarat tud kilőni, és a kilövéssel önmagát is megsemmisíti, a műveletet nem lehet megismételni. Ha előszörre nem sikerül, mert az időviharokban valamilyen navigációs hibát követnek el, vagy ha tévesen ítélték meg a quintai civilizáció fejlődési ütemét, vagy bármilyen más tényezőt figyelmen kívül hagytak, akkor az expedíció máris kudarcot vallott, ami a legjobb esetben azt jelenti, hogy üres kézzel térnek vissza a Földre. A tervet tovább bonyolítja az a szándék, hogy a Hádész poklában igénybe veszik a retrokrónokat, vagyis az egész galaktika idejéhez képest visszafelé folyó időt, avégett hogy az expedíció indulása után mindössze tízegynéhány évvel visszatérhessen a Nap közelébe, holott a Hárpiát ezer parszek választja el a Földtől. A visszatérés pontos dátuma persze a határozatlansági intervallumba tartozik: a bradikronokban és retrokronokban hajózva, a töredék másodpercek éveket jelentenek a gravitációs présektől és malmoktól távoli időben. Elméje sehogy sem tudott megbékélni ezekkel az ismeretekkel, mert csúnya ellentmondások táncoltak közöttük. A legfontosabb a következő volt.

Az Euridiké az időtlenségben, vagy mondjuk, az egyetemestől eltérő időben fog vesztegelni a kollapszár közelében. A felderítők elrepülnek a Quintára, és visszatérnek – ez több mint hetvenezer órába, vagyis körülbelül nyolc évbe telik. A kollapszár a gracerlövés hatására csak néhány másodpercig rezeg a korong– és orsóforma között – így látja minden távoli megfigyelő. Tehát amikor a felderítők visszatérnek, már nem találják a hajót a kollapszár kikötőben. A Fekete Lyuk már jóval előbb visszanyeri nem rezgő gömb formáját. Márpedig a terv szerint a Hermésznek, a Quintáról visszajövet, az időkikötőben kell találnia az anyahajót. De a kikötőt nem fogja megtalálni, hiszen az csak másodpercekig létezett, híre-hamva sem lesz, mire a Hermész visszatér. Hát hogy is van ez?

– Egyes fizikusok – magyarázta neki Lauger – azt állítják, hogy ezt éppolyan jól értik, mint ahogyan értik azt, hogy micsoda egy kő vagy egy szekrény. Pedig valójában csak azt értik, hogy az elmélet megegyezik a mérési eredményekkel. A fizika, édes fiam, keskeny palló az emberi képzelet számára felfoghatatlan szakadékok fölött. Válaszok halmaza bizonyos kérdésekre, amelyeket felteszünk a világnak, a világ pedig csak azzal a feltétellel válaszol, hogy nem tesszük fel neki a további kérdéseket, azokat, amelyeket a józan ész kiabál teli torokból. Mert mi a józan ész? A majmokéval azonos érzékszerveken alapuló értelem. Ez az értelem a maga földi kuckójában kialakult szabályok szerint akarja megismerni a világot. De a világnak, túl ezen a kuckón, az értelmes majomemberek fészkén, olyan tulajdonságai vannak, amelyeket nem lehet kézbe venni, megnézni, körbeharapdálni, hallani, fogdosni, és ily módon kiismerni. A Hermész felderítőútja az időkikötőben veszteglő Euridiké számára néhány hétig fog tartani. A Hermész legénysége számára nagyjából másfél évig. Ebből három hónapig repülnek a Quintára, egy évet töltenek a Quintán, negyedévig repülnek visszafelé. Az olyan megfigyelők számára, akik sem a Hermészen, sem az Euridikén nem tartózkodnak, a Hermész kilenc év alatt teljesíti feladatát, az Euridiké pedig erre az időre eltűnik a szemük elől. A fedélzeten mért idő szerint az Euridiké péntekről szombatra ébred, visszahátrál a péntekbe, és akkor a kollapszár kiköpi a térbe. A Hermészen lassabban fog telni az idő mint a Földön, mert a fénysebességhez közeli sebességgel fog repülni. Az Euridikén még lassabban telik majd az idő, aztán a manőverei jóvoltából visszafelé halad: a bradikronból ugyanis átmegyünk a retrokronba, onnan pedig kiugrunk a galaktokronba. Vagyis az Euridiké a gravitációsan megnyúlt időből átkel a fordított időbe, majd abból fölmerülve, találkozik a Hermésszel a ránctalan téridőben. Ha az Euridiké a variokronokban hajózva egy másodperccel elhibázza a manővereit, akkor nem fog a Hermésszel találkozni. Nincs itt semmi ellentmondás, gondolj csak bele, a világ oldaláról nézve. Az ellentmondások abból adódnak, hogy a csekély földi gravitációban kifejlődött értelmünk összeütközik a billiószorta nagyobb gravitáció jelenségeivel, ennyi az egész. A világ a természet törvényeinek nevezett egyetemes szabályok szerint van berendezve, de ugyanaz a szabály különböző hatásfokkal érvényesülhet. Teszem azt: aki bekerül a Fekete Lyukba, annak számára a tér olyan lesz mint az idő, mert éppúgy nem tud kihátrálni a Fekete Lyukból, ahogy nem tudunk visszafelé mozogni a földi időben, vagyis visszatérni a múltba. Nem tudjuk elképzelni, hogy mit élne át az ilyen ember, még ha feltételezzük is, hogy nem pusztul el azonnal az eseményhorizont alatt. Mégis, szerintem a világ barátságosan van berendezve, hiszen azon is úrrá tudunk lenni, ami ellentétes az érzékeinkkel. És gondolj csak bele, a gyerek megtanul beszélni, holott nem érti sem a nyelvtani szabályokat, sem a mondatszerkezetet, sem a beszéd belső ellentmondásait, amelyek rejtve maradnak a beszélő előtt. Látod, belekergettél a filozofálásba. Az ember végső igazságokra vágyik. Gondolom, így viselkedik minden halandó értelem. Mi az a végső igazság? Az út vége, ahol már nincsenek sem további titkok, sem további remények. Ahol már semmit sem lehet kérdezni, hiszen minden válasz elhangzott. Ilyen hely pedig nincs. A kozmosz labirintusokból épült labirintus. Mindegyikből egy újabb nyílik. Ahová mi magunk nem tudunk belépni, oda eljutunk a matematikával. Kocsit szerkesztünk belőle, hogy azzal közlekedjünk a világ nem emberi térségeiben. Matematikából a kozmoszon túli világokat is fel lehet építeni, függetlenül attól, hogy léteznek-e. Azonkívül faképnél lehet hagyni a matematikát a világaival együtt, és a hit szárnyán átlendülni a túlvilágra. Olyan formátumú emberek foglalkoznak ezzel, mint Arago atya. A különbség köztünk ugyanaz, mint bizonyos dolgok megvalósulásának elérhetősége és bizonyos dolgok megvalósulásának reménye között. Az én szakmám azzal foglalkozik, ami elérhető, az övé azzal, ami csak várható, de szemtől szembe csak a halál után érhető el. Te mit értél el a halálod után? Mit láttál?

– Semmit.

– Éppen ez a differentia specifica a tudás és a hit között. Úgy tudom, az a tény, hogy a felélesztettek nem láttak semmit, nem ingatta meg a vallás dogmáit. A kereszténység újabb eszkatológiája kijelenti, hogy a feltámasztott személy elfelejti túlvilági tartózkodását. És hogy ez, a magam szavaival élve, amolyan isteni cenzúra, amely megtiltja az embereknek, hogy ide-oda ugráljanak a világ és a túlvilág között. Credenti non fit iniuria. Ha érdemes egy ennyire rugalmas hitért élni, amire Arago a bizonyíték, mennyivel könnyebb készpénznek venni azokat az ellentmondásokat, amelyek jóvoltából eljuthatsz a Quinta-lakók közé. Bízz a fizikában úgy, ahogy Arago bízik a hitében. A fizika, a hittel ellentétben, hajlamos a tévedésre. Szabadon választhatsz. Fontold meg a dolgot. És most már menj. Dolgoznom kell.

Éjfél felé járt, mire visszakerült a kajütjébe, és hol Laugerre, hol a szerzetesre gondolt. A fizikus a maga helyén van, de az atya? Mit remél? Mire számít? Csak nem misszionáriusi küldetésre? Valóban létrejött már a teológia felépítménye, amely Istennek az embertől idegen adományaival és teremtményeivel foglalkozik, és Arago azért jött, hogy ennek a szószólója legyen? Miért mondta abban a beszélgetésben, hogy ott a gonosz uralkodhat? Csak most értette meg, milyen szörnyű gondolatokkal viaskodhat ez az ember. Nem önmagát félti – hanem a hitét. A Megváltás az ő hite szerint az emberiségnek szóló kegyelem, és ő most nem emberi lények felé hajózik – olyan világ felé, amelyről nem szól az ő Evangéliuma. Lehet, hogy így gondolkodik. És mivel hisz Isten mindenütt jelenvalóságában, hisz a mindenütt jelenvaló, személyes gonoszban is, mert a démon, aki Krisztust megkísértette, létezett már az Angyali Üdvözlet és a Fogantatás előtt. De hát azért hozta magával a dogmákat, amelyek az életét jelentik, hogy aláássa őket? Csüggedten rázta a fejét. Laugertól mindent meg lehet kérdezni – de az atyától nem. Az Evangéliumban egy szó sincs arról, mit mondott Lázár a feltámasztása után. Ő sem segíthet semmivel Arago atyának, pedig feltámadt halottaiból. A hit, hogy megóvja magát, önvédelemből, ezeknek a felélesztéseknek más, laikus, e világi nevet adott, és ily módon nem szenvedett csorbát. Persze, nem sokat értett ehhez, és csak azért tudta átérezni a szerzetes gyötrő magányosságát, mert ő most már nem magányos, tanácstalan és passzív, véletlenül a fedélzetre fölszedett, kihalászott hajótörött. Vetkőzni kezdett, az Euridiké tökéletes csendjét figyelve. Az űrhajó a fénysebesség határán repült. Nemsokára fékezni kezd. Akkor majd minden helyiségben a kritikus percet mutatják az órák, hogy a legénység idejében hanyatt fekhessen az ágyakon, és leszíjazza magát. A hajótest gömbjei száznyolcvan fokos fordulatot tesznek a páncélfalú szelvényekben. Körös-körül minden összekavarodik. A kavargás, a vertigo, csak egy percig tart. Aztán megint néma nyugalomba dermed minden. A hajtómű lángjai nem a tatot söprik, hanem az orr mentén lövellnek előre. Ettől némileg megjavul a kapcsolat a Földdel. Sokéves késéssel utolérik az Euridikét az üzenetek azoktól, akiket a legénység otthon hagyott a Földön. Hozzá nem érkezik ilyen lézerlevél, mert nincs a Földön senkije. De múlt helyett van már jövője, amelyért érdemes élni.

***

Az expedíció őstörténete veszekedésektől volt hangos. A vállalkozást, bár elvileg végrehajtható, sokan ellenezték. A siker különbözőképpen számított esélyei nem voltak valami nagyok. Ezer címszó alatt sem fért el az események listája, amelyek ilyen vagy olyan módon az expedíció pusztulását okozhatják. Talán ezért sikerült végül is nyélbe ütni. Majdnem teljes hiábavalósága, félelmetes veszélyessége olyan nagyszerű kihívás volt, hogy akadtak emberek, akik vállalták. Mire az Euridiké növekvő gyorsulással elsuhant, még nagyobb mértékben növekedtek a vállalkozás költségei mint az ellenfelek és bírálók joggal hangoztatták. De ha egy beruházás elindul, akkor már viszi a saját lendülete, és vonja maga után a többit. A vállalkozás gazdasági része éppolyan látványosan recsegett-ropogott mint a Titán az Euridiké indítása után. Az olvasásba merült utas átlapozta az előkészítő munkálatok válságait, a hajóépítés zökkenőit és különféle rút földi velejáróit: a gyártási zavarokat, meg a hozzájuk kapcsolódó politikai és korrupciós botrányokat. Mit érdeklik őt ezek, ha egyszer már repül? Annál nagyobb érdeklődéssel böngészte az űrhajózás történetét, a naprendszeren túli utak és az Alfa Centauri felé küldött űrszondák dokumentációját, meg azokat a jelentéseket, amelyekben minduntalan felbukkant a Grál és a Roembden dolgozóinak neve – talán azt remélte, hogy felismeri közöttük hajdani jó ismerőseit. És mint fonál mentén a gombolyaghoz, a felismert név nyomán talán még önmagához is eljut. Voltak pillanatok, elalvás előtt vagy éppen ébredezve, amikor már-már úgy érezte, kisvártatva eszébe jut minden, különösen mivel álmában elég gyakran tudta, ki volt. De mire felébredt, csak az a bizonyosság maradt, hogy az igazságot álmodta. Mire inaséve letelt, s a fékező Euridiké a fénycsóváját már a kollapszárba fúrta, amely igazi lyukként, csillagtalan sötét foltként növekedett az égen, a sok edzés, tanulás, olvasás közepette már felhagyott múltidéző kísérleteivel. De mégsem egészen: ébren már tetőtől talpig a Hermész egyik pilótája volt, de álmaiban, amelyekről senkinek sem beszélt, még mindig az az ember volt, aki bement a birnami erdőbe.

A HÁRPIA BÉTÁJA

Az Euridiké csökkentett meghajtással két napig lassított, az evolvensnek nevezett pályán repülve a Hárpia Bétája felé, amely kollapszár lévén, láthatatlan. Már átsuhant néhány, egymástól távol eső izográvon, amelyek gravitációs árama még elviselhető a legénység és az űrhajó számára. Az optimális számítással kijelölt útirány biztonságos volt, de azért korántsem problémátlan. Az izográvok, a tér azonos görbületű pontjain áthaladó vonalak, úgy tekeregtek az izolokátorokon mint kígyók a fekete tűzben. A vezérlőteremben, amelyet szakaszosnak neveztek, mert csak az erősen változékony gravitációs erőtérben kormányozta a hajót, az ügyeletesek csak nézték az előttük villogó monitorokat, közben dobozos sört iszogattak, és hogy unalmukat elűzzék, apró-cseprő szamárságokról beszélgettek. Az ügyelet igazság szerint az űrhajózás klasszikus korának hagyományos maradványa volt. Senki meg sem próbált volna kézi vezérlésre átállni – nincs olyan ember, akinek ehhez elég gyorsak lennének a reakciói.

A kollapszár azok közé tartozott, amelyeket későn és nagy üggyel-bajjal fedeztek fel, mivel magányos csillag. Azokat a legkönnyebb felfedezni, amelyek egy kettős rendszer tagjai, s a közelükben van egy „élő” csillag, amely fénylik, és külső rétegeit folyamatosan elszippantja a Fekete Lyuk; a testvércsillag anyaga szűkülő spirálban száguld a Fekete Lyuk felé, s a legkeményebb röntgenfelvillanások kíséretében belezuhan. A testvércsillagtól elszippantott gázok akkréciós koronggal veszik körül a kollapszárt, ez az óriási kerék roppant egészségtelen tartózkodási hely mindennemű objektum számára, tehát az űrhajók számára is. Nincs az az űrhajó, amely ilyen vidéken át tudna vitorlázni, mert mielőtt a kollapszár beszippantaná az eseményhorizont alá, a sugárzás rég elpusztítja az emberi agyakat éppúgy mint a számítógépet.

A Hárpia csillagkép magányos kollapszárját azért sikerült felfedezni, mert Alfája, Gammája és Deltája pályájában perturbációkat idézett elő. A négyszáz naptömegnyi csillag, amely a találó Hádész nevet kapta, azzal árulta el növekvő jelenlétét, hogy a takarásába került csillagok eltűntek, a horizontja körül lévő csillagok pedig látszólag közelebb kerültek egymáshoz, a kollapszár ugyanis gravitációs lencseként eltérítette a fényüket. Annihilációs burka kétharmad fénysebességgel forgott az egyenlítő magasságában, a centrifugális erők és a Coriolis-erők hatására kidudorodva, ezért a Hádész nem volt tökéletesen gömb alakú. Eseményhorizontja ettől még ideálisan gömb alakú lett volna, de gravitációs viharok kavarogtak fölötte, s ezek eltorzították az izográvokat. A gravitációs viharok vagy ciklonok okait nyolc elmélet magyarázta, mindegyik másképpen, közülük a legeredetibb, amely persze nem szükségképpen állt a legközelebb az igazsághoz, abból indult ki, hogy a hipertérben a Hádész egy másik világegyetemmel érintkezik, és az a másik kozmosz érezteti hatását, megrázkódtatva a kollapszár iszonyú „magját”, centrumát, szingularitását, ezt a hely nélküli helyet és idő nélküli időt, ahol a téridő görbéje végtelenül nagy értéket ér el. Ez az elmélet a Hádész magjának „másik oldaláról”, ahol az összemorzsolt téridő elképzelhetetlen, infinit világát mégiscsak eligazgatják egy idegen univerzum transzflnális mérnökei, valójában csak a csillagászok matematikai fantaziálása volt – azért rugaszkodott így neki a fantáziájuk, mert megrészegültek a teratopológiától, a régi Cantor-elmélet legújabb és különösen divatos dédunokájától. Ezt a kollapszárt is Cantornak akarták elnevezni, de fölfedezője ragaszkodott a mitológiai névhez. Igazság szerint sem a SETI földi vezérkara, sem az Euridiké parancsnoksága nem sokat törődött azzal, mi játszódik le valójában az eseményhorizont alatt, és erre megvolt a kézenfekvő, gyakorlati okuk: az eseményhorizont átléphetetlen határ, és akármit takarjon is, annyi biztos, hogy a pusztulás kapuja.

A Hádész fölött az űrben repülve, az Euridiké ügyes manőverekkel ellensúlyozta a gravitáció minden változását, mégpedig úgy, hogy vastag sugárban lőtte ki a nehéz elemeket, amelyeket hidrogénből és deutériumból szintetizált az Olimos-ciklus segítségével. Milliárd tonnákat elcsorgatva, ravaszul egyensúlyozott, mivel a Hádész, békésen tűrve, hogy viselkedésének törvényeit ilyen trükkösen kihasználják, bőven ellátta az űrhajót energiával – rengeteg sok energia szabadult fel mindabból, amit a kollapszár örökre elnyelt. Az Euridiké nagyjából úgy repült mint a léghajó, amely azért nem süllyed, mert gondolájából sorra kidobják a ballasztzsákokat. De igazán csak nagyjából; nincs az az élő kormányos, aki ezt a játékot igazgatni tudná.

Az űrhajó sokszelvényes, csuklós teste, amely messziről a roppant Fekete Lyuk fölött tekergő, mérföldes, fehér gilisztához hasonlított, igen érdekes látvány lehetett volna a megfigyelőnek, de hát nem volt és nem lehetett, aki megfigyelte, mert az Euridiké derék társán, az Orpheuszon, amely majd megnyitja előtte a poklot, nem volt ember. Az automata hős folyamatos lézerkapcsolatban volt gigászi nimfájával, és várta a jelet, amelynek hatására majd rezgésbomba lesz belőle, hivatalosabb nevén egyimpulzusú gracer. Egy hasonló, csak ezerszer kisebb gracert már kipróbáltak a Naprendszerben, szétlőtték vele a Szaturnusz egyik nagyobbacska holdját. Mivel a lézerkapcsolat is romlani kezdett, az Orpheusz megkapta végleges működési programját, engedelmesen elnémult, és gépháza központjában elkezdte a visszaszámlálást. Közelebb került a kollapszárhoz mint az Euridiké, a fény és minden más elektromágneses hullám ott már szétkenődött és elhajlott, az infravörösön át a rádióhullámok és azon túli hullámok spektrumába szorult. Amikor a Hádész irgalmatlanul gyúrni kezdte maga körül az időt és teret, hogy gyilkos horizontja alatt péppé zúzza össze, az Euridiké elvégezte utolsó, kritikus megfigyeléseit a Quintán, a Hárpia hatodik napjának ötödik bolygóján, az expedíció tulajdonképpeni célpontján. Már jó előre kilőttek az űrbe, messze a kollapszártól, néhány keringő asztromatát, ezek alkották a Quinta figyelésére szolgáló planetoszkópot, nem is akármilyet – olyan távcsövet, amelynek nyílása, fókusztávolsága két csillagászati egység. A Quinta képe, jobban mondva háromdimenziós modellje, eleinte homályos, kékes-cirmos felhőgömbként állt össze a holovizorban, és lebegett az obszervatórium csarnokában, a galériák emeletei között. Mellesleg hiába, mert nem nézte senki. A holoszkóp csak azért került az obszervatóriumba, mert a japán gyártó cég ingyen felajánlotta az expedíciónak, persze reklámcélokból, hogy a földi planetáriumok minél többet rendeljenek belőle. Valóban hatásos képet adott, de az asztrofizikusok jóformán semmi hasznát nem vették. Azért engedték beépíteni, mert az egész berendezés elfért az orrcsarnok falain, és az átlátszó kupola alatt elhelyezett planetoszkóp látványos képei éppen megfeleltek dísznek az üres csarnokban. Indulás előtt csak úgy rajzottak a vendégek az űrhajóra, és szívesen megbámulták a ködfelhők vagy bolygók lebegő képét – legalább ennyit lássanak a kozmikus tájból, amelyet elfed az Euridiké ablaktalan teste.

A Titánról felszedett hajótörött a Marek keresztnéven kívül már vezetéknevet is viselt – Tempe. Így hívták azt a völgyet, ahol Orpheusz először meglátta Euridikét. Ezt a vezetéknevet Bar Horab adta neki a felderítőcsapat egyik kibővített, bizalmas tanácskozásán. Tulajdonképpen nem ő nevezte el így; ezen a tanácskozáson jelölték ki Marek Tempét a Hermész másodpilótájának, és a parancsnok úgy viselkedett, mintha ezen kívül semmiről sem tudna. Lauger tagadta, hogy ő találta volna ki a nevet, vagyis inkább tréfával ütötte el a választ: mindannyiukat megszállták a görög mitológia felidézett szellemei, mondta. Amíg a fékezés közbeni állandó gravitáció megengedte, gyakran meglátogatta Laugert, és hallgatta vitáit Golddal és Nakamurával, a két asztrofizikussal. Többnyire az „ablak fölötti” civilizációk talányos kérdéséről folyt a beszélgetés. Ezek azok a civilizációk, amelyek már letértek a Hortega-Neyssel-diagram fő vonaláról. Mivel sorsukról semmit sem lehet tudni, alaposan megmozgatják a fantáziát. A rejtély megszállott búvárai nagyjából kétféle nézetet vallottak, aszerint hogy e civilizációk hallgatásának okát a szociológiában vagy a kozmológiában vélték fölfedezni. Gold, fizikus létére, a szociológiai magyarázat híve volt, méghozzá a szociolízisnek nevezett, szélsőséges elméletet vallotta. A társadalom, belépve a technikai gyorsulás korába, előbb tönkreteszi élő környezetét, aztán szeretné megmenteni, de a megőrző intézkedések elégtelennek bizonyulnak, és a bioszféra helyébe – részint az igények, részint a szükség hatására – artefaktumok lépnek. Teljesen átalakított környezet keletkezik, de nem mesterséges a szó emberi értelmezése szerint. Az emberek szemében mesterséges az, amit ők maguk csináltak; természetes marad szerintük az, ami vagy érintetlen, vagy csak hasznosítják, például a turbinákat forgató víz vagy a megművelt termőföld. Az ablak fölött ez a különbség nem létezik többé. Mivel immár minden mesterséges, semmit sem tekintenek annak. A termelést, az intelligenciát, a kutatómunkát „átültetik” az egész környezetbe; az elektronika vagy annak ismeretlen megfelelői és elágazásai váltják fel az intézményeket, a törvényhozó testületeket, a közigazgatást, az oktatást, az egészségügyet, eltűnik a nemzetek etnikai identitása, eltűnnek a határok, a rendőrség, a bíróságok, az egyetemek, a börtönök. Ekkor bekövetkezhet a „másodlagos barlanglakó korszak” – általánossá válhat az írástudatlanság és a semmittevés. Nem kell szakmát tanulni ahhoz, hogy valaki megéljen. Aki akar, az persze tanulhat, mert mindenki azt csinálhatja, amihez éppen kedve szottyan. Ez nem jelent feltétlenül stagnálást: a környezet engedelmes, gondoskodó gyám, és tőle telhetőleg át is tud alakulni az óhajok vagy követelések szerint. De annyira-e, hogy az már haladás? Erre nem válaszolhatunk, hiszen a haladás fogalmának mi magunk tulajdonítottunk más-más jelentést az egyes történelmi korszakokban. Nevezhető-e a tudomány haladásának az a helyzet, amikor a szakosodás úgy felaprózza a megismerő, építkező, szellemi és alkotótevékenységet, hogy minden szakmában mindenki egyre mélyebben ássa fel a maga egyre kisebb kertecskéjét? Ha a gépek mindent gyorsabban és jobban kiszámítanak mint az eleven lény, akkor minek számolgatna tovább? Ha a fotoszintetikus rendszerek változatosabb és egészségesebb táplálékot állítanak elő mint a földművesek, pékek, szakácsok, cukrászok, akkor mi értelme szántani-vetni, gabonát őrölni és kenyeret sütni? No és ha létezik civilizáció, amely eljutott a szociolízisnek ebbe az állapotába, akkor miért nem sugározza szét a kozmosz minden csücskébe a maga nagyszerű receptjét, a tökéletes és kényelmes társadalom titkát? Nos, minek is tenné, hiszen civilizáció ott már egyáltalán nem létezik, ha a civilizációt az örökké éhes gyomrok és agyak közösségének tekintjük.

Az a társadalom már csak az egyedek óriási halmaza, és bajosan akad benne olyan egyed, aki életfeladatának tekintené, hogy kozmikus méretekben hírül adja, milyen jól vagy rosszul megy a sora. A mesterséges környezetet bizonyára olyan technikai koncepció alapján hozzák létre, hogy ne tehessen szert egy bolygó méretű „személy” tulajdonságaira. Az ilyen mesterséges környezet, az SENKI, akárcsak a rét, az erdő, a pusztaság. Csupán annyi a különbség, hogy nem magának növekszik, nem magának virágzik, hanem valaki másnak. Más lényeknek. Elbutulnak ettől ezek a más lények, tohonya haspókokká válnak, életüket üres szórakozásokkal töltik, amelyeket tálcán kapnak bolygóméretű gyámjuktól? Nem szükségszerűen. Ez felfogás kérdése. Amit az egyik hiú ábrándozásnak vagy naplopásnak tekint, a másiknak életre szóló szenvedélye lehet. Honnan lenne akkor mércénk, megítélési alapunk, mikor egy más világ másfajta lényeiről van szó, a miénktől már eleve eltérő történelem másfajta korszakáról?

Nakamura és Lauger a kozmológiai hipotézist vallották. Aki a kozmoszt megismeri, a kozmoszban hal meg. Nem olyan értelemben, hogy ott veszíti életét – az aforizma egészen mást jelent. A csillagászat, az asztrofizika, az űrhajózás csak szerény, parányi kezdet. Már mi magunk is megtettük a következő lépést, elsajátítván a csillagtechnika elemeit. Nem is a terjeszkedésről van szó, arról, amit régebben „az Értelem lökéshullámának” neveztek: az Értelem a saját bolygója után úrrá lesz a szomszédos bolygókon, majd kirajzik a galaktikákba. De minek? Hogy egyre sűrűbben benépesítse az űrt? Nem arról van szó, hogy „crescite et multiplicamini”, hanem olyan tevékenységekről, amelyeket nem vagyunk képesek megérteni, még kevésbé a jelentésüket meghatározni. Megértheti-e egy csimpánz, hogy min töri a fejét egy kozmogonikus? Netán annyi az egész, hogy az univerzum egy nagyon nagy lángos, a civilizáció pedig egy gyerek, aki igyekszik minél hamarabb befalni a lángost? Az űrlények inváziója olyan gondolat, amelyben a ragadozó, az úgy-ahogy ki-kupálódott majomember agresszív ösztönei tükröződnek. Mivel ő maga szívesen megtenné felebarátjával, amit nem kíván saját magának, ugyanígy képzeli el a Fejlett Civilizációt. Galaktikus csatahajók flottái fognak lerohanni egy szegény kis bolygócskát, hogy az idegen csillaglakók megkaparinthassák a ropogós dollárokat, a temérdek briliánst és csokoládét, meg persze a szép nőket. Úgy kell nekik egy földi nő mint nekünk egy nőstény krokodil. De hát akkor mivel foglalkoznak azok az ablakfölöttiek? Olyasmivel, amit mi nem tudunk felfogni, de lám, mégsem nyugszunk bele, hogy az Idegenek tevékenységét egyszerűen nem érhetjük fel ésszel. Tessék, mire készülünk: lyukat fúrunk a Hádész időhagymájába, hogy elbújjunk benne. De nem bújócskát játszunk. Fülön akarunk csípni egy civilizációt, mielőtt kirepül az ablakból. Elenyésző a valószínűsége, hogy más expedíciók is útra kelnek majd ilyen célból. Unokáink legfeljebb tisztelettel gondolnak majd ránk – mint mi az argonautákra, akik útra keltek az aranygyapjúért.

Khargner, aki szintén ott szokott lenni Laugernál, ezt az okfejtést a kapcsolatablakon túli civilizációkról úgy nevezte: „megértés a meg nem értés által”. Újabban már nem ért rá részt venni a vitákban, mert a célhoz közeledve szinte állandóan ott kellett lennie a hajtóerő-szabályozóban.

Marek Tempe, aki tudta, hogy valójában másképp hívják, de nem szabad elárulnia, amit tud, tekintettel az orvosokra, elalvás előtt a Hermész legénységének személyi adataival ismerkedett. A tíztagú csapatból csak Gerbertet ismerte jól, meg a fekete szemű kis Nakamurát, aki ott szokott lenni Laugernál. A parancsnokról, aki alatt szolgálni fog, jóformán semmit sem tudott. Steergard a neve, ő Bar Horab első helyettese, második szakmája a szociodinamikus játékelmélet. A felderítőcsoport minden résztvevőjének egyik szakmája azonos egy másikéval, hogy baleset vagy betegség esetén ne gyengüljön a csapat működőképessége. Az energiavezérlő a Hermészen Polassar lesz, a gravisztikus-sziderátor. Őt Marek csak mint remek úszót ismerte az Euridiké uszodájából, ahol megcsodálhatta izmos testét, mikor háromcsavaros műugrást mutatott be. Ilyenkor mégsem mehetett oda Polassarhoz, hogy megkérje, magyarázza el neki a csillagtechnika rejtelmeit, hát megpróbált egyedül belekóstolni ebbe a témába, de hiába, mert már az előszó megértéséhez töviről hegyire ismernie kellett volna a relativitáselmélet kifinomult utódait. Az első pilóta Harrach lett. Magas, testes, lobbanékony ember, az informatikában is otthonosan mozog, és Halbannal, az asztromatikussal együtt ő vette gondjaiba a Hermész számítógépét. Illetve, ahogy a szóban forgó számítógép egyszer kifejezte magát, ez a két ember a számítógép növendéke. Úgynevezett utolsó generációs számítógép ez, mivel nagyobb számítókapacitású komputer egyszerűen nem lehetséges. A határt az anyag olyan tulajdonságai szabják meg, mint a Planck-állandó és a fénysebesség. Nagyobb számítókapacitás csak az úgynevezett imaginárius számítógépek esetében lehetséges, ezeknek a tervezői a létező világtól független, tiszta matematikával foglalkozó teoretikusok. Ami viszont a tervezőmérnököket illeti, az ő dilemmájuk abból ered, hogy minél több idegsejtet kell minél kisebb térbe összezsúfolniuk, ennek pedig megvannak a nélkülözhetetlen, de egymásnak ellentmondó feltételei. A jelek átfutási ideje nem lehet hosszabb mint a számítógép alkotóelemeinek reakcióideje. Ellenkező esetben az átfutási idő korlátozza a számítási sebességet. A legújabb relék a másodperc százmilliárdod része alatt reagálnak. Akkorák mint egy atom. Ezért maga a számítógép csupán három centiméter átmérőjű. Minden olyan komputer, amely ennél nagyobb, lassabban működne. A Hermész számítógépe a fél vezérlőtermet elfoglalja ugyan, de nem maga a komputer ilyen terjedelmes, hanem a különféle segédkészülékek, dekóderek, alegységek, a hipotéziskészítő, nyelvészeti és egyéb meditátorok, amelyek nem reális időben működnek. De kritikus helyzetekben, in extremís a számítógép galambtojásnál nem nagyobb, villámgyors magja hozza meg a döntéseket. Neve GOD, General Operational Device. Némelyek úgy vélték, ez a rövidítés nem a véletlen szülötte. A Hermészen két GOD működik, az Euridikén tizennyolc.

Steergard, Nakamura, Gerbert, Polassar és Harrach azok, akiket már az Euridiké indulása előtt beválogattak a felderítőcsapatba. Csak később tisztázódott a további résztvevők személye: Arago mint tartalékos orvos, ami a titkos szavazás váratlan eredményének látszott, Tempe mint másodpilóta, Rotmont, a logisztikus, és két szakértő, akiket a SETI földi elnökségének tucatnyi egzobiológusa és egyéb szakembere közül választottak ki – Kirsting és El Salam. Az utazás utolsó heteiben ez a tíz ember az Euridiké ötödik szelvényébe költözött, amely a Hermész belsejének pontos másolatát tartalmazta, hogy jól megismerkedhessenek egymással és a rájuk váró feladattal. Naponta eljátszották a szimulátorokban a Quinta megközelítésének különböző változatait és a Quinta-lakókkal való kapcsolatteremtés taktikáit. Thetes, egy másik SETI-delegátus, aki ezt a szimulációt irányította, ugyancsak megizzasztotta a Hermész leendő legénységét: a legagyafúrtabb géphibákkal bombázta őket, többfélével is egyszerre, vagy az idegen bolygó hangját imitáló, érthetetlen jelzések áradatát zúdította rájuk. Nem tudni, hogyan és miért terjedt el közben az a szokás, hogy az apostoli delegátust ne atyának, hanem Arago doktornak szólítsák. Mareknek az volt a benyomása, hogy a pap maga akarta így. A szimulációkat a program befejezése előtt félbeszakították, mert Bar Horab hívatta a felderítőket, hogy elmondja nekik, milyen friss hírekkel szolgáltak a Dzéta naprendszerének megfigyelői. Azt persze már régen tudták, hogy a Dzéta K osztályú, nyugodt csillag, összesen nyolc bolygója van, a négy belső bolygó kicsi, tömegük a Merkúréhoz és a Marséhoz hasonlít, igen élénk vulkáni tevékenységgel és vékonyka légkörrel büszkélkedhetnek. Jóval messzebb három Jupiter nagyságrendű, óriási gázgömb kering a Dzéta körül, mindegyiknek nagy gyűrűje van, hevesen kavargó légkörükben a hidrogén olykor fémes állapotba préselődik. A Jupiternél kétszerte nagyobb tömegű Septima több energiát sugároz ki az űrbe mint amennyit a napjától kap: nem sok hiányzik ahhoz, hogy beinduljon benne a magfúzió, és csillaggá váljon. Mindezektől a kis és nagy bolygóktól elüt a Quinta, amely másfél év alatt kerüli meg a Dzétát – és messziről éppúgy kéklik, akár a Föld. Fehér felhők borítják, réseiken át óceánok és szárazföldek körvonalait lehet fölfedezni. Csak az a baj, hogy majdnem öt fényév távolságból szemlélik, és ez komoly nehézségeket okoz. Az Euridiké optikai eszközeinek felbontóképessége nem tud megbirkózni a feladattal. Az űrbe kilőtt műholdak sem adnak elég éles képet. Jelenleg a Quinta az Euridikéről nézve a második negyedben van. Korongjának fele világos, és éppen itt fedezték fel a színképben jelentős mennyiségű víz és hidroxil vonalait. Mintha az egyenlítőnél, éppen fölötte, rendkívül sűrű vízgőz kígyója övezné a Quintát. De a légkör fölött. Úgy festett a dolog, hogy a Quintának jéggyűrűje van, amelynek belső széle a légkör felső rétegeit súrolja. Hamarosan szét fog esni. Az asztrofizikusok három-négytrillió tonnára becsülték a tömegét. Ha vize az óceánból származik, akkor az óceán mintegy húszezer köbkilométer vizet veszített – víztömegének alig több mint egy százalékát. Csakhogy egy óceán vize semmiféle természetes okból nem repül föl az égbe, hogy ott jéggyűrűvé fagyjon. Nagyon valószínű tehát, hogy a jelenséget szándékosan idézték elő, mert csökkenteni akarták a tengerszintet, hogy a szárazföldek ily módon felszabaduló peremét lakhatóvá tegyék. Másfelől ez az akció, úgy látszik, gyatrán sikerült – a jéggyűrű túl alacsony pályán kering, ezért az óceán megfagyasztott része pár száz év múlva vissza fog potyogni. Ilyen nagyszabású munkát ennyire trehány módon elvégezni – ez már nemcsak furcsa, hanem érthetetlen. Ráadásul a Quintán még rejtélyesebb, gyors ütemben lejátszódó jelenségeket is észleltek. Az elektromágneses zaj, amelyet a bolygó több helye szabálytalanul kisugároz, jelentősen fölerősödött. Mintha egy csapásra több száz Maxwell-féle adót kapcsoltak volna be. Megélénkült az infravörös sugárzás is, a centrumokban apró felvillanásokkal. Ezek lehetnek nagy tükrök, amelyek a napfényt koncentrálják erőművek működtetéséhez. De csakhamar kiderült, hogy a sugárzásból itt is kevés esik a hősugárzás tartományába. A felvillanások színképe sem a Dzéta-sugarakéra nem hasonlított (tehát nem a napfényt koncentrálták valamiféle tükrök), sem nukleáris robbanás színképére. A rádiózaj viszont folyvást erősödött. Rövid– és középhullámú volt, számos hullámhosszon. A méteres sugárzás moduláltnak rémlett.

Ez a hír nagy izgalmat keltett az űrhajón, főleg miután valaki elferdítve adta tovább: azt mesélte, irányított sugárzás ez, mint a radar, tehát a bolygó már észrevette az Euridikét. Az asztrofizikusok nem győzték cáfolni ezt a pletykát. Nincs a világon olyan radar, amely felfedezne egy űrhajót a kollapszár közelében. De ahhoz így is elegendők voltak a hírek, hogy a nulla óra táján a legénység diadalittas hangulatban ünnepeljen. Hiszen immár semmi kétség: a Quintát fejlett civilizáció lakja, és technikájuk olyan magas szintű, hogy nem holmi apró űrhajókat küldözgetnek a kozmoszba, hanem egész óceánokat röppentenek fel az űrbe.

Amikor a felderítőcsapat az induláshoz készülődött, az Euridiké módosított pályán repült, a Hádész viszonylag nyugodt aphéliumában. Abbamaradt a piezoelektromos jelzőkészülékek csipogása, amely korábban arról tanúskodott, hogy a hajótest bordáiban és gerincében folyton változik a feszültség. A rajtirányító központ eladdig vak képernyőin ferdén felragyogott a galaxis spirális karja, s némi jóakarattal és képzelőerővel fel lehetett fedezni a fehérlő csillaghalmazok és sötét porfelhők között a mozdulatlanul fénylő csillagporban a Hárpia Dzétáját. Bolygóinak optikai észleléséhez persze a fantázia nem volt elég. A technikusok felkészíették a Hermészt az indulásra. A tatszelvény raktáraiban sürögtek-forogtak a rakodógépek, zúgtak a szivattyúk, remegtek a csőkígyók, amelyeken át az Euridiké hipergolt pumpált a felderítő űrhajó tartályaiba. A vezérkar ellenőrizte a hajtóműveket, a navigációs rendszert, a klimatizációt, a dinatronok működését, hol GOD közvetítésével, hol nélküle, a párhuzamos közvetítővonalakon. A numerikus blokkok és programjaik, a rádiólokációs emittorok egymás után jelezték, hogy készen állnak. Az antennák előbújtak és visszahúzódtak, mint egy gigászi csiga szarvai, mély basszus hangon berregtek a turbinák, amelyek oxigént szivattyúztak a Hermész alagsori tartályaiba, ettől a mély berregéstől finoman vibrált a Hermész nyitott dokk alakú ágya, és mindeme sürgés-forgás közepette a milliárd tonnás Euridiké tatjával lassan a Hárpia Dzétája felé fordult, mint egy lövésre készülődő ágyú.

A Hermész legénysége elbúcsúzott a parancsnoktól és a jó barátoktól. Ahhoz túl sok ember volt az anyahajón, hogy mindenki mindenkivel akár csak kezet szoríthatott volna. Aztán Bar Horab és még egypár vezető, aki otthagyhatta a helyét, elkísérte a Hermész legénységét, és ott álltak a hengeres szelvényközi alagútban, míg a dokk nagy kapuja bezárult, becsukódtak a kis személyajtók az emelőlift mögött, majd a Hermész elkezdett lassan kicsúszni az indítóhangárból, hófehéren, apránként siklott előre, óvatos, centiméteres lökésekkel taszították a hidraulikus karok, hiszen száznyolcvanezer tonnás tömege a súlytalanság ellenére is megőrizte soha el nem tűnő tehetetlenségét. Az Euridiké technikusai meg a biológusok, Terna és Hrus már felkészítették a Hermész legénységét a sokéves álomra. Nem vitrifikálták, nem is hibernáltak őket, hanem az embrionálás módszerét alkalmazták. Embrionált állapotban az emberek úgy élnek mint születésük előtt – magzati életet élnek, vagy valami ahhoz hasonlót, lélegzés nélkül, víz alatt lebegnek. Már réges-régen, amikor az ember első lépéseit tette a kozmoszban, kiderült, mennyire földi teremtmény, és milyen kevéssé képes alkalmazkodni azokhoz az óriási erőkhöz, amelyek ahhoz szükségesek, hogy a legrövidebb idő alatt nagy távolságot tegyen meg. Az erőteljes gyorsulás összepréseli a testet, különösen a levegővel teli tüdőt, összenyomja a mellkast, és lehetetlenné teszi a vérkeringést. Mivel a természet törvényein nem lehet változtatni, az űrhajósoknak kell alkalmazkodniuk. Erre való az embrionálás. Először is a vért cseppfolyós oxigénhordozóval helyettesítik, amely a vér más tulajdonságaival is rendelkezik, például alvadékony, és gondoskodik a szervezet ellenálló képességéről. Ez a folyadék a tejfehér onax. A testet lehűtik a téli álmukat alvó állatok hőmérsékletére, és műtéti úton megnyitják azokat a véredényeket, amelyeken át egykor a magzat vércseréje folyt az anyaméhben. A szív tovább működik, de a tüdőben a gázcsere lassan megszűnik, a tüdő összeesik, és megtelik onaxszal. Amikor már sem a mellkasban, sem a zsigerekben nincs levegő, az eszméletlen embert a vízhez hasonló rugalmas folyadékba merítik. Az űrhajóst elhelyezik az embrionátorban, a torpedó alakú, kétméteres tartályban. Ez nulla fok fölötti hőmérsékleten tartja a testet, ellátja tápanyagokkal és oxigénnel, mégpedig az onax révén, amelyet a köldökön és a mesterséges véredényeket át a szervezetbe szivattyúz. Az így preparált ember baj nélkül elviseli az óriási nyomást, akár a mélytengeri halak, amelyek ezer méter mélyen úszkálnak az óceán felszíne alatt, és nem morzsolja szét őket a vízoszlop óriási nyomása, mert testszöveteikben ugyanolyan nagy a nyomás mint a kinti. Az embrionátorban lévő folyadékot is olyan sűrűre szivattyúzták, hogy a testfelület minden négyzetcentiméterére több száz atmoszféra nyomás nehezedjék. Minden ilyen tartályt ingás felfüggesztésű kapcsok tartanak az űrhajón. Az emberek úgy pihennek páncélgubóikban mint az óriási bábok, olyan helyzetben, hogy a gyorsítás és fékezés erői mindig a mellüktől a hátuk felé nehezedjenek rájuk. Testük, amely több mint nyolcvanöt százalék vizet és onaxot tartalmaz, levegőt pedig semennyit, éppen olyan nyomásálló mint maga a víz. Ezért nem baj, ha az űrhajó állandó gyorsulása hússzor akkora nyomást teremt mint a földi gravitáció. Ekkora gyorsulásnál a test súlya két tonna, és még egy atléta sem lenne képes légző-mozgásokat végezni a bordáival. De az embrionáltak nem lélegeznek, így sebesen repülhetnek a csillagok között, testük teherbírásának csak a szövetek molekuláris finomszerkezete szab határt.

Amikor a tíz embrionált szív már csak percenként egyet dobbant, az eszméletlen emberek gondozását GOD vette át, az Euridiké szakemberei pedig visszatértek az anyahajóra. Az operátorok ekkor lekapcsolták az anyahajó számítógépeit a Hermészről, és a halott, mert áramtalan kábeleken kívül már semmi sem kötötte össze a két űrhajót.

Az Euridiké tatja, rajta a fotontükör gigászi lapjaival, szétnyílt, és előbukkant a felderítőhajó. Acélmancsok nyúltak utána, elvágták az immár fölösleges kábeleket, mint a cérnát, és kitaszították a Hermész testét az űrbe. Ekkor a Hermész két oldalmotorjából sápadt iontűz lövellt ki, ám ez az impulzus túl gyenge volt ahhoz, hogy elmozdítsa – ilyen óriási tömeg nem tud egyhamar felgyorsulni. Az Euridiké már visszahúzta katapultjait, tatja bezárult, és mindazok, akik a vezérlőteremből figyelték az indítást, most fellélegeztek – GOD töredék másodpercnyi pontossággal munkához látott. A Hermész eddig néma hipergolrakétái fellángoltak. A lendületet növelő segédrakéták csatlakoztak. Az ionmotorok is megtették, amit csak tudtak. Kékes, átlátszó lángjuk összekeveredett a rakéták vakító tüzével, a hajótest a remegő tűzoszlopra támaszkodva simán és nyílegyenesen elúszott az örök éjszakába, az elsötétített vezérlőteremben csak a képernyők fénye világította meg a parancsnok mellett álló emberek arcát, és ebben a derengésben halálsápadtnak látszottak. A Hermész egyre hosszabb, folyamatos lángot lövellt feléjük, amint növekvő sebességgel távolodott. Amikor a távmérők a megfelelő távolságot mutatták, a látómező szélén pedig ott bukfencezett az üres henger, amely az utolsó percig összekapcsolta a Hermészt az Euridikével, de a rajttűz elrepítette a sötétségbe, akkor a milliárd tonnás űrhajó tattükre összezárult, központi nyílásán lassan kibújt az emittor tompa kúpja, felvillant egyszer, kétszer, háromszor, a fényoszlop elsuhant a messzeségbe, és éppen eltalálta a Hermészt. Az Euridiké két vezérlőtermében az izgatottan figyelő csoportok egy emberként kiáltottak fel örömükben és – valljuk be – kellemes meglepetésükben, hogy ilyen simán ment minden. A Hermész nemsokára eltűnt a vizuális monitorokról. Már csak egyre kisebb, fényes gyűrűk látszottak, mintha egy láthatatlan óriás cigarettázna a csillagok között, és fehér füstkarikákat eregetne. A karikák egyre kisebbek lettek, majd remegő ponttá olvadtak össze – a felderítőhajó tükre visszaverte az Euridiké lézersugarát, amely követte útját.

Bar Horab nem várta meg a színjáték végét, visszament a kajütjébe. Előtte állt a legnehezebb hetvenkilenc óra: most kell beindítani az Orpheusz gracerének csillagtechnikai akcióját, hogy a rezgések létrehozzák a gravitációs időkikötőt, aztán be kell hajózni ebbe a kikötőbe, pontosabban elmerülni benne, mert ez azt jelenti, hogy teljesen el lesznek vágva a külvilágtól.

Az Orpheusznak kiküldött indítóparancs két napig suhant az űrben, és éppen ez alatt a két nap alatt meghökkentő dolgok történtek a Quintán. Az asztrofizikusok mindaddig, amíg műszereik végleg meg nem vakultak, szorgalmasan figyelték a Hárpia csillagainak térségéből érkező egész galaktikus sugárzást. Az Alfa, a Delta meg a többi csillag színképe, egészen a Dzétáig bezárólag, semmit sem változott, így jó minőségű megfigyeléseket szerezhettek a Quintáról. A sugárzás megszűrődött, miközben a bolygóról eljutott az Euridikéhez, a szűrt színképeket a számítógépek lépcsős erősítői összehasonlították, egymásra helyezték és pontosították. A legjobb vizuális nagyításban a Dzéta naprendszere akkora foltocska volt, amelyet a kinyújtott kezünkben tartott gyufaszál feje eltakar.

A planetológusok figyelme természetesen a Quintára összpontosult. A spektro– és hologramokból nem annyira a bolygó képe alakult ki, mint inkább a számítógépek találgatásai erről a témáról. Mivel az információk forrását a minden lehetséges sugárzás spektrumában szabálytalanul szóródó fotonnyalábok alkották, az Euridiké obszervatóriumában éppúgy mint hajdan a földi csillagvizsgálókban, az első teleszkópok mellett, nem sikerült egyetértésre jutni a kritikus kérdésben: mit látnak valóban, és mi az, amiről csak azt hiszik, hogy látják?

Az emberi elme, éppúgy, mint bármely más információ-feldolgozó rendszer, nem képes élesen elhatárolni a teljes bizonyosságot a sejtésektől. A megfigyelést megnehezítette a Quinta napja, a Dzéta, továbbá a Dzéta-naprendszer legnagyobb bolygójának, a Septimának a gázcsóvája, végül a csillagok erős háttérsugárzása. Eddig annyit sikerült megállapítani, hogy a Quinta fizikailag sok tekintetben hasonlít a Földre. Légköre 29% oxigént, elég sok vízgőzt, és mintegy 60% nitrogént tartalmaz. A sarkvidéki fehér jégsapkák albedója olyan magas, hogy már a földi Nap környékéről észlelhetők voltak. A jéggyűrű bizonyára már az Euridiké indulása óta keletkezett, vagy legalábbis azóta vált észlelhető méretűvé. Most, kozmikus mércével közelről, már teljes bizonyossággal megállapíthatták, hogy a Quinta erős rádiósugárzása mesterséges jellegű. Légköri viharok kisüléseiről már szó sem lehetett. A Quinta rövidhullámú rádiósugárzása már ugyanolyan erős volt mint a napjáé. A Földön ez akkor következett be, amikor világszerte elterjedt a televíziózás.

Röviddel azelőtt, hogy alámerültek volna a gravitációs kikötőbe, a megfigyelések váratlan és meglepő eredményekkel szolgáltak, ezért Bar Horab tüstént összehívta a szakértőket, bár tudta, hogy a tanácskozás eredményeit már úgysem juttathatják el a Hermész legénységéhez. A tanácskozásnak egyetlen lehetséges célja volt: minél hamarabb diagnosztizálni, mi történik a bolygón, és az információt a felderítők után küldeni. A nagy energiájú kvantumokkal mint írásjelekkel kódolt levél majd utoléri a Hermészt és az embrionátorokban szunnyadó legénységet, GOD veszi az üzenetet, és majd átadja az embereknek, miután a Dzéta naprendszerének peremén felélesztette őket. A csillaglevelet úgy kell rejtjelezni, hogy csak GOD olvashassa el. Az óvatosság ajánlatosnak látszott: a Quintán végbement változások így együttvéve elég aggasztóan festettek.

Rövid felvillanások sorozatát észlelték a bolygó termoszférája és ionoszférája fölött, valamint a bolygó és holdja között, mintegy kétszázezer kilométerre a Quintától. A felvillanások időtartama húsz-harminc nanoszekundum volt. Színképük megfelelt a napsugárzás spektrumának, némileg megkurtítva az infravörös és ibolyántúli tartományban. A felvillanások egy-egy sorozata néhány óra hosszat tartott, minden ilyen sorozat után sötét kis sávok jelentek meg a bolygó korongján az egyenlítői övezetben, a jéggyűrű mindkét oldalán. Egyidejűleg fölerősödött a méteres hullámhosszú sugárzás, meghaladta az addig észlelt maximumot, a déli félteke sugárzása pedig ugyanakkor gyengült.

Éppen mielőtt a tanácskozást megkezdték, a bolygó korongjának középpontját célba vevő bolométer száznyolcvan Kelvin-fok nagyságrendű hirtelen hőmérsékletcsökkenést mutatott ki, aztán lassú emelkedést. A hideg folt akkora területre terjedt ki mint Ausztrália. A folt fölött először eltűnt a felhőréteg, viszont a foltot mindenfelől nagyon világos felhősánc vette körül, és még mielőtt a felhők visszatértek, a bolométer a folt kellős közepén lokalizálta a pontméretű „hidegforrást”. A hirtelen lehűlés tehát az ismeretlen természetű forrásból körkörösen terjedt.

A Quinta nagy holdjának a nappal ellentétes irányba forduló, sötét féltekéjén megjelent egy villogó pont, amely úgy remegett, mintha a holdkéreg mozgásától függetlenül mozogna. Mintha közvetlenül a hold felszíne fölött tízezred másodperces frekvenciával remegne egy sugárzó pont, amelynek anyaga millió Kelvin-fok hőmérsékletű nukleáris plazma.

A tanácskozás megnyitása után a hideg folt eltűnt a felhők alatt, a Quinta felhőtakarója pedig megnövekedett, nagyobb felületet borított be mint addig bármikor: a bolygó korongjának kilencvenkét százalékát.

Könnyű elképzelni, mennyire megoszlott a szakértők véleménye. Az elsőnek kínálkozó hipotézist, nevezetesen, hogy kísérleti vagy háborús atomrobbanásokat észleltek, vita nélkül elvethették. A felvillanásoknak, mint a színkép mutatta, semmi közük sem volt uránszármazékok robbanásához vagy termonukleáris reakcióhoz. Kivételt képezett a holdon feltűnt plazmaszikra, ennek termonukleáris spektruma azonban folyamatos volt. Azt a gondolatot sugalmazta, hogy mágnesesen rögzített, nyitott hidrogén-hélium reaktor működik a holdon. A nukleonikusok azonban el sem tudták képzelni, mi lehet egy ilyen reaktor rendeltetése. A bolygó körüli térben észlelt felvillanások származhattak speciálisan koncentrált lézerektől, amelyek eltaláltak valamilyen fémtárgyakat – talán nikkel-magnetit meteorokat –, vagy sok vasat, nikkelt és titániumot tartalmazó, 80-100 km/sec sebességgel mozgó testek frontális ütközéséből. De az sem volt kizárható, hogy a napsugárzás egy részét elnyelő, energiaátalakító tükrök robbantak fel valamilyen baleset folytán.

A tanácskozásból ádáz vita lett, mindegyik szakértő mondta a magáét. Emlegettek klímaszabályozást nagyon nagy fotonkonverterek segítségével, meg fotoelektromos fókuszokat, ez azonban nem illett össze az egyenlítői fagyközponttal. A legmeglepőbb eredményt azonban a Quinta teljes rádiósugárzásának Fourier-elemzése szolgáltatta. Mindennemű moduláció nyomtalanul eltűnt, az adók kapacitása viszont megnőtt. A bolygó rádiólokációs térképén százával tűntek fel a fehérzaj-adók, sugárzásuk formátlan foltokká mosódott össze. Ezt a fehérzajt sugározta a Quinta minden hullámhosszon. Mármost ez a zaj vagy zavaró jelzések sugárzását jelentette, vagy látszólagos káosszal leplezett, rejtjelezett kommunikációt, vagy szándékosan létrehozott rádiós zűrzavart.

Bar Horab sürgős választ követelt arra a kérdésre, mit üzenjenek a Hermésznek a következő tizenkét óra folyamán, mert azután minden kapcsolat megszakad vele. Konkrétabban: mire készüljenek fel a felderítők, következésképpen hogyan járjanak el, ha ott lesznek a Dzéta naprendszerében?

A felderítés programját már régen kidolgozták, de a most megfigyelt jelenségeket az nem láthatta előre. Ez nyilvánvaló. Jó ideig senki sem szánta rá magát, hogy megszólaljon. Végül Tuyma asztromatikus, mint a SETI tanácsadó csoportjának szóvivője kissé tétován kijelentette, hogy semmiféle hasznos tanácsot nem továbbíthatnak a Hermésznek: utánuk kell küldeni a tények leírását, valamint hipotetikus értelmezését, a felderítők pedig majd eldöntik, mire véljék az egészet. Bar Horab hallani akarta a hipotéziseket, akármennyire ellentmondanak is egymásnak.

– Bármi történt is a Quintán, annyi biztos, hogy ezek a változások, amelyeket megfigyeltünk, nem nekünk szóló jelzések – mondta Tuyma. – Ebben mindannyian egyetértünk. Némelyek úgy vélik, hogy a Quinta észrevette a jelenlétünket, és a Hermész fogadására készülődik a maga módján. Ennek a feltevésnek nincs semmilyen racionális alapja. Szerintem egyszerűen a mi aggodalmunk, vagy mondjuk ki nyíltan, félelmünk tükröződik benne. Az az ősi, primitív félelem, amelyből hajdanában a katasztrófát jelentő kozmikus invázió fogalma született. A jelenségek ilyetén magyarázatát én képtelenségnek tartom.

Bar Horab konkrétumokat óhajtott hallani. Azt, hogy a felderítők féljenek-e vagy sem, majd eldöntik ők maguk. Most az új jelenségek mechanizmusáról van szó.

– Az asztrofizikus kollégáknak vannak konkrét hipotéziseik, ezeket előadhatják – felelte Tuyma, nem sértődve meg a parancsnok iróniáján, hiszen nem neki volt címezve.

– Halljuk! – bólintott Bar Horab. Tuyma Nisten és La Pira felé intett.

– A hőmérséklet és az albedo ugrásszerű változását okozhatta, hogy egy meteorraj érkezett a Quinta rendszerébe, és a meteorok műholdakkal ütköztek össze. Ebből eredhettek a felvillanások – fejtegette Nisten.

– És azt mivel magyarázod, hogy a felszíni villanások színképe a Dzétáéhoz hasonlít?

– A Quinta körül keringő objektumok egy része lehet a gyűrű külső pereméről lehasadt jégtömb. Ezek a jégtömbök csak akkor verték vissza felénk a napfényt, amikor a beesési és visszaverődési szög véletlenül éppen ilyen volt. A jégtömbök lehetnek akármilyen szabálytalanok, lehet eltérő forgatónyomatékuk.

– Na és a jégfolt? – kérdezte a parancsnok. – Az meg mitől keletkezett? Tudtok mondani valami lehetséges okot?

– Hát ez homályos ügy… Ámbár valamilyen természetes mechanizmust is ki lehetne éppenséggel találni…

– Mint ad hoc hipotézist – vetette közbe Tuyma.

– Tanakodtunk erről a vegyészekkel – szólalt meg Lauger. – Végbemehetett valami endotermikus reakció. Nekem, őszintén szólva, nem tetszik egy ilyen kuriózum, bár léteznek vegyületek, amelyek egymással reakcióba lépve, hőt nyelnek el. A kísérő körülmények arra utalnak, hogy itt valami cifrább dolog történt.

– Miféle? – firtatta Bar Horab.

– Nem természetes, bár nem is feltétlenül szándékos. Például üzemi katasztrófa valami óriási hűtőházban, kriotronüzemben. Mint amikor leég egy gyár, csak ellenkező előjellel. De én ezt sem tartom valószínűnek. A véleményemnek nincs semmi konkrét alapja… egyikünkének sincs. De már maga az, hogy ezek a változások időben így egybeestek, arra mutat, hogy valamiképpen összefüggnek.

– Ez a hipotézis is negatív értékű – jegyezte meg az egyik fizikus.

– Szerintem nem. Ha sok ismeretlent egy közös ismeretlen nevezőre hozunk, az információnyereség, nem pedig veszteség… – mosolyodott el Lauger.

– Ezt fejtsd ki részletesebben – fordult hozzá a parancsnok. Lauger felállt.

– Elmondom, amennyit tudok. A csecsemő, amikor mosolyog, ezt vele született feltevések alapján teszi. Számos ilyen, statisztikai jellegű feltevés van: hogy a rózsaszínű foltok, amiket lát, emberi arcok, hogy az emberek rendszerint pozitívan reagálnak egy kisgyerek mosolyára és így tovább.

– Mire akarsz kilyukadni?

– Arra, hogy minden mindig bizonyos feltevésekre épül, bár ezeket többnyire hallgatólagosan fogadjuk el. Mi egy eseménysorról vitázunk, amelyről nemigen látszik valószínűnek, hogy egymástól független események sorozata. Felvillanások, a rádiósugárzás kaotikussá válása, a Quinta albedójának megváltozása, plazma a holdon. Miből eredhet mindez? Civilizációs tevékenységből. De megmagyarázza ez a szóban forgó jelenségeket? Ellenkezőleg: csak elhomályosítja, mivel hallgatólagosan feltételeztük, hogy képesek vagyunk megítélni a Quinta-lakók cselekedeteit. Hadd emlékeztessek rá, hogy a Marsot valamikor öreg bolygónak, a Vénuszt pedig fiatalnak tartották a Földhöz képest: csillagászaink ükapái akaratlanul is feltételezték, hogy a Föld ugyanolyan mint a Mars és a Vénusz, csak éppen fiatalabb az előbbinél, és idősebb az utóbbinál. Ebből lettek a Mars csatornái, a Vénusz vad dzsungelei meg a többi, aztán mindezt a mesék közé kellett sorolni. Én azt hiszem, semmi sem tud értelmetlenebbül viselkedni mint az értelem. Lehetséges, hogy a Quintán értelem működik… talán többféle értelem is, de számunkra felfoghatatlanok, mert az indítékok egészen másfélék…

– Háború?

Valahonnan a terem mélyéből hangzott el a kérdés. Lauger, nem nézve arrafelé, folytatta:

– A háború nem olyan fogalom, amely egyszer s mindenkorra magában foglalná a pusztító kihatású konfliktusok halmazát. Parancsnok, ne számíts a megvilágosodásra. Mivel nem ismerjük sem a kezdeti, sem a határfeltételeket, az ismeretlenek semmiképpen sem változhatnak ismert tényezőkké. A Hermésznek semmi mást nem üzenhetünk, mint azt a tanácsot, hogy legyenek óvatosak. Pontosabb tanácsot akarsz? Szerintem csak annyit tudunk, hogy két lehetőség van: vagy értelmes lények értelmetlen cselekvése, vagy érthetetlen, mert a mi gondolkodásunk kategóriáiba be nem illeszthető cselekvés. De ez csak az én véleményem, semmi több.

A QUINTA

Alámerülés előtt a rádiólokátorok még utoljára megmutatták a Hermészt, amint egy óriási hiperbola szakaszát teszi meg az égen, egyre följebb emelkedve, a spirálgalaxis karja fölé, majdnem fénysebességgel száguldva az űrben, a rádióvisszhang kezdett már növekvő időközökben érkezni róla, jelezvén, hogy a Hermészen immár a relativisztikus hatások érvényesülnek, és fedélzeti ideje mindinkább eltér az Euridiké idejétől. A felderítők és az anyahajó kapcsolata végleg megszakadt, amikor az automata adó jelzései megnövelték a hullámhosszot, több kilométeres sávokká nyúltak, és annyira meggyengültek, hogy az utolsót a legérzékenyebb indikátor az indulás utáni hetvenedik órában jegyezte fel, amikor a Hádész, melybe az öngyilkos Orpheusz belelőtte magát, felnyögött a maga módján, gravitációs rezgésbe jött, és megnyitotta időszakadékát. Bármi történjék ezután a felderítő űrhajóval és a belé zárt emberekkel, arról az ő idejük szerint sok évig senki tudomást nem szerezhet.

Az emberek, akik a halálhoz hasonló, embrionált alvásukban nem álmodtak, s így még álmukban sem érzékelték az idő múlását, mit sem tudtak a hosszú utazásról. Az embrionátor alagútjában a fehér szarkofágok fölött a periszkóp páncélüvegén át bevilágított a Hárpia Alfája, a kék óriás, amelyet egyik aszimmetrikus robbanása messzire lőtt a csillaghalmaz többi csillagától, mert fiatal nap lévén, belső nukleáris kemencéjének belobbanása óta még nem állapodott meg. Az Euridiké eltűnése után GOD megkezdte a manőverezést. A Hermész az ekliptika fölé emelkedve, kőként zuhant a Hádész felé, eleinte távolodva a célcsillagoktól, hogy aztán a Hádész gravitációja jóvoltából könnyebben elérhesse őket, oly módon kerülte meg ugyanis a kollapszárt, hogy annak gravitációs mezeje derekasan meglendítette. Majdnem fénysebességre gyorsulva, a Hermész kétoldalt kinyújtotta sugárreaktorainak tölcséreit. Az űr annyira üres volt, hogy a beszívott atomok nem bizonyultak elegendőnek a reaktorok begyújtásához, ezért GOD tritium-injekciókkal piszkálta a hidrogént, míg a szintézis be nem indult. A motorok addig fekete torkában felvillant a fény, egyre erősebben, gyorsabban, fényesebben lüktetett, mígnem a hélium tűzoszlopai kilőttek az űr sötétségébe. Az Euridiké lézere a vártnál kisebb induló segítséget adott a felderítő űrhajónak, mert az egyik hipergolrakéta gyatrán működött, és a tattükör kissé elhajlott, aztán az Euridikét elnyelte az űr, de GOD hamarosan bepótolta a veszteséget a Hádésztól lopott pótkapacitással.

Amikor a Hermész már a fénysebesség kilencvenkilenc százalékával haladt, a motorok tölcséreiben sűrűsödött az űr, bőségesen volt hidrogén, az állandó gyorsulás már sokkal jobban növelte az űrhajó tömegét mint a sebességét, GOD hajszálnyi eltérés nélkül tartotta a 20 g gravitációt, a négyszer ekkora terhelésre méretezett űrhajónak ez meg se kottyant. Ilyen sebességgel repülve egyetlen élő szervezet sem bírná el a saját súlyát, hacsak nem a bolhánál kisebb. Az ember súlya több mint két tonna. Ekkora súly alá préselve mozdítani sem bírná a bordáit, ha lélegezni akarna, és a szíve meghasadna a cseppfolyós ólomnál súlyosabb vért szivattyúzva. De a Hermész utasai nem lélegeztek, és a szívük sem dobogott, noha éltek. A legénység ugyanabban a cseppfolyós közegben lebegett, amely a vérét is helyettesítette. A szivattyúk, amelyek százszoros terhelésnél is működnének (bár ekkorát az embrionáltak már nem bírnának ki), keringették ereikben az onaxot, szívük pedig percenként egyszer vagy kétszer összehúzódott, de nem önállóan működött, hanem az éltető mesterséges vér keringése mozgatta.

A kellő időpontban GOD pályamódosítást végzett, és most egyenesen a galaxis csillagainak korotációs sűrűsödése felé repülve, a Hermész kilőtte maga elé a védőkorongot. A korong néhány mérfölddel megelőzte az űrhajót, és ebben a távolságban maradva, páncélként védelmezte a sugárzástól. Nélküle a sűrűsödő kozmikus sugárzás túl sok idegsejtet pusztított volna el az emberek agyában. A kék Alfa már az űrhajó tatja mögött fénylett. A Hermész hosszú tatjában, a fedélzet alagútjában mégsem volt teljes sötétség, mert a reaktorok köpenye átengedett egy mikroszkopikus mennyiségű kvantumszivárgást, és a falaknál a Cserenkov-sugárzás derengett. Ebben a sápadt félhomályban látszólag mozdulatlan, változatlan, tökéletesen néma volt minden, csak két ízben hatolt át éles villanás az embrionátort a felső vezérlőteremtől elválasztó zsilip vastag falú ablakán. Az első alkalommal a védőpajzs addig vak monitorja hideg, fehér fénnyel felvillant, majd rögtön kialudt. GOD egy teraszekundum alatt felébredt, és kiadta a megfelelő parancsot. Az áram elfordította a kart, az űrhajó orra megnyílt, és lángot okádott, hogy a kilőtt új védőpajzs pótolja a régit, melyet szétzúzott egy maréknyi kozmikus por – az űrhajó olyan sebességgel repült, hogy a védőpajzs az ütközés erejétől széthasadó atomok izzó felhőjévé foszlott. A Hermész átrepült ezen a tatja mögött hosszan elhúzódó, napfényként ragyogó tűzijátékon, és tovább száguldott. Az automata néhány másodperc múlva lefékezte az új védőpajzs nemkívánatos oldalrezgéseit, egyre lassabban fel-felvillant a két oldalrakéta narancssárga ellenőrző lámpája, mintha egy fekete macska hunyorogna sárga szemével cinkosan és megnyugtatóan GOD-ra. Aztán megint minden mozdulatlanná dermedt az űrhajón, mígnem újabb csipetnyi meteormorzsával vagy üstökösporral találkozott, és a védőpajzs felújításának művelete pontosan megismétlődött. Végül a céziumórák elektronokkal tiktakoló atomjai megadták a várt jelet. GOD-nak semmilyen mutatót nem kellett néznie, mert a mutatók a saját érzékszervei voltak, és agyának állapotával olvasta le őket – azzal a három centiméteres átmérőjű agyával, amelyet az Euridikén a tréfás kedvű szakemberek kicsisége miatt tyúkagynak neveztek. GOD a fényérzékelők útmutatására figyelve, tartotta az irányt, miközben a kikapcsolt, majd visszafordított motorok megkezdték az űrhajó lefékezését. A manőver pompásan sikerült: a vezércsillagok meg sem rezzentek a lokátorokban, így nem is kellett módosítani a beprogramozott repülési görbét. Ahhoz, hogy a majdnem fénysebesség a Dzétához viszonyított parabolikus sebességre, tehát másodpercenként körülbelül nyolcvan kilométerre csökkenjen egy mikroparszekre a Dzéta legkülső bolygója, a Júnó előtt, elvben egyszerűen meg kellett fordítani a tolóerőt, míg a hidrogén üzemanyag fogytán a sugármotorok maguktól leállnak, akkor pedig a hipergolrakétákkal lehet folytatni a fékezést. Ám GOD még idejében vette az Euridiké figyelmeztetését, és mielőtt hozzálátott volna a reanimáláshoz, átprogramozta a fékezést. A hidrogén-hélium fúvókák fénye és az öngyulladó üzemanyag belobbanása könnyen felismerhető, mint mesterséges, technikai jelenség, GOD pedig most azt az aranyszabályt követte, hogy „ne nagyon bízzál a te Értelmes Testvéredben”. Nem böngészte a bibliatudományi irodalmat, nem elemezte, hogy mi is történt annak idején Ábel és Káin között, csak éppen a Júnó árnyékában kapcsolta ki a sugármotorokat, és a Júnó gravitációját használta fel a fékezésre és irányváltoztatásra. A Dzéta következő bolygójának segítségével áttért a parabolikus sebességre, és csak ekkor indította be a reanimátorokat.

Közben kilőtt néhány távvezérelt automatát, amelyek a tat– és orrfúvókákra álcázó készülékeket: elektromágneses mixereket helyeztek. A hajtóművek lángoszlopa ettől fogva elmosódott, sugárzásuk színképe szétszóródott. A fékezés legkényesebb szakasza a naprendszer küszöbén, a Júnó mögött játszódott le: GOD olyan ügyesen tervezte meg és hajtotta végre, ahogyan egy utolsó generációs számítógéphez illik. Egyszerűen átszelte a Hermésszel az óriási gázbolygó légkörének legfelső rétegeit. Az űrhajó előtt izzó plazmapárna keletkezett, a Hermész ebben lassult le, közben GOD teljes erőre kapcsolta a klimatizálóberendezést, hogy az embrionátorban a hőmérséklet legfeljebb két fokkal emelkedjen. A plazmapárna szempillantás alatt megsemmisítette a védőpajzsot, de azt már úgyis le kellett volna dobni; más típusú pajzs került a helyére, amolyan védőkalap, amely a bolygók között a kozmikus portól és az üstökösmaradványoktól védi az űrhajót. Ezen a tüzes útszakaszon a Hermész megvakult, de már a Júnó árnyékkúpjában kihűlt, s ekkor GOD ellenőrizte, hogy a fékező utas nyomán a Júnóból feltörő lángfelhők, már-már protuberanciák, visszahullanak-e a nehéz bolygóra Newton törvényeihez híven. Nemcsak a Hermész jelenlétét álcázta, hanem még a nyomait is eltüntette. Az űrhajó kikapcsolt motorokkal a távoli aphéliumban vitorlázott, amikor az embrionátorban minden lámpa kigyulladt, és a medikomok feje tettre készen a tartályok fölé hajlott.

A program szerint először Gerbertnek kellett volna felébrednie, hogy mint orvos, szükség esetén segíthessen. Ez a sorrend azonban felborult. Mindig is a biológiai tényező volt az ilyen bonyolult műveletek leggyengébb láncszeme. Az embrionátor a fedélközben kapott helyet, és az űrhajóhoz képest parányi magocska volt, többrétegű páncéllal körülvéve, sugárvédő szigetelőköpenyén két csapóajtó nyílott, ezek a lakószobákba vezettek.

A Hermész központjából, amelyet városkának neveztek, közlekedőaknákon át lehetett a kétszintű vezérlőterembe jutni. A hajóorrban voltak a munkafedélzetek, a laboratóriumok sorával, amelyekben a súlytalanság állapotában és gravitációban egyaránt lehetett dolgozni. A tatban voltak az erőgépek – az annihilációs konténerek, az emberek számára hozzáférhetetlen sziderális gépház, és a különleges rendeltetésű kamrák. A tat külső és belső páncélja között bújtak meg az alváz egységei, a Hermész ugyanis leszállhatott bármely szilárd bolygón, és ilyenkor kinyújtott, ízelt lábakon állt. Leszállás előtt persze meg kellett vizsgálni a talaj teherbírását, mert az óriási lábak mindegyikére harmincezer tonna súly jutott. A fedélköz egyik oldalán raktározták a felderítőszondákat meg a távoli önálló felderítésre képes, repülő vagy járó alkotmányokat – voltak köztük járótornyok is.

Amikor GOD bekapcsolta a reanimáló rendszereket, a Hermészen a felélesztéshez kedvező súlytalanság uralkodott. Az elsőnek felélesztett Gerbert szívműködése és testhőmérséklete normalizálódott, mégsem tért eszméletre, GOD lelkiismeretesen megvizsgálta, aztán jó ideig habozott, mielőtt döntött volna. Önállóságra volt kárhoztatva. Pontosabban szólva, nem habozott, hanem a hatékony eljárások különböző valószínűségi eloszlásait vetette össze. Számításaiból kiderült, hogy két egyformán ígéretes dolgot tehet. Vagy nekiáll feléleszteni a parancsnokot, Steergardot, vagy kiemeli az orvost az embrionátorból, és átviszi a műtőbe. GOD pontosan úgy cselekedett mint az ember, aki feldob egy pénzdarabot, ha másképpen nem tudja eldönteni, mit csináljon. És valóban, ha sok az ismeretlen tényező, és nem tudjuk, melyik a jobb megoldás, legjobb taktika a véletlenre bízni magunkat. A randomizator a parancsnokot mutatta, és GOD eszerint járt el. Két óra múlva Steergard, még kábán, felült a nyitott embrionátorban, és eltépte a meztelen testét borító, átlátszó hártyát. Körülnézett, keresve azt, akinek már ott kellene állnia fölötte. A hangszóró mondott neki valamit. Tudta, hogy ez géphang, tehát Gerberttel valami történt, de nem értette tisztán az újra meg újra elmondott szavakat. Fel akart állni, beverte a fejét az embrionátor félig felhajtott tetejébe, és egy pillanatra elsötétült előtte a világ. Az első emberi hang a Dzéta naprendszerében egy zamatos káromkodás volt. Ragacsos, fehér folyadék csordogált Steergard hajából a homlokán át az arcára, a mellére. Megint túl hirtelen akart felállni, és ezúttal félig ülő helyzetben, bukfencezve végigrepült az alagúton az embertartályok mentén, egészen a csapóajtóig. Háttal a puha falbélésnek ütközött az ajtó és a mennyezet közötti sarokban, és kidörgölve szeméből az ujjaihoz tapadó, tejszerű folyadékot, végigpillantott az embrionátor henger alakú belsején. A nyitott födelű szarkofágok között már nyitva voltak a fürdőszobába vezető ajtók. Meghallgatta, mit is mond a gép. Gerbert él, mint a többiek is, de nem tért magához az umbilikátor kikapcsolása után. Nem lehet komoly baja: az enkefalográfok és elektrokardiográfok mind az előírásos görbét mutatják.

– Hol vagyunk? – kérdezte.

– A Júnó mögött. Az út zavartalan volt. Átvigyük Gerbertet a műtőbe?

Steergard egy picit gondolkodott.

– Ne. Majd én megnézem. A hajó állapota?

– Hibátlan.

– Kaptál táviratokat az Euridikétől?

– Igen.

– Sürgősségi fokuk?

– Egyes. Közöljem a tartalmukat?

– Miről szólnak?

– Az eljárás módosításáról. Közöljem a tartalmukat?

– Milyen hosszúak azok a táviratok?

– Háromezer-hatszázhatvan szó. Közöljem a tartalmukat?

– Közöld, de csak rövidítve.

– Ismeretleneket nem tudok rövidíteni.

– Hány ismeretlen van?

– Az is ismeretlen.

Az eszmecsere folyamán Steergard ellökte magát a mennyezettől. A Gerbert krioténere fölötti zöld-piros lámpa felé repülve, látta magát a fürdőszobaajtó tükrében: izmos törzsén fénylett az onax, sőt még csöpögött is elkötözött köldökcsonkjából, mint egy óriási újszülött köldökzsinórjából.

– Mi történt? – kérdezte. Csupasz lábaival megtámaszkodott az orvos konténere alatt, és tenyerét Gerbert mellére tette. Az alvó férfi szíve egyenletesen dobogott. Félig nyitott száján ragacsosan fehérlett az onax.

– Mondd el azt, ami biztos – szólt oda a gépnek. Közben két hüvelykujjával kinyitotta Gerbert száját, benézett a torkába, érezte meleg leheletét, mutatóujját bedugta a fogai közé, és óvatosan megérintette a szájpadlását. Gerbert megrázkódott, és kinyitotta a szemét. Csupa könny volt a szeme, de világos és tiszta. Steergard csöndes elégtétellel állapította meg, milyen hatékony ez a primitív élesztgetés. Gerbert azért nem ébredt fel, mert köldökéről nem kapcsolódott le teljesen a fogó. Steergard elvágta a katétert, a cső felugrott, fehér folyadékot fröcskölve. A köldök magától bezárult. Steergard most két kézzel masszírozni kezdte fekvő társa mellét, érezve, mennyire ragad a tenyere. Gerbert nyitott szeme rámeredt, mintha csodálkozna.

– Nincs semmi baj – mondta Steergard. De Gerbert nyilván nem hallotta.

– GOD!

– Tessék.

– Mi történt? Az Euridikével van valami? Vagy a Quintával?

– Változások történtek a Quintán.

– Összegezd.

– A zavaros adatok összege is zavaros.

– Mondd el, mit tudsz.

– Az alámerülés előtt ugrásszerű albedováltozások történtek, a rádiósugárzás háromszáz gigawatt fehérzajt ért el. A holdon egy fehér pont rezeg, amelyet mágnesesen rögzített plazmának tartanak.

– Mi az utasítás?

– Óvatosság és álcázott felderítés.

– De konkrétan?

– Cselekedjünk saját belátásunk szerint.

– Távolságunk a Quintától?

– Egymilliárd-háromszázmillió mérföld légvonalban.

– Álcázás?

– Végrehajtottam.

– Mix?

– Igen.

– Megváltoztattad a programot?

– Csak a megközelítését. Az űrhajó a Júnó árnyékában van.

– Az űrhajó teljesen működőképes?

– Teljesen. Felélesszem a legénységet?

– Ne. Megfigyelted a Quintát?

– Nem. A Júnó termoszférájában csökkentettem le a kozmikus sebességet.

– Akkor jó. Most hallgass és várj.

– Hallgatok és várok.

Érdekesen kezdődik – gondolta Steergard, még egyre az orvos mellét masszírozva.

Gerbert most felsóhajtott, és megmozdult.

– Látsz engem? – kérdezte a meztelen parancsnok. – Ne beszélj. Csak hunyd le a szemed.

Gerbert behunyta a szemét, és elmosolyodott. Steergardról már folyt a veríték, de tovább masszírozta.

– Diadochokynesis…? – javasolta Steergard.

Gerbert behunyta a szemét, és bizonytalan kézzel megérintette az orra hegyét. Aztán mosolyogva néztek egymásra. Az orvos behajlította a térdét.

– Fel akarsz állni? Ne siess.

Gerbert nem válaszolt, megkapaszkodott az ágya szélében, és megmozdult. Felülés helyett a lendülettől a levegőbe repült.

– Vigyázz, nulla g – figyelmeztette Steergard. – Csak lassan…

Gerbert körülnézett az embrionátorban, már egészen kitisztult a feje.

– Hogy vannak a többiek? – kérdezte, hátrasimítva homlokába ragadt haját.

– Most folyik a reanimálás.

– Ne segítsek, Gerbert doktor? – kérdezte GOD.

– Nem kell – mondta az orvos. Sorra ellenőrizte a mutatókat a szarkofágok fölött. Tenyerét az emberek mellére tette, megnézte szemgolyóikat, megvizsgálta kötőhártyareflexüket. A fürdőszobából kihallatszott a víz zubogasa és a szellőzők zúgása. Steergard zuhanyozott. Mire az orvos az utolsó emberhez, Nakamurához ért, a parancsnok már a kabinjából jött vissza sortban és fekete trikóingben.

– Hogy vannak az emberek? – kérdezte.

322

– Mindenki egészséges. Rotmontnál aritmia nyoma.

– Maradj mellettük. Én megnézem a postát…

– Vannak hírek?

– Öt évvel ezelőttiek.

– Jók vagy rosszak?

– Érthetetlenek. Bar Horab azt javasolta, hogy változtassuk meg a programot. Mielőtt alámerültek, valamit észleltek a Quintán. És a holdon.

– Mi a csudát?

Steergard az ajtóban állt. Az orvos Rotmontnak segített felállni. Hárman már zuhanyoztak. A többiek ide-oda úszkáltak a levegőben, sorra felismerték egymást, megnézték magukat a tükörben, kissé zűrzavarosán beszélgetni próbáltak.

– Szólj, ha mindenki észnél lesz. Időnk van elég. – E szavakkal a parancsnok ellökte magát a csapóajtótól, átlebegett csupasz társai között, mint víz alatt a fehér halak között, és eltűnt a vezérlőterem bejáratában.

***

A helyzet mérlegelése után Steergard az ekliptika síkjára vezette ki a hajót, a legkisebb sebességgel elhagyva az árnyékkúpot, hogy hozzáfoghasson a Quinta megfigyeléséhez. A bolygó a nap közelében állt, sarló formájúnak látszott. Egész felszínét felhők borították. Rádiózaja négyszáz gigawattra erősödött. A Fourier-analizátorok semmilyen típusú modulációt nem mutattak ki. A Hermész már olyan védőburokkal vette körül magát, amely a hősugárzáson kívül minden sugárzást elnyelt, nehogy rádiólokátorokkal fölfedezhessék. Steergard jobbnak látta, ha túlzásba viszi az óvatosságot, mint ha bármit is kockáztat. A műszaki civilizáció csillagászatot jelent, a csillagászat érzékeny bolometereket, tehát még egy kisbolygó is felhívhatja magára a figyelmet, ha melegebb az űrnél. A vízgőzhöz is, amelyet most a manőverezéshez használt, némi szulfidot kevert, hogy a szeizmikus gázokhoz hasonlítson. Igaz ugyan, hogy kisbolygókon nemigen észlelhető vulkanikus tevékenység, főleg ha olyan kicsi a tömegük mint a Hermészé, de az óvatos parancsnok még egy szondát is kilőtt az űrbe, és a Hermészre irányította, hogy biztos lehessen benne: a kis gőzmotorok használata, amely a további pályamódosításhoz szükséges, még akkor is majdnem észrevehetetlen marad, ha majd egyenesen a Quinta felé tartanak. A hold felől akarta megközelíteni a bolygót, hogy pontosabban szemügyre vehesse.

Már valamennyien összegyűltek a gravitáció nélküli vezérlőteremben. Olyan volt ez a terem mint egy nagy földgömb belseje, kúpos mennyezetével, a monitorok zárt falával, a tapadókárpitos fotelokkal. Ha az ember megfogta a karfát, és az üléshez nyomta magát, szépen odaragadt. Ha fel akart állni, egy erőteljes mozdulattal el kellett löknie magát. Ez egyszerűbb és jobb volt mint az övek. Itt ültek hát mind a tízen, akár egy kis vetítőteremben, és a negyven monitor a bolygót mutatta, mindegyik a színkép más szeletében. A legnagyobbik, központi monitor szintetizálni tudta a monokróm képeket, tetszés szerint egymásra helyezve őket. A felhőket passzátszelek és ciklonok kavarták, réseikben homályosan látszott az óceánok partjainak erősen tagolt körvonala. A szűrt fényben hol a felhőtenger felszíne látszott, hol a bolygó előbukkanó felülete. Közben a monoton előadást hallgatták, amellyel GOD szerencséltette őket. Az Euridiké utolsó rádióüzenetét ismételte el. Biela arra a feltevésre hajlott, hogy a Quinta-lakók technikai infrastruktúráját földrengés károsította. Lakatos és néhány társa a naturalistának nevezett hipotézis mellett kardoskodott. Szerintük a bolygólakók az óceán vizének egy részét kilökték az űrbe, hogy megnöveljék a szárazföldek területét. Az óceán fenekén ezért csökkent a víznyomás, és ettől felborult a litoszféra egyensúlya. A belső nyomástól nagy repedések keletkeztek a bolygó kérgén, amely éppen az óceán alatt a legvékonyabb. Ezért abbahagyták a víz kilövését a kozmoszba. Egyszóval, a környezetváltoztató tevékenység katasztrofális hatással járt. Mások úgy vélték, ez téves hipotézis, mivel nem veszi figyelembe a további érthetetlen jelenségeket. Azonkívül az olyan lények, akik bolygóméretű munkálatokra képesek, előre látták volna a szeizmikus következményeket. A Föld modelljéből kiinduló számítások szerint a litoszféra kataklizmáját csak az váltotta volna ki, ha az óceán térfogatának legalább egynegyedét eltávolítják. Az a nyomáscsökkenés, amelyet akár hattrillió tonna víz eltávolítása okoz, nem váltana ki globális pusztulást. Az ellenhipotézis „láncdominó” típusú katasztrófát feltételez, mint a balsikerű gravitológiai kísérletek nem kívánt hatását. További vélemények: a bolygólakók szándékosan pusztították el az elavult technikai bázist; akaratlanul zavarták meg az éghajlatot, mikor a vizet kisöpörték az űrbe; civilizációjuk ismeretlen okból káoszba süllyedt. Egyik hipotézis sem tudta úgy egymáshoz illeszteni az összes észlelt jelenséget, hogy összefüggő egészet alkossanak. Ezért Bar Horab utolsó rádióüzenete, amelyet a Hadészba menekülésük előtt küldött, felhatalmazta a felderítőket, hogy cselekedjenek mindenben saját belátásuk szerint, mellőzve a program valamennyi előre kidolgozott variánsát, ha így látják jónak.

VADÁSZAT

A Dzéta aphéliumában, legnagyobb bolygóitól távol, Steergard elliptikus pályára vezette az űrhajót, hogy az asztrofizikusok elkezdhessék a Quinta megfigyelését. Mint az ilyen naprendszerekben lenni szokott, csóvájukat vesztett, régi üstökösök maradványai kóboroltak az űrben, darabokra törve és kőzetté szilárdulva, mert már oly sokszor megközelítették a napot. A szanaszét kószáló kőtömbök és porcsomók között GOD észrevett egy négyezer kilométerre lévő objektumot, amely nem hasonlított meteorra. A rádiólokátor visszaverődő sugara fémnek mutatta. Nem lehetett nagy vastartalmú magnetittömb, mert ahhoz túl szabályos volt az alakja. Mint egy lepke, amelynek rövid, vaskos potroha van, és a szárnyai helyén kétoldalt tompa csonkokat visel. Négy fokkal melegebb volt a jeges sziklatömböknél, nem forgott a tengelye körül, mint egy meteorhoz vagy üstökösmag-töredékhez illik, hanem csak repült egyenesen maga elé, a meghajtás minden nyoma nélkül. GOD megvizsgálta a színkép valamennyi sávjában, míg végül fölfedezte, mi tartja egyensúlyban: gyenge, ritka és ezért alig látható argonsugár. Lehet űrszonda vagy kis űrhajó.

– Megfogjuk ezt a lepkét – határozta el Steergard.

A Hermész üldözőpályára állt, és amikor már alig egy mérföldnyire volt zsákmányától, kilőtt egy markolós rakétát. A különös lepke háta fölé érkezve a csapda kitárta száját, és rácsattintotta fogsorait a lepke két oldalára. A tehetetlen jószág látszólag passzívan repült tovább a fogak szorításában, de kisvártatva fölmelegedett, és hátrafelé kilövellt gázsugara sűrűbbé vált. A monitoron, amely eddig azt mutatta, hogy a vadászat a program szerint folyik, kérdőjelek villantak fel.

– Bekapcsoljam az energianyelőt? – kérdezte GOD.

– Ne – mondta Steergard. A bolométert nézte. Az elfogott tárgy háromszáz, négyszáz, ötszáz Kelvin-fokra melegedett, de hajtósugara alig erősödött. A hőmérséklet görbéje megremegett, és lefelé hajlott. A zsákmány hűlni kezdett.

– Milyen meghajtás ez? – kérdezte a parancsnok. A vezérlőteremben mindenki hallgatott, hol a vizuális monitorra néztek, hol a látható fény sávján túli sugárzást mutató monitorokra. Csak a bolométer világított.

– A radioaktivitás nulla?

– Nulla – nyugtatta meg a parancsnokot GOD. – A sugárzás gyengül. Mit csináljak?

– Semmit. Várunk. Sokáig repültek így.

– Felvegyük a fedélzetre ezt az izét? – szólalt meg végül El Salam. – Vagy előbb átvilágítsuk?

– Nem érdemes. Már döglődik… már meghajtása sincs, és kihűlt. GOD, mutasd meg közelről.

A markoló elektronikus szemei himlőhelyes, fekete kérget mutattak.

– Idehozzuk? – kérdezte GOD.

– Még ne. Kocogtasd meg egypárszor. De csak módjával.

A markolóból ovális végű rugó nyílt ki. Módszeresen ütögetni kezdte a befogott tárgyat, pikkelyes hamut szórva.

– Lehet benne ütésálló detonátor – jegyezte meg Polassar. – Én azért átvilágítanám…

– Nem bánom – egyezett bele váratlanul Steergard. – GOD, spinografáld meg.

A Hermész orrából kilőtt két orsó alakú szonda utolérte a kövér lepkét, és a kellő távolságból közrefogta. A vezérlőterem felső monitorai életre keltek, összefonódó sávok, csíkok, árnyékok cikáztak rajtuk, közben a képernyők szélén felvillantak az atomok jelzései: szén, hidrogén, szilícium, mangán, króm, az oszlopok egyre magasabbak lettek, végül Rotmont megszólalt:

– Ezzel semmire se megyünk. Fel kell hozni a fedélzetre.

– Kockázatos – dünnyögte Nakamura. – Jobb lenne távirányítással szétszerelni.

– GOD? – kérdezte a parancsnok.

– Lehet. Öt-tíz órába telik. Elkezdjem?

– Ne. Küldd ki a teletomot. Vágja fel a páncélját a legvékonyabb helyen, és adjon képet a belsejéről.

– Fúróval?

– Igen.

A zsákmányt körülrajzó szondákhoz egy újabb csatlakozott. A gyémántfúró nem boldogult a burokkal, mert az se volt puhább nála.

– Csak lézerrel lehet – közölte GOD.

– Akkor azzal. Minimális impulzussal, hogy a belsejét meg ne olvassza.

– Nem kezeskedem érte – mondta GOD. – Mehet a lézer?

– Csak finoman.

A fúrófej visszahúzódott, és eltűnt. A rücskös felületen felizzott egy fehér pont, és mikor a füstfelhőcske eloszlott, a kiolvasztott lyukon át bebújt a teleobjektív feje. A monitoron kormos csövek látszottak, mindegyik egy domború lemezbe torkollott, és az egész kép kissé remegett. Ekkor GOD megszólalt:

– Figyelem! A spinográfia szerint az objektum középpontjában excitonok vannak, és a virtuális részecskék összenyomták a Fermi-féle konfigurációs teret.

– Értelmezés? – kérdezte Steergard.

– Több mint négyszázezer atmoszféra nyomás a fókuszban, vagy Holenbach-féle kvantumeffektus.

– Valami bomba?

– Nem. Valószínűleg a hajtóerő forrása. A hajtósugár tömege argon volt. Már kimerült.

– Felhozhatjuk ezt az izét a fedélzetre?

– Fel. A komplex energiamérleg nullával egyenlő.

A fizikusokon kívül senki sem értette, mit jelent ez.

– Felhozzuk? – kérdezte a parancsnok Nakamurától.

– GOD jobban tudja – mosolygott a japán. – És te mit mondasz?

El Salam bólintott. Bevontatták hát a trófeát az orrban lévő vákuumkamrába, és a biztonság kedvéért energianyelőkkel vették körül. Alig fejezték be ezt a műveletet, GOD máris újabb felfedezésről adott hírt. Észlelt egy objektumot, amely az előbbinél jóval kisebb, burkolata elnyeli a rádiólokátor sugarait, csak az anyag spinrezonanciája jóvoltából fedezte fel: hasas, szivar alakú tárgy, tömege nagyjából öt tonna. Megint kirepültek a szondák, és felizzítva a szigetelőköpenyt, kihámozták belőle a fémesen csillogó orsót. Reagálásra késztetni hiába próbálták. Hulla volt: oldalában kiolvasztott lyuk tátongott. A lyuk peremének állapota arról tanúskodott, hogy a sérülés nem túl régen keletkezett. Ezt a zsákmányt is felhozták a hajóra.

A vadászat tehát könnyen ment. A nehézségek csak akkor kezdődtek, amikor meg akarták szemlélni a terítékre került zsákmányt, és fel akarták boncolni a vadat.

Az első roncs, amely a csarnokban húsztonnás, ormótlan testével óriási teknősbékára emlékeztetett, rücskös kérgével elárulta, hogy legalább százesztendős, annyi lyukat ütöttek rajta a belé ütköző mikrometeorok és kozmikus porszemcsék. Pályája az aphéliumban a Dzéta legtávolabbi bolygójánál is messzebb nyúlt. A szilárd páncéllal ellátott teknősbéka anatómiája meglepte a boncolókat. A jegyzőkönyv két részből állt. Az első részben Nakamura, Rotmont és El Salam teljes egyetértésben leírták az objektum belsejében talált és megvizsgált berendezéseket, a második részben pedig kifejtették gyökeresen eltérő véleményüket a berendezések rendeltetéséről. Polassar, aki szintén részt vett a vizsgálatban, mindkét fizikus véleményét megkérdőjelezte. Ez a jegyzőkönyv annyit ér, mutatott rá, mint az egyiptomi piramisok leírása, amelyet pigmeusok készítenek. Hiába értenek egyet abban, hogy milyen anyagból épült az objektum, ez korántsem magyarázza meg a rendeltetését. A vénséges vén műholdnak sajátos energiaforrása volt. Piezoelektrit elemeket tartalmazott, ezeket egy olyan konverter töltötte fel, amilyennel a fizikusok még sohasem találkoztak. A tisztán mechanikus nyomáserősítők soklépcsős satujába préselt elektritek fellazulva áramot adtak, olyan adagokban, amelyeket egy fázisimpedanciás gátlórendszer szabályozott, de hirtelen, teljes kisülésre is képesek voltak, ha a páncél szenzorai rövidre zárták a gátlórendszert. Akkor az egész áram végigfut a kétcsévés indukciós tekercsen, és mágneses robbanással a levegőbe repíti. Az akkumulátorok és a köpeny között salakkal teli zsákok vagy zsebek voltak. Félig üveges erek haladtak át rajtuk, megkopott tükörbéléssel – talán erózió marta fényvezetékek. Nakamura feltételezte, hogy ez a roncs valamikor túlhevült, ettől alegységeinek egy része megolvadt, és szenzorai elpusztultak. Rotmont ezzel szemben úgy gondolta, hogy a lepusztulást hideg úton váltotta ki valami katalízis. Mintha valamiféle, kétségkívül élettelen mikroparaziták rágták volna szét a műhold elülső részének vezetékhálózatát. Méghozzá nagyon régen. A páncél belső felszínét több rétegben méhkaptárok sejtjeihez hasonló, de sokkal apróbb kamrácskák borították. Csak kromatográffal lehetett hamujukban felismerni a szilíciumsavakat, a kettős hidrogénkötésű aminosavak szilíciumos megfelelőit. A boncolók véleménye itt azután végleg külön utakra tért. Polassar ezeket a maradványokat a páncél belső szigetelésének tartotta, Kirsting viszont olyan rendszernek, amely félúton van az élő szövet és az élettelen anyag között – ismeretlen eredetű és szerepű technobiológia terméke.

Hosszan elvitatkoztak a jegyzőkönyvek fölött. A Hermész utasainak immár bizonyítékuk volt arra, milyen színvonalon állt a Quinta-lakók technikája száz évvel ezelőtt. Ennek a technikának az elméleti alapjai nagyjából összevethetők a huszadik század végi földi tudománnyal. De inkább az intuíció, mint a tárgyi bizonyíték, azt sugalmazta nekik, hogy az idegen fizika fejlődésének fő iránya már akkor eltért a földiétől. Sem szintetikus víruskutatás, sem technobiotika nem létezhet, ha előzőleg el nem sajátítják a kvantummechanikát, az pedig, mihelyt egy kissé nekilendül, elvezet az atommagok széthasításához és szintéziséhez. Ebben a korszakban a műholdak vagy kozmikus szondák legjobb energiaforrása a mikroatommáglya. Márpedig a műholdban a radioaktivitásnak semmi nyoma nem volt. Elképzelhető-e, hogy a Quinta-lakók átugrottak a nukleáris robbantások és láncreakciók szakaszát, s egyből ott termettek a következő szakaszban – abban, amikor a gravitációt már az erős kölcsönhatások kvantumaivá lehet konvertálni? Ennek ellentmond a vén műhold piezoelektrites eleme.

Még több fejtörést okozott a kettes számú zsákmány. Ennek negatívenergia-eleme volt, ilyen energia akkor keletkezik, ha a műhold majdnem fénysebességgel repül a nagy bolygók gravitációs terében. Pulzációs meghajtórendszerét szétzúzta az a valami, ami olyan pontosan telibe trafálta – talán egy gigajouleos lézerlövés. Radioaktivitást ez sem mutatott. Belső falait monomolekuláris szénvegyületek szálkötegei alkották – derekas eredmény a szilárdtest-technikában. Az energiakamra mögötti, szét nem zúzódott rekeszben megrepedt csövecskéket találtak, bennük szupravezető szálakkal, ezek sajnos ott szakadtak meg, ahol a legérdekesebb dolog következett volna, kesergett Polassar. Mi lehetett ott? A fizikusok már olyan találgatásokba bocsátkoztak, amilyenekre földhözragadtabb körülmények között gondolni sem mernének. Hátha az a roncs egy gyorsítót tartalmazott, amely bomlékony szupernehéz részecskéket állított elő? Anomalonokat? De minek? Ha személyzet nélküli kutatólaboratórium volt, ennek volna is értelme. De hogy az volt-e? És annak mi lehet az oka, hogy a megolvadt fém a sugártalálat helyén valami archaikus szikrakamrára emlékeztet? A szupravezető nióbiumötvözet pedig a szét nem repedt vezetékekben hézagokat mutat: endotermikus katalízis rágta szét. Mintha valamiféle „erovírusokat”, erodáló vírusokat juttatott volna oda az áram, vagy inkább a szupravezető. A legfurcsábbak a pusztulás parányi fókuszai, amelyek mindkét műholdban megtalálhatók. Ezeket nem okozhatta semmiféle erőszakos külső hatás. Többnyire a vezetékek csatlakozásait rágta szét valami, gömbölyű kis üregeket hagyva hátra. Rotmont, a vegyész, akit segítségül hívtak, aktív nagymolekulás mikrobafélék működésének eredményét ismerte fel ezekben a kis üregekben. Sikerült izolálnia jó pár ilyen parányt. Ami a formájukat illeti, aszink-ronikus kristályok voltak, és megőrizték szelektív agresszivitásukat. Némelyikük kizárólag a szupravezetőket támadta meg. Rotmont megmutatta kollégáinak az elektronmikroszkóp alatt, hogyan rágják bele magukat ezek az élettelen élősdiek a szupravezető szálba, vagyis a nióbiumvegyületbe – ezzel táplálkoztak, és a megemésztett anyag rovására szaporodtak. Rotmont úgy vélte, hogy ezek a „viroidok”, ahogyan elnevezte őket, nem keletkezhettek csak úgy maguktól a műhold belsejében. Feltételezte, hogy a készüléket még a szerelés folyamán fertőzték meg a viroidokkal. De minek? Ez valami kísérlet? Ahhoz nem kellett volna a műholdakat kilőni az űrbe.

Felmerült tehát a gondolat, hogy a műholdak építése folyamán szándékos szabotázs történt. Őszintén szólva igen kockázatos ötlet. Mert ha így fogják fel a dolgot, akkor a vizsgált jelenségek mögött valamilyen konfliktus rejlik. Ellentétes szándékok összeütközése. A legtöbben úgy vélték, ez a felfogás csak úgy bűzlik az antropocentrikus sovinizmustól. Biztos-e, hogy a két műholdnak nem lehetett valamilyen molekuláris szintű hibája? Valami élettelen rákos burjánzás a finom és bonyolult mikrostruktúrában? A vegyész kijelentette, hogy az első, régi műhold – az üldözéskor még lepkének nevezett teknősbéka – esetében ez a lehetőség kizárható. A másodiknál ez már nem ugyanilyen biztos. Bár nem értették, milyen célból épült a két kozmikus jármű, szembeszökő volt, hogy a két műhold építése közötti időben a technika nagyot haladt. Az „erovírusok” mégis megtalálták és szétrágták az érzékeny csatlakozásokat mind a két műholdban. A vegyész, miután rátalált erre a nyomra, már nem tudott és nem is akart letérni róla. A két zsákmányul ejtett műhold vezetékeinek mikroelektronikus vizsgálata gyorsan ment, mert az analizátor GOD irányításával végezte. Ha nem siettetik így a dolgot, egy év sem lett volna elég ehhez a nekrohisztológiához. Az eredmény: mind a két műhold bizonyos elemei egyfajta immunitásra tettek szert a katalitikus roncsolással szemben, mégpedig olyan szűkre szabottan célirányos módon, hogy nyugodtan beszélhetünk immunológiai reakcióról, az élő szervezetek és a vírusok analógiájára. A tudósok fantáziájában már felködlött a kép: mikroháború, amelyet katonák, ágyúk, bombák nélkül vívnak, s amelyben a legpontosabban célba találó titkos fegyver egy félkristályos pszeudoenzim. Ahogy az már lenni szokott, ha a vizsgálódó különösen makacs, a feltárt jelenségek egészleges értelme nemhogy egyszerűsödne, a munka során egyre újabb bonyodalmak mögé rejtőzik.

A fizikusok, a vegyész és Kirsting szinte már ki sem tették a lábukat a fedélzeti főlaboratóriumból. Az élettelen tápanyagon már tucatnyi típusú „védekező” és „támadó” vegyület szaporodott. Ám eközben elmosódott a határvonal az idegen technika szerves részei és a beléjük hatolt, pusztító valamik között. Kirsting rámutatott, hogy abszolút objektív értelemben ilyen határ egyáltalán nem vonható meg. Tegyük fel, hogy a Földön tartózkodik egy roppant bölcs szuperkomputer, amely semmit sem tud az élet jelenségeiről, mert elektronikus ükapái már elfelejtették, hogy valamiféle biológiai lények építették őket. Megfigyel és vizsgál egy embert, aki éppen náthás, beleiben pedig pálca alakú mikrobák vannak. Vajon szerves, természetes tulajdonsága ennek az embernek, hogy vírusok tartózkodnak az orrában, vagy nem? Tegyük fel továbbá, hogy emberünk a vizsgálat folyamán elesik, beveri a fejét, és az ütés helyén daganat keletkezik. Ez a daganat bőr alatti vérömleny. Megsérültek az erek. De azt is gondolhatná valaki, hogy a daganat egyfajta védőpárna, amely azért jött létre, hogy a következő ütésnél jobban megvédje a koponyacsontot. Lehetetlen ez az értelmezés? Nekünk nevetségesen hangzik, de ez nem tréfa, hanem emberen kívüli megismerő beállítottság.

Steergard meghallgatta a bőszen vitatkozó szakértőket, de csak bólogatott, és adott nekik további öt napot a vizsgálódásra. Rájuk is fért. A földi technobiotika már egy fél évszázada egészen más utakon járt. Az úgynevezett „nekroevolúcióval” nem foglalkoztak tovább, mert nem tartották kifizetődőnek. Elképzelni sem tudták, hogy valaha is létrejöhet bármiféle „gépi fajteremtés”. De ki az, aki mérget vehetne rá, hogy a Quintán sem létezik ilyesmi? A parancsnok végül már csak azt kérdezte: a további felderítés lényeges tényezőjének kell-e tekinteni azt a hipotézist, hogy a quintai műholdak gyártói között konfliktus dúl? De a szakértők már olyan messzire jutottak az analízisben, hogy semmiféle biztos tényezőről nem akartak beszélni. A bizonyosság nem hipotézis, és a hipotézis nem bizonyosság. Ahhoz már eleget tudtak, hogy felfogják, mennyire ingatag kiindulóelvekre épül a tudásuk. Elkeseredésüket csak fokozta, hogy még a fiatalabbik roncsban sem találtak semmilyen kommunikációs rendszert vagy ahhoz hasonlót, semmit, ami legalább egy picikét hasonlítana ahhoz, ami a véges automaták elméletéből és az informatikából levezethető. Talán végleg szétrágták a viroidok azt a valamit, ami az ideghálózatnak megfelelne? De akkor is maradt volna nyoma. Legalább egy-két foszlánya. Talán maradt is, de ők nem tudják felismerni. Ha egy zsebszámológépet szétlapítanak egy hidraulikus préssel, ugyan ki tudná belőle levezetni Shannon vagy Maxwell elméletét?

Az utolsó tanácskozás rendkívül feszült hangulatban játszódott le. Steergard már nem is várt pozitív megállapításokat. Csak azt kérdezte: nem létezőnek tekinthetők-e a közvetett bizonyítékok, amelyek arra utalnak, hogy a Quinta-lakók elsajátították a csillagtechnikát? Ezt tartotta a legfontosabbnak. Ha sejtette is egyik-másik jelenlévő, miért lovagol a parancsnok ezen a kérdésen, nem szólt semmit. A Hermész lustán úszott a sötétségben, ők pedig az ismeretlenek dzsungelében botladoztak. A pilóták – Harrach és Tempe – némán hallgatták a tanácskozást. Az orvosok sem szóltak hozzá. Arago már nem viselte szerzetesi csuháját, és amikor beszélgettek – valahogy úgy adódott, hogy sokszor üldögéltek együtt négyesben a felső szinten, a vezérlőterem fölött –, sohasem említette azt, amit egykor mondott: „és ha ott a gonosz uralkodik?” Mikor Gerbert azt mondta, hogy a várakozásokat mindig lehűti a valóság, Arago nem értett egyet vele. Hány akadályt leküzdötték már, amelyeket elődeik a huszadik században leküzdhetetlennek tartottak! Milyen simán ment az utazás, veszteség nélkül tettek meg fényéveket, az Euridiké pontosan beletalált a Hádészba, ők meg eljutottak a Hárpia csillaghalmaz kellős közepébe, és csak órák vagy napok választják el őket a lakott bolygótól.

– Úgy találja, atyám, ránk fér a pszichoterápiás kezelés? – mosolygott Gerbert. Ő volt az egyetlen, aki még mindig atyának szólította a dominikánust. Nehezére esett volna kollégát mondani.

– Csak az igazságot mondom, semmi többet. Nem tudom, hogy mi lesz velünk. Ez a tudatlanság a veleszületett állapotunk.

– Értem, mire gondol, atyám – tört ki Gerbert. – Hogy a Teremtő nem óhajtotta az ilyen expedíciókat… az efféle találkozásokat… a „civilizációk érintkezését”… és ezért választotta el őket a tér szakadékaival. Mi meg nemcsak kompótot főztünk a tudás almájából, de már éppen a tudás fáját fűrészeljük…

– Ha meg akarja ismerni a gondolataimat, állok szolgálatára. Én úgy vélem, a Teremtő semmiben sem korlátozott minket. De azt nem tudhatjuk, mi fog kinőni a tudás fájának oltványaiból…

A pilóták nem hallgathatták tovább a teológiai vitát, mert a parancsnok hívatta őket: a Quinta felé indultak. A navigációs pálya beállítása után a parancsnok megjegyezte:

– Nem számítottam rá, hogy ilyen hangulat fog eluralkodni a fedélzeten. Szép dolog a szárnyaló fantázia, de azért jobb, ha megvannak a határai. Ti is halljátok, miről folyik állandóan a szó: érthetetlen konfliktusok, mikrogépek, nanoballisztika, ilyen-olyan harcok… pedig ez az egész csak egy nagy rakás előítélet, ócska ballaszt, csak arra jó, hogy ne lássunk tisztán. Ha ennyire megijedünk egypár kibelezett roncstól, akkor elferdül a gondolkodásunk, és minden további lépésről azt hisszük majd, hogy őrülten kockázatos. Megmondtam ezt a tudósoknak, azért mondom el nektek is. Hát akkor: jó utat! A Septimáig GOD tarthatja az irányt. Utána ti legyetek a kormánynál. Állapodjatok meg, hogyan váltjátok majd egymást.

A hajtóművek már beindultak, volt némi gyenge gravitáció is. Harrach elment Tempével az Euridikéről elhozott régi könyvért. Amikor a kabin ajtajában elváltak, a jóval magasabb termetű Harrach lehajolt, mintha valami titkot akarna közölni, és megjegyezte:

– Tudta Bar Horab, kit tegyen ide a Hermészre. Igaz? Ismertél valaha jobb parancsnokot?

– Talán ismertem. Nem jobbat. Olyant mint ő.

A HOLD

A jégtömbökből álló gyűrű óriási, de labilis, lapos kerékként övezte a bolygót. Lakatos és Biela számításai, amelyeket az Euridiké alámerülése előtt, az utolsó napokban végeztek, helytállónak bizonyultak. A gyűrű, amelyben a Quinta gravitációja okozta perturbációk következtében egy nagy és három kisebb rés keletkezett, nem maradhat fenn ezer évnél tovább, mert állandóan növeli az átmérőjét és veszíti a tömegét. Külső peremét a centrifugális erők tágítják, belső széle olvadozó jégmorzsává és gőzzé válik a légköri súrlódástól, ily módon az ismeretlen módszerrel az űrbe juttatott víz egy része állandó esőzés formájában visszahullik a bolygóra. Nemigen hihették, hogy a Quinta-lakók szándékosan ítélték magukat erre az özönvíz előtti, folyton zuhogó esőre. A gyűrű eredetileg három-négytrillió tonna jégből állt, és ez évente sok milliárd tonnával fogyott. Rejtélyek egész sorozata lappangott itt. A gyűrű megzavarta az egész bolygó éghajlatát. Nemcsak az örökös esőzéssel, hanem óriási árnyékával is, amely a nap körül keringő bolygónak hol az északi, hol a déli féltekéjét takarta el. Visszaverte a napfényt, és ezzel nemcsak az átlagos hőmérsékletet csökkentette, hanem a passzátszelek áramlását is megzavarta. A gyűrű árnyékának mindkét oldalán csak úgy nyüzsögtek a viharok és a ciklonok.

Ha a bolygólakók csökkenteni tudták az óceánok szintjét, nyilván rendelkeztek volna annyi energiával, hogy a vízeséseknek, pontosabban vízrepüléseknek megadják a második kozmikus sebességet, és ily módon elsöpörjék a jégtömeget a bolygó közeléből – akkor a jégtömböket vagy felolvasztja a nap, és nyomtalanul eltűnnek, vagy jégmeteorok formájában keringenek tovább a kisbolygók között.

Ha nincs elég energia, akkor a tervezők lemondtak volna erről a balsikerű vállalkozásról. A csődöt előre látni egészen könnyű feladat volt. Tehát nem a bolygótechnika hibája miatt, hanem valami más okból hagyták abba a sok-sok évvel ezelőtt megkezdett munkát. Ez a következtetés kézenfekvőnek látszott. A gyűrű, ez a lapos korong, benne tizenötezer kilométer átmérőjű lyukkal, amelynek közepén a bolygó csücsült, különböző fajta jégdarabokból állt: középső sávjai nagy jégtömbökből, külső széle apró és polarizált jégkristályokból, ami szintén csak szándékos beavatkozás eredménye lehet. Tehát keletkezésekor a gyűrű még engedelmeskedett azoknak, akik mozgását és formáját meghatározták. Megalkotói az egyenlítő síkjába helyezték, stacionárius pályára, de belső széle éppen az egyenlítő fölött kaotikus péppé olvadt. Az egész gyűrű úgy festett mint egy kozmikus építmény, amelynek építését félbehagyták. De miért?

Az óceánokból két nagy kontinens emelkedett ki, meg egy kisebb, ez háromszor akkora volt mint Ausztrália, de az északi sarkkörnél terült el, ezért a felderítők elnevezték Norsztráliának. Az infralokátorok a szárazföldeken nem szeizmikus eredetű, melegebb pontokat fedeztek fel, talán nagy erőművek hősugárzását. Ezek azonban sem kőolajjal, szénnel vagy más ásványi üzemanyaggal működő hőerőművek, sem atomerőművek nem voltak. Az előbbieket elárulta volna a légszennyező füst, az utóbbiakat a radioaktív hamu. Mint ismeretes, az atomenergia felhasználásának korai szakaszában a Földön a sugárzó hulladék biztonságos eltávolítása volt a legnagyobb gond. Persze olyan technikusoknak, akik képesek az óceánok egy részét kilökni a gravitációs tölcsérből, gyerekjáték lenne kilőni a radioaktív égéstermékeket. A jéggyűrű azonban sehol sem mutatta radioaktivitás nyomát. A Quinta-lakók vagy az atomenergia felhasználásának más formáját találták fel, vagy egészen másfajta energiát használnak. De milyet?

A bolygó gázcsóvát húzott maga után, ebben jócskán volt vízgőz, amely főleg a jéggyűrűből származott. A Hermész, miután stacionárius pályára állt a Marshoz hasonló, de annál nagyobb Sexta bolygó mögött, amelynek sűrű légkörét mérgezővé tette a vulkánok szüntelen gőzkibocsátása meg a sok légnemű ciánvegyület, kiküldött a Quinta megfigyelésére hat műholdat, és ezek éjjel-nappal továbbították az észlelés eredményeit. GOD összeállította belőlük a Quinta részletes képét. A rádiózaj volt a legfurcsább. A nagy szárazföldeken több száz erős adó működött, a fázis– vagy frekvenciamoduláció minden jele nélkül. Semmi egyebet nem sugároztak, mint kaotikus fehérzajt. Antennáikat sikerült pontosan lokalizálni mint egyirányú vagy körkörös adókat – mintha a Quinta-lakók elhatározták volna, hogy elzárják valamennyi elektromágneses közlőcsatornát, a legrövidebb hullámoktól a kilométeresekig. Persze lehet, hogy csak vezetékes kommunikációjuk van – de mire jó nekik ez a fehérzaj, amelyre sok gigawattnyi energiát pazarolnak? Még furcsábbnak bizonyultak a műholdjaik – egyáltalán, minél tovább figyelték a bolygót, annál több lett a „furcsaság”. Majdnem egymillió műhold keringett a bolygó körül magas és alacsony pályán, egy részük majdnem körpályán, más részük erősen nyújtott elliptikus pályán, amelynek aphéliuma messze a hold mögé nyúlt. A Hermész szondái olyan műholdakat is észleltek, amelyek egy macskaugrásnyira voltak tőlük, némelyik alig nyolc-tízmillió kilométerre. A műholdak mérete és tömege nagyon eltérő volt. A legnagyobbak valószínűleg üresek voltak, az űrben felfúvódó, vezérlés nélküli ballonok. Egy részük már behorpadt, mert szivárgott belőle a gáz. Minden héten előfordult egyszer-kétszer, hogy egy műhold a jéggyűrűbe ütközött, ez igen hatásos látvány volt: a jégkristályok felhője a szivárvány minden színében csillogott-villogott, színeire bontva a nap sugarait. A csillogó, színes felhő aztán lassan eloszlott az űrben. Ilyen ütközést csak a passzív műholdak produkáltak, de voltak ám aktívak is – egy részük csak annyiban mutatkozott aktívnak, hogy nem tért le szabályos pályájáról, amihez állandó pályamódosításra volt szükség, más részük a formáját is változtatta érthetetlen módon, mint valami óriási fémfólia tekercs, de a Quinta jéggyűrűjével ezek sohasem ütköztek össze. A műholdakról készített háromdimenziós, holografikus térkép első pillantásra olyan volt, mintha méhek, sáskák és parányi legyek óriási raja keringene a bolygó körül. Ez a sokrétegű raj nem összevissza keringett. Rögtön feltűntek benne az egyszerű szabályszerűségek – az egymáshoz közeli pályán keringő műholdak gyakran párosával vagy hármasával jártak, de olyanok is akadtak, különösen a stacionárius pályán keringők, tehát mindig a bolygó felületének ugyanazon pontja fölött tartózkodók között, amelyek sajátos táncfigurákat mutattak be, hol a naphoz közeledve, hol távolodva tőle.

A lokalizációs mérések szaporodtával GOD elkészített egy koordinátarendszert, a grafikonok szferikus összesítését. Nehéz feladat volt megkülönböztetni az „élettelen” és „élő”, tehát passzívan sodródó vagy vezérelt, illetve önvezérlő műholdakat, hiszen bonyolult soktömeg-problémát kellett megoldani, a Quinta, a holdja és a napja nagy tömegének gravitációs terében mozgó rengeteg parányi tömeggel. A még élesebb megfigyelés végül a rakéta– és műholddarabkák milliárdjait fedezte föl, ezek a roncsdarabok sok esetben a napba zuhantak. Némelyikük toroid, vagyis gyűrű alakú volt, és ezekből vékony tüskék meredtek ki – sőt a legnagyobbak, félúton a bolygó és a holdja között, bizonyos aktivitást is mutattak. A tüskék kétpólusú antennák voltak, és adásukat a bolygó háttérzajából kiszűrve, a rádióhullámoknál rövidebb hullámú zajként sikerült azonosítani. Ennek a zajnak egy része a kemény röntgensugárzás tartományába esett, és nem juthatott el a Quinta felszínére, mert elnyelte a légkör. GOD naponta újabb adagokkal gyarapította az ismeretek tárházát, és miközben Nakamura, Polassar, Rotmont és Steergard a rébuszokból álló rébuszon törte a fejét, a pilótáknak, akik távol tartották magukat a tudós okoskodástól, már megvolt a saját külön bejáratú véleményük: röviden az, hogy a Quinta a mániákus őrült mérnökök bolygója, bővebben kifejtve: lám, a SETI milliárdokat pazarolt el, és agyongürcölte magát, hogy találjon egy őrült civilizációt. De azért ők is érezték, hogy ebben az őrültségben van valami rendszer. Felmerült bennük a teljes abszurdumig vitt „rádióháború” képe: már senki sem sugároz műsort, mert mindegyik fél kizárólag a többiek zavarásával van elfoglalva.

A fizikusok eközben az emberi tulajdonságok ellentéteiből gyártott hipotézisekkel próbáltak GOD-nak tippeket adni. Hátha a Quinta-lakók anatómiája és élettana olyan gyökeresen különbözik az emberekétől, hogy a képeket és a beszédet valamilyen másfajta, nem akusztikus, nem vizuális érzékszervek és kódok helyettesítik náluk? Talán tapintási érzetek? Szagok? A gravitációval összefüggő észlelések? Hátha az a fehérzaj energiát továbbít, és nem információkat? Hátha az információ asztrofizikai eszközökkel, áramlások hullámain jut el a feladótól a címzetthez? Talán felhagyhatnánk már azzal a próbálkozással, hogy ezt a látszólag értelmetlen elektromágneses üvöltést így meg amúgy szűrögessük, és jobb volna teljesen megváltoztatni az egész elemzőprogramot? GOD a szokásos, egykedvű türelemmel válaszolgatott nekik. Sokat tudott az emberi érzelmekről, de neki nem voltak érzelmei.

Ha a fehérzaj valóban energiát hordoz, akkor létezniük kell felvevő rendszereknek, és azoknál elkerülhetetlen egy bizonyos minimális szivárgás, vagyis veszteség, mert a százszázalékosan hatékony energiaátadás lehetetlen. A bolygón azonban nem látható semmiféle olyan felvevő létesítmény, amely a kisugárzott energiával arányos lenne. Az energiának az a része, amely átjut a légkörön, sok műholdat elér. De a többi adó és a többi műhold elnyomja ezt a célirányos sugárzást, mégpedig tökéletesen. Olyasmi az ábra, mintha rengeteg sok ember akarna egymással beszélgetni, de úgy, hogy mindenki egyszerre beszél, és egyre hangosabban ordít. Lehet akkor mindegyik beszélő a bölcsek bölcse, a hangok eredője mégsem egyéb mint vad üvöltözés.

Másodszor, bármilyen sávot használnak is hírközlésre, a közlőcsatornák telítődése esetén keletkezhet fehérzaj, de a quintai zajnak van egy sajátos tulajdonsága. Ez a zaj nem „abszolút káosz”. Inkább ellentétes sugárzások eredője. Mindegyik adó nagyon pontosan betartja a maga hullámhosszát. Más adók pedig oly módon zavarják vagy némítják el, hogy megfelelő fázisban visszafordítják az adó amplitúdóját. Ezt az elektromágneses állapotot GOD oly módon szemléltette, hogy a rádióhullámokat eltolta az optikai tartományba. A bolygó nyugalmas, fehér korongját tarka rezgések képe váltotta fel. Amikor GOD a koherens adókat zöld színnel jelenítette meg, a reléket fehérrel, az „ellenadókat” vörössel, a Quinta korongján tarkán viaskodtak egymással a színek. A szétömlő piros rózsaszínűre festette a relék fehérjét, de közben benyomult a zöld is; a színek elkent pókhálója rezgett előttük; olykor tisztán kivillant valamelyik szín, de rögtön megint elmosódott.

Közben megérkeztek az információk a Quinta holdjára kiküldött távolsági felderítőszondáktól. Az öt szondából kettő odaveszett, nem tudni, hogyan, mert a periszeléniumban tűntek el, amikor a Hermészről nem láthatták őket. Steergard meg is rótta ezért az elővigyázatlanságért Harrachot: az ő dolga lett volna, hogy a járőr után kísérőt küldjön, amelynek segítségével a hold mögött is szemmel tarthatják az összes szondát. Szerencsére három szonda így is megkerülte a Quinta holdját, és mivel a zajdzsungelen át másféle jelzést nem tudtak küldeni, lézerkóddal juttatták el felvételeiket a Hermészre. Az információ annyira sűrítve érkezett, hogy egyetlen nanoszekundumos impulzus ezer bitet tartalmazott. GOD nem egészen egy percig vette ezt az üzenetet, majd közölte, hogy az aposzeléniumból elindult a járőrszondák felé három quintai műhold, amelyeket eddig nem észleltek, mert nagyon kicsik. Most azért fedezte fel őket, mert beindított motorjuk hőt fejlesztett, gyorsulásukat pedig kimutatta a Doppler-effektus. Annak semmi jele, hogy a bolygóról adtak volna parancsot a járőrszondák elfogására. Ehhez az idő is kevésnek tűnik. A forró pontok nyílegyenesen közeledtek a szondákhoz – frontális ütközés ígérkezett. A parancsnok elrendelte a védekező műveletet. A háromtagú járőr kilőtte álcázóeszközeit: fémfóliák és ballonok egész tömegét. Az elfogó műholdakat azonban nem sikerült megtéveszteni, ezért a járőr most nátriumfelhőt lőtt ki, és oxigént fecskendezett belé. Tűzfelhő lobbant fel. Mihelyt a quintai rakéták eltűntek benne, a járőrszondák csigavonalban kisurrantak az égő felhőből, de nem repültek vissza az űrhajóhoz, hanem öngyilkos hévvel egymásnak rontottak, és felrobbantak. Steergard visszarendelte a fedélzetre valamennyi megfigyelőszondát orbitális pályájáról, GOD pedig már kiírta a felderítés eredményeit. A hold kráteres, sivatagos túlsó felén ide-oda rohangál egy tűzpont, a fényképe szerint nukleáris plazma, és olyan sebesen száguldozik, hogy ha a megfelelően koncentrált mágneses mező ott nem tartaná, kirepülne az űrbe, és ott rögtön kialudna. De mi az, ami ott ingázik két öreg kráter között – másodpercenként hatvan kilométeres sebességgel? Mi ez a kóbor lángocska? GOD megnyugtatta a társaságot, hogy a bolygó nem fedezte fel a Hermészt, tehát nem is üldözik. Ennek semmi jele. A folyamatos zajból csak egy-egy reccsenés hallatszik ki, amikor valamelyik műhold belép a légkörbe, vagy a jégkorongba ütközik. Mindezt GOD tökéletesen észlelte, mert a Sexta légkörét használta fel lencsének a rádiótávcsövekhez.

És most mit tegyenek? Erről megoszlottak a vélemények. Nem akarták tudatni érkezésüket a Quinta-lakókkal. Az álcázást folytatni kell, amíg legalább egyet meg nem oldanak a számtalan rejtély közül. Tanakodtak, küldjenek-e automata leszállószondát a hold túlsó oldalára, vagy szálljanak le ők maguk az űrhajóval. A két módszer esélyeiről GOD ugyanannyit tudott mint az emberek: jószerivel semmit. A járőrszondák megfigyelései szerint a hold lakatlan, bár van légköre. A tömege csak másfélszer akkora mint a földi Holdé, tehát természetes módon nem tudhatná ezt a légkört megtartani. Még rejtélyesebb a légkör összetétele: nemesgázok – argon, kripton és xenon, meg némi hélium. Mesterséges beavatkozás nélkül ez a légkör pár száz év alatt elpárologna.

Arról, hogy itt technikai munkálatok folytak, még ékesszólóbban tanúskodott a plazmalángocska. A hold azonban hallgatott, mágneses tere sem volt, és Steergard úgy döntött, hogy leszállnak. Ha vannak ott valamiféle lények, csak valahol lent, mélyen a kráterek és kalderák lyuggatta sziklaréteg alatt élhetnek. A kővé dermedt lávatengeren fényesen csillogtak a legnagyobbik kráterből minden irányban elágazó sávok. Steergard elhatározta, hogy mielőtt leszállnak, üstökössé alakítja át a Hermészt. A hajótest két oldalán megnyíltak az álcázókészülékek, fehér habot szivattyúztak ki a tartályokból, gázt fecskendeztek alá, ez felfújta a habot, és csakhamar szabálytalan formában megszilárdult buborékok nagy gubója vette körül az egész hajót. A Hermész úgy lapult a gubó szivacsos tömegében mint gyümölcsben a magja. Még közelről nézve is szakasztott olyan volt mint egy krátertölcsérekkel borított, hosszúkás sziklatömb. A szétpattant buborékok maradványaitól olyan lett ez a burok mint egy kisbolygó felszíne, amelyet időtlen idők óta bombáznak a porfelhők és meteorok. Meghajtás nélkül persze nem tud leszállni a Hermész, ezért a hajtósugárra az üstökös csóvájának szerepét osztották ki, a perihélium felé haladó üstökös csóvája ugyanis a nappal ellentétes irányba mutat. Ezt az illúziót a hajtómű deflektorai keltették. A pontos színképelemzés persze felderítené a hajtóerőt és a gázsugár összetételét, amely nem igazán jellemző az üstökösökre. Ennyi kockázatot azonban vállalni kellett. A Hermész hiperbolikus sebességgel átsuhant a Sextától a Quinta pályája felé – végtére akadnak, ha ritkán is, ilyen nagy sebességű, mert a naprendszeren kívülről jövő üstökösök –, és kétheti repülés után lefékezett a hold mögött, majd kiküldte televíziós szemekkel ellátott manipulátorait. Igazán éppen úgy festett mint egy rücskös, vén sziklatömb – a műszikla csak erélyes ütéstől nyomódott be rugalmasan, mint egy ballon. Magát a leszállást nem lehetett álcázni; tattal lefelé belépve a hold légkörébe, a Hermész a rakéták tűzoszlopával elégette a tat körüli burkot, a többit pedig megtette a légköri súrlódás. Letépte az izzó álcát, és a tűzoszlopon álló, csupasz, páncélos kolosszus lecövekelt hat szétterpesztett lábán, persze csak miután egy rakétasorozattal megvizsgálta, elég teherbíró-e a talaj. Az elégett burok még jó ideig hamuesőbe burkolta az űrhajót. Amikor a hamueső végre elállt, apránként szemügyre vették a Hermész új környezetét, egészen a horizontig. A plazmaingától elválasztotta őket a nagy kráter magas partja. A légnyomás négyszáz hektopascal volt, így a helikoptereket is felhasználhatták légi felderítésre – immár nyíltan. Elkezdődött a játék, melynek szabályait még nem ismerték, de a tétjét igen. A nyolc helikopternek, amelyet másmás irányban, ezermérföldnyire kiküldtek, nem történt semmi baja. Felvételeikből elkészült a térkép, amely a leszállási pont körül elterülő nyolcezer négyzetkilométert ábrázolta. Egy tipikus, légkör nélküli égitest térképe, teljes összevisszaságban szétszórt kráter tölcsérekkel, amelyeket részben kitölt a vulkanikus tufa. Csak északkeleten volt más a kép: a mágneses kamerák lefilmezték a mozgó tűzgömböt. Sebesen suhant a sziklás talaj fölött, amely útja mentén sekély, forró szurdokká olvadt. Ezt a területet még egyszer megvizsgálták a helikopterek, méréseket és színképelemzést végeztek madártávlatból és leszállva. Az egyiket szándékosan a napgolyó közelébe vezérelték. Mielőtt elégett, pontosan megadta a tűzgömb hőmérsékletét és terajoule nagyságrendű sugárzó energiáját. A tűzgömböt változó mágneses tér táplálta és vezérelte. A térerősség 10^10 gauss volt.

Steergard a szurdok mágneses altalajának mélyszondázása után megbízta GOD-ot, hogy készítse el az ott rejlő hálózat sémáját a csomópontokkal, amelyekből számos akna vezetett mélyen a litoszféra alá, és nem nagyon lepődött meg a diagnózistól. Az óriási létesítmény rendeltetése nem derült ki. De ahhoz nem fért kétség, hogy az építkezést a munka kellős közepén abbahagyták, az alagutak és aknák bejáratait pedig lezárták, pontosabban beszórták robbanótöltetekkel, miután a nehézgépeket bedobták az aknákba. A plazmagömböt, ezt az izzó mikronapot a mágneses vezetékek útján egy termoelektrikus átalakító rendszer táplálta, amely a litoszféra mélyéből merítette az energiát – vagy ötven kilométerrel a hold kérgének külső köpenye alatt.

A parancsnok kiküldött ugyan erre a területre egypár nehéz terepjárót, hogy alaposabb vizsgálatokat végezzenek, és megvárta, míg visszatérnek, de aztán elrendelte, hogy tüstént induljanak. A fizikusok, akiket lenyűgöztek a hold alatti energetikai üzem roppant méretei, szerettek volna még maradni, sőt talán kinyitni az eltorlaszolt alagutakat. Steergard nem engedte. Érthetetlen volt a zsákmányolt műholdak állapota, érthetetlen ez az építkezés, amelyhez ekkora lendülettel fogtak hozzá itt a lávasivatagban, még érthetetlenebb – ha a tudatlanságot fokozni lehet – a munkálatok abbahagyása; kapkodó evakuálás rémlett föl előtte, de erről nem beszélt a többieknek. A baljós gondolatot, amely földerengett benne, megtartotta magának.

Meddő fáradozás egy idegen technika részleteit vizsgálgatni. Töredékei, akár egy törött tükör darabkái, nem adnak összefüggő képet. Csak annak homályos következményei, ami szétzúzta őket.

A dilemma nem e civilizáció eszközeiben rejlik, hanem benne magában. Mikor ezen gondolkodva, érezte a rábízott feladat egész nyomasztó súlyát, Arago megkérdezte az interkomon, hogy felkereshetné-e.

– Ha rövid beszélgetésre gondol, akkor igen. Ötven perc múlva indulunk – felelte, bár egy porcikája sem kívánta ezt a beszélgetést. Arago rögtön megjelent.

– Remélem, hogy nem zavarom…

– De igen, most éppen zavar, tisztelendő atya – felelte, és nem állva fel, egy fotelra mutatott. – Mindamellett tekintettel a… missziójának jellegére, meghallgatom.

– Nincs semmilyen rendkívüli meghatalmazásom, sem misszióm. Engem éppúgy kirendeltek a magam helyére, mint önt a magáéra – felelte nyugodtan a dominikánus. – Egy különbséggel. Az én döntéseimtől semmi sem függ. Az önéitől minden.

– Tudom.

– Ennek a bolygónak a lakói olyanok mint egy élő szervezet, amelyet lehet tetszés szerint vizsgálgatni, de nem lehet a létezése értelméről faggatni.

– A medúza nem válaszol, de az ember?

Steergard a papra nézett, és tekintetében több volt mint érdeklődés. Mintha fontos válaszra várna.

– Az ember igen, de nem az emberiség. A medúzák semmiért sem felelősek. Közülünk mindenki felelős azért, amit tesz.

– Sejtem, mire céloz. Tisztelendőséged tudni akarja, mit döntöttem.

– Igen.

– Nyílt sisakkal lépünk fel.

– A kapcsolatot követelve?

– Igen.

– És ha nem tudnak eleget tenni ennek a követelésnek?

Steergard megrendülten állt fel – a szerzetes arra kérdezett rá, amin ő titokban töpreng. Olyan közel állt Aragohoz, hogy térdük majdnem összeért, és halkan megkérdezte:

– Hát akkor mit csináljunk?

Arago is felállt, kiegyenesedett, kezét nyújtotta, és megszorította a parancsnok kezét.

– Helyesen fog dönteni – mondta, és kiment.

ANGYALI ÜDVÖZLET

A rajt után a parancsnok az ismét elmaszkírozott űrhajót stacionárius pályára állította a hold fölött, azon az oldalon, amely a Quintáról nem látható, és sorra behívta társait, hogy mindegyikük mondja el, hogyan látja a helyzetet, és mit tenne az ő helyében. A vélemények szóródása óriásinak bizonyult. Nakamura a kozmikus hipotézishez ragaszkodott. A quintai technika színvonala bizonyítja, hogy csillagászatuk már régóta fejlett. A Dzéta a bolygóival a spirálgalaxis két karja között kering, és úgy ötezer év múlva veszélyesen megközelíti a Hádészt. A kritikus közelséget pontosan nem lehet meghatározni, mert sok tömeg kölcsönhatásának megoldhatatlan problémájáról van szó. De kevéssé valószínű, hogy a Dzéta katasztrófa nélkül elhaladhatna a kollapszár mellett. A veszélybe került civilizáció a menekülés útját-módját keresi. Különböző tervek születnek, például az, hogy áttelepülnek a holdra, vezérelhető bolygóvá alakítják, és átköltöznek a Hárpia Etájának naprendszerébe, amely csak négy fényévnyire van, és ami a legfontosabb, távolodik a kollapszártól. Hozzálátnak a terv megvalósításához, de már a kezdeti szakaszban elégtelennek bizonyulnak a tudás és az energia készletei. Az is lehetséges, hogy a civilizáció egyik része, az államok egyik tömbje híve a tervnek, a másik pedig ellenzi. Tudjuk, milyen ritkán fordul elő, hogy a különböző területek szakértői teljes egyetértésre jutnának egy különösen bonyolult és nehéz feladat ügyében. Felmerül egy másik terv – űrhajókon kell elvándorolni, vagyis menekülni. Ez a koncepció válságba sodorja a társadalmat: a Quinta lakossága bizonyára több milliárd főnyi, és az űrhajóipar nem képes akkora flottát építeni, hogy a bolygó egész lakosságának exodusát véghezvihessék. Földi analógiával élve, az egyes országok ipari potenciálja között nagy a különbség. Az élboly űrflottát épít magának, a holdon elkezdett munkákat pedig abbahagyja. Lehetséges, hogy az űrhajógyári dolgozók, abban a tudatban, hogy a mentőhajók nem nekik készülnek, szabotázsakciókat követnek el. Erre megtorlás következhet, felfordulás, anarchista támadások és rádiós propagandaháború. Így ez a terv is megreked a kezdeti szakaszban, a naprendszerben keringő rengeteg műhold pedig ennek a tervnek elvetélt maradványa. Bár ez a helyzetértékelés erősen hipotetikus, nem nulla értékű. Ennélfogva a Quintával mielőbb kapcsolatba kell lépni. A Quinta-lakóknak átadott csillagtechnika megmentheti őket.

Polassar ismerte Nakamura felfogását, de úgy vélte: japán barátja kiforgatja és félremagyarázza a tényeket, hogy a bolygóméretű exodus feltevését alátámaszthassa velük. A csillagtechnika nem jelenik meg váratlanul, mint derült égből a villámcsapás. Az az energia, amelyet a holdon az asztonoszferikus létesítmény felhasznál, három nagyságrenddel kisebb mint amekkorát a gravitológia ipari hasznosítása kínálna. Azonkívül semmi sem mutat arra, hogy a Quinta-lakók az Éta naprendszerét vendégszerető helynek találhatnák. Az Éta néhány millió év múlva minden hidrogénjét elégeti. Ekkor vörös óriássá válik. Végül pedig Nakamura úgy csoportosította át az egész Hárpia és a Hádész mozgásadatait a gravitációs bizonytalansági tartományban, hogy a Dzéta kritikus áthaladása a kollapszár közelében már ötven évszázad múlva valószínű legyen. De ha figyelembe vesszük a galaxis spirális karjai okozta perturbációkat, erre az áthaladásra húsz-egynéhány ezer évvel később kerül csak sor. Attól a hírtől, hogy huszonötezer év múlva baj lesz, csak értelmetlen lények eshetnek pánikba. A gyerekcipőben járó tudomány, mint a földi a tizenkilencedik században, úgy láthatja, hogy fejlődése a végéhez közeledik. Az érettebb tudomány, noha nem ismeri a majdani fölfedezéseket, tudja, hogy azok mértani haladvány szerint növekednek, és a tudomány ilyenkor pár év alatt jóval több új ismeretre tesz szert mint korábban évezredek alatt. Hogy a Quintán mi történik, azt nem tudjuk, de kapcsolatba kell vele lépni – bár a dolog kockázatos. De szükségszerű is.

Kirsting úgy vélekedett, hogy „minden lehetséges”. A fejlett technika nem zárja ki a vallási jellegű hiedelmeket. Az egyiptomi és azték piramisok éppúgy nem árulnák el a más világokból jött vendégeknek rendeltetésüket mint a gótikus katedrálisok. Amit a holdon találtunk, lehet vallásos mű is. Napimádat – méghozzá egy mesterséges nap kultusza. Nukleáris plazmából épített oltár. Bálványimádat tárgya. A hatalom vagy az anyag feletti uralom szimbóluma. Akkor pedig létezhet egyházszakadás, hitehagyás, eretnekség, nem keresztes, hanem rádiós hadjáratok. Elektromágneses erőszakot alkalmaznak, hogy „megtérítsék” az eretnek hittagadókat, vagy inkább szakrális informatikai gépeiket: Deus est in Machina. Nem mintha ez valószínű vagy éppen bizonyítható lenne. A vallási jelképek, éppúgy mint az ideológia termékei, nem árulják el értelmüket az idegen jövevényeknek. A fizika nem semmisíti meg a metafizikát. Ahhoz, hogy a különböző földi kultúrák és korok embereinek szándékaiban valami közösét találjunk, legalább annyit tudnunk kell, hogy az anyagi létet sehol sem tartották mindennek, tehát olyasminek, ami puszta létezésével minden egzisztenciális igényt kielégít. Mondhatja valaki, hogy ez különc feltevés. Kiindulhat abból, hogy a technika mindig különválik a szakrális szférától. Csakhogy a technikának mindig technikán túli célja van. És amikor a Sacrum eltűnik, a kultúrában támadt hézagot valaminek ki kell töltenie. Kirsting olyan misztikus magaslatokba szárnyalva igyekezett összeházasítani a technikát a hittel, hogy Steergard alig tudta végighallgatni. A kapcsolat? Hát persze, ő is amellett van, hogy a kapcsolatot föl kell venni.

A pilótáknak egyáltalán nem volt véleményük – nekik nem szokásuk, hogy a problémákat a fantázia szárnyán a többé-kevésbé emberen túli régiókba repítsék. Rotmont késznek mutatkozott megbeszélni a kapcsolatfelvétel technikai részét. Elsősorban azt, hogyan védjék meg az űrhajót a quintai műholdak rajaitól. Úgy vélte, a Quintát valamikor a múltban már meglátogathatta egy másik civilizáció, és a randevú balul ütött ki, a tudomány pedig azóta óvatos. A Quinta-lakók körülbástyázták magukat, védekeznek az invázió ellen. Kitermelték az egyetemes bizalmatlanság technikáját. Mindenekelőtt meg kell őket győzni az emberek békés szándékairól. „Üdvözlő ajándékokat” kell küldeni nekik, és amikor azokat jól megnézték, ki kell várni a reagálásukat.

El Salam és Gerbert ugyanígy vélekedett.

Steergard a maga módján járt el. Az „üdvözlő ajándékok” megsemmisülhetnek, még mielőtt elérik a Quintát. Erre vallott a holdvizsgáló ötös járőr sorsa. Kilőtt hát a nap felé egy nagy műholdat, hogy távvezérelt Nagykövetként adja át a Quintának a „megbízólevelet”. A Nagykövet a levelet lézerjelek formájában küldte le, hogy átüthesse a bolygó zajburkát, a jelkód kellőképpen redundáns volt, az üzenet tartalma pedig kioktatta a címzetteket, hogyan léphetnek kapcsolatba a feladóval. Ezt a programot a műhold több százszor megismételte, szünet nélkül. A válasz néma csönd volt.

Az üzenet tartalmát három hétig változtatgatták minden lehetséges módon, ám a reagálásra hiába vártak. Az adó energiáját megnövelték, a lézertű a bolygó egész felületét bejárta, hol infravörösben, hol ultraviolában sugározta így meg amúgy modulált üzenetét. A bolygó nem válaszolt.

A Nagykövet, ha már arra járt, tüzetesen megszemlélte a Quinta küllemét, és átadta a Hermésznek a részletes adatokat. A Quinta szárazföldjein olyan méretű agglomerációk voltak mint a földi nagyvárosok. De éjszaka semmi sem világította meg őket. Ezek a szétlapult csillag alakú, ágas-bogas nyúlványokban végződő valamik félfémes radarképet adtak. A csillagok közepéből egyenes vonalak ágaztak szét, mintha közlekedési főútvonalak volnának. De semmi sem mozgott rajtuk. Minél élesebb képeket kaptak a Nagykövettől (amely lassacskán kémmé változott), annál nyilvánvalóbban illúziónak bizonyultak a földi hasonlatok. A vonalak nem voltak sem utak, sem csővezetékek, közöttük pedig a terep gyakran erdőt színlelt. Az ál-erdőket rengeteg szabályos tömb alkotta, elágazó nyúlványokkal. Albedójuk majdnem nullának bizonyult: a beeső napfény több mint kilencvenkilenc százalékát elnyelték. Tehát fotoreceptoroknak látszottak.

Lehetséges hát, hogy a Quinta a „megbízólevelet” is elnyelte, mert vevőkészülékei energetikai tápláléknak tekintették, nem pedig információnak? A napkorong előtt kushadó, így eddig láthatatlan Nagykövet minden tőle telhetőt megtett. Infravörösben sugározta a „levelet”, százszor akkora erővel mint a nap infravörös sugárzása. A józan ész azt súgta, hogy ez a koncentrált sugárnyaláb kárt tett az elnyelőberendezésekben, akkor pedig valamiféle műszaki csapat megvizsgálja a hibát és annak okát, aztán a magasabb rangú szakemberek előbb-utóbb felismerik, hogy ez a károkozó sugárzás jelzés akar lenni. De csak teltek-múltak a napok, és semmi sem változott. A bolygó éjszakai és nappali féltekéjének felvételeken rögzített képei tovább szaporították a talányokat. Naplemente után még egy árva gyertyafény sem pislákolt a sötétségben – az óceánból kiemelkedő két nagy földrész, meredek hegyláncaival, hófödte csúcsaival, majdnem teljes sötétségbe borult, csak a sejtelmes északi fény derengett fölöttük, de még ez az északi fény is gyanúsan viselkedett, mert igaz ugyan, hogy a felhőtlen éjszakában szabályosan zöld-aranyra festette a sarki jégmezőket, de nem kószán imbolygott, hanem mintha egy láthatatlan, óriási kéz a Quinta forgásirányával ellentétes irányban forgatná. Sem a két nagy szárazföld beltengerein, sem az óceánon nem látszott semmiféle hajó, az egyenes vonalak kereszteződésében sem észleltek mozgást, a légcsavarszerű valamik, amelyek az erdős síkságokat és a sziklás hegyvonulatokat időnként átszelték, nem szolgálhattak közlekedési célokra. A déli félteke óceánjából számtalan rózsafüzérként emelkedtek ki a lakatlannak látszó szigetvilág parttalan vizében szétszórt, kialudt vulkánok. Ezen a féltekén csak egyetlen szárazföld volt, mégpedig a hatalmas jégsapka alá rejtőző déli sarkvidék. Örök havának homályos ezüstjéből magányos kőszirtek meredtek elő, a nyolcezer méternél magasabb, jég födte csúcsok. Az egyenlítői övezetben, a jéggyűrű alatt, éjjel-nappal trópusi viharok dühöngtek, a csapkodó villámokat még látványosabbá tette, hogy a légköri kisüléseket lila szikrákként verte vissza a jéggyűrű korongja, mint valami őrülten száguldó tükör. Civilizációs sürgés-forgásnak semmi nyoma, a nagy folyamok torkolatában nincsenek kikötővárosok, a hegyvidéki katlanok némelyikének aljára domború fémpajzs borul ugyan, de azt is csak spektrokémiai úton lehet megkülönböztetni a természetes szikláktól, van vagy száz sima, betonozott űrrepülőtér, körülöttük alacsony épületek, de a tájékukon légi forgalom nem észlelhető – mindez azt a következtetést kínálta, hogy a sok évszázados harcok a Quinta-lakókat a föld alá kényszerítették, és most holmi kazamatákban élnek, az égi tüneményeket és a kozmoszt csak a rádióelektronika fémszemeivel figyelve. A hőkülönbségek mérésével sikerült megállapítani, hogy Nosztrália és Hepária területén hófoltok vannak, talán barlangvárosok, amelyek mély föld alatti nyúlványaikkal érintkeznek. A hófoltok sugárzásának finomelemzése azonban rácáfolt erre a feltevésre. A negyvenmérföldes átmérőt is elérő, terjedelmes foltok mindegyikének hősugárzása furcsamód fokozatos volt: a legforróbb a centrum, a hősugárzás forrása pedig a litoszféra alatt, a köpeny határán található. A Quinta-lakók netán bolygójuk cseppfolyós belsejéből merítik az energiát? A szabályos négyszögekre tagolódó, óriási területek, amelyeket először szántóföldeknek hittek, valójában kúpos fejecskék millióival voltak tele, mintha kerámiagomba teremne soktucatnyi négyzetkilométeren. Adó-vevő radarantennák – nyilatkoztatták ki végül a fizikusok. A felhőkbe, viharokba, ciklonokba burkolózó bolygó már olyan hatást tett rájuk, mintha szándékosan halottnak tettetné magát, és éberen lapulva, elbújna a szüntelenül felé sugárzó, bármiféle válaszért könyörgő jelzés elől.

Régészeti szemszögből is vizsgálgatták a bolygót, a történelmi múlt nyomait keresték, városok romjait, a földi kultikus építészet megfelelőit, templomokat, piramisokat, ősi fővárosokat, de semmilyen bizonyosságra nem jutottak. Ha a háború teljesen elpusztította a történelem nyomait, vagy ha emberi szem nem képes felismerni őket, oly tökéletesen idegenek, az idegenségen átívelő hídként egyedül a technikai tevékenység marad. Keresték hát azokat a bizonyára óriási létesítményeket, amelyek arra szolgáltak, hogy az óceán vizét kisöpörjék az űrbe. A létesítmények helyét ki lehetett számítani, ehhez a fizika egyetemesen érvényes ismérveket nyújtott. A jéggyűrű forgásirányából, egyenlítő körüli mozgásából levezethető a vízágyúk helye. De a kutatók buzgalmát itt is kudarcra ítélte egy balszerencsés körülmény, amelynek folytán nemigen találhatták meg a keresett létesítményeket: minden bizonnyal az óceán partján kellett lenniük, azon a vidéken, amely fölött most a jéggyűrű száguld körbe-körbe, csakhogy a jéggyűrű belső peremének meg a légkör ritka külső rétegének állandó súrlódása miatt a kérdéses helyeken folyton vihar dühöngött, és szakadt az eső, így hát füstbe ment az a lehetőség is, hogy megpróbálják rekonstruálni, milyen módszerekkel lőtték ki a tengervizet az űrbe a Quinta múlt századi mérnökei.

A gyanúsaknak nevezett fényképek már megtöltötték az űrhajó irattárát, de nem értek többet mint a tintafoltok a Rorschach-teszt tábláin. Az ismétlődő, csillagszerű valamik érthetetlen kontúrjait az emberi szem éppúgy megtölthette a Földről hozott képzetekkel és előítéletekkel, mint ahogyan a vizsgált személy különféle alakokat lát, illetve csak képzel, amikor a változatos formájú tintapacákat megmutatják neki. GOD is tanácstalanul tárta szét nem létező karjait a sok ezer fénykép láttán, de viselkedéséből legalább annyit megértettek az űrhajósok, hogy a tökéletesen objektív adatfeldolgozásra tervezett gépben bizony-bizony jó adag antropocentrizmus bujkál. Ha már az idegen értelemről nem tudtak meg semmit, mutatott rá Nakamura, legalább azt megtudhatták, milyen közeli rokonság fűzi össze az emberek és a komputereik gondolkodását. A szinte karnyújtásnyira lévő idegen civilizációt a közelség csak még jobban elválasztotta tőlük, már úgy érezték: gúnyt űz buzgó igyekezetükből, hogy a lényegéig hatoljanak. Megpróbálták leküzdeni magukban ezt a gyötrő érzést, amely azt sugallta, hogy az expedíciót álnok rosszindulat fogadja, mintha valakinek – de kinek? – eltökélt szándéka lenne csúfot űzni az ő balgatag reményeikből, melyekről csak itt, az út legvégén, a célnál derül ki, mennyire hiábavalóak. Azok, akiket ez a gondolat gyötört, eltitkolták, nehogy társaikat is megfertőzze a defetizmus.

Hétszáz órányi hasztalan diplomáciai üzengetés után Steergard elhatározta, hogy leküldi a Quintára az első leszállóegységet, amelynek a Gábriel nevet adták. A Nagykövet az indítás előtt negyvennyolc órával bejelentette Gábriel érkezését, tudatva a Quinta-lakókkal, hogy a szonda, amely semmilyen fegyvert nem visz magával, a nagy északi földrészen, Hepáriában fog leszállni, száz mérföldre egy csillag alakú agglomerációtól, sivatagos, tehát lakatlan vidéken, mint legénység nélküli követ, amellyel Hepária lakosai gépi nyelven érintkezhetnek majd. Bár a bolygó erre a bejelentésre sem válaszolt, az aposzeléniumban pályára állították a Gábrielt, a két szelvényből álló szondát, melynek mikroszámítógépe a szabványos kapcsolatfelvételi programokon kívül azzal a képességgel is rendelkezett, hogy előre nem látott körülmények esetén felülvizsgálja és módosítsa programjait. Polassar a fedélzeten található leghatékonyabb kis terajouleos motorokkal látta el a Gábrielt, hogy negyedóra alatt megtehesse négyszázezer kilométeres útját a bolygóig, másodpercenként hatszáz kilométeres csúcssebességgel. Csak az ionoszféra fölött kezd majd fékezni. A fizikusok szerettek volna állandó kapcsolatot tartani a követtel, oly módon, hogy a Gábriel közvetítőszondákat lőjön ki és állítson csatarendbe, de a parancsnok elvetette ezt a tervet. Azt akarta, hogy a Gábriel önmagára utalva működjön, és majd csak a sima leszállás után kezdje tájékoztatni őket, olyan hullámnyalábbal, amelyet a hold légköre fog a Hermészre koncentrálni. Úgy vélte, ha már korábban reléket helyeznek el a Hermészt eltakaró hold és a bolygó között, azt észrevehetik odalent, és akkor ez a paranoiás civilizáció csak még gyanakvóbbá válik. A Gábriel magányos érkezése is hangsúlyozta, hogy fegyvertelenül jön, békés feladattal. A Hermész azért szemmel tartotta a Gábriel röptét, a Nagykövet tükörszárnyai jóvoltából, amelyek ötperces késedelemmel verték vissza a képet a Hermész irányába. A Nagykövet kitűnően hűtött tükre remek képet adott. A Gábriel végrehajtotta a manővereket, amelyek az anyahajó lokalizálását lehetetlenné tették, és csakhamar feltűnt a bolygó korongjának fehér felhős hátterén, mint egy sötét gombostű. Nyolc perc múlva a monitorok előtt ülő emberek kővé dermedtek. A Gábriel, ahelyett hogy tovább repült volna kijelölt leszállóhelye, Hepária felé, növekvő sugarú görbe mentén délnek fordult, és idő előtt fékezni kezdett. Rögtön meglátták azt is, miért cselekedett így. Az egyenlítő fölötti sávban négy fekete pont kúszott a Gábriel felé, kettő keletről és kettő nyugatról, matematikailag ideális üldözőpályán. A keleti üldözők már kezdték beérni a Gábrielt. A kiszemelt zsákmány ekkor megváltoztatta formáját. Tűből ponttá vált, és vakítóan fénylett. Négyszázszoros túlterheléssel lefékezte magát, és már nem a bolygó felé repült, hanem nyílegyenesen fölfelé röppent. A négy üldöző pont is irányt változtatott. Egymás felé tartottak. A Gábriel most látszólag mozdulatlanul lebegett az üldözők alkotta trapéz központjában. A trapéz mérete szemlátomást csökkent, mutatván, hogy az üldözők is áttértek az orbitális mozgásról a hiperbolikusra, és a megnövelt hajtóerőtől tűzvörössé válva, közelednek egymás felé.

Steergardnak kedve támadt megkérdezni Rotmontot mint programozót, hogy a Gábriel most mit fog csinálni, mert az üldözők növekvő fényerejéből látta, hogy roppant erős hajtóművel repülhetnek. Az egész ötös fogat őrült sebességgel távolodott a bolygótól, akkora tolóerőt kifejtve, hogy a fehér felhőtengerben széles tölcsér támadt. Az elsötétített vezérlőteremben néma csend volt. Az emberek csak bámulták ezt a rendkívüli színjátékot, egyikük sem szólalt meg. A négy izzó pont egyre közeledett a Gábrielhez. A Doppler-távolságmérő és a gyorsításmérő olyan sebesen szórta piros számjegyeit a látómező szélére, mintha egy vékára való számot őrölne. Alig lehetett leolvasni a közölt sebességet. A Gábriel már elvesztette előnyét, mert sok idejébe került a fékezés meg a visszafordulás, míg az üldözők állandóan gyorsítottak. GOD kirajzolta a monitorra az öt röppálya várható érintkezési helyét. A távmérők és a Doppler-eltolódás szerint a Gábrielt tizenöt másodperc múlva utolérik. Tizenöt másodperc még a számítógépnél mílliárdszorta lassabban gondolkodó embernek is sok – főleg, mikor a legfeszültebben figyel.

Steergard már maga sem tudta, nem volt-e hiba, hogy semmilyen fegyverrel nem látta el a szondát, még védelmi fegyverzettel sem. Tehetetlen harag fogta el. A Gábrielnek még önelpusztító töltete sincs. A nemes szándékokat sem szabad túlzásba vinni – erre a gondolatra futotta még az idő.

Az üldöző négyszög már olyan kicsi lett mint egy betűcske. Bár a menekülő és üldözői már egy bolygó átmérőnyi távolságban voltak a Quintától, hajtóműveik sugarától remegett a felhőtenger, és ablak nyílt rajta, amelyen át látszott az óceán és Hepária tagolt partvonala. Az ablakban szétfoszlottak az utolsó felhőfoszlányok, mint vattacukor a melegtől.

Az óceán sötét hátterén rosszabbul látták a szondákat. Csak a távmérő pirosan villogó számjegyei mutatták a Gábriel helyzetét. Az üldözők négy oldalról körülvették. Már-már elérték. Ekkor a felhőablak hirtelen kitágult, mintha a bolygó gigászira felfújt ballonná nőne, a graviméterek recsegtek, a monitorok egy pillanatra elsötétültek, aztán visszatért a kép. A fehér felhőtenger tölcséres ablaka megint kicsi, távoli és teljesen üres volt. Steergard nem tudta rögtön kitalálni, mi történt. A távmérőkre nézett. Piros nullák hunyorogtak mindegyiken.

– Jól megadta nekik – szólalt meg valaki ádáz elégtétellel. Alighanem Harrach.

– Mi történt? – értetlenkedett Tempe.

Steergard tudta, de hallgatott. Átjárta a sziklaszilárd meggyőződés, hogy tovább fog ugyan próbálkozni, de ha belepusztul is az űrhajójuk, a kapcsolatfelvételt még akkor sem tudják kikényszeríteni. Jó ideig mérlegelte, gondolatban már messze járva ettől az első összecsapástól, folytassák-e egyáltalán az eltervezett programot. Alig hallotta a lázasan kérdező és válaszoló, izgatott hangokat. Rotmont igyekezett elmagyarázni, mit csinált a Gábriel – olyasmit, ami a felderítési tervben egyáltalán nem is szerepelt. Sziderális implózióval összemorzsolta a teret, üldözőivel együtt.

– De hiszen nem volt sziderátora! – álmélkodott Tempe.

– Nem volt, de csinálhatott magának. Hiszen teratronrakétája volt. Egy rövidzárlattal visszafordította, és az egész hajtósugarat, teljes erővel, önmagára irányította. Csuda ravasz trükk. Pókerjátszma volt, és a Gábriel egyszerre csak bridzsezni kezdett. Kivágta a legerősebb adut. A gravitációs kollapszusnál nincs erősebb lap. Nem hagyta magát elfogni…

– Várj egy kicsit. – Tempe már kezdte sejteni, mi történt. – Szóval ez nem volt benne a programjában?

– Hiszen mondom, hogy nem! De volt egypár terawattja az annihilációs motorjában, és teljes autonómiája. Hát va banque-ra játszott. Értsétek meg, ez gép, nem ember, tehát nem öngyilkosságot követett el. A fő direktívája úgy szólt, hogy el kell tűrnie, ha piszkálják, de csak a leszállás után.

– És ha azt a teratront is kiszedik belőle a leszállás után? – firtatta Gerbert.

– Azt ugyan nem. A légköri súrlódástól az egész tatszelvény elégett volna a teratronnal együtt. Amikor a páncél túlhevül, a belső nyomás szétveti a pólusokat, és a gépházzal együtt minden szétporlik. A legcsekélyebb radioaktivitás nélkül. Az orrmodul meg leszáll, és kedélyesen elcseveg a házigazdákkal…

– Szép kis tervezés, mondhatom! – háborgott Harrach. – Abból indul ki, hogy az ő rakétáik úgysem tudnak ekkora energiával gyorsítani! A Gábriel meg repüljön át az egész űrbeli szemétdombjukon, mint puskagolyó a méhrajon, aztán illedelmesen leszállhat.

– És miért nem olvasztotta el a motorját, amikor üldözték? – kérdezte az orvos.

– És miért nem tud a tyúk repülni?

Rotmont már mérges volt.

– Mi a fenével olvasztotta volna fel a teratront? Hiszen a meghajtó fokozat elégetéséhez kívülről vette volna az energiát, a légköri súrlódásból! Így tervezték. Ez újdonság magának? Na de térjünk vissza az ő kis pókerjátszmájukhoz. A Gábrielnek vagy sikerül megszöknie előlük, amire már nem számíthatott, vagy elfogják az űrben, orbitális pályára cipelik, és kibelezik. Ha megvárja, míg lefékezik, és csak akkor csinálja meg a rövidzárlatot, akkor is felrobban, de a toroid a pólusokkal épségben maradhat. Ezt nem volt szabad megengednie, hát kitalálta magának ezt a fekete lyukat a kettős eseményhorizonttal, a kollapszussal beszívta magába az üldöző rakétákat, és amikor a belső szféra behorpadt, a külső kitágult, mert ezen a szinten a kvantumeffektusok ugyanolyan erősek mint a gravitációs hatás. A tér meggörbült, ezért láttuk a Quintát úgy, mintha nagyítóüvegen át néznénk.

– És ez igazán nem volt beprogramozva? Még a tervben sem szerepelt ilyen eshetőség? – szólalt meg Arago, aki eddig hallgatott.

– Nem! Hányszor mondjam még, hogy nem?! – dühöngött Rotmont. – Szerencsére a gépnek több esze volt mint nekünk! A terv szerint olyan védtelen volt mint egy csecsemő! A tervezők nem arra szánták a Gábriel teratronját, hogy rövidzárlattal kollapszárokat állítson elő, de ha ezek az átkozottak szétszedhetik, a szerkezetéből könnyen rájöhettek volna a hipertermikus trükkre. Naná, hogy rájöttek volna, ha a Gábriel néhány másodperc alatt magától kitalálta.

– Magától?

A szerzetesnek ettől az egyetlen szavától Rotmont végleg kiborult.

– Igenis, hogy magától! Hát nem képesek megérteni?! Hiszen lumenikus komputere volt, negyedakkora kapacitással mint a GOD-é! A tisztelendő atya öt év alatt nem gondol át annyi bitet, mint ő egy mikroszekundum alatt. Megnézte magát, és megállapította, hogy a teratront a mezővel visszafordíthatja, a pólusokat rövidre zárja, és kész a mononukleáris sziderátor. Igaz ugyan, hogy azonnal felrobban, de ugyanakkor megtörténik a kollapszus…

– Ez előre látható volt – jegyezte meg Nakamura.

– Ha sétálni mész egy bottal, és megtámad egy veszett kutya, akkor előre látható, hogy fejbe fogod vágni – felelte Rotmont. – Csodálkozom, hogyan lehettünk ennyire naivak! Mindenesetre jó, hogy így történt. Kimutatták, hogy mennyire vendégszeretőek, a Gábriel meg kimutatta, hogy érti. Persze rakhattunk volna bele hagyományos önelpusztító töltetet, de a parancsnok, ugyebár, nem engedte…

– És ami most történt, az jobb? – kérdezte Arago.

– Hát mit rakhattam bele, talán biciklimotort? Hajtóműre szüksége volt, hát megkapta. Az pedig, hogy a teratron sémája hasonlít a sziderátoréhoz, nem az én elferdült ízlésemből következik, hanem a fizikából. Nem igaz, Nakamura kolléga?

– De igaz – bólintott a japán.

– És most legalább tudjuk, hogy ezek nem értenek sem a csillagtechnikához, sem a gravisztikához. Erre mérget veszek – jelentette ki Rotmont.

– Honnan tudod?

– Mert ha értenének hozzá, akkor használnák is. Hiszen ez az egész moloch, amit a holdon betemettek, sziderurgiai szempontból ócskavas. Mire jó aknákat vájni a magmába és az asztenoszférába, ha a gravitációt úgy lehet transzformálni, hogy makrokvantum-effektusokat adjon? Az ő fizikájuk más útra tért. Merem állítani, hogy kerülő útra, és így nem jutottak el az adu ászhoz. Ez a mi szerencsénk! Hiszen kapcsolatot akarunk, nem pedig harcot.

– Na jó, de nem fogják ők a történteket éppenséggel harcnak tekinteni?

– Hát az lehet. De még mennyire, hogy lehet!

– Meg tudjátok nagyjából állapítani, hol vannak most az üldöző űrhajók maradványai, miután a Gábriel szétfújta őket? – fordult Steergard a fizikusokhoz.

– Nem hinném. Legfeljebb akkor, ha a kollapszus erősen aszimmetrikus volt. Megkérdezem GOD-ot. Kétlem, hogy a gravizoroknak lett volna idejük mindent pontosan regisztrálni. GOD?

– Hallottam – szólt a komputer. – A lokalizálás nem lehetséges. A külső Kerr-burok felhasadásának lökéshulláma a naptól távolodó irányban messzire szétszórta a maradványokat.

– De mégis, legalább megközelítőleg?

– Parszek nagyságrendű bizonytalanság keletkezett.

– Az nem lehet! – álmélkodott Polassar. Nakamura is meglepődött.

– Nem vagyok benne biztos, hogy Rotmont doktornak igaza van – jegyezte meg GOD. – Persze talán részrehajló vagyok, mivel közelebbi rokonságban állok Gábriellel mint Rotmont doktorral. Azonkívül én korlátoztam az autonómiáját a kapott irányelvek szerint.

– Süsd meg a rokonságodat. – A parancsnok nem kedvelte a gépi humort. – Beszélj, mit tudsz?

– Feltevésem szerint a Gábriel csak el akart tűnni. Szingularitássá válni. Tudta, hogy ily módon sem nekünk, sem nekik nem árthat, mert az ilyen szingularitással való találkozás valószínűsége gyakorlatilag a nullával egyenlő. A szóban forgó szingularitás 10-50 nagyságrenddel kisebb mint egy proton átmérője. Hamarább ütközik össze két légy, ha az egyik Párizsból repül fel, a másik New Yorkból.

– Mondd csak, te most kit védsz ilyen lelkesen? Rotmont doktort vagy magadat?

– Én nem védek senkit. Jóllehet nem vagyok ember, most emberekhez beszélek. Hermész is, Euridiké is a görög föld szülöttei. Hát hadd legyek olyan ékesszóló mint azok, akik Trója falait ostromolták: ha a legénység nem bízik azokban, akik a Gábrielt programozták és útjára küldték, én Olümposzi szavamat adom, hogy a halálos menekülést egyetlen memóriablokkjába sem táplálta be senki. A Gábriel a döntési maximumot kapta, vagyis nanoszekundumos döntést a heurézis valamennyi fája mentén, ez annyi mint 10^32, ez volt kombinatorikai halmazának kardinális száma. Miként használta fel ezt a kapacitást, azt nem tudom, de tudom, mennyi ideje volt a döntésre. Három-négy másodperc. Ez kevés ahhoz, hogy a Holenbach-eloszlást kiszámítsa. Tehát el kellett döntenie: minden vagy semmi. Ha a kollapszussal össze nem zárja a teret, akkor felrobbant volna, mint száz megatonnás atombomba. A zárlattal felszabaduló energia ugyanis explózió lett volna. Természetes, hogy ehelyett minden áron implóziót akart, szingularitásba való berobbanást, de kissé túllőtt a célon, és így történt, hogy a Quinta-lakók rakétáit is beszívta a Kerr-burok alá.

GOD elhallgatott. Steergard végigpillantott az emberein.

– Jól van, tudomásul veszem. Gábriel kilehelte nemes lelkét, Isten nyugosztalja. És hogy mattot adott-e a Quintának, azt majd meglátjuk. Itt maradunk. Ki az ügyeletes?

– Én – mondta Tempe.

– Jó. Ti pedig menjetek aludni. Ha történne valami, ébresszetek fel.

– GOD mindig ébren van – jegyezte meg a számítógép.

A pilóta magára maradt az elsötétített vezérlőteremben. Körbesuhant, mintha láthatatlan vízben úszna, a fénytelen, vak monitorok mentén, felröppent a mennyezet alá, aztán egy váratlan ötlettől felélénkülve, ellökte magát, és a fő vizoszkóp elé vitorlázott.

– GOD? – szólalt meg halkan.

– Tessék.

– Mutasd meg nekem még egyszer az üldözés utolsó szakaszát. Ötszörös lassításban.

– Optikusan?

– Optikusan, és vetítsd rá az infravörösét is, de úgy, hogy ne mosódjon el túlságosan a kép.

– Ízlés dolga, hogy ki mit lát elmosódottnak – felelte GOD. Közben kivilágosodott a képernyő. Szélén feltűntek a távmérő számjegyei. Nem pörögtek villámgyorsan, mint az előbb, hanem apró ugrásokkal, egyenletesen változtak.

– Tegyél hálót a képre.

– Igenis.

A szteremetrikus kép felhőktől fehérlett. Hirtelen megingott, mintha vízzel öntötték volna le. A geodéziai hálózat vonalai lassan elgörbültek. Csökkent a távolság a Gábriel tűje és az üldözők között. A lassúság olyanná tette a jelenetet, mintha a mikroszkóp alatt játszódna le egy csepp vízben: baktériumok vonalkái úsznak egy csöppnyi fekete emulzió felé.

– A Dopplert, a differenciál-távmérőt! – mondta.

– A tér már nem euklideszi – felelte GOD, de bekapcsolta a differenciátort.

A háló szemei remegtek és hajladoztak, de azért nagyjából fel tudta mérni a távolságot. A vonalkákat pár száz méter választotta el a Gábrieltől. Ekkor az immár szomszédos fekete pontok ötös fogata alatt a bolygó nagy korongja hirtelen óriásira puffadt, majd rögtön visszanyerte szokásos küllemét, de a fekete pontok mind eltűntek. Az a hely, ahol az imént még sötétlettek, finom remegés volt, mintha a levegő rezegne. Most ijesztő, vörös villám csapott ki belőle, mintha fénylő vér szökő-kútja törne fel, ez a vér lángra lobbant, bíborvörös buborékká nőtt, barnára fakult, és kialudt. Messze lent a felhőtenger, amelyen ezermérföldes lyukat hasított a lökéshullám, lustán hömpölygött az óceán fölött. A szárazföld keleti partja is látszott, az óceán sötétebb volt nála. A tölcséres peremű felhőablak továbbra is szélesen, de üresen tátongott.

– Gravimétert! – szólalt meg a pilóta.

– Igenis.

A kép nem változott, csak a geodéziai vonalak kunkorodtak össze középen, mint egy cérnagombolyag.

– Mikrograviszkópiát!… GOD, hiszen úgyis tudod, hogy mit akarok!

– Igenis.

GOD a szokásos, közönyös hangján beszélt, a pilótának mégis úgy rémlett, mintha ez a hang valahogy pimaszul csengene. Mintha a gép, fölényes gyorsaságának tudatában, éreztetné vele, hogy kelletlenül hajtja végre parancsait. A geodéziai vonalak gombolyagában megjelent egy alig észrevehető remegés, átvágta a hálózat sűrűsödését, és eltűnt. A kusza vonalak kiegyenesedtek. A fehér bolygó és az óriási ciklonszemként tátongó felhőablak fölött megint szabályosan kockázta be a képernyőt a gravitációs erővonalak hálózata.

– A Gábriel teravoltos feszültséggel lőtte magába a nukleonokat, igaz? – kérdezte a pilóta.

– Igen.

– Érintő mentén, egy heisenberg alatti pontossággal?

– Igen.

– Honnan vette a plusz energiát? Hiszen a tömege túl kicsi volt ahhoz, hogy mikrolyukká görbítse a teret!

– A zárlatos teratron úgy működik mint a sziderátor. Kívülről veszi az energiát.

– Tehát deficit keletkezik?

– Igen.

– Mint negatív energia?

– Igen.

– Mekkora térben?

– A hipertérben, fénysebesség fölött. A Gábriel egymillió kilométeres sugarú térből vette.

– Miért nem érzékelte ezt sem a Quinta, sem a hold, sem mi?

– Mert ez Holenbach-eloszlású kvantumhatás. Magyarázzam tovább?

– Nem szükséges – felelte a pilóta. – Mivel a kollapszus egymilliomod nanoszekundumnál rövidebb idő alatt játszódott le, két koncentrikus Rahman-Kerr-eseményhorizont keletkezett.

– Igen – mondta GOD. Csodálkozni nem tudott, de a pilóta respektust érzett ki ebből a szócskából.

– Ez azt jelenti, hogy a szingularitás, amely a Gábriel után maradt, már nincs ezen a világon. Számítsd ki, hogy lássuk, igazam van-e.

– Már kiszámítottam – felelte GOD. – Egy a százezerhez valószínűséggel nincs ezen a világon.

– Akkor minek kábítod a parancsnokot a légymeséddel? – kérdezte a pilóta.

– A valószínűség nem nulla.

– A geodéziai mozgások szerint a kollapszusnak erős heliofugális kitérése volt, és ha a rendszerben lévő összes testet pontokká redukáljuk, ki lehet számítani azt a fókuszt, ahová a quintai rakétákat kivetette…

– Makroalagút-effektussal. Igaz?

– Igaz.

– A hibahatár nem lehet parszek méretű. Rövidebbnek kell lennie. Tudsz számolni?

– Tudok.

– Tehát?

– Az alagúthatás probabilisztikusan játszódik le, és a független valószínűségi tényezők hatványozódnak. Na most lássuk, mit tehetünk mégis. A Dzétán kívül ebben a rendszerben a kilenc bolygót kell számításba venni. Kapunk egy nem lineáris egyenletrendszert, amelyet integrálni nem lehet, de a bolygók átvették az ősnap forgatónyomatékát, tehát az egész rendszer tömegét a centrumba redukálhatjuk.

– Nagyon pontatlan számítás.

– Pontatlan, de nem parszek hibahatárral.

– Ön az úgynevezett csodaszámolók közé tartozik? – érdeklődött GOD.

– Nem. Én abból a korból származom, amikor még komputerek nélkül is számoltunk. Vagy azzal a módszerrel, hogy „kétszer píszer amennyinek saccolod”. Aki ehhez nem értett, az fiatalon meghalt az én szakmámban. Miért hallgatsz?

– Nem tudom, mit kellene mondanom.

– Azt, hogy nem vagy tévedhetetlen.

– Nem vagyok.

– És nem kellene téged GOD-nak hívni.

– Nem én adtam magamnak ezt a nevet.

– Hát az igaz… Hiába, egy számítógépet túlbeszélni még az asszonyok sem képesek. Na, ide figyelj, GOD! Kiszámítod a valószínűségi eloszlást a parszeked mentén, de bimodálisan. Felviszed a csillagtérképre ezt a vidéket, és reggel átadod az egészet a parancsnoknak, azzal a magyarázattal, hogy ma este nem volt kedved kiszámítani.

– Nem is kaptam rá utasítást.

– De én most megparancsolom. Világos?

– Igen.

Így végződött az éjszakai beszélgetés a vezérlőteremben.

TÁMADÁS

Annak, ami matematikailag nagyon kevéssé valószínű, megvan az a kellemetlen tulajdonsága, hogy olykor azért előfordul. A négy üldöző űrhajó közül, amelyeket a Gábriel beszippantott az összegyűrt térbe, majd a gravitációs relaxáció kilökött a nappal ellentétes irányba, háromnak nem sikerült a nyomára akadni, a negyediket viszont a Hermész megtalálta, és röpke nyolc nap múlva már fel is vette a fedélzetre. Ehhez az igazán rendkívül szerencsés fogáshoz GOD bonyolult magyarázatot fűzött, a topológiai analízis egy rafinált változatával állt elő, amelyben sűrűn szerepeltek az ergodika transzfinális derivátumai, de Nakamura, aki Steergardtól hallott a pilóta és GOD éjszakai vitájáról, letorkolta GOD-ot, mondván, hogy ahhoz, ami a valóságban megtörtént, mindig hozzá lehet igazítani a számításokat néhány trükkel, amelyek minden alkalmazott matematikusnak a kisujjában vannak. De amikor a fogókarok az űrhajóra emelték az ütött-kopott, gyűrött roncsot, Nakamurát már annyira furdalta a kíváncsiság, hogy megkérdezte a pilótától, hogyan jutott erre az okos következtetésre. Tempe elnevette magát.

– Nem vagyok én matematikus. Talán okoskodtam valahogy, de nem tudom, hogyan. Nem emlékszem, ki és mikor, de valaki egyszer elmagyarázta nekem, hogy ha az ember ki akarja számítani a saját születésének a valószínűségét, és elindul visszafelé a családfáján, sorra véve a szüleit, a nagyszülőket, dédszülőket, ükszülőket, arra lyukad ki, hogy ez a valószínűség úgyszólván a nullával egyenlő. Általában már a szülők is véletlenül találkoztak, de ha nem, a nagyszülők találkozása már biztosan véletlen volt, és ha visszamegyünk a középkorig, azon teljesen lehetséges események halmaza, amelyek kizárták volna a születéséhez szükséges valamennyi nemzést és szülést, nagyobb mint a világegyetem összes atomjának halmaza. Más szóval, senkinek sincs kétsége a saját létezése felől, pedig pár száz évvel korábban semmiféle sztochasztikával nem lehetett volna kiszámítani, hogy létezni fog.

– Na igen… de mi köze ennek a szingularitások viselkedéséhez a Holenbach-eloszlásban?

– Gőzöm sincs. Azt hiszem, semmi. Nem értek a szingularitásokhoz.

– Nem ért azokhoz senki. Az apostoli delegátus talán azt mondaná, hogy a Szentlélek világosította meg Tempe pilótát…

– Hát azt nem hinném. Csak alaposan megnéztem magamnak a Gábriel halálát. Tudtam, hogy nem akarta megsemmisíteni az üldözőit. Tehát minden tőle telhetőt megtett, hogy ne szippantsa be őket a Kerr-horizont alá. Tudtam, hogy az üldöző hajók pályája nem volt ideálisan azonos a Gábrielével. Ha különbözött a távolságuk, hát különböző lehetett a sorsuk is.

– És ennek alapján…?

Már a japán is mosolygott.

– Nem csak. A számítókapacitásnak megvan a határa. Úgy hívják, limes computibilitatis. GOD ezen a határon áll. Nem kezd bele olyan számításokba, amelyekről tudja, hogy transzkomputábilisak, tehát nem fog boldogulni velük. Ezért meg sem próbálta, nekem meg szerencsém volt. Mit mond a fizika a szerencséről?

– Ugyanazt, amit az egy tenyérrel tapsolásról – felelte a japán.

– Ez a Zen-filozófiából van?

– Abból. És most jöjjön velem. A szerencsés megtalálót jutalom illeti.

A fényárban úszó csarnok közepén, a durallemezen feküdt a fekete roncs, mint egy szénné égett, szétlapult hal. A boncolás a már ismert aprósejtes szerkezetet mutatta, a fényhajtóművek igen erősnek látszottak, a roncs orrában lévő, megolvadt szerkezetet Polassar lézerágyúnak vélte, de Nakamura úgy gondolta, inkább az üldözőbe vett űrhajó hajtósugarának kioltására szolgált, hiszen elfogni akarták a Gábrielt, nem pedig elpusztítani. Polassar javasolta, hogy lökjék ki a hajóból a negyvenméteres roncsot, mert a korábbi zsákmányokkal együtt a csarnok felét elfoglalja. Ne rendezzenek itt be ócskavastelepet! El Salam tiltakozott. Legalább az egyik roncsot meg akarta őrizni, lehetőleg az utolsót, bár amikor a parancsnok megkérdezte, miért, egyetlen ésszerű indokot sem tudott mondani. Steergardot ez a probléma nem érdekelte. Ő úgy látta, a helyzetük gyökeresen megváltozott, és hallani akarta az embereitől, milyen lépést találnának most helyesnek vagy a legjobbnak. Az ócskavasat hajigálják ki, aztán pedig tanácskozás lesz. A két fizikus addig is bement Rotmonthoz, hogy mint Polassar kellő öngúnnyal megjegyezte, „kidolgozzák a közös referátumot, és kiegészítsék a bibliográfiát”.

Valójában azért dugták össze a fejüket ők hárman, hogy közös álláspontra jussanak, mert a Gábriel pusztulása óta a legénység beszélgetéseiből kiviláglott, hogy a társaság kezd szemben álló táborokra szakadni.

Már senki sem tudta, ki és milyen alkalomból használta először, de elhangzott az „erődemonstráció” kifejezés. Harrach rögtön helyeselte, hogy ezt a taktikát alkalmazzák, El Salam is mellette volt, bár fenntartásokkal, a fizikusok és Rotmont ellenezték, ami pedig Steergardot illeti, ő nem szólt semmit, csak meghallgatta a többiek véleményét, de azért úgy látszott, ő is ellenzi. A többiek nem nyilatkoztak. Most aztán, mihelyt a tanácskozás megkezdődött, a két csoport véleménye élesen összeütközött. Kirsting, elég váratlanul, az erődemonstráció híveihez szegődött.

– Az erőszak cáfolhatatlan érv – mondta végül Steergard. – Nekem három fenntartásom van ezzel a stratégiával szemben, és mindegyik egy kérdés. Biztos-e hogy fölényben vagyunk? Vezethet-e az ilyen zsarolás a kapcsolat felvételéhez? És végül: készek vagyunk-e beváltani a fenyegetéseinket, ha nem lesz hatásuk? Ezek szónoki kérdések. Egyikünk sem tud válaszolni rájuk. Az erődemonstráción alapuló stratégia következményei kiszámíthatatlanok. Ha valaki más véleményen van, fejtse ki.

A tíz ember a parancsnok kajütjében várakozón nézett egymásra.

– El Salam meg én azt szeretnénk – kezdte Harrach –, hogy a parancsnok mondja el, milyen egyéb lehetőséget lát. Mert mi nem látunk más lehetőséget. Kényszerhelyzetbe kerültünk. Azt hiszem, ez világos. Fenyegetés, erődemonstráció, zsarolás… ezek undorító szavak. Tettekre váltva pedig katasztrofális következményeik lehetnek. A legkevésbé érdekes kérdés az, hogy fölényben vagyunk-e. Mert nem az számít, hogy ténylegesen fölényben vagyunk-e, hanem az, hogy ők így fogják-e megítélni, és engednek-e anélkül, hogy harcba bocsátkoznának.

– Harcba…? – visszhangozta a szerzetes.

– Konfliktusba. Konfrontációba. Így jobban hangzik, atyám? A szépítgető szavakkal semmire sem megyünk. A fenyegetésnek, és most hagyjuk egyelőre, hogy mivel fenyegetőzünk, reálisnak kell lennie, mert az olyan fenyegetés, amely mögött nem áll a megvalósítás esélye, harcászati és hadászati szempontból semmit sem ér.

– A homályos célozgatásokat mellőzni kell – bólintott Steergard. – Igaz, blöffölni is lehet…

– Nem lehet – mondta Kirsting. – Blöffölni csak akkor lehet, ha legalább valamelyest ismerjük a játékszabályokat. De mi egyáltalán nem ismerjük.

– Igaz – ismerte el Steergard. – Nos, tételezzük fel, hogy tényleges fölényben vagyunk. Továbbá, hogy módunkban áll ezt a fölényt kimutatni anélkül, hogy közvetlenül bármiféle kárt okoznánk nekik. Ez nyílt fenyegetés lenne. Ha ez a fajta meggyőzés eredménytelennek bizonyul, akkor szerinted, Harrach, el kell kezdenünk a harcot, vagy legalábbis vállalnunk és viszonoznunk kell. Ezek pedig nem valami előnyös feltételek a majdani megegyezéshez.

– Nem bizony – támogatta a parancsnokot Nakamura. – Ez a lehető legrosszabb kiinduló helyzet. Igaz, hogy ezt a helyzetet nem mi teremtettük.

– Közbevethetek valamit? – kérdezte Arago. – Nem tudjuk, miért akarták elfogni a Gábrielt. Valószínűleg azért, hogy ugyanazt tegyék vele, amit mi csináltunk az ő két műholdjukkal a Júnó közelében, most pedig az üldöző hajójukkal. És mi nem gondoljuk magunkról, hogy agresszorként cselekedtünk volna. Meg akartuk vizsgálni a technikájuk termékeit. Ők pedig a mi technikánk termékeit akarták megvizsgálni. Ez egyszerű szimmetria. Nem kellene tehát pusztításbemutatóról, erődemonstrációról, harcról beszélnünk. A hiba nem feltétlenül azonos a bűnnel. De az lehet.

– Nincsen szimmetria – ellenkezett Kirsting. – Összesen nyolcmillió bit információt küldtünk nekik. Több mint hétszáz órán át küldtük a jelzéseket a Nagykövetről minden sávban. Lézereztünk. Közöltük a kódokat és a megfejtési utasításokat. Kiküldtünk egy leszállóegységet, amelyben egyetlen gramm robbanóanyag sem volt. Ami a közölt információkat illeti, megadtuk nekik a naprendszerünk helyzetét, képeket küldtünk a Földről, vázoltuk a bioszféránk keletkezését, adatokat küldtünk az antropogenezisről, szóval egy egész lexikont. És a fizikai állandókat, amelyek az egész világegyetemben érvényesek, tehát amelyeket bizonyára ők is jól ismernek.

– De a csillagtechnikáról, a Holenbach-féle foraminisztikáról, a Heisenberg-egységekről nemigen üzengettünk, ugye? – kérdezte Rotmont. – Sem a hajtóműveinkről, a gravitációs lokációs rendszerről, az egész SETI-tervről, az Euridikéről, a gracerekről, a Hádeszról…

– Nem hát. Te tudod a legjobban, hogy mi mindenről nem üzentünk, mert te állítottad össze a Nagykövet programjait – mondta El Salam. – Egy árva szó sem volt bennük a haláltáborokról, a világháborúkról, továbbá a máglyákról és a boszorkányokról. Végtére, mikor az ember első vizitbe megy, nem teregeti ki a család szennyesét. Ha csak úgy általánosságban és roppant udvariasan tudattuk volna velük, hogy egy akkora tömegből, amely nagyobb a holdjuknál, borsószemnyi golyócskát tudunk csinálni, akkor Arago atya most azt mondaná, hogy ez már a bűnös zsarolás kezdete.

– Hadd próbáljak közvetíteni – szólalt meg Tempe. – Ha ezek nem barlangokban laknak, nem vonítanák a holdra, nem kővel csiholják a tüzet, hanem űrhajókkal lófrálnak legalábbis a naprendszerükön belül, akkor azt is tudják, hogy mi nem evezős bárkával jöttünk ide, nem is kajakkal vagy vitorlással. És éppen az, hogy több száz parszek távolságból egyszerűen itt termettünk, többet mond mint ha az izmainkat mutogatnánk.

– Recte habet – suttogta Arago.

– Tempének igaza van – helyeselt a parancsnok. – Aggodalmat kelthettünk bennük a puszta megjelenésünkkel. Különösen mivel a galaktikus utazásra műszakilag még nem képesek, de azt már tudják, milyen nagyságrendű energiák szükségesek hozzá… Egészen a Nagykövet elindításáig azt feltételeztük, hogy semmit sem tudnak rólunk. Ha a Hermészt már sokkal előbb észrevették… végtére már három hónapja ólálkodunk itt… akkor a mi hallgatásunk, a mi álcázásunk megrémíthette őket…

– Túlzól, asztrogátor – vont vállat kelletlenül Harrach.

– Szó sincs róla. Képzeld csak el, hogy a Föld fölött 1950-ben vagy 1990-ben mérföldhosszú galaktikus cirkálók tűntek volna fel. Még ha csupa csokoládét szórnak is, hallatlan zűrzavar tört volna ki, fejetlenség, kapkodás, politikai válság, pánik. Abban a szakaszban, amikor még sok állam létezik, minden civilizációnak van egy csomó belső konfliktusa. Nincs itt szükség semmilyen erőfitogtatásra, mert már maga az, hogy száz parszeket átrepültünk, éppen elég demonstráció mindazoknak, akik erre nem képesek…

– Jól van, parancsnok, de hát akkor szerinted mit kell tennünk? Hogyan bizonyítsuk be jóságos, szelíd, békés és baráti szándékainkat? Hogyan biztosíthatjuk őket, hogy egy csöppet sem kell tőlünk tartaniuk, mert mi jámbor, kiránduló cserkészcsapat vagyunk, papi gondviselés alatt, mikor a négy legjobb harci gépüket, amelyek ötvenszer olyan nehezek mint a mi arkangyalkánk, ez a szelíd angyalka úgy kifújta a téridőből mint a pelyhet? El Salam és én, látom, tévedésben voltunk. Megjöttek a vendégek talpig virágcsokorban, az udvaron rájuk támadt a házigazda kutyája, az egyik vendég el akarta hessegetni az esernyőjével, és véletlenül szíven döfte a házigazda nénikéjét. Kár is szót vesztegetni az erődemonstrációra, mert hol van már a tavalyi hó? Az erőbemutatás már megtörtént!

Harrach szélesen mosolyogva, némileg kajánul a parancsnokhoz beszélt, de a szerzetesre nézett.

– Az aszimmetria nem ott van, ahol gondolják – szólt a dominikánus. – Azoknak, akik nem értenek bennünket, nem hozhatunk jó hírt. Az angyali szándékot nem lehet bebizonyítani, amíg puszta szándék. Lehet viszont bizonyítani a ROSSZAT, azzal, ha kárt okozunk. Circulus vitiosus ez: ahhoz, hogy szót érthessünk velük, meg kellene őket győznünk békés szándékunkról, de ahhoz, hogy jó szándékunkról meggyőzhessük őket, előbb szót kellene érteni…

– Hogy lehet, hogy mindazt, ami történt és még történhet, nem vették figyelembe a mi nagy gondolkodóink, a CETI meg a SETI tervezői és igazgatói? – kérdezte hevesen Tempe. – És most ránk szakad, mint egy plafon? Micsoda ostoba helyzet!

Felforrósodtak a hangok. Steergard hallgatott. Arra gondolt, ebben a meddő vitában – mert jól látta, mennyire hiábavaló – öntudatlanul is levezetik a mérgüket, az elkeseredést, amely felgyűlt bennük, mióta újra meg újra hasztalanul próbálnak szót érteni a Quintával. Hány éjszaka forgolódtak már álmatlanul, mennyit kutatgatták hiába ezt a holdat, hány hipotézist gyártottak, de egyik sem fejtette meg az idegen civilizáció titkát, mind összeomlott, mint a kártyavár, és az emberek most két módon reagálnak: ki úgy érzi, körülzárták a megfejthetetlen talányok, zárt labirintusban bolyong, ki meg „amazokat” vádolja kollektív paranoiával. Ha valóban paranoia uralkodik a Quintán, akkor az fertőző. Steergard észrevette, hogy szobája mélyén, az éjjeliszekrény fölött nem világít a kis jelzőfény. Amikor hozzá indultak, a legénység valamelyik tagja a vezérlőteremben átállított egy kapcsolót, elvágva az űrhajó központi agyát az ő kajütjétől, mintha nem óhajtaná GOD jéghideg, racionális és logikus jelenlétét ezen a tanácskozáson. Nem kérdezte meg, ki volt az. Ismerte az embereit, tudta, hogy nincs közöttük hazug vagy gyáva, aki letagadná a tettét, de talán öntudatlanul csinálta, a szeméremnél gyorsabb reflexmozdulattal, amellyel az ember eltakarja meztelenségét az idegen előtt. Nem szólt hát semmit, csak bekapcsolta a terminált, és optimális döntési prognózist kért GOD-tól.

GOD közölte, hogy nincs elegendő adata a döntések optimalizálásához. A kérdés mögött a kérdező óhatatlan antropocentrizmusa rejlik. Az emberek önmagukról és másokról jó vagy rossz véleménnyel vannak. Ugyanígy a történelmükről is. Sokak szerint a történelem szörnyűségek halmaza, értelmetlen hódítások sorozata, az etikától függetlenül is értelmetlen csatáké, melyek sem a támadónak, sem az áldozatnak semmi egyebet nem hoztak, mint kultúrák szétzúzását, birodalmak bukását, hogy romjaikon újabbak keletkezzenek – egyszóval igen sok ember megveti az egész történelmet, de általában egyikük sem tartja az egész univerzum legszörnyűbb, iszonytató pszichozoikus elfajulásának, nem gondolja, hogy a bolygók milliói közül éppen csak a Föld a rablógyilkosok bolygója, az egyetlen, amelyen az értelem csupán vérontást és szenvedést termett, ellentétben a kozmikus normával. Nem, az emberek legtöbbje a lelke mélyén, öntudatlanul, mivel ezen nem is töprenkedik, a földi történelmet, az ősembertől napjainkig, „normálisnak” tartja, tipikus elemnek, amely gyakran előfordul a kozmikus halmazban. De hát erről a kérdésről semmit sem tudunk, és nem létezik olyan módszer, amellyel a nulla információból nullánál többet lehetne kihozni. A Hortega-Neyssel-diagram csak azt tünteti fel, hogy átlagosan mennyi idő telik el egy protokultúra születésétől a technikai robbanásig. A diagram görbéje, a pszichozoikumok úgynevezett fő vonulata nem veszi figyelembe sem a biológiai, sem a szociológiai, sem a kulturális, sem a politikai tényezőket, amelyek az értelmesek konkrét történelmének alakulásában szerepet játszanak. Mindezen tényezők kihagyására feljogosít a földi tapasztalat, hiszen a különböző vallások és kultúrák, kormányzati formák és ideológiák csatáinak, a gyarmatosítás és függetlenné válás jelenségeinek, a földi birodalmak virágzásának és bukásának hatásai egyáltalán nem zavarták meg a technikai fejlődés görbéjének alakulását. Ezt a parabolagörbét nem befolyásolják a különféle történelmi megrázkódtatások, pestisjárványok, népirtások, mert a technika, ha egyszer már gyökeret eresztett, attól fogva a civilizációs alaptól független változó, lévén az autokatalízis összességében logikus görbéje. Persze mikroszkopikus szinten nézve, a felfedezések és találmányok egyes emberek vagy csoportok művei, de az összegező számítás nyugodtan mellőzheti a jeles feltalálókat, hiszen a találmányokat valójában az előző találmányok szülik, a felfedezések újabb felfedezésekre vezetnek, és éppen ez a gyorsuló mozgás hozza létre a látszólag végtelenbe futó parabolát. A szaturációs tetőpont, a görbe lefelé hajlása sem egyének műve, például a buzgó természetvédőké – a görbe ott kezd lefelé hajolni, ahol máskülönben elpusztítaná a bioszférát. Ez a görbe mindig a kritikus ponton tetőzik és indul lefelé, mert ha a terjeszkedés technikáit meg nem mentik a bioszféra megmentésének vagy pótlásának technikái, akkor az adott civilizáció válságba kerül és elpusztul. Ha már nincs mit belélegezni, akkor nincs, aki újabb felfedezésekre juthatna, és Nobel-díjakat kaphatna.

Ezért a Hortega-Neyssel-féle fő vonulat, a kozmológia és asztrofizika adatai alapján, csak az adott bioszféra maximális teherbírását veszi figyelembe, amelyet maximális technikahordozó képességnek is neveznek, ez a teherbírás azonban nem a kollektív élet anatómiai vagy társadalmi formáitól függ, hanem a bolygó fizikai és kémiai tulajdonságaitól, ökoszférikus lokalizációjától és egyéb kozmikus tényezőktől, beleértve a csillagok, galaxisok és egyebek hatását. Ott, ahol a bioszféra teherbírása határához érkezik, a fő vonulat megszakad, ami csak azt jelenti, hogy az egyes civilizációk kénytelenek globális döntést hozni további sorsukról, és ha nem akarnak vagy nem tudnak ilyen megmentő döntést hozni, akkor elpusztulnak. A fő vonulat megszakadása egybeesik az úgynevezett kapcsolatablak felső peremével. Ez a perem vagy határ, amelyet a növekedés korlátjának is neveznek, arról tanúskodik, hogy az egységes tő, a fő vonulat elágazik, a különböző civilizációk ugyanis nem azonos módon folytatják létezésüket. Noha eddig még egyetlen pszichozoikummal sem került sor információcserére, a számításokból tudjuk, hogy nem létezik egyetlen és csakis egyetlen optimális döntés, mint a legtökéletesebb kiút a veszélyhelyzetből, amelyet az idézett elő, hogy a technoszféra károsítja a bioszférát. Az egységessé vált civilizáció előtt sem egyetlen út nyílik, amelyen haladva megszabadulhatna minden felhalmozódott dilemmától és veszélytől.

Ami a jelenlegi helyzetet illeti, ez azoknak a helytelen lépéseknek a következménye, amelyeket az váltott ki, hogy eltértek az expedíció programjától. GOD szerint egész sor hibás lépést tettek, mert amikor megtették őket, nem tűntek hibának. Eléggé szerencsétlen mérlegük csak visszatekintve mutatkozik meg. Pontosabban szólva, a Hermész az Arrow-paradoxonba került bele, amelynek lényege, hogy a döntéshozó konkrét értékeket igyekszik megvalósítani, amelyek mindegyike igen becses, de együttesen nem valósíthatók meg. A maximális kockázat és a maximális óvatosság végleteiből olyan eredő adódott, amelyből nem lesz könnyű kievickélni. GOD nem tartotta felelősnek a parancsnokot a patthelyzetért, hiszen a parancsnok csak kompromisszumra törekedett a kockázat és az elővigyázatosság között. Miután a Júnó mögött elfogták a Quinta műholdjait, és fölfedezték a viroidjaikat, a parancsnok a túlzott óvatosság jegyében eltért a programtól, amikor álcázta az űrhajót, és nem küldött a Quintának jelzéseket, bejelentve, hogy látogatók érkeztek a kozmoszból. Ennek az óvatosságnak a költségét most fizetik.

A második hiba az volt, hogy a Gábrielnek túl nagy autonómiát adtak, túl nagy adag találékonyság formájában. Paradox módon ez is a túlzott óvatosságból adódott, meg abból a téves feltevésből, hogy a Gábriel, gyorsabb lévén a Quinta műholdjainál vagy rakétáinál, mindenképpen leszáll, addig nem tudják elfogni. Ehhez persze nagyon gyorsnak kellett lennie, ezért kapott teratronmeghajtást. És hogy a leszállás után megfelelően reagálhasson a házigazdák előre nem látható viselkedésére, túlságosan intelligens számítógépet kapott. A SETI-program szerint először könnyű szondákat kellett volna leküldeni, erről azonban letettek, mert a Nagykövet diplomáciai rádióüzenetei hatástalanok maradtak. Arra senki sem gondolt, hogy a Gábriel implóziós csillagágyúvá alakíthatja át a meghajtóaggregátját, márpedig éppen ez történt. A Gábriel komputerének túlzott leleményessége végleg kizökkentette őket a programból, és zsákutcába kerültek. Most nem kezdhetnek újabb szondákat küldözgetni, mintha mi sem történt volna. Az új helyzet új taktikát igényel. Ennek mérlegeléséhez GOD-nak húsz órára van szüksége. Ennyiben maradtak.

***

Az esti ügyelet után a pilóta sehogy sem tudott elaludni. Újra meg újra átgondolta a tanácskozást, de semmi okosat nem tudott leszűrni belőle, csak a GOD iránti ellenszenv növekedett benne. Lehet, hogy ez a fensőbbséges elektronikus elme kitűnően bánik a logikával, de amikor ki kell mondani a végeredményt, elgondolkodtató módon farizeuskodik. Hibák történtek, eltértek a programtól, de sem a parancsnok nem felelős, sem GOD-ot nem terheli a legcsekélyebb mulasztás sem, amit pontosan be is tud bizonyítani. Az Arrow-paradoxon, a bajt hozó álcázás mint a Quinta-lakókkal szembeni túlzott gyanakvás következménye, e gyanakvás forrásaként a viroidok szabotázseredetének hipotézise, amint GOD most oly választékosan megfogalmazza… de ugyan ki más látta el mindvégig tanácsokkal a parancsnokot, ha nem éppen GOD?

Ágyához szíjazva, mert súlytalanság volt, végül annyira dühbe lovalta magát, hogy elalvásról már szó sem lehetett. Meggyújtotta hát az olvasólámpáját, előhúzta ágya alól az oda hajított könyvet, A Hermész programját, és nekifogott az olvasásnak. Először átlapozta a Quintáról szóló általános hipotéziseket. Ez a számítógépes nyomtatvány éppen az Euridiké indulása előtt készült, az összegyűjtött és értelmezett asztrofizikai megfigyelések alapján: a Quinta-lakók a becslés szerint 10^30 erg nagyságrendű energiával rendelkeznek. Civilizációjuk tehát szubsziderális szinten van. A fő energiaforrások bizonyára csillag típusú termonukleáris reakciók, de az erőműveket nem telepítették ki az űrbe. Energetikájuk az ásványi üzemanyagok felhasználása után valószínűleg átment az uránszármazékok hasznosításának szakaszán, akárcsak a földi, majd a Bethe-ciklus elsajátítása után az uránfelhasználás már nem bizonyult kifizetődőnek. Nem valószínű, hogy a bolygón az utóbbi száz évben atomháborút vívtak volna. Az egyenlítői hideg folt nem származhat egy ilyen háborúból. Az atomháború utáni fagy jóformán az egész bolygóra kiterjedne, mert a sztratoszférába fellövellt portömegek megnövelik az egész korong albedóját. Nem ismeretes, hogy milyen okból hagyták abba az óceánok vizéből nyert jéggyűrű építését. Átfuttatta ujjai alatt a grafikonokkal és táblázatokkal tömött oldalakat, míg el nem jutott A civilizáció állapota – Hipotézisek című fejezetig.

„1. A Quintán belső konfliktusok dúlnak, ezek kihatnak a technikai tényezők alakítására. Államok vagy egyéb tömbök állhatnak szemben egymással. A nyílt fegyveres összecsapások korszaka már elmúlt, és nem vezetett »győztesek-legyőzöttek« típusú megoldáshoz, hanem lassacskán kriptomilitáris szakaszba ment át.”

Erre a helyre, már a Hermész fedélzetén, beragasztottak egy kiegészítő nyomtatványt, melynek szerzője GOD: „A kriptomilitáris konfliktus mellett szóló érvek egyike az élősdiek jelenléte a Quinta két műholdján. A fenti értelmezés szerint a szemben álló tömbök tartósan abban az állapotban vannak, amely sem klasszikus béke, sem klasszikus háború a clausewitzi értelemben. Frontok mögötti harcot vívnak kriptomachikus típusú összecsapások formájában, például: az ellenfélre mért éghajlati csapások, a műszaki termelőkapacitás kölcsönös katalitikus eróziója. Talán ezért hagyták abba a jéggyűrű létrehozását, amely globális együttműködést igényel.”

A további fejtegetés megint az Euridikén készült: „Ha léteznek ilyen szemben álló tömbök és nem klasszikus háborút vívnak egymással, akkor a kapcsolatfelvétel bármely kozmikus jövevénnyel igen nagy nehézségekbe ütközhet. Mindkét fél számára, amennyiben csak ketten vannak, kevéssé valószínű lehetőség, hogy eleve maguk mellé állítsák a kozmikus szövetségest. A bolygón kívüli jövevényt ugyanis semmilyen ésszerű ok, konkrét előny nem készteti arra, hogy a konfliktusban állást foglaljon. A kapcsolat viszont gyújtószikra lehet, amely a csöndesen parázsló, folyamatos és kitartó kriptomachikus hadviselést lángra lobbantja, és a két fél erőinek teljes, frontális összecsapását váltja ki. Például: tételezzük fel, hogy a T bolygón az A, B és C tömbök harcolnak egymás ellen. Ha B kapcsolatot teremt a jövevénnyel, ez kihívás lesz A és C számára, amelyek súlyosan fenyegetve érzik magukat. Ez esetben vagy megtámadják a jövevényt – hogy ne növelje B harci potenciálját –, vagy együttesen megtámadják B-t. A helyzetet ugyanis a labilitás jellemzi, márpedig ha bármely labilis helyzetben megjelenik egy nagy technikai potenciállal rendelkező, részrehajló fél – és a jövevénynek fejlett technikával kell rendelkeznie, ha végrehajtotta a galaktikus ugrást –, ez elegendő ahhoz, hogy az ellenséges tevékenységek eszkalálódjanak.”

„2. A Quinta egységes államszövetség vagy protektorátus. Nincsenek rajta egyenlő erejű, szemben álló felek, mivel az egyik nagyhatalom úrrá lett az egész bolygón. Ez az uralom, akár győztes hadjáratok eredménye, akár háború nélküli hódításé, amelynek során a gyengébb felek a szuperhatalom csatlósai lettek, szintén nem teremt jótékonyan stabil helyzetet, ami a galaktikus jövevénnyel való kapcsolat stratégiáját illeti. Ne tulajdonítsunk a bolygón uralkodó szuperhatalomnak sem démoni, sem kozmikus terjeszkedésre irányuló imperialista szándékokat. Az így modellált Quintának nem áll szándékában a jövevény megsemmisítése, de meg akarja akadályozni a kapcsolatfelvételt, kiváltképpen a jövevény leszállását a bolygóra. A technikai ajándékok, amelyekre a jövevénytől számíthat, könnyen végzetes ajándékoknak bizonyulhatnak. A kísérletek, hogy a jövevényt kordában tartsa, nehogy megzavarja a fennálló társadalmi és politikai egyensúlyt, visszaüthetnek, és éppen maguk ingathatják meg ezt az egyensúlyt. A hatalomgyakorlók szemszögéből tehát ebben a felállásban is az az ésszerű döntés, ha elzárkóznak a kapcsolatfelvételtől. A kozmosztól való elzárkózás ilyen politikájára alkalmazható a PERFIS (Perfect Isolation) elnevezés, a történelmi brit splendid isolation analógiája nyomán. A kapcsolatfelvétel információs küszöbe, amelyet a jövevénynek le kell küzdenie, meghatározhatatlan magasságú.”

„3. Holger, Kroch és csoportjuk szerint a kapcsolat elutasítása olyan bolygó esetében is előfordulhat, amely teljesen egységes, nincsenek rajta sem győztesek, sem legyőzöttek, sem uralkodó hatalom, sem leigázott alattvalók. Az ilyen civilizáció a Hortega-Neyssel-vonulatból az ablak felső szakasza közelében ágazik le. Fő dilemmája a kultúra és a technika találkozópontján keresendő. A kultúra állandó jellemzője, hogy a jogi normák, valamint az erkölcsök és szokások normái szabályozó hatású lemaradásban vannak a szaturáció előtti parabolikus gyorsulásban lévő technikához képest. A technika már lehetővé tett olyasmit, amit a kulturális hagyomány tilt és tabunak tekint.

Példák: génsebészet az embernek megfelelő lények vonatkozásában; a nemek szabályozása; agyátültetés stb. Az ilyen konfliktusok fényében a jövevényekkel való kapcsolat ambivalens volta kézenfekvő. A bolygólakók nem azért utasítják el a kapcsolatot, mintha a jövevényeknek feltétlenül ellenséges szándékokat tulajdonítanának. Aggályaiknak ésszerű magyarázatuk van. A radikálisan újszerű technikák megjelenése destabilizálhatja a társadalmi kötelékeket és viszonylatokat. Azonkívül az effajta technikabevitel következményei mindig megjósolhatatlanok. Ez nem vonatkozik a rádiós vagy egyéb távkapcsolatra, melynél a jelzések címzettjei saját belátásuk szerint használják fel vagy ignorálják a kapott információt.”

Már elfáradt, de csak nem jött álom a szemére. Átlapozott néhány fejezetet, és elolvasta az utolsót, amely a kapcsolatfelvétel eljárásmódjairól szólt. A SETI-terv figyelembe vette az eddig felvázolt dilemmákat mint a vendég és a potenciális házigazda párbeszédének nehézségeit. Ezért az expedíciókat különleges kommunikációs eszközökkel szerelik fel, továbbá automatákkal, amelyek előzetes távtárgyalások, jelzésváltások és információcserék nélkül is ki tudják nyilvánítani a látogatás békés jellegét a leszállás előtt. A bevezető eljárás több lépcsőből áll. A földi űrhajó érkezésének első bejelentéseként üzenetet sugároznak valamennyi hullámhosszon: a rádió– és hőhullámok, a fény, az ibolyántúli és a részecskesugárzás hullámhosszán. Ha válasz nem érkezik, vagy érthetetlen, akkor minden földrészre leszállóegységeket küldenek, amelyek rávezető szenzorai a legnagyobb beépített területeket célozzák meg.

Számos ábra, grafikon és leírás magyarázta a dolgot. Minden leszállóegységen adó-vevő készülék van, azonkívül adatokat tartalmaz a Földről és lakóiról. Ha ez a lépés sem váltja ki a várt reakciót, vagyis a kapcsolatfelvételt, akkor nehezebb szondákat kell leküldeni, bennük okos számítógépekkel, amelyek már tudnak kérdésekre válaszolni, vizuális, tapintási és akusztikus kódokat megfejteni. Az eljárás visszafordíthatatlan, mert minden további lépés az előzőnek a folytatása. Az első leszállóegységek egyszer használatos indikációs emittorokat tartalmaztak, amelyeket csak burkolatuk durva megsemmisítése aktiválhat, üzemzavar vagy kemény leszállás semmiképpen, hanem csakis a nem diszkurzív, szándékos rombolás. A pilótának nagyon tetszett, milyen szép tudományos definíciót adtak arról a helyzetről, amikor egy barlanglakó kőbaltával szétveri az emberiség tranzisztoros követét – „nem diszkurzív rombolás” az is, gondolta, ha valaki kap két akkora frászt, hogy kirepül az összes foga. Az egykristályokból növesztett indikátorok ellenálló képessége akkora, hogy még akkor is jelzést küldhetnek, ha a leszállóegység egy pillanat alatt megsemmisül, például ha felrobbantják. A továbbiakban a program tüzetesen leírta a leszállóegységek modelljeit, és elmagyarázta, milyen csoportosításban kell őket egyidejűleg leküldeni a kiszemelt szárazföldekre – nehogy bármelyik kontinens, bármelyik terület kiváltságos elbánásban részesüljön, vagy mellőztetést szenvedjen, és így tovább.

A könyv tartalmazta a SETI-szakértők egyik csoportjának votum separatumát is – ez a néhány tudós a végletes pesszimizmust képviselte. Ők kifejtették: nem létezik semmiféle olyan anyagi eszköz, üzenet, bármily könnyen dekódolható nyilatkozat, amelyet a címzett ne tekinthetne agresszív szándékok ravasz álcájának. Ez egyszerűen a technikai színvonal elháríthatatlan különbségeiből következik. Az a jelenség, amelyet a tizenkilencedik században, majd még inkább a huszadik században fegyverkezési versenynek neveztek, a Paleopithecusszal született meg, mikor rájött, hogy fadorong helyett pompásan használható egy antilop hosszú combcsontja, mégpedig nemcsak csimpánzok fejének beverésére, étkezési szokásait illetőleg ugyanis kannibál volt.

Mikor aztán a mediterrán kultúrák keresztútján létrejött a tudomány, a gyorsuló technika szülőanyja, az európai, majd Európán kívüli hadviselő államok egyikét sem juttatta a katonai fejlődés elsöprő fölényhez. Az egyetlen kivétel e szabály alól az atomfegyver volt, de annak monopóliumát is csak egy rövidke történelmi pillanatig tudta megőrizni az Egyesült Államok.

Ezzel szemben a kozmosz civilizációi között óriási technikai szakadéknak kell tátongania. Sőt úgyszólván lehetetlen éppen olyan civilizációra találni, amely ugyanott tart a fejlődésben, ahol a Föld.

Volt még a vastag kötetben sok tudós eszmefuttatás. A jövevény, aki az éretlenebb házigazdákat beavatná a csillagtechnika rejtelmeibe, éppoly balgán cselekszik, mint aki a gyerekeknek kibiztosított gránátot ad, hogy játsszanak vele. Ha viszont nem tárja fel ismereteit, nyomban azzal gyanúsítják, hogy kétszínű gazember és uralomra vágyik. Tehát így sem jó, amúgy is rossz.

A mélyenszántó fejtegetéseknek mégiscsak volt valami hasznuk: a pilóta úgy elálmosodott a SETI programjától, hogy kezében a könyvvel, égő lámpa mellett, mélyen elaludt.

Keskeny utcán sétált, meredeken lefelé, napsütötte házak között. A kapuk előtt gyerekek játszottak, az ablakokban kiterített fehérnemű száradt. A hepehupás kövezeten banánhéj, almacsutka meg mindenféle más szemét hevert, a csatornában piszkos víz csordogált. Messze lent a kikötőben vitorlások nyüzsögtek, sekély hullámok kúsztak fel lustán a partra, a homokra kihúzott csónakok között halászhálók száradtak, a sima tengeren fénylő hídként húzódott a láthatárig a nap tükörképe. Sült hal, vizelet, olívaolaj szagát érezte, sejtelme sem volt, hogyan került ide, mégis valahogy biztosan tudta, hogy ez Nápoly, egy barna bőrű kislány kiabálva kergetett egy kisfiút, aki a labdájával szaladt előle, megállt, úgy tett, mintha oda akarná dobni a labdát, de mielőtt a kislány utolérte volna, gyorsan elfutott, a többi gyerek olaszul kiabált valamit, az emeleti ablakból kihajolt egy kócos asszony, egy szál ingben, leszedte az utca fölött kifeszített zsinórról a megszáradt szoknyákat, kombinékat, lejjebb kőlépcső kezdődött, repedezett lépcsőfokokkal. Hirtelen minden megrendült, hatalmas robaj támadt, a falak omladozni kezdtek, ő sóbálvánnyá dermedve, elvakultan állt a mészpor felhőiben, mögötte lezuhant valami, és a kiabálást, az asszonyok visongását, a téglák zuhanását túlharsogta a földrengés robaja. Terremoto, terremoto, ez a jajszó veszett bele a második, lassan növekvő dübörgésbe, vakolatdarabok potyogtak rá, karjaival védte a fejét, arcába csapódott valami, és felébredt, de a földrengés nem szűnt meg. Óriási súly préselte az ágyneműbe, fel akart ugrani, a megfeszült szíjak nem engedték, a könyv homlokon találta és fölrepült a mennyezetre, a Hermészen volt, nem Nápolyban, de a dübörgés folytatódott, és a falak eldőltek, érezte, amint felfordul az egész kajüt, függve maradt, az olvasólámpa hunyorgott, látta a nyitott könyvet és a mennyezeten szétterült pulóverét maga alatt, a felfordult polcokról kirepültek a filmtekercsek, ez nem álom volt – nem is földrengés robaja. A riadószirénák bömböltek. A villanyfény gyengébb lett, fellobbant, kialudt, a mennyezet, azaz most padló sarkaiban kigyulladtak a kis vészlámpák, az övei csatját keresgélte, hogy kikapcsolja magát, a mellének feszülő csatok nem engedtek, karjaiba ólom ömlött, fejébe csapott a vér, abbahagyta a kapálózást, fel-alá dobálta a gravitáció, hol az övekhez préselte, hol az ágyhoz. Megértette. Várt. Ez a vég?

***

Ilyenkor – éjfél elmúlt – a sötétkamrában nem volt senki. Kirsting leült a kikapcsolt vizoszkóp elé, tapogatózva becsatolta az öveket, vaktában megkereste a kapcsolót, és elindította a tekercset. A megvilágító fehér négyszögében egymás után megjelentek a majdnem fekete tomográffelvételek, rajtuk a kusza, kerek, világosabb rajzolatok, akár a röntgenárnyékok, egymást követték a filmkockák, mígnem megállította a szalagot. A Quinta felszíni spinogramjait nézte. Finoman forgatta a mikrometrikus csavart, hogy a legjobb képet kapja. Középen egy szétágazó csomópont, akár egy eltalált atommag, amelyből szanaszét repülnek a részecskék. Átcsúsztatta a képet a középponti formátlan, tejszerű plazmáról a ritkásabb peremvidékre. Senki sem tudta, mi lehet ez – talán lakóhely, valami óriási varos, és itt a filmkockán a keresztmetszete látszik, ahogyan az oxigénnél nehezebb elemek atommagjai kirajzolják. Ilyen rétegfelvételeket már réges-rég készítettek csillagászati objektumokról, de csak a fekete törpévé hűlt csillagok és a bolygók esetében vehették hasznukat. Akármilyen jó módszer a spinovízió, azért megvannak a határai. A felbontóképesség nem elegendő ahhoz, hogy kimutassa az egyes csontvázakat, még ha nagyobb lények élnének is ott mint a mezozoikum és a krétakor gigantoszauruszai. Mégis megpróbálta felismerni a quintai lények csontvázait – és alighanem az embernek megfelelő lények lakják ezt a városfélét, már ha valóban sokmilliós metropolis. Elérte a felbontóképesség határát, és túlment rajta. Ekkor a fehéresen remegő szálacskákból álló, parányi kis rajzolatok elmosódtak. Szemcsés káosz nyüzsgött a képernyőn. Egy picikét visszafelé fordította hát a mikrometrikus csavart, amilyen finoman csak tudta, és visszatért az előbbi, ködös kép. Kiválasztotta a kritikus délkör legélesebb spinogramjait, egymásra helyezte őket, míg a Quinta domború kontúrjai úgy fedték egymást, mint ugyanarról a tárgyról gyorssorozattal készült, összerakott röntgenfelvételek egész kötege. A városféleség az egyenlítőn terült el, a spinográfiákat a Quinta mágneses mezejének tengelye mentén készítették, érintőlegesen, ott, ahol a légkör végződik és a bolygó kérge kezdődik, tehát ha ez egy harminc mérföld széles beépített terület, a felvételek úgy adnak róla keresztmetszeti képet, mintha az egyik külváros felől a túlsó külvárosig röntgenkészülékkel átvilágítanánk minden utcát, teret, házat. Hát nem sok lett az egészből. Ha egy embertömeget felülről nézünk, akkor függőleges rövidülésben látjuk. Vízszintes síkból nézve csak a legközelebb állókat, az utcák torkolatában lévőket látjuk. Az átvilágított tömeg pedig tömérdek csontváz zűrzavara. Igaz, meg lehet különböztetni az épületeket a járókelőktől. Az épület nem mozog, tehát mindazt, ami ezer spinogramon mozdulatlan, ki lehet szűrni. A járműveket is ki lehet retusálni, törölve mindazt, ami gyorsabban mozog mint egy gyalogos. Ha most egy földi nagyváros volna előtte, eltűnnének a képekről a házak, hidak, gyárak, autók és vonatok, csak a járókelők árnyai maradnának. Persze az ennyire geo– és antropocentrikus előfeltevések igen kétes értékűek. Mégis remélte, hogy szerencséje lesz. Kirsting annyit járt le éjszaka a sötétkamrába, annyiszor átnézte már a felvételek tekercseit, és még mindig nem vesztette el a reményt, hogy véletlenül nyomra bukkan, ha a megfelelő spinogramokat választja ki és helyezi egymásra. És akkor, ha homályosan, ködösen is, megláthatja a Quinta-lakók csontvázát. Lehetséges, hogy emberszabásúak? Vajon gerincesek? Mészvegyületekből épül fel a csontvázuk, mint a földi gerinceseké? Az egzobiológia azt mondja: valószínűtlen, hogy a Quinta-lakók emberszabásúak lennének, de az lehetséges, hogy a csontvázuk hasonlít a földi lényekéhez, tekintettel a bolygó tömegére, tehát gravitációjára, és a légkör összetételére, amely növényzet jelenlétét sugalmazza. Növényekről árulkodik a szabad oxigén, no de növények nem foglalkoznak űrhajózással, és nem gyártanak rakétákat.

Kirsting nem számított arra, hogy emberszabású csontvázakat talál. Az emberi csontvázat a földi fajok fejlődésének kusza ösvényei alakították ki. Egyébként még ha kétlábú, egyenes tartású lényekre bukkanna, azokra sem mondhatná mindjárt, hogy emberszabásúak. Hiszen az ásatag hüllők ezrei jártak két lábon, és ha elkészítenénk egy rohanó iguanodonfalka spinográfiáját, planetáris méretben és távolságból éppen olyanok lennének mint egy csapat maratoni futó. Pedig a készülék érzékenysége a spinográfia feltalálóinak legmerészebb álmait is messze meghaladja. A mész rezonanciája alapján százezer kilométerről észlelne egy tojáshéjat. A bámészkodónak néha úgy rémlik, a homályos foltok között a háttérnél világosabb, mikroszkopikus szálacskákat lát, mintha Holbein haláltáncát fényképezték volna le távcsövön keresztül. Úgy rémlik neki, ha növeli a nagyítást, valóban meglátja őket, és többé nem csupán azzá lesznek, amit ő lát bele a rezgő szálacskákba, nem bizonytalan és illékony alakzatok lesznek, mint a csatornák, amelyeket a régi Mars-kutatók láttak, mert nagyon akarták látni. Ő is így van ezzel: ha túl soká bámulja a halvány, mozdulatlan szikrácskák csoportját, fáradt szeme enged az akaratának, és már-már látja a koponyák tejfehér cseppjeit, a hajszálnál vékonyabb bordákat és lábszárcsontokat. De mihelyt egy pillanatra lehunyta a fáradtságtól égő szemét, a káprázat szertefoszlik.

Kikapcsolta a készüléket, és felállt. A vaksötétben behunyva a szemét, felidézte az imént látott képet, és megint ott foszforeszkáltak a bársony feketeségben a haláltáncos látomás pici csontvázai. Úgy érezte, mintha világtalan volna, mikor elengedte a fotel karfáját, és elúszott a kijárat fölött égő rubinpiros lámpácska felé. Olyan sokáig ült odabent a sötétségben, hogy elvakította a világos folyosó, nem indult el rögtön a lifthez, hanem megtámaszkodott az ajtó vastag habszivaccsal bélelt fülkéjében, és ez mentette meg, amikor a mennydörgő robajjal együtt elérte a gravitációs lökés. A fénycsövek kialudtak, az egész űrhajóval együtt megperdülő folyosón kigyulladtak a vészlámpák, de ezt már nem látta. Elájult.

***

Steergard nem feküdt le aludni a tanácskozás után, mert tudta, hogy GOD, akárhány taktikát eszel ki, lényegében nagyon egyszerű választás elé fogja állítani: vagy a kiszámíthatatlan kockázatot vállalja, vagy visszafordul. A vitában határozottnak mutatkozott, de amikor egyedül maradt, olyan tanácstalannak érezte magát mint még soha. Alig tudott ellenállni a csábításnak, hogy a véletlenre bízza a választást. Az egyik faliszekrényben személyes apróságai között volt egy régi, nehéz bronzérme, Caesar profiljával és hátoldalán a vesszőnyalábbal, emlék az apjától, aki numizmatikus volt. Kinyitotta a szekrényt, még nem tudta, megteszi-e, hogy az űrhajót, a legénységet, az emberi történelem legnagyobb expedíciójának egész sorsát ily módon egy pénzdarabra bízza, bár azt már kigondolta, hogy a liktori vesszőnyaláb a menekülést jelenti – mert mi más lenne a visszafordulás? –, a masszív arc elmosódott profilja pedig azt, ami talán a vesztük lesz. Legyőzve belső ellenállását, a félhomályban előkotorta a faliszekrény rekeszeiből az érme lapos tokját. Kivette a pénzdarabot, és tétován forgatta. Van-e joga…? Dobni nem lehetett a súlytalanságban. Beszorította az érmét egy acél gemkapocsba, bekapcsolta az elektromágnest, amely az íróasztal lapja alá erősítve arra szolgált, hogy megtartsa az iratrögzítőnek használt acélkockák alá helyezett fotogramokat vagy térképeket. Félretolta az íróasztalon heverő nyomtatványokat, filmszalagokat, és mint a kissrác, aki valaha volt, megpörgette az érmét, mint a búgócsigát. A pénzdarab egyre lassabban pörgött a gemkapocs csúcsán, kis köröket írva le, végül eldőlt, és a hátlapját mutatta. Szóval vissza kellene fordulni. Megfogta a forgószék karfáját, hogy leüljön, és alighogy kezeslábasa a fotelba tapadt, megérezte, még mielőtt tudatára ébredt volna, hogy az egész szoba megremeg, először csak egy kicsit, aztán egyre erősebben, majd egy óriási erő lesöpörte a filmeket, papírokat, acélkockákat és a sötét bronzérmét az íróasztalról, őt pedig a fotelba préselte. A túlterhelés gyorsan fokozódott. Elsötétülő pillantással, mert a vér már kifolyt a szeméből, még látta a sebesen remegő, kerek falilámpa elmosódó fényét, hallotta, érezte, amint az acélfalakon át, bélésük alól áthatol az űrhajó minden eresztékének tompa nyögése, és amint a mindenfelől repülő, le nem rögzített tárgyak, készülékek, ruhadarabok csattogásán áthatol a riadószirénák távoli bőgése, mintha nem is a szirénák membránja üvöltene, hanem maga az űrhajó, amelynek teljes száznyolcvanezer tonnás tömegét megrendítette valami iszonyatos ütés, és míg a szirénák vonítását, a röpködő tárgyak robaját hallva, már elvakította a szörnyű súly, amely ólommal elöntött testét a fotelba sajtolta, az utolsó pillanatban megkönnyebbülést érzett.

Igen. Megkönnyebbülést, mert most már nem fordulhatnak vissza.

Tíz-húsz másodperc múlva már újra látott, bár a graviméter mutatója még jócskán a skála piros vonalait mutatta. A Hermész nem kapott közvetlen találatot. Nem is kaphatott volna. Bármi rohamozta is meg, a mindig éberen őrködő GOD visszaverte a támadást, de olyan ügyes és láthatatlan volt ez a roham, hogy GOD-nak nem volt ideje a rugalmas reagálásra, hát a végső eszközhöz folyamodott. A gravitációs falat semmi sem törheti át ebben a kozmoszban, csak a szingularitás – a Hermész tehát megmenekült, de a roppant erejű, hirtelen válaszcsapás óhatatlanul visszaütött, és akár a tüzeléskor hátralökődő ágyúcső, az egész űrhajó megremegett a sziderátorok kisülésének epicentrumában, bár a kilőtt energiának csak töredékét kapta. Steergard, meg sem próbálva felállni, mert teste még mindig a fotelba préselődött, tágra nyitott szemmel nézte, amint a nagymutató finoman remegve, milliméterenként lassacskán kimászik a kerek skála vörös szektorából. A végsőkig megfeszített izmai már engedelmeskedtek. A graviméter a fekete kettesig ereszkedet, és már csak a riadószirénák vonítottak egyhangúan minden fedélzeten.

Két kézzel ellökve magát a karfáktól, nagy nehezen felállt a fotelból, de csak úgy tudott megállni, hogy két öklével az íróasztalra támaszkodott – mint egy majom, amely megszokta, hogy előregörnyedve a karjaival is besegítsen a lábainak (nem tudta, honnan támadt ilyen gondolata ebben a pillanatban) –, és amint így állt ott, meglátta a padlóra szóródott filmek és térképek között apja érméjét, most is a hátlapjával fölfelé: vissza kell fordulni. Elmosolyodott, mert ezt a döntést már megkontrázta egy magasabb ütőkártya. A graviméter fehér korongján a mutató az egyenesen állt, és lassan tovább süllyedt. Sietnie kellett a vezérlőterembe, először is megtudni, mi van az emberekkel, már az ajtóban volt, de hirtelen sarkon fordult, felkapta a bronzérmét, és visszatette a szekrénybe. Senkinek sem kell megtudnia egypercnyi gyengeségét. A játékelmélet szempontjából nem is gyengeség volt, mert amikor nincs minimax megoldás, legjobb a tisztán véletlenszerű döntés. Igazolhatta volna hát ezt az érmeügyet, legalább önmaga előtt, de nem akarta. Az alagútszerű folyosó felénél járt, amikor visszatért a súlytalanság. Hívta a liftet. Minden eldőlt. Nem akart harcolni, de ismerte az embereit, és tudta, hogy Szent Péter delegátusán kívül egyikük sem lenne hajlandó elmenekülni.

AZ ERŐDEMONSTRÁCIÓ

Nem sikerült felderíteni, milyen eszközzel támadták meg őket, mert bármi volt is az, maradványai eltűntek a téridőben. GOD memóriája persze följegyezte a védelmi akciót, és az adatok azt közölték a fizikusokkal, amit már úgyis sejtettek. A Hermész körül minden irányban szenzorok pásztázzák az űrt egészen a külső védelmi periméterig, a radarvisszhang százezer mérföldes sugárban kimutatna egy milliméteres idegen testet is. Sugárcsapást sem mértek a Hermészre – annak a színképelemzésben nyoma maradt volna. Ami történt, az egyelőre rejtélynek látszott: hirtelen megjelent a Hermész körül ötven-hatvan elmosódott peremű objektum, egy egész raj, amely koncentrikusan az űrhajó felé száguldott, méghozzá jóformán egyidejűleg. Egészen közel keletkeztek ezek az objektumok, egy-két mérföldnyire a Hermésztől. A fizikusok csak találgatni tudtak, törték a fejüket, hogyan hatolt át ez a raj észrevétlenül az éber védelmi rendszeren. Három lehetőséget okoskodtak ki. Baktériumoknál nem nagyobb részecskék felhői tömörülhettek soktonnás tömegekké, ami azt jelenti, hogy a Quinta-lakók ugyancsak értenek a szétszórtan célra vezérelt, majd maguktól összeforró parányok gyártásához. Tehát mikrokristályok felhője közeledett, s a kellő késleltetéssel már a periméteren belül, lavinává sűrűsödött.

A parányok, amelyek nem akárhogyan sűrűsödtek össze, hanem saját interakciójuk révén formálódtak lövedékké, rendkívül finom szerkezetűek lehettek. Kilenc másodperccel a csapás előtt az űrhajó magnetométerei a mágneses mező ugrásszerű erősödését regisztrálták a hajó körül. A mágneses mező csúcserőssége milliárd gauss volt, aztán néhány nanoszekundum alatt majdnem nullára csökkent. Ellene szólt ennek a feltevésnek, hogy előzőleg semmiféle elektromágneses aktivitást nem észleltek. A fizikusoknak halvány fogalmuk sem volt, miféle mechanizmussal lehet létrehozni ilyen erősségű mágneses mezőt, amelynek forrásai előzőleg nem tűnnek fel az érzékeny szenzoroknak. Dipólusok elméletben áthatolhatnak a védelmen, de a dipólusok felhőjét semlegesíti a sok billió molekula kölcsönös orientációja. A támadásnak ez a rekonstruálása olyan technikát feltételezett, amilyet eddig még sohasem terveztek a Földön, tehát kísérleti kipróbálására sem kerülhetett sor.

A második variáns az űrbeli kvantumeffektusok hasznosításának igencsak spekulatív módszerét fejtette ki. Eszerint semmiféle anyagi részecskét nem csempésztek át a védőkorláton, és az egész szferikus előtérben egyetlen porszemecske sem volt. A fizikai űr számtalan virtuális részecskét tartalmaz, amelyek kívülről jövő energialökés hatására materializálódhatnak. Ez az elgondolás feltételezi, hogy az űrhajót a felismert védősugárzás hatáskörén kívül a legkeményebb ultraröntgen hullámhosszú gammasugár-generátorokkal vették körül, és ezek centripetális kisülése, vagyis az így létrejövő gömb alakú, fénysebességgel zsugorodó hullám pontosan a védősugárzással találkozva alagúteffektust hozott létre: az űrhajó körül kibocsátott energiakvantumok elegendő hadront lőttek ki az űrbe, hogy ezek minden irányból a Hermészre zúduljanak. Reális módszer, de rendkívül bonyolult műszerezettséget igényel, precíziós térbeli diszlokációt, valamint a műholdak tökéletes álcázását. Ez nemigen látszott valószínűnek.

A harmadik változat lényege az volt, hogy a Quinta-lakók negatív energiát alkalmaztak a védelmi periméteren kívül, ehhez azonban ismerniük kellene a csillagtechnikát, méghozzá makrokvantumos formájában, előzőleg energiát szíva el a naptól, mivel ha a bolygón akkora erőművek volnának, amelyek képesek előállítani a szükséges kapacitást, jelenlétüket már a beindításkor elárulta volna a Hermésznek a környező terület felhevülése a maradék hőtől.

GOD-ot a támadás teljesen váratlanul érte, és ezért a gravitációs mentőövhöz folyamodott. Mindkét fő erőmű teljes kapacitását bedobva, toroid formájú gravitációs gyűrűkkel övezte az űrhajót. A tóruszokon belül, mint egy vízszintes meg egy függőleges autóabroncs középpontjában, állt a Hermész, a felé irányzott lövedékek pedig a Schwarzschild-görbe mentén kivágódtak az űrbe. Mivel minden anyagi objektum, amely ebbe a görbébe kerül, elveszíti minden fizikai tulajdonságát az elektromos töltésen, a forgatónyomatékon és a tömegen kívül, és a gravitációs sír formátlan részecskéjévé válik, a bevetett támadóeszközöknek semmilyen nyomuk sem marad. Az átüthetetlen páncélként működő tóruszok csak tizenöt másodpercig léteztek, ami az űrhajónak 10^21 joule-jába került. A Hermész az implóziós gravitációs falak toroidos konfigurációjának köszönhette, hogy nem osztotta a Gábriel sorsát, vagyis önvédelmével nem semmisítette meg önmagát. Mivel azonban a gravitációs impulzusokat nem lehet az emittor közelében élesen fókuszálni, a felszabadult energia körülbelül százezred részének csapása a hajóra zúdult. Néhány húszezred rész már szétzúzta volna, mint kalapács a kifújt tojáshéjat.

Az emberek simán megúszták a dolgot; Steergard és Kirsting kivételével mindenki aludt vagy legalábbis az ágyához szíjazva feküdt, mint Tempe. Harci felszerelése az űrhajónak nem volt. Polassar javasolta, hogy bármi következzék is, álljanak a perihéliumra, mert pótolni kell az energiát, amit a támadás visszaverésével elvesztettek. Útközben a Hermész átszelt egy ritkás gázfelhőt, amelyet a napviharban eloszló protuberanciának véltek, de a szenzorok kimutatták, hogy számtalan molekula tapadt a páncélhoz, és katalitikus úton felhevítik. Mintát vettek, és kiderült, hogy ezek a molekulák a már ismert viroidokéval rokon, különleges maró hatást gyakorolják. Steergard tehát megtette azt, amit az apostoli delegátussal beszélgetve úgy nevezett: „nyílt sisakkal lépünk fel”. A Hermész egy hőcsapássorozattal szétsöpörte a felhőt, a páncélhoz tapadt erovírusokat pedig a legegyszerűbb módon pusztította el: hűtőit a legmagasabb fokozatra kapcsolta, majd forogva, mint pecsenye a roston, átszelte egy napkitörés felszínét, alig néhány fénymásodpercre a fotoszférától, aztán stacionáriusra csökkentette sebességét, és tatjával a Dzéta felé fordulva, megnyitotta az energianyelőket. Az így feltankolt energia egy részét a hűtésre fordította, a többit beszippantották a sziderális aggregátok.

Eközben a legénység három csoportra szakadt.

Harrach, Polassar és Rotmont a felhőkalandot a Quinta-lakók második támadásának minősítette. Kirsting és El Salam nem ellenük irányuló, szándékos támadást látott benne, hanem sajátos véletlent – a Hermész elaknásított területre tévedt, amelyet már jóval az ő érkezésük előtt elaknásítottak. Nakamura közbenső álláspontja így hangzott: a felhő nem a Hermésznek vagy quintai műholdaknak állított csapda volt, hanem a bolygó fölött katonai célokra használt mikromachikus fegyverek amolyan „szeméttelepe”, és a nap gravitációs sodrása hajtotta a perihélium felé, a hadviselő felek szándékai ellenére.

Arago hallgatott. GOD a védekező, támadó és egyezkedő tevékenységek lehetséges stratégiáinak programozásával foglalatoskodott. Egyik fajta tevékenységet sem részesítette előnyben: kevés volt az adat ahhoz, hogy bármelyik eljárásmódot optimalizálni tudja.

Gerbert úgy vélekedett, az egyetlen helyes megoldás, ha lemondanak a kapcsolatfelvételről és az erődemonstrációról, de nem tartotta magát illetékesnek, hogy részt vegyen az egyre élesebb vitákban. Tempe, akit a parancsnok hívatott, miközben az energiaveszteséget pótolták, azt mondta, hogy ő sem SETI-szakértő, és nem ő az űrhajó parancsnoka.

– Itt senki sem szakértő, ezt már észrevehetted – válaszolta Steergard. – Én is észrevettem. De azért mindenki gondol valamit magában. Te is. Nem a tanácsodra várok, hanem a véleményedre.

– GOD jobban tudja – mosolyodott el a pilóta.

– GOD elém tálal húsz taktikát, vagy százat. Ennél többet nem tesz. Tudom, hogy te is tudod ugyanazt, amit az összes szakértőnk, GOD-dal együtt. A minimális kockázattal az jár, ha visszafordulunk.

– Hát persze.

A parancsnokkal szemben ülő Tempe még mindig mosolygott.

– Mi van ebben olyan mulatságos? – érdeklődött Steergard.

– Magánemberként kérdezi a véleményemet, asztrogátor, vagy ez parancs?

– Parancs.

– A helyzetünk nem éppen vidám, az biztos. De már eléggé megismertem önt ahhoz, hogy megjósoljam, mi az, amit a parancsnokunk semmiképpen sem fog megtenni. Nem szökünk el.

– Olyan biztos vagy ebben?

– Tökéletesen.

– Miért? Neked is az a véleményed, hogy megtámadtak bennünket egyszer vagy kétszer?

– Az mindegy. Annyi biztos, hogy kapcsolatot nem akarnak. Sejtelmem sincs, mire képesek még.

– Akármivel próbálkozunk, veszélyes lesz.

– Világos.

– Hát akkor?

– Úgy látszik, szeretem a veszélyt. Ha nem szeretném, pár száz éve egy takaros sírhant alatt feküdnék a Földön, mert ágyban, párnák közt haltam volna meg, zokogó családom körében.

– Vagyis szükségesnek tartod az erődemonstrációt?

– Igen is, nem is. Végső megoldásnak, amely nem kerülhető el.

Steergard íróasztalán egy acélkocka alatt frissen nyomtatott papírlapok feküdtek, az első oldalon egy grafikonnal. A pilóta ráismert az iratcsomóra. Egy órával ezelőtt ő is kapott egy másolatot El Salamtól.

– Elolvasta már ezt?

– Nem.

– Nem? – csodálkozott a pilóta.

– A fizikusok egy újabb hipotézise. Előbb veled akartam beszélni.

– Arra kérem, olvassa el. Csak hipotézis, persze. De én meggyőzőnek találtam.

– Elmehetsz.

A Dzéta naprendszere mint kozmikus szferomachia címmel ellátott dolgozatot Rotmont, Polassar és El Salam írta alá. „Egy olyan civilizáció, amely nemcsak megsemmisítette saját vezeték nélküli, rádiós és televíziós típusú kommunikációját, minden jelet elfojtó fehérzajjal töltve ki az egész ionoszférát, hanem ráadásul össztermelése és energiája oroszlánrészét a bolygó körüli űrt kitöltő fegyverek gyártására fordítja, lehetetlennek, mert abszurdnak tűnik. De fontolóra kell venni, hogy ezt az állapotot a bolygó lakossága nem tudatosan tervezte el és nem szándékosan jutott el idáig, a jelenlegi állapot fokozatosan alakult ki, a konfliktus eszkalálódása folytán. A kiindulóhelyzet szerintünk az volt, amikor a bolygó felszínén vívott, sokfrontos háború egyértelművé vált a totális pusztulással. Miután elérték ezt a kritikus pontot, a fegyverkezési versenyt kitelepítették az űrbe. Tehát a szemben álló felek egyike sem arra törekedett, hogy az egész naprendszert gigászi méretű hadszíntérré változtassa, hanem mindig csak egy-egy újabb lépést tettek, válaszolva az ellenfél lépésére. Amikor az űrbeli konfrontációra sor került, már semmi sem állíthatta meg annak növekedését, még kevésbé számolhatta fel egy végleges békekötés érdekében.

A nem nulla végösszegű játékok elmélete szerint elvégzett szimulációs analízis ugyanis kimutatja, hogy az ilyen párviadalok esetében, mivel egyik fél sem bízik a megkötött leszerelési szerződések erejében, az ellenfelek tárgyalásos megegyezésének van egy meghatározott korlátja. Mégpedig azért, mert ha egyik fél sem bízik az ellenfél jóhiszeműségében, vagyis hiányzik a klasszikusan pacta sunt servanda elvnek nevezett bizalom, akkor a megegyezés nem nélkülözheti a kölcsönös fegyverzet-ellenőrzést, tehát azt, hogy mindegyik fél bebocsássa saját területére az ellenség szakértőit.

Ám amikor az egyre nagyobb harci képességek megszerzése terén folyó versengés a mikrominiatürizálás útjára tér, a bizalom nélküli ellenőrzés elveszíti hatékonyságát. A fegyvergyárakat, laboratóriumokat és fegyverraktárakat ekkor tökéletesen el lehet rejteni. Ilyen körülmények között még a kölcsönös bizalom minimális szintjén sem lehet megegyezésre jutni (tehát egyik fél sem bízhat abban, hogy ha elhanyagolja a mikrofegyver innovatív fejlesztését, ezáltal nem kerül hamarosan vesztes helyzetbe), még kevésbé lehet felszámolni a meglévő fegyver állományt az ellenfél azon állítása alapján, hogy ő így cselekszik.

Felmerül a kérdés: míg a Földön egykor a biomilitáris harci módszerek korszakát prognosztizálták, miért bukkantunk a Quinta körül élettelen szferomachiára?

Bizonyára azért, mert az ellenfelek a biológiai fegyverzet terén már akkora potenciálra tettek szert, amely elpusztíthatja az egész bioszférát, ahogyan előzőleg a hadászati nukleáris csapásváltás elpusztíthatta volna. Ennélfogva már egyik fél sem vetheti be elsőként sem a biológiai, sem az atomfegyvereket.

Ami a kriptomilitáris makroalternatívát illeti, vagyis természetesnek álcázott elemi csapások előidézését az ellenség rovására klimatikus vagy szeizmikus manipulációkkal, ilyen cselekményekre talán sor került, de nem eredményezhettek hadászati szintű végső kimenetelt, mert aki maga képes kriptomilitáris tevékenységre, az fel is tudja ismerni a hasonló cselekményeket, ha az ellenfél részéről tapasztalja őket.”

E bevezető után a szerzők bemutatták a szferomachia modelljét. Ez a modell egy gömb, melynek középpontjában a Quinta van. Az ősrégi helyi háborúk világháborúkba mentek át, és nyomukban járt az új meg új találmányokkal felgyorsított szárazföldi, vízi és légi fegyverkezési verseny. A nagy hagyományos háborúknak véget vetett az atomkor. Attól fogva háború nélkül folyt tovább a versengés, három területen: pusztító eszközök, hadikommunikációs eszközök, és az előbbi két eszközfajta ellen irányuló eszközök.

A szferomachia kialakulásához operatív vezérkarok szükségesek, amelyek technikai innovációval válaszolnak az ellenfél haladására, valamint a hadrendbe állított fegyverek és az összehangolt bevetésüket szolgáló módszerek elavulására.

E szakaszok mindegyikének megvan a maga korlátja. Valahányszor az ellenfelek ezt elérik, időleges erőegyensúly következik be. Ilyenkor mindegyik fél arra törekszik, hogy a korlátot áttörje. A prekozmikus szakasz korlátjának azt az állapotot tekinthetjük, amikor mindegyik fél képes felderíteni és megsemmisíteni az ellenfél elsőcsapásmérő és válaszcsapásmérő eszközeit. E szakasz végén sebezhetővé válnak mind a mélyen a bolygó kérge alatt elhelyezett globális hatótávolságú ballisztikus rakéták, mind a szárazföldi vagy az óceán alatti – úszóegységeken vagy a tengerfenéken telepített – mozgó rakétakilövők.

A kölcsönös csapásmérő képesség így kialakult egyensúlyában a legérzékenyebb láncszem a kommunikációs rendszer: az űrbe telepített műholdas felderítő és követő, vagyis távfelderítő rendszer, valamint e műholdak kapcsolata a parancsnoki törzsekkel és a harceszközökkel. Hogy ezt a rendszert is megóvják a meglepetésszerű támadástól, amely szétszakítja vagy megvakítja, létrehozzák a következő, magasabb pályán keringő műholdas megfigyelőrendszert. Ily módon a szferomachia tágulni kezd. Minél nagyobb, annál sebezhetőbbé válik a kapcsolata a földi vezérkarokkal. A vezérkarok igyekeznek elhárítani ezt a veszélyt. Amiként a hagyományos háborúk korában a tengeri szigetek elsüllyeszthetetlen repülőgép-anyahajók voltak, úgy válhat most a legközelebbi égitest, tehát a hold, elpusztíthatatlan támaszponttá azon fél számára, amelyik elsőnek sajátítja ki katonai célokra. Mivel hold csak egy van, mihelyt az egyik fél rátette a kezét, a másik félnek, hogy kivédje fenyegetettsége további növekedését, két lehetősége marad: vagy a zavaróeszközökre összpontosít, amelyek megakadályozzák a bolygó és a hold közötti kommunikációt, vagy megpróbálja invázióval kiszorítani az ellenséget a holdról.

Ha az inváziós erők és a holdbéli erődítménybe telepített védőerők nagyjából egyformák, egyik fél sem képes teljesen uralma alatt tartani a holdat. Valószínűleg ez történt, mialatt az egyik fél a holdon éppen ki akarta építeni támaszpontját. A támadás hatására kénytelen volt elhagyni a holdat, a támadóknak viszont nem volt elegendő erejük ahhoz, hogy megszállják.

Más oka is lehetett a visszavonulásnak: a távközlést megzavaró újabb találmányok. Ha így történt, a hold elveszített hadászati értékét mint a hadműveletek bolygón kívüli parancsnoki támaszpontja.

A kozmomachia absztrakt modellje egy sokfázisú tér, amelyben kritikus felületeket alkot az átmenet a körös-körül már elért fázisból a következő fázisba. Az immár csillagászati méretekben táguló szferomachia olyan harci módszereket kényszerít az ellenfelekre, amelyek történelmükben példa nélkül állnak.

Ha az ellenfél képessé válik megszakítani az egyik fél hadműveleti törzseinek kapcsolatát szárazföldi, vízi, légi és űrbeli támaszpontjaival és fegyvereivel, akkor ezen fél részéről az egyetlen, hadászatilag optimális válasz az, hogy egyre nagyobb harci autonómiát adjon saját fegyvereinek és támaszpontjainak.

Kialakult egy olyan helyzet, amelyben minden vezérkar felismeri a centralizált vezetési formák használhatatlanságát. Felmerül a kérdés: miként valósítható meg a támadó-védekező hadászat, ha a parancsnokságnak nincs kapcsolata saját quintai és űrbeli erőivel?

Senki sem zavarja a saját hírközlő és parancstovábbító csatornáit. Az általános zavarás az úgynevezett tükörhatásból adódik. Mindegyik fél a másiknak igyekszik ártani, hírközlését zavarva, és viszonzásul ugyanezt kapja. Korábban a ballisztikus rakéták célzási pontossága és rombolókapacitása terén folyt a verseny, most a hírközlés oltalmazása terén folyik. Az előbbi verseny abból állt, hogy felhalmozták a pusztító eszközöket, és fenyegetőztek a bevetésükkel. A második verseny „hírközlési háború”. A kommunikáció zavarásáért és megmentéséért vívott csaták reálisak, bár nem járnak sem pusztítással, sem véráldozattal. Az ellenfelek fokozatosan zajjal töltik meg a rádiós csatornákat, így elvesztik az ellenőrzést saját hadrendbe állított fegyvereik, valamint az ellenfél fegyverzete és harckészültsége fölött.

Azt jelenti ez, hogy a vezérkari parancsnoklás megbénítása a kozmoszba helyezi át a csatákat, a világűr az önállósult fegyverek szüntelen támadásainak és ellentámadásainak hadszínterévé válik? Az űrbeli fegyvereknek az a feladatuk, hogy önállóan megsemmisítsék az ellenség műholdjait? Szó sincs róla. Továbbra is elsőbbséget élvez a kommunikációért vívott harc. Az ellenfelet mindenütt meg kell vakítani.

Először létrejön egy áthághatatlan küszöb: a bolygón telepített erők frontális összecsapása lehetetlenné válik, amikor a robbanótöltetek pusztító ereje, a rakéták célzási pontossága és e kettő potenciális következménye, vagyis a mindent elpusztító atomhalál óhatatlanul véget vetne a háborúnak.

Az ellenfelek más módon már nem árthatnak egymásnak, tehát kölcsönösen elpusztítják egymás képességét a fegyverek irányítására. A rádióadásokat minden hullámhosszon elnémítja a zavarás. A közlőcsatornák egész átviteli térfogatát kitölti a zaj. Egy elég rövid időszakban a fegyverkezési verseny abból áll, hogy a zavaróadók igyekeznek nagyobb erővel sugározni mint a felderítő és parancstovábbító adók. Ám ez az eszkaláció, a zajt erősebb jelekkel átütő adók és a még erősebb zavaróadók versenye, szintén patthelyzetbe fullad.

Egy darabig még fejlődik a mézeres és lézeres hírközlés. De paradox módon a sugárzáserősség növelésével folytatott elektronikus háború itt is patthelyzethez vezet: ha a lézersugár elég erős ahhoz, hogy áttörjön a zajon, felderítőből pusztító eszközzé válik. Érzékletes hasonlattal szólva: tegyük fel, hogy egy vak ember a ködben egyre hevesebben csapkod a fehér botjával. A tájékozódást szolgáló bot ütőfegyverré válik.

A közeli patthelyzetet előre látva, mindegyik fél olyan fegyverek kifejlesztésén munkálkodik, amelyek előbb harcászati, majd hadászati autonómiával is rendelkeznek. A harceszközök függetlenné válnak gyártóiktól, kezelőiktől és a parancsnoki harcálláspontoktól.

Ha ezeknek a fegyvereknek, miután már szétszórták őket az űrben, az lett volna a fő feladatuk, hogy az ellenség hasonló fegyvereit megsemmisítsék, akkor a szféra tetszőleges helyén megindult összecsapás olyan általános ütközetet lobbantott volna fel, amely sztyepptűzként terjed tova, egészen a bolygó felszínéig, ami a legnagyobb erejű globális csapásváltásra, tehát általános pusztulásra vezetett volna. Ennélfogva ezeknek a fegyvereknek nem szabad harcérintkezésbe kerülniük. Feladatuk az, hogy sakkban tartsák egymást, és ha mégis pusztítanak, csak alattomosan tehetik, mint a vírusok, nem pedig mint a bombák. Gépi intelligenciájuk igyekszik foglyul ejteni az ellenséges fegyverek intelligenciáját, kárt tenni benne, vagy úgynevezett vírusprogramokkal elérni, hogy a másik fél műholdjai „dezertáljanak”, aminek távoli megfelelője a földi történelemben a janicsárok példája: a törökök gyerekeket hurcoltak el a leigázott országokból, és saját hadseregük harcosaivá nevelték őket.

A szferomachia fenti modellje nagyon leegyszerűsíti a dolgokat. Növekedésének minden szakaszát kísérhetik deszantakciók, kémkedés, terrorcselekmények, beszivárgás, álcázó és megtévesztő manőverek, az utóbbiak célja, hogy látszatcselekményekkel igen költséges, sőt önpusztító téves következtetésre vezessék az ellenfelet. A vezetékes távközlés, valamint az elektronikus impulzusgerjesztő eszközök jóvoltából az ellenfelek a bolygón megőrizhetik a központi vezérkar bizonyos hatósugarú működőképességét – ennek kiterjedése nem állapítható meg, már csak azért sem, mivel ez a hatósugár a műszaki innovációk nyomán változik. Fogalmi szótárunkban nincs kifejezés a quintai típusú szferomachiára, mivel az nem is háború, nem is béke, hanem permanens konfliktus, amely tartósan leköti az ellenfeleket és kimeríti erőforrásaikat.

Tekinthetjük-e ezek szerint a szferomachiát az anyagi háború kozmikus változatának, amelyben a nyersanyagok, energia és innovációs képesség szempontjából gyengébb fél lesz a vesztes? Erre a hagyományos kérdésre olyan választ kell adnunk, amely nem hagyományos. A bolygó lakosai sem kifogyhatatlan ásványkincsekkel, sem kimeríthetetlen energiaforrásokkal nem rendelkeznek. Ez a két tényező korlátozza ugyan a konfliktus időtartamát, de senkinek sem biztosítja a győzelmet. Az utolsó szakasz modellje egyszerűen a csillag.

A csillag, mint ismeretes, a benne lejátszódó termonukleáris reakcióknak köszönheti létezését, ezek során a csillag belsejében a hidrogén héliummá alakul át, ez a reakció milliós nagyságrendű nyomás alatt és hőmérsékleten megy végbe. Amikor izzó belsejében a hidrogén mind elégett, a csillag zsugorodni kezd. A gravitáció összepréseli, ezáltal belsejében emelkedik a hőmérséklet, és beindulhatnak a szén magreakciói. Közben a belső héliumgömb körül, amely az elégett hidrogén „hamuja”, a maradék hidrogén nukleáris reakciója tovább folyik, és a csillagnak ez a tüzes külső szférája egyre tágul. A dinamikus egyensúly végül hirtelen felborul, és a csillag robbanásszerűen kilöki az űrbe külső gázburkát.

Nos, ahogyan az öregedő nap külső szférája létrejön és egyre tágul, amint a hidrogén héliummá, a hélium szénné alakul át, és így tovább, úgy hozzák létre a fegyverkezési verseny egyes szakaszai a bolygóközi szferomachikus gömb új meg új felszíneit.

A centrumban, vagyis a Quintán, még mindegyik fél megőrzi a katonai hírközlés egy minimumát. A bolygó körül az egymást sakkban tartó autonóm fegyverrendszerek tevékenykednek. Önállóságukat azonban korlátozták a vezérkari programozók, nehogy harcba keveredjenek egymással, és beindítsák a láncreakciót, amely a bolygót is harci tűzbe borítaná.

De a programozók kutyaszorítóban vannak. Minél rafináltabb önálló fegyvereket lő ki az űrbe az ellenfél, annál nagyobb támadó és védelmi szuverenitást kell adni a harci rendszereknek. Elemeztük a szferomachia helyzetét legalább százévi háborúskodás után. Sem a numerikus, sem az analóg szimuláció nem ad egyértelmű eredményt. A modell szerzői azonban a számítógépen lejátszott variánsok alapján feltételezik, hogy létezik egy restrikciós küszöb az autonóm harceszközök programozásában, és hogy ezen a küszöbön felül a csak önálló fegyverek már önkényesen viselkedhetnek. Ezzel a képpel eltávolodunk a csillag modelljétől, és a természetes evolúció modelljéhez közeledünk. Az autonóm fegyverek olyanok mint az alacsonyabb rendű élőlények, amelyeknek agresszivitását az önfenntartás ösztöne korlátozza. Az önkényesen viselkedő fegyverek olyanok mint az értelmes élőlények, amelyek immár szert tettek a találékony, kreatív gondolkodásra, és pusztán ravasz vagy ügyes alárendeltekből új cselekvési taktikák bevezetőivé válnak. Az ilyen fegyverek kiszabadulnak építőik közvetett ellenőrzése alól. A kutyaszorítóban lévő fegyvergyárosokról szólva a modell szerzői arra utaltak, hogy a programozók két tűz közé kerülnek: vereség fenyegeti azokat is, akik visszafogják fegyvereik intelligenciájának növekedését, és azokat is, akik serkentik ezt a növekedést. A lényeg az, hogy az egyre táguló szferomachia elveszíti dinamikus stabilitását, és noha jövendő sorsa nem jósolható meg egyértelműen, mindenképpen túllép a harcot indító felek érdekein. Ez az állapot egyelőre még messze van. Az Euridikéről észlelt felvillanások lehettek igen fejlett harci egységek összecsapásai a Dzéta naprendszerének peremén. A Quintától több milliárd mérföldnyire zajló összecsapások azt jelentik, hogy a tényleges ütközetek a bolygótól csillagászati távolságban lévő frontokon játszódhatnak le. Ott a háború már „forróvá” válhat. Az is lehetséges, hogy a jövőben kiszámíthatatlan áttételeket produkál a szferomachia belső köreiben. Aki járatos a Clausewitz utáni hadászatban, nemigen számíthat arra, hogy ez a háború valamelyik hadviselő fél győzelmével fog végződni. De a tudós stratégák kényszerhelyzetben vannak, mint a játékos, aki nem állhat fel az asztal mellől, mert minden tőkéjét bedobta a játékba. Éppen ez a tükörhelyzet lényege. Teljesen érdektelenné vált a valaha főbenjáró kérdés: ki kezdte a fegyverkezési versenyt. A hadviselő felek békés vagy agresszív szándéka már nem nyilvánulhat meg a konfliktusban. Minden résztvevő szemszögéből rosszul alakul a játék, és nem végződhet másképpen, mint pirruszi győzelemmel.

Ha így állnak a dolgok, mekkora a kapcsolat esélye? Ezt az emlékirat szerzői nem tudják. Amíg a kozmikus sakktáblán azonos erejű fekete és fehér bábok mozognak, általában nem bocsátkoznak harcba, hanem csak sakkban tartják egymást. A teljesen új, ismeretlen szereplők erejét viszont harccal próbálják felderíteni. Az effajta összecsapást régen felderítő csatározásnak hívták. Lehetséges, hogy nem a bolygó, nem az ottani államok, vezérkarok, hatóságok támadták meg a Hermészt, hanem automata eszközök, mint „idegen testet”, mint óriási méretű, ismeretlen technikai terméket. Nem úgy, ahogy rablók támadják meg a békés járókelőt, hanem úgy, ahogy az élő szervezeten belül a védekezést szolgáló limfociták megtámadják a behatoló, fertőző mikrobákat.

A fegyverkezési versenyt szinte semmi sem korlátozza. Még a régi harci műholdakat is le lehet vinni a bolygóra, és felújítani. De a viroid típusú fegyverekhez, a mikrominiatürizált élősdiekhez, a napenergiával működő, önmagukat felépítő molekulákhoz csak rengeteg sok mérnöki lelemény kell, nyersanyag szinte semmi.

A befejező részben Polassar, Rotmont és El Salam összegezték, milyennek látják a Quintát. Mint az uralomért vívott több évszázados harc terméke, ez a mesterséges szervezet, a hétmilliárd mérföldes sugarú szferomachia olyasminek fogható fel, mint egy rákbeteg élőlény. Kozmikus szervei a konfliktus többé vagy kevésbé rosszindulatú áttételei, de itt véget ér az analógia az élőlénnyel, mert ez a komplexum még csírájában sem volt soha „egészséges”, hiszen már fogantatásakor megfertőzte az egymás ellen csatázó technikák antagonizmusa. Nincsenek „normális szövetei”, és a dinamikus egyensúlyban való fennmaradását az egymás ellenében ható „rákos daganatok” teszik lehetővé. Ahhoz, hogy ezt a sajátos egyensúlyt fenntarthassák, kölcsönösen figyelniük kell egymást. Mihelyt valahol, a belső vagy a külső bolygók között, tőlük merőben különböző, újfajta valamik tűnnek fel, azokat nyomban lefegyverzik, sakkban tartják vagy „áttérítik” („janicsárrá” nevelik) a technikai „antitestecskék”, amelyek célja nem valamiféle gyógyítás (itt nincs kit meggyógyítani), hanem a dinamikus status quo ante fuit, vagyis a patthelyzet megőrzése. Ha így van, a Hermész először ősrégi csaták maradványaira bukkant, aztán „elaknásított területre” tévedt, és ezzel váltotta ki az éjszakai villámtámadást. A jelen hipotézis fényében érthető, hogy a Nagykövet tevékenysége válasz nélkül maradt. Amennyiben a kapcsolatról való lemondás nem jöhet számításba, a SETI-tervben kidolgozott összes taktikát alkalmatlannak kell minősíteni, és újakat kell keresni, amelyek pozitív eredményt ígérnek. A szferomachikus modell szerzői nem tudják, létezik-e hatékony taktika. Javaslatuk: mellőzni kell az előre elkészített programot, és meg kell kísérelni egy precedens nélkül álló, új stratégia kidolgozását.

A tanulmányt Harrach és Kirsting is aláírta.

Mi más következhetett most, mint egy újabb tanácskozás? Bár a Hermész már feltöltötte energiakészleteit, Steergard úgy vélte, az a legbiztonságosabb, ha napközeli pályán maradnak, és beállt az űrhajóval a Dzéta fölé, a hűtéshez felhasználva a nap forróságát. Mivel kényszerpályán voltak (sem a naphoz, sem a Quintához képest nem stacionárius pályán), a szükséges jókora meghajtás gravitációról is gondoskodott.

Tempe tehát nem röpködve, hanem kényelmesen gyalogolva baktatott Harrach után a tanácskozásra, és közben megjegyezte, hogy az űrhajózás az utolsó pillanatban elkerült katasztrófákból és soha el nem kerülhető értekezletekből áll.

Nakamura volt az első hozzászóló. Kifogásolta a bolygótól függetlenné vált szferomachia modelljét. Lehetséges, hogy a Quintától távol a harceszközök már nem engedelmeskednek gyártóiknak, de a vezérkarok hadműveleti tevékenysége kisebb hatókörben ma is érvényesül. Máskülönben a Gábrielt nem érhette volna két irányból jövő, összehangolt támadás.

A fehér jégsapkás északi félteke óceánja két földrészt választ el egymástól – a nyugati, amelyet Norsztráliának neveztek el, kétszer akkora mint Afrika, a keleti pedig Hepária, ez onnan kapta a nevét, hogy formája egy szétlapított májra emlékeztet. A Gábrielnek Hepáriában kellett volna leszállnia a csillag alakú városféleségnél. A felvételekből, amelyeket a Gábriel útközben készített, Nakamura megállapította, honnan lőtték ki a rakétákat: mindkét indítóállás az egyenlítőnél van, de más-más kontinensen! Igaz, felhők takarták őket, és a rakétaindításra jellemző lángoszlop sem volt látható. Nakamura azonban úgy vélte, vagy katapultálták a rakétákat, vagy alacsony hőfokon működik a meghajtófokozatuk. De akár kikapcsolt motorral lőtték fel őket, akár hideg részecskesugárral működnek, a hangsebességet túllépve a rakéták felhevültek, pályájuknak ezt a forró részét már észlelni lehetett, és abból retropolációval kiszámítani a kilövés helyét.

Mármost ha a rakéták szinte egyidejűleg bukkantak ki a felhőkből, kettő kelet felől, kettő nyugat felől, ez azt jelenti, hogy az akciót közösen időzítették, tehát igenis van együttműködés a két földrész vezérkarai között.

A modell szerzői nem fogadták el a támadásnak ezt a rekonstrukcióját, és igaz, ami igaz, Nakamura nem tudta bebizonyítani, hogy a dolgok így játszódtak le, hiszen a Quinta légkörében hemzsegtek a forró pontok, amelyeket eddig azzal magyaráztak, hogy a lassan morzsolódó jéggyűrűből jégdarabok potyognak le a légkörbe. A modell szerzői szerint Nakamura ezekből a forró pontokból szemelt ki néhányat, amelyeket csak igen nagy jó szándékkal lehet a rakéták nyomainak tekinteni.

Az űrhajóról felvett képek minősége elég gyatra volt, hiszen a Hermész csak az elektronikus szemek gyanánt kilőtt szondáktól kapott képet, ő maga a hold mögött rejtőzködött a periszeleniumban. Továbbá, a Quinta körül ezrével keringenek a műholdak, hol a bolygó tengely körüli forgásával megegyező, hol éppen fordított irányban, és keringésük iránya semmit sem árul el a származásukról: végtére a csatázó ellenfelek kilőhették a harci műholdjaikat korotációs vagy antirotációs irányban egyaránt. Az a tény, hogy a műholdak sem össze nem ütköztek, sem harcolni nem harcoltak, megerősítette az „elidegenedett szferomachia” szerzőit ama meggyőződésükben, hogy a háborús játék „hideg”, és célja az ellenséges harceszközök sakkban tartása, nem pedig megsemmisítése. Ha elkezdenék pusztítani egymást, a hideg harc rögtön a forró eszkaláció szakaszába lépne. Tehát – állították – az ellenséges műholdak sakkban tartják egymást. Az erőegyensúly megőrzése végett a két fél kozmikus rendszerei nem nélkülözhetik a kölcsönös felderítést. A Gábriel pedig mindenki számára idegen betolakodó volt, és ezért támadták meg. Rotmont egy példával tette szemléletesebbé a véleményüket: két kutya vicsorog egymásra, tehát nem éppenséggel jó barátok, de bukkanjon csak föl egy nyúl, mind a ketten utána rohannak.

Polassar ennek ellenére Nakamurához csatlakozott. Azt ugyan nem lehet tudni, hogy a Gábrielt csak az egyik fél rakétái akarták-e elfogni, vagy mind a két fél rakétái egyszerre, de a támadást olyan precizitással hajtották végre, amely mindenképpen előzetes tervezésre utal. A Nagykövet jelzéseit minden bizonnyal vették a bolygón, és ha nem válaszoltak, az még nem jelenti, hogy tétlenek maradtak.

Steergard nem foglalt állást ebben a kérdésben. Annak eldöntését, hogy a Gábrielt a Quintáról tervszerűen fellőtt rakéták vagy önálló műholdak támadták meg, másodrendű ügynek tartotta. A lényeg az, hogy a bolygó nem óhajt velük kapcsolatba lépni, tehát az egyetlen fontos kérdés: kényszeríthetik-e erre?

– Rábeszéléssel aligha – vélte Harrach. – Az eredeti program végrehajtásával sem. Minél több leszállóegységet küldünk a nyakukra, annál több összeütközés lesz. Átalakítják a követeinket védelmi fegyverekké, aztán a nagy üzengetésnek az lesz a vége, hogy vagy elkullogunk, vagy harcolni kezdünk. Mivel harcolni nem akarunk, az elkullogás pedig szóba sem jöhet, semmi értelme finoman szurkálni és csipkedni őket, lépjünk fel határozottan. Adva van egy dühös gorilla. Nem fog szelíd báránnyá válni attól, ha csak óvatosan harapják meg a farkát.

– A gorillának nincs farka – jegyezte meg Kirsting.

– Hát akkor egy dühös krokodil. Most mit kicsinyeskedsz? Csak egyet tehetünk, azt, hogy kimutatjuk az erőnket. Akinek jobb ötlete van, szóljon.

Senki sem szólalt meg.

– Konkrét terved is van? – kérdezte Steergard.

– Van.

– Éspedig?

– A hold kavitációja. Maximális hatás, minimális károkozás. A bolygóról látják, de semmit sem éreznek belőle. Én már régóta töröm ezen a fejem. Most GOD kiszámította nekem. A hold úgy esik szét, hogy a darabjai mind pályán maradnak. A tömegközéppont nem változik.

– Miért nem? – szólalt meg a dominikánus.

– Mert a darabok ugyanazon a pályán keringenek majd a Quinta körül, mint most a hold. A bolygó a holddal kettős rendszert alkot, de minthogy sokkal nehezebb, a rendszer forgási centruma egészen közel van hozzá. A számokra nem emlékszem. Lényeg, hogy a dinamikus tömegrendszer nem változik.

– De a gravitációs áramlatok megváltoznak – mutatott rá Nakamura. – Gondoltál erre?

– GOD gondolt rá. A litoszféra meg se rezzen. Legföljebb a sekély szeizmikus fókuszok aktivizálódnak. Az óceáni apály és dagály gyengébb lesz. Ennyi az egész.

– És mi a haszna? – kérdezte Arago.

– Nemcsak kimutatjuk az erőnket, hanem információt is küldünk magunkról. Előzőleg figyelmeztetjük őket. Részletezzem, hogyan gondolom?

– Röviden – mondta a parancsnok.

– Nem akarom, hogy bárki is szörnyetegnek nézzen – fogta nyugodtra a hangját az első pilóta. – Már az első üzenetben elmagyaráztuk nekik a logikai műveleteket, meg az olyasféle összefüggéseket, hogy „ha A, akkor B”, „ha nem A, akkor C” s a többi. Most közöljük velük, hogy „ha nem válaszoltok a jelzéseinkre, akkor széttörjük a holdatokat, és ez lesz az első komoly figyelmeztetésünk: követeljük, hogy vegyétek fel velünk a kapcsolatot”. No és még egyszer elmondjuk mindazt, amit már a Nagykövet elmesélt nekik, tehát hogy békés szándékkal jöttünk, és hogy ha náluk valami konfliktus van, abban mi semlegesek maradunk. Arago atya elolvashatja az egészet, ott lóg ez az üzenet a vezérlőteremben, és a legénység minden tagja kapott egy példányt.

– Olvastam – mondta Arago. – És azután mi lesz?

– Azt az ő reagálásuktól tesszük függővé.

– Úgy gondolod, határidőt is szabjunk? – kérdezte Rotmont. – Az ultimátum lenne.

– Nevezd, aminek akarod. Nem muszáj pontos határidőt megadnunk… elég lesz, ha világosan közöljük, mennyi ideig tartózkodunk a cselekvéstől.

– A visszaforduláson kívül van még más javaslat? – kérdezte Steergard. – Nincsen? Ki van Harrach terve mellett?

Polassar, Tempe, Harrach, El Salam és Rotmont fölemelte a kezét. Nakamura habozott. Végül ő is feltartotta a karját.

– Tisztában vagytok azzal, hogy válaszolhatnak akár a határidő előtt, de nem jelzésekkel? – nézett rájuk Steergard.

A tíz ember kis ideig hallgatott az óriási fémlap körül, amely egylábú, kerek asztal módjára egy rácsos fémoszlopon nyugodott; ebben futottak össze a gerendák, amelyek a felső, gravitációs vezérlőtermet elválasztották a most üres navigációs teremtől. Csak a fal menti pultokon elhelyezett monitorok hol erősödő, hol kihunyó villogása töltötte meg árnyék és fény mozgásával az alattuk lévő üres teret.

– Az bizony valószínű – szólalt meg Tempe. – Nem tudok olyan jól latinul mint Arago atya. Ha azért repültem volna ide, mert úgy tartotta kedvem, akkor nem szavaznék a javaslat mellett. De mi itt nem tíz űrhajós vagyunk. Ha a Hermészt megtámadták, miután annyiszor próbált békésen kapcsolatot teremteni, az azt jelenti, hogy a Földet támadták meg, mert ő küldött minket ide. Ezért a Földnek van joga azt mondani általunk: Nemo me impune lacesset.

PAROXIZMUS

A sziderális műveletek, lévén csillagászati méretű jelenségek, akkora erőket szabadítanak fel, hogy a szemlélőnek nem jelenthetnek olyan mély és megrázó élményt mint egy árvíz vagy tájfun. Már a földrengés, ez a csillagmércével mérve mikroszkopikus esemény, meghaladja az emberi érzékszervek befogadóképességét. Igazi rettenetet vagy szívszorító elragadtatást nem ébresztenek az emberben sem a túl gigászi, sem a nagyon pici események. Senki sem képes úgy érzékelni egy csillagot mint egy követ vagy briliánst. A legkisebb csillag, az örök tűz óceánjainak óceánja, már egymillió kilométerről az egész horizontot betöltő tűzfallá válik, még közelebbről minden formáját elveszíti, egyformán vakító lángok zűrzavaros kavargásává esik szét; csak nagyon messziről kicsinyednek napfoltokká a kromoszféra hűvösebb tölcsérei.

Mellesleg ugyanez a szabályszerűség, amely meghiúsítja az igazán óriás méretek érzékelését, működik az emberek között is. Részvétet ébreszthet egy ember, egy család szenvedése, de ezrek vagy milliók pusztulása elvont számadat, amelynek egzisztenciális tartalmát felfogni képtelenek vagyunk.

Egy égitest, bolygó vagy hold kavitációs széttörése is furamód szerény látványosság, amely nemcsak álmos lassúsággal játszódik le, hanem hangtalan és lusta lefolyásával holmi mesterséges, színlelt benyomást kelt, különösen mivel csak az nézheti végig élve, aki távcsövön át vagy monitoron szemléli, és a csillagsebészek a készülék lencséi elé egymás után felrakott szűrőkön keresztül nézik a lassú robbanást, mert csak így lehet pontosan figyelemmel kísérni a széthullás egymást követő szakaszait. Így a szelektív módon, a színkép monokróm sávjaiban észlelt, hol szalmasárga, hol cinóbervörös kép ártatlan kaleidoszkópos játszadozás benyomását kelti, nem pedig emberfölötti kataklizmáét.

A Quinta a nulla óráig hallgatott. A hold kavitációját tizennyolc rakétával kívánták végrehajtani, amelyek evolvens típusú pályán messziről érkeznek a hold felszínére az egyenlítő magasságában.

Mint kiderült, GOD-nak sajnos igaza volt, amikor ezt a műveletet a biztosan kiszámítható vállalkozások körén kívülre helyezte.

Ha valamennyi robbanófej azonos szögben éri el a sivatagos égitest kérgét, ha alagutakat fúrva belé, mind egyformán sorakoznak fel az égitest nehéz magja körül; ha a másodpercre beprogramozott pontossággal változtatják gázzá ezt a ki nem hűlt, félfolyékony magot, akkor a szétrepedő hold darabjai, melyekhez képest a Himalája csupán morzsa, szétszéledtek volna az eddigi pályán, a hirtelen felszabaduló energia lökéshulláma csak közepes földrengéseket okoz, és a szökőár, a cunami hosszú hullámainak sorozata a szárazföldi talapzatok felé nyomja az óceán vizét.

Csakhogy a Quinta beleavatkozott a műveletbe. A Hermész három rakétáját, amely a bolygó korongja felől repült a hold felé, nehéz ballisztikus rakéták találták telibe, és izzó gázgomolyaggá morzsolva szét őket, idő előtt begyújtották a rakéták terhét: a sziderális robbanótölteteket. Így aztán füstbe ment a szép terv, hogy a hold magját minden irányból koncentrált csapás éri; a kavitáció fókusza eltolódott a hold centrumától. A déli kéreg egy része a hatalmas sziklatömegekkel együtt a Quintára zúdult, a hold többi része – tömegének mintegy hathetede – magasabb pályára került. Azért történt így, mert a sziderátoroknak spirális vonalban kellett volna behatolniuk a kérgen át a magba, tehát a Quinta felőliek a bolygó felé taszították volna a széthasadó égitestet, a túloldaliak pedig a nap felé; de mivel éppen azok a rakéták, amelyek megvédték volna a bolygót a meteoritok záporától, megsemmisültek, száztrillió tonnányi kőzet zúdult a Quintára sok-sok elliptikus pályán. A szikladarabok egy része elégett a légköri súrlódástól, de a legnagyobb tömbök, sok trillió tonna, erős szóródással az óceánba zuhantak, a legszélsők pedig lebombázták Norsztrália partvidékét. A hold darabja úgy találta oldalba a bolygót, mint egy éles szögben becsapódó sörét.

Két század másodperccel a kavitációs robbanófejek gyújtása után a holdat olyan sűrű, sárgás felhő borította el, hogy látszólag megnőtt – mintha felpuffadt volna. Aztán rendkívül lassan, mint egy lassított filmen, széthasadt, és szabálytalan darabokra kezdett válni, mintha láthatatlan karmok szaggatnának szét egy narancsot, és a kéreg repedéseiből messzire lövellt a nap füzéhez hasonló, fényesen izzó hőség. A kavitáció nyolcadik másodpercében a lökéshullámok gomolygó lángnyelveitől olyan lett a széthasadt hold mint egy óriási tűzbokor az űrben. Izzó fénye elhomályosította a legközelebbi csillagokat. A gravitációs vezérlőteremben mindenki kővé dermedve meredt a monitorokra. Csak a lunoklazma kibontakozását jelző kronométerek ketyegése hallatszott, a tűzgomolyagból pedig a porfelhőben szanaszét repültek, szilánkokra hasadozva, mint a kartács, az Alpok, a Kordillerák, a Vezúvok – aztán ez a szörnyű felhő lassan nyújtózni kezdett, és eleinte ágas-bogasan kerek formája már megváltozott, hosszúkásra nyúlt – nem kellett a műszerekre nézni, anélkül is tudták, hogy néhány óra múlva a hold elkezd a bolygóra zuhanni. Jó ez, vagy rossz – a hold darabja a jéggyűrűtől távol érte el a Quintát, és csak éjféltájban szikrázott fel egy kósza meteoritraj, mint a tűzijáték, amint nem sokkal a légkör fölött átszelte a jéggyűrűt.

A kibicsaklott erőfitogtatásból így lett kataklizma.

KOZMIKUS ESZKATOLÓGIA

Másnap délután Steergard magához hívatta Nakamurát és a két pilótát. A katasztrófa után a Hermész rögtön teljes erőre kapcsolta a manőverező motorokat, és az ekliptika fölé szállt, hogy kikerüljön a holdmorzsák rajából, aztán parabolapályán elszáguldott a nap felé. Rádiószondákat és reléket hagyott maga mögött. Ezek közleményeket sugároztak, elmagyarázva, hogy a Quinta maga vonta magára a szétzúzott hold omladékát, mert ballisztikus rakétáival megzavarta a kavitációt, oly módon, hogy a robbanás fókusza eltolódott, és ez ütött vissza a bolygóra.

A katasztrófa rettenetes következményeit optikusan is észlelhették, bár az űrhajó már megháromszorozta távolságát a Quintától. Az óceáni epicentrum irányából szökőárak, cúnamik száguldottak a partok felé. Az óceáni dagályszintnél százszorta magasabbra feltornyosuló víztömegek először a legközelebbi partvidéket, Hepária keleti partját öntötték el, a szökőár ezermérföldes frontja elárasztotta a földrész óriási síkságait. Az óceán mélyen benyomult a szárazföldre, és nem tudott teljesen visszafolyni, tenger méretű tavakat hagyott hátra, mert a Quinta litoszféraköpenyének mély lemeze behorpadt, és az így keletkezett felszíni teknőket kitöltötte a víz.

Közben sok billió tonna víz elgőzölgött a sztratoszféra fölé, s az egész bolygót tömör felhőréteg alá zárta. Csak a vékony jéggyűrű csillogott fölötte a nap fényében, mint a borotvapenge.

Steergard felkérte Nakamurát, hogy számoljon be a spinoszkópiáról, amelyet a lunoklazma óta folyamatosan végeztek. A katasztrófa után kilövette a fedélzetről és a Quinta körüli pályára állította, a bolygó elé és mögé, a két legnehezebb magnetron aggregátot, hétezer tonna tömegű, böhöm nagy masinákat sziderális erősítőkkel, és hogy megvédje őket egy lehetséges támadástól, gravitációs sugárágyúkat állított köréjük. Ezek az egyszer használatos bombázó gracerek a SETI vezérkarának terve szerint arra szolgáltak volna, hogy kisbolygókat semmisítsenek meg, ha a Quinta felé repülve a Hermész ilyenekbe botlana, arra ugyanis, közel fénysebességgel repülve, képtelen volt, hogy manőverezve kerülje ki az olyan akadályokat, amelyek a védőpáncélját átüthették volna.

Még mielőtt Nakamura beszámolt a spinoszkópia eredményeiről, Steergard váratlanul megkérdezte a másodpilótától, honnan szedte azt az ősrégi, büszke latin mondást, Nemo me impune lacesset, amellyel az utolsó tanácskozást lezárta.

Tempe nem emlékezett rá.

– Nem hinném, hogy valaha filológus voltál – nézett rá Steergard. – Inkább Poe-t olvastad. Az amontilladós hordó.

A pilóta tanácstalanul rázta a fejét.

– Lehetséges. Poe? Az az író? Aki fantasztikus novellákat írt? Hát… nem nagyon hinném. Őszintén szólva, semmire sem emlékszem, amit azelőtt olvastam… a Titán előtt. Fontos?

– Az majd kiderül. De nem most. Kérem az eredményeket.

Nakamura még a száját sem nyithatta ki, mikor Steergard hozzátette:

– Megtámadták a műszereket?

– Kétszer. A gracerek elpusztítottak pár tucat rakétát. A Holenbach-elhajlás megszakította a spinogramok vételét, de a képekben nem esett kár.

– Honnan indultak azok a rakéták?

– A károsult kontinensről, de a katasztrófaövezeten túlról.

– És pontosabban?

– A hegyrendszer négy pontjáról, tizenöt fokkal a sarkkör alatt. Föld alatti kilövőkből, amelyeket sziklaimitációval erődítettek meg. Több ilyen indítóállás is van ott, különböző délkörök mentén, egészen az egyenlítőig. A felvételek több mint ezret mutattak ki. Biztosan van még több is, de azok a legtisztábban észlelhetők, amelyek az impulzusmezőre merőlegesen álltak. A bolygó forog, a mező mozdulatlan marad. Folyamatos spinoszkopia esetén értéktelen kép keletkezne… mintha egy ember állandóan forogna a röntgenkészülék előtt, míg a felvételeket készítik róla. Ezért áttértünk a mikroszekundumos pillanattomográfiára. Eddig tíz-tizenöt millió kocka gyűlt össze. Ki akartam várni a végét, vagyis a Quinta teljes fordulatát, és csak aztán adni át az összes szalagot GOD-nak…

– Értem – fejezte be helyette Steergard. – GOD még nem kapta meg a felvételeket, és nem összegezte őket?

– Az egész anyagot még nem. De már átnéztem az óránként összegyűlt tomogramok összegezését.

– Az is valami! Halljuk.

– Asztrogátor, én jobban szeretném, ha személyesen nézné át a legélesebb spinogramokat. A szóbeli leírás nem lehet objektív. Szinte mindaz, ami a filmeken látható, alapot ad egy bizonyos értelmezéshez, de teljesen biztos diagnózishoz nem.

– Jól van.

Felálltak. Nakamura betette a lemezt a magnetovizorba, és a monitor kivilágosodott. Elmosódott, remegő csíkok futottak át a képernyőn, a fizikus egy ideig babrált a beállítással, a kép elsötétült, aztán megpillantottak egy kör alakú színképet, közepén kerek, fekete folttal, peremén egyenetlenül világosabb koszorúval. Nakamura addig állítgatta a képet, míg a bolygó domború felszíne a képernyő alsó felébe került. A litoszféra átlátszatlanul fekete félköre fölött ugyanilyen hajlott sávban fehéres köd terjengett, a legsűrűbb ott, ahol a horizonttal érintkezett: a légkör a felhők parányi pihéivel. A fizikus átállította a színképet, a könnyű elemek felől az egyre nehezebbek felé haladva. A légköri gázok nyomtalanul eltűntek, és a kontinentális lemez addig áthatolhatatlan feketesége világosodni kezdett.

Tempe Harrach és a parancsnok között állva figyelte a képernyőt. Már az Euridiké fedélzetén megismerkedett a bolygóspinoszkópiával, de ekkora hatású alkalmazását még sohasem látta. A csillagászati hatósugarú nukleoszkóp olyan erősségű mágneses mezőbe fogva vizsgálja a bolygót, amely a csúcsimpulzusok idején annyi gauss lehet mint egy mikropulzár mágneses mezejének erőssége. A bolygót keresztben átvilágítják, és az atomi spinrezonancia alkotta képekkel szépen fölszeletelik, vagyis az irányított mágneses mező koncentrálásával sorra tomografálják a bolygó rétegeit, a felszíni rétegektől kezdve a közepe felé, a köpeny és a mag egyre forróbb rétegein át.

Ahogyan a mikroton metszeteket készít a szilárddá dermesztett szövetekből, hogy sorra meg lehessen tekinteni őket a mikroszkóp alatt, úgy teszi lehetővé a nukleoszkóp felvételek készítését, amelyek rétegről rétegre haladva kimutatják az égitest belső atomi szerkezetét, amelyet sem rádiólokációval, sem neutronszondázással nem lehet földeríteni. A rádiólokátorok számára a bolygó teljesen átlátszatlan, a neutrinósugárzás számára túlontúl átlátszó, tehát a sokpólusú mágneses spinoszkópián kívül semmi más eszközzel nem lehet belepillantani az égitestek mélyébe – igaz, ez csak a kihűlt égitestekre, a bolygókra és holdakra vonatkozik.

Tempe elég sok mindent összeolvasott erről. A mágneses térerősség távfókuszálása az atommagok spinjét, azaz perdületét az erővonalak mentén megnöveli, majd a mágneses mező kikapcsolása után az atommagok leadják a beléjük kényszerített energiát. A Mengyelejev-táblázat minden elemének atomjai ilyenkor a rájuk jellemző rezonanciával rezegnek. A receptorban megörökített kép a metszet nukleáris portréja lesz, amelyen az atomok szextilliói töltik be a közönséges szitanyomásos fénykép pontocskáinak szerepét. A nagy energiájú nukleoszkópia előnye, hogy nem ártalmas az átvilágított anyagi objektumokra nézve, tehát az élőlényeknek sem árt, hátránya viszont, hogy ekkora energiát alkalmazva, a kibocsátó forrásokat nem lehet elrejteni.

A fizikusok utasításai szerint GOD mindegyik metszet felvételeiből kiszűrte a technikai felhasználásra különösen alkalmas elemek spinogramjait. A kiválasztás alapjául elég valószínűnek látszó feltevések szolgáltak, az egyedüliek, amelyek rendelkezésükre álltak: a quintai és a földi technoszféra legalább részleges analógiája. Az átvilágított bolygó kérgébe mélyen belenyúlt egy jellegzetes rajzolatú hálózat, amelynek anyagát a vanádium, króm és platina vegyületei, továbbá nehézelemek, így ozmium és irídium alkották. Ez a felszín alatti fonalhálózat energiavezetékek gondolatát sugallta. A lunoklazma sújtotta terület spinogramjai a pusztulás kaotikus mikrofókuszait mutatták ki, a Medúzának elnevezett csillag alakú képződmény pedig zűrzavaros romhalmaznak látszott, uránvegyületek nyomaival. Ugyanitt meszet is találtak. Ahhoz túl keveset, hogy romba dőlt lakóépületekre gondoljanak; épületekre jellemző maradványokat a talaj egyáltalán nem mutatott, ezért az a sejtelem támadt bennük, hogy sok millió élőlény maradványait látják – ezek az élőlények haláluk előtt vagy után radioaktív sugárfertőzést szenvedtek el, mivel a mész jó része olyan izotóp volt, amilyen csak sugárfertőzött gerincesek csontvázában keletkezik. Ez a felfedezés, noha csak mint bizonytalan gyanújel, minden szörnyűsége mellett egy csipetnyi vigaszt is nyújtott. Eddig nem tudhatták, hogy a Quinta lakossága eleven lényekből áll-e, vagy netalán holmi élettelen automatákból, egy hajdan élt, kihalt civilizáció örököseiből. Nem zárhatták ki azt a hátborzongató hipotézist, hogy a fegyverkezési verseny kiirtotta az életet, a még élők esetleg óvóhelyeken vagy barlangokban vegetálnak, és gépi örököseik folytatják a háborúskodást.

Ettől tartott Steergard az első összecsapások óta, bár ezt az aggodalmát megtartotta magának. Lehetségesnek vélte a történelmi események olyan alakulását, hogy a több évszázados háborúskodás folyamán az élő erő helyébe gépek lépnek – nemcsak az űrben, amiről már meggyőződhettek, hanem a bolygón is. Az önfenntartó ösztön nélküli harci automaták, amelyeket öngyilkos harcra szántak, aligha állnának le tárgyalgatni a kozmikus betolakodóval. Igaz, a vezérkaroknak, még ha kizárólag számítógépekből állnak is, mindenképpen meg kellene őrizniük az önfenntartás készségét, de ha egyetlen irányelvük az, hogy hadászati tevékenységek folyamán fölénybe kerüljenek, őket is hiába próbálnák tárgyalásokra bírni.

Ezzel szemben élők és élők között a kapcsolat esélye a nullánál nagyobb. A spinogramok megtekintése, az a lehetőség, hogy hullahegyeket láttak, csontvázak tömegét, mert erre utal a mész és a mészizotóp aránya, őszintén szólva elég csekély optimizmusra adott okot. Még csak jámbor óhajról sem nagyon lehetett beszélni. Miközben a pilóták és a parancsnok Nakamurát hallgatták, aki magyarázatokkal fűszerezte a kritikus felvételeket – előre közölve, hogy következtetéseinek zöme csupán találgatás –, csengett az interkom. A parancsnok fölvette a kagylót:

– Steergard.

Hallották, hogy a vonal túlsó végén beszél valaki, de nem értették, mit mond. Amikor elhallgatott, Steergard csak hosszabb szünet után válaszolt:

– Jól van. Most mindjárt? Tessék. Várom. Letette a kagylót, feléjük fordult, és azt mondta:

– Arago.

– Elmenjünk? – kérdezte Tempe.

– Nem. Maradjatok.

És mintha akarata ellenére csúszott volna ki a száján:

– Nem gyóntatás lesz.

A dominikánus belépett, talpig fehérben, bár nem szerzetescsuhában. Hosszú fehér pulóvert viselt, és csak a nyakát övező sötét zsinór árulkodott róla, hogy keresztet hord a mellén. Amikor meglátta a jelenlévőket, megállt az ajtóban.

– Nem tudtam, hogy éppen tanácskozás van, asztrogátor…

– Foglaljon helyet, tisztelendő atya. Ez nem tanácskozás. Vége annak az időnek, amikor parlamentáris vitákat rendeztünk és szavazgattunk.

És mintha úgy érezné, hogy ez túl erélyesen hangzott, hozzátette:

– Nem akartam, ami történt. De a tények keményebbek az én szándékaimnál. Üljön le mindenki.

Leültek, mert noha mosolyogva kínálta hellyel őket, ez parancs volt. A szerzetes négyszemközti beszélgetésre készült. Vagy talán bántották Steergard kategorikusan csengő szavai. Az asztrogátor kitalálta Arago habozásának okát, és megjegyezte:

– C'est le ton qui fait la chanson. De nem én komponáltam ezt a zenét. Ámbár megpróbáltam… pianissimóban.

– Aztán jerikói harsonaszó lett belőle – mondta a szerzetes. – De talán már elég a zenei parafrázisokból…

– Hát persze. Nem akarom kerülgetni a forró kását. Rotmont önnél járt egy órával ezelőtt, és tudom, miről szólt az a beszélgetés… vagy hittudományi fejtegetés… nem, maradjunk inkább a beszélgetésnél… amelyre GOD adott okot. A témája, ugye… az asztrobiológia.

– Nemcsak az – szögezte le a dominikánus.

– Tudom. Ezért megkérdezem, milyen minőségben fogadjam az új vendéget: mint orvost vagy mint pápai nunciust?

– Nem vagyok nuncius.

– De igen… akár a Szentszék akaratából, akár a nélkül. In partibus infidelium. Sőt talán in partibus daemonis. Arra az emlékezetes mondatra utalok, amelyet nem az asztrobiológia doktora, hanem Arago atya mondott az Euridikén, Bar Horabnál. Ott voltam, hallottam, és megjegyeztem. Most pedig hallgatom.

– Ugyanazokat a felvételeket látom itt, amelyeket Rotmont elmagyarázott nekem. Valóban GOD adott okot a jövetelemre.

– A mészhípotézíssel? – kérdezte a parancsnok.

– Igen. Rotmont megkérdezte tőle, hogy az a csík, amely bizonyos pontok színképelemzésében ismétlődik, nem mészizotóp-e. GOD szerint nem zárható ki, hogy az.

– Ismerem a részleteket. Ha ezek csontok, akkor milliószám. Hullahegyek.

– A kritikus hely egy nagy agglomeráció, valószínűleg a Quinta-lakók települése – mondta a szerzetes. Sápadtabbnak látszott mint máskor. – Mert ötvenmérföldes átmérőjű menazseria aligha lehet, igaz? Tehát népirtás történt. A tömeggyilkosság áldozatainak temetője nem különösebben kedvező színtér a történelmünkben példa nélkül álló eseményhez, amelyre készülődtünk. A SETI-terv atyái nem úgy képzelték a kapcsolatot az idegen értelemmel, hogy a helyszínt a házigazdák hullái borítják.

– A helyzet sokkal rosszabb – felelte Steergard. – Nem, hallgasson végig. Ismétlem: rosszabb történt mint egy katasztrófa, amelyet senki által nem óhajtott véletlenek egybeesése idézett elő. Azok a színképvonalak származhatnak csontvázakban lévő mészizotópoktól. Ezt nem zárhatjuk ki százszázalékos bizonyossággal. Mondtam, hogy a bolygó válaszolhat a mi ultimátumunkra a határidő lejárta előtt, de nem jelzésekkel. Az ő felfogásuk szerint, amelyet a maximális gyanakvás jellemez, előnyösebbnek mutatkozhatott az ellentámadás. De azt nem feltételeztem, hogy előre megfontolt szándékkal magukra zúdítják a kavitált holdat. Tömeggyilkosok lettünk, de olyanformán, ahogy egy bizonyos olasz eretnek mondta: „Ahol túlteng az erény, ott a pokol erői győzedelmeskednek.”

– Hogy értsem ezt? – döbbent meg Arago.

– A fizika kánonai szerint. Bejelentettük nekik, hogy fölényünk bemutatása céljából felrobbantjuk a holdat, és biztosítottuk őket, hogy ettől a sziderális művelettől a hajuk szála sem fog meggörbülni. Vannak szakértőik, akik járatosak az égi mechanikában, tehát tudták, hogy egy égitestet úgy lehet a legkisebb energiabefektetéssel darabokra törni, ha megnövelik a magjában uralkodó nyomást. Tudták, hogy a széttört hold darabjai csak akkor maradnak a hold eredeti pályáján, ha a robbanást pontosan a hold tömegének középpontjába koncentráljuk. Ha azokat a sziderátorainkat fogták volna el, amelyek a nap felől vagy túloldali ferde irányból közeledtek a holdhoz, akkor a robbanás magasabb pályára lökte volna a hold szétszakadt darabjait. A nem koncentrikus kavitáció hatására csakis abban az esetben zuhanhatott a törmelék éppen rájuk, ha a Quinta felőli oldalon fogják el a rakétáinkat.

– Ez hihetetlen! Azt állítja, hogy öngyilkosságot akartak elkövetni a mi segítségünkkel?

– Nem én állítom, hanem a tények. Elismerem, hogy a Quinta-lakók viselkedésének ilyen értelmezése zagyva őrültségnek látszik, de ha rekonstruáljuk a kataklizma lefolyását, kiderül, hogy ez az egyetlen ésszerű magyarázat. A lunoklazmat abban a pillanatban indítottuk meg, amikor Hepáriában felkelt a nap, Norsztráliában pedig lenyugodott. A sziderátoraink felé irányított ballisztikus rakétákat Hepáriának arról a részéről lőtték ki, amely még a terminátoron túl volt, tehát a kilövés éjszaka történt. A quintai rakétáknak öt órára volt szükségük ahhoz, hogy feljussanak a pe-riszeléniumba, és összeütközhessenek a mi rakétáinkkal. Arról is gondoskodtak, nehogy mi még idejében megsemmisítsük a rakétáikat: olyan elliptikus pályára állították őket, amelyről úgy tizenkét perccel a lunoklazma előtt letérhettek, a hold felé kanyarodva. Csak így lehet megfogalmazni: a Quinta-lakók rakétái lesben állva vadásztak a mieinkre, a Quintától legtávolabb és a holdhoz legközelebb eső ellipszisszakaszon mozogva. És mind rárohantak a kavitátorainkra, azok meg védtelenek voltak, mert ilyen ellenlépést nem tartottunk lehetségesnek. Én is azt hittem először, hogy a katasztrófát a téves számításaik okozták. De az események lefolyásának elemzéséből világosan kiderül, hogy semmiféle tévedés nem történt.

– Nem. Ezt nem tudom megérteni – mondta Arago. – Hacsak… egy pillanat… úgy érti, hogy az egyik fél a másikra akarta irányítani a csapást?

– Még ennél is rosszabb a helyzet – válaszolta Steergard. – Háborúban egy vezérkar szempontjából előnyös és becses minden olyan manőver, amely az ellenséget sújtja. De mivel nem ismerhették sem a kavitátoraink energiáját, sem a lunoklazma időpontját, sem a szétváló holdtömegek kezdeti sebességét, számolniuk kellett azzal, hogy a sziklatömegek szóródása a saját területekre is kiterjed. Csodálkozik, tisztelendő atyám? Nem hisz nekem? A Physica de motibus coelestis a koronatanú ebben az ügyben. Mérlegelje a helyzetet a százéves háború vezérkari tisztjeinek a szemszögéből. Megjelent a fejük fölött egy kozmikus vendég, mirtuszágat lenget, erőnek erejével barátkozni akar, és ahelyett, hogy a támadásra támadással válaszolna, nem hagyja magát kihozni a béketűrésből. Nem akar támadni? Hát akkor kényszeríteni kell rá! Megtudja-e valaha is a bolygó lakossága, hogy valójában mi történt? Akik túlélték a tömeggyilkosságot, hogyan kételkedhetnének abban, amit a hatóságaik magyaráznak: hogy az űrbeli jövevény mérhetetlenül kegyetlen, vérszomjas agresszor? Hát nem rombolta le a városaikat? Nem bombázta mindegyik földrészt, ebből a célból szétrobbantva a holdat? Hogy a saját oldalukon is vannak áldozatok? Sebaj, azokat is a betolakodó számlájára írják. Ha bűnrészesek lettünk, hát azért, mert annyira túltengenék bennünk a nemes szándékok, hogy nem láttuk előre a dolgoknak ezt a fordulatát. És ha most visszafordulunk, azok után, ami történt, akkor a Quinta-lakók örökre megmaradnának abban a hitükben, hogy az expedíciónk egy gyilkos invázió kísérlete volt. Ezért nem fordulunk vissza, tisztelendő atyám. Ennek a játéknak már kezdettől nagy volt a tétje. Ők most annyira megemelték, hogy kénytelenek vagyunk továbbjátszani…

– Kapcsolat mindenáron? – kérdezte a fehér dominikánus.

– A legmagasabb áron, ami csak telik tőlünk. Tisztelendő atya, ön mint apostoli delegátus megdöbbent, amikor kijelentettem, hogy elmúlt a demokrácia ideje itt a fedélzeten, nincs többé szavazás, nem járkálunk Annástól Kajafásig, ha dönteni kell. Ezért szükségesnek látom, hogy megmagyarázzam, miért fogom végigvinni ezt a játékot, átvéve a kizárólagos parancsnokságot, és egyben magunkra vállalva a teljes felelősséget, őértük is. Elmondjam?

– Hallgatom.

Steergard az egyik faliszekrényhez ment, kinyitotta, és a rekeszekben keresgélve valamit, beszélni kezdett:

– Mióta a Júnó mögött összeszedtük azt a két roncsot, foglalkoztat a gondolat, hogy itt az űrbe kihelyezett, nem lokális háború folyik. Nem én vagyok az egyetlen, akinek ez eszébe jutott. De a primum non nocere elvéhez híven nem beszéltem róla, nehogy defetizmussal fertőzzem meg a legénységet. A régi expedíciók történetéből, már úgy értem, Kolumbusz, a sarkkutatók meg ilyesmik, tudjuk, milyen könnyen megeshet, hogy egy válogatott, remek emberekből álló, de a világtól elszakadt csoportot veszélybe sodorhat egyetlen személyiség hatása, főleg ha olyasvalaki az illető, akire a többiek úgy számítanak, mintha még náluk is jobb anyagból volna gyúrva. Nos, ezért a legrosszabb eshetőséget csak GOD-dal hánytam-vetettem meg, és itt vannak ezeknek a vitáknak a feljegyzései.

Egy bélelt dobozkából, amilyenben az ékszerészek a drágaköveket tartják, elővett néhány memóriakristályt, és az egyiket behelyezte a reproduktor résébe. Felcsendült az ő hangja:

– Hogyan létesíthetünk kapcsolatot a Quintával, ha ott hosszú évek óta harcban álló tömbök vannak?

– Add meg a döntési tér határait. Kezdeti feltételek nélkül a döntési tér stratégiailag kiszámíthatatlan.

– Tételezd fel, hogy két, azután három ellenfél van, a harci erejük nagyjából azonos, és elegendő ahhoz, hogy forró eszkaláció esetén valamennyi fél elpusztuljon.

– Ez még mindig nem elegendő adat.

– Adj megközelítő minimax értékelést, számszerűsítés nélkül.

– Megközelítő érték sem állapítható meg.

– Akkor is add meg a döntési lehetőségek sztochasztikusan érvényes tartományát.

– Ehhez kiegészítő feltevések szükségesek. Azok önkényesek és bizonyíthatatlanok lesznek.

– Tudom. Gyerünk.

– A két ellenfélhez, vagyis a két földrészre, két adót kell leküldeni az atmoszféra infravörös ablakában, pontszerűen éles kollimációval. Radarelhárító álcázással, önrávezetéssel a lenti rádióadókra. Ez a taktika kézenfekvőnek tekinti azt, ami kétséges. Már az első mondatban. Az ellenfelek területe vízszintesen és függőlegesen fedheti egymást.

– Hogyan?

– Például ha elrettentést taktikákkal léptek be az atomkorba, és mindegyikük az ellenfél lakosságát vette célba mint túszokat, a támadás vagy megtorlás fenyegetésével, majd a csapásmérő és ellencsapásmérő eszközöket megerődítették, a szaturáció után pedig leköltöztek a föld alá. Területük lehet mélyen a talajszint alatt, rétegesen megerődített emeleteken. Ugyanígy lehet a légkör fölött is.

– Ha így terjeszkedtek, az lehetetlenné teszi a kapcsolatfelvételt?

– Lehetetlenné teszi a javasolt taktikát, mert ilyen elhelyezkedés esetén a kapcsolatnak nincsenek elkülönült címzettjei.

– Tételezd fel, hogy nem építkeztek egymás fölé.

– Hol vonjam meg a határt az ellenfelek között?

– Az óceán közepén, egy délkör mentén.

– Ez a legegyszerűbb, de teljesen önkényes módszer.

– Gyerünk.

– Igenis. Feltételezem szondák kiküldését, jelzés sugárzását és a posta átvételét. Megkapták és értik a közölt kódokat. Ezt feltételezve, minimax elágazás következik. Vagy mindkét félnek egyforma igaz üzenetet küldünk a kapcsolat óhajáról a semlegesség garantálásával, vagy hazug üzenetet a kizárólagosságról.

– Tehát vagy közöljük mindkét féllel, hogy a másiknak is üzentünk, vagy azt hazudjuk mindegyiknek, hogy csak vele akarunk kapcsolatba lépni?

– Igen.

– Add meg ezeknek az ágaknak a kockázatterhét.

– Az őszinteség jobb esélyt ad téves címzés esetén, és rosszabb esélyt ad téves címzés esetén. A hazugság nagyobb esélyt ad helyes címzés esetén, és kisebb esélyt ad helyes címzés esetén.

– Hiszen ez önellentmondás.

– Igen. A játék állapottere nem kvantálható minimax eljárással.

– Közöld az antagonizmus okát.

– Az a tömb, amelyet biztosítunk, hogy kizárólag ővele léptünk kapcsolatba, hajlamos lesz pozitívan reagálni, de csak azzal a feltétellel, hogy ezt a kizárólagosságot ő maga is ellenőrizni tudja, más bizonyítékot is szerezve rá a mi közlésünkön kívül. Ha ellenben feltételezi, hogy a másik tömb elfogta az üzenetünket, vagy, ami még rosszabb, ha rájön, hogy kétszínű játékot játszunk, akkor a kapcsolat esélye nullára csökken. A kapcsolat negatív valószínűsége is előállhat.

– Negatív?

– A kapcsolat elutasítása nulla értékű. Negatív értéket rendelek a bennünket dezinformáló válaszokhoz.

– Arra gondolsz, hogy csapdát állítanak?

– Könnyen lehetséges. A játék fája itt ismét elágazik. Csapdát állíthat vagy az egyik fél, vagy mind a két fél egymástól függetlenül, vagy a két fél időleges szövetségre lépve, amennyiben úgy okoskodnak, hogy ha megállapodnak egymással az ideiglenes együttműködésben a mi megsemmisítésünk vagy a kapcsolattól való elrettentésünk céljából, azzal kisebb kockázatnak teszik ki magukat mint abban az esetben, ha kizárólagos kapcsolatot kezdenek szorgalmazni a Hermésszel.

– És az nem lehet, hogy hajlandók külön-külön, párhuzamosan kapcsolatba lépni velünk?

– Ez a variáns alapvető ellentmondást tartalmaz. Ha mint feladó párhuzamos kapcsolatot akarsz elérni, hitelesen garantálnod kell a címzetteknek, hogy semlegesek maradunk. Vagyis szavadat adod rá, hogy betartod a szavadat. Az ilyen állítás önmaga igazságértékére vonatkozik, tehát nem lehet bizonyító erejű. Tipikus antinómia.

– Honnan vetted az értékelőfüggvényt a döntési fa generálásához?

– Abból a feltevésedből, hogy a bolygón csak két játékos van, akik kölcsönösen sakkban tartják egymást. És abból, hogy a minimax eljárást alkalmazzák. A játék nyereménye számukra a status quo ante fuit fenntartása, a mi számunkra a kapcsolat felvétele, vagyis az, hogy a patthelyzetből kijussunk.

– Pontosabban?

– A levezetés kézenfekvő. Feltételezem, hogy két birodalom van, A és B. A nyerő helyzet számunkra: mind a két címzett kapcsolatba lép velünk, és mindegyik azt hiszi, hogy övé a kapcsolat monopóliuma. Ha a kettő közül akár csak az egyik is kételkedik a maga kiváltságos, vagyis kizárólagos helyzetében, arra a következtetésre jut, hogy ez a monopólium kétséges. Ekkor a minimax eljárást követve felajánlja a másik félnek, hogy lépjenek ellenünk koalícióra, hiszen a velünk köthető koalíció esélyeit nem ismeri. Ez nyilvánvaló. A saját történelmüket ismerik, ennélfogva ismerik a konfliktusaik szabályait. A konfliktusok miránk jellemző szabályai viszont ismeretlenek a számukra. Ha bármelyik félnek szövetséget ajánlunk fel, az ajánlat nem lesz hiteles. Primo: ha mind a két ellenséges félnek szövetséget ajánlunk, az ajánlat abszurdum. Secundo: ha az egyik fél oldalára állunk, akkor azt a felet segítjük. Ezáltal a szemben álló felet ellenségünkké tesszük, nekünk pedig ebből semmi előnyünk nem származik, csak belekeveredünk a két fél harcába. Ilyen kapcsolatfelvételi stratégiát csak egy hülyékből álló civilizáció választhat. Ez az eshetőség még metagalaktikus szinten is kevéssé valószínű.

– Igaz. Tehát időlegesen összefoghatnak ellenünk. Akkor milyen játék kezdődik?

– Játék meghatározatlan szabályokkal. A szabályok a játszma folyamán keletkeznek vagy változnak. Ezért azt sem lehet tudni, hogy a játék végösszege tartalmaz-e pozitív értéket. Inkább nulla végösszegű lesz, vagyis egyetlen játékos sem jut nyereséghez, mi sem. De az is lehet, hogy a játék mindenki számára veszteséggel zárul.

– A kockázatot nem lehet nullára csökkenteni. De hol a minimum?

– Nincs elegendő adatom.

– Akkor számolj elegendő adat nélkül! Gyerünk!

– A megoldhatatlan feladatok által kiváltott frusztráció levezetése meghaladja számítókapacitásomat. Parancsnok, ne kívánj lehetetlent. A játékfa nem a tudás fája.

A csendben, amely GOD utolsó szavait követte, Steergard egy másik kristályt helyezett a reproduktorba, közölve, hogy ez annak a párbeszédnek a részlete, amelyet közvetlenül a lunoklazma után folytatott GOD-dal. Megint a gép hangját hallották:

– A kockázat előzőleg csak kiszámíthatatlan volt. Most transzfinális, vagyis megszámlálhatatlan halmaz jellegét öltötte. Minimax eljárással már csak a visszafordulás értékelhető.

– Kényszeríthetjük őket kapitulációra?

– Elméletileg igen. Például harci technoszférájuk fokozatos felmorzsolásával.

– Vagyis azzal, ha elpusztítunk minden harceszközt a Dzéta egész térségében?

– Igen.

– Egy ilyen hadművelet esetén hogyan alakulnak a kapcsolat esélyei?

– Minimálisak, amennyiben a legoptimistább kezdeti feltételekből indulunk ki: hogy sziderális csapásmérő erőnk mozgósítása zavartalan lesz; hogy a Quinta-lakók passzívan nézik végig, amint sorra lehámozzuk űrbéli automachikus hagymájuk rétegeit; és hogy amikor már mindet lehámoztuk, fegyverzetük meg is marad a nulla szinten. Játékelméleti szempontból ez csoda lenne, valószínűsége pontosan akkora mint a lottófőnyereményé annak a számára, aki nem is lottózott.

– Leszel szíves csodák nélkül ismertetni, milyen variánsai vannak a quintai technoszféra leszerelésének?

– A görbének legalább két minimumértéke lesz. Vagy szembeszállnak velünk, támadó vagy védekező harcmodorban, vagy a hideg szferomachia pacifikációs célú lerombolása felforrósítja a bolygón folyamatosan parázsló konfliktust, és ily módon totális háborúba taszítjuk őket.

– Lehet-e részlegesen megsemmisíteni a szemben álló felek űrbeli automachiáját anélkül, hogy felborítanánk az erőegyensúlyt a bolygón?

– Lehet. Mégpedig oly módon, hogy az orbitális harceszközöket csak hovatartozásuk felderítése után semmisítjük meg, tehát azonos mértékben csökkentjük mindegyik ellenfél kozmikus katonai potenciálját, hogy a dinamikus erőegyensúly fel ne boruljon. Ennek két feltétele van: először is fel kell derítenünk, milyen mértékben képesek irányítani űrbeli fegyvereiket, vagyis milyen hatósugarú a parancsnoki hatékonyság, másodszor elvégezzük a fegyverrendszerek azonosítását és felmorzsolását, mégpedig két fokozatban, előbb megsemmisítjük a vezérlés hatósugarán kívül eső fegyvereket, tehát az automachikus burkot, aztán arányosan csökkentjük a quintai civilizáció fegyverzetét azon a szférán belül, amelyet még irányítani tud. In abstracto ezt végre lehet hajtani. De ha tévesen azonosítjuk, kinek milyen fegyverei vannak a belső szférában, tehát a hadműveleti irányítás térségében, akkor lángra lobbantjuk a konfliktust a bolygón, mert az egyik felet meggyengítjük, és ezáltal a másikat előnyös helyzetbe hozzuk. Vagyis kizökkentjük az ellenfeleket a fegyverkezési verseny ingatag egyensúlyából, és belelökjük a totális háborúba. Parancsnok, elrugaszkodsz a valóságtól. Hiszen a sikert keresed, igaz?

– Hát persze.

– És mi lenne a te sikered? A kapcsolat? De ebben a modellben a siker ilyen fogalma értelmezhetetlen. Nemcsak azon múlik, hogy a Hermész képes-e megsemmisíteni a szferomachián kívül még mindazokat a harceszközöket is, amelyeket ők folyamatosan gyártanak és kilőnek az űrbe. Közvetett harcot fogunk vívni, nem őket támadjuk, hanem a fegyvereiket. Honnan tudhatjuk, hogy ha mi új technikákat vetünk harcba, közben le nem koppintják a mi eszközeinket? A sziderális energia felhasználását?

– Tételezd fel, hogy azzal nem boldogulnak.

– Igenis. Ez esetben vannak egyfelől minimax eljárással, tehát logikus optimalizálási számítással értékelhető döntési tényezőink, nevezetesen zűrzavaros technikai halmazok, másfelől viszont a Quinta-lakók reagálásaiban irracionális tényezők is szerepelnek, amelyekről semmit sem tudunk. Azt azonban tudjuk, mekkora súlyuk volt éppen ezeknek a tényezőknek a földi történelemben.

Ezzel megszakadt a beszélgetés fölvétele. Rövid szünet után Steergard és a gép újabb párbeszédét hallották:

– Elvégezted a rendszerek szimulációját?

– Igenis.

– Figyelembe véve a rendszerek valamennyi feltételezett szerkezeti variánsát és azok konfliktusait?

– Igenis.

– Mekkora a szerkezeti különbségek együtthatójának értéke a kapcsolatért folytatott játszmánkban? Add meg a különbségek hatásának statisztikai relevanciáját vagy modális eloszlását.

– Az együttható értéke egy.

– Minden szimulációban?

– Igen.

– Tehát a kapcsolat esélyei szempontjából az égvilágon semmit sem jelent, hogy különböző rendszer van-e a szemben álló feleknél?

– Semmit sem jelent. A technomachikus evolúcióból, amelynek tartós konfliktus a mozgatóereje, rendszertípusoktól független változó lesz, mivel ezt az evolúciót a konfliktus szerkezete alakítja, nem pedig a társadalmi szerkezetek. Pontosabban szólva: a konfliktus korai szakaszaiban a rendszerek különbségei még tükröződnek a pszichológiai propaganda, a diplomácia, a felforgató tevékenység, a kémkedés és a fegyverkezési verseny taktikáiban. A költségvetés felosztása katonai és nem katonai jellegű kiadásokra rendszerspecifikus értékű argumentumok halmazának a függvénye. De a felek egyre erősödő törekvése, hogy a konfliktusban fölényre tegyenek szert, kiegyenlíti az argumentumok halmazának különbségeit. Ezáltal az ellenfelek stratégiáit is hasonlóvá teszi. Tükörhatás alakul ki. A tükröt nem lehet rávenni, hogy kizárólag a fesztelen és szabad viselkedéseket tükrözze, semmi egyebet. Amikor a fegyverkezés hatékonyságának felső határát átlépik, a fölényért való további versengés felszámolja az ellenfelek stratégiájának összefüggését rendszerük különbségeivel. Ez az összefüggés olyan lényegtelennek bizonyul mint az ember izomerejének hatása egy ballisztikus rakéta kilövésére. Az őskőkorszakban, a barlanglakók korában vagy a középkorban az izmosabb ellenfél legyőzte a gyengébbet. Az atomkorban egy gyerek is elindíthat egy rakétát, ha megnyomja a megfelelő gombot. A Quinta-lakók már nem urai a stratégiának, amelyet maguk választottak. Ellenkezőleg: a stratégia uralkodik rajtuk. Ha különböző rendszereket talált, alávetette őket a saját szempontjainak, és egyformává csiszolta őket. Ha nem így történik, akkor a konfliktus valamelyik fél győzelmével végződött volna. A szteromachia aktivitása mutatja, hogy ez nem következett be.

– Jól van, tegyük fel, hogy ilyen körülmények között folyik a játszmánk a kapcsolatért. Add meg a játék optimális szabályait.

– A quintai parancsnokságok tudják, hogy a katasztrófát a kavitátoraink elfogása okozta. Rajtuk kívül senki sem hajthatta végre ezt a hadműveletet.

– Ez azt jelenti, hogy a Quintától a holdig terjedő sugarú térségben irányítani tudják a szferomachiát?

– Nem feltétlenül. Hadműveleti térségük nem lehet olyan gömb, amelynek felülete élesen és simán elhatárolódik az elidegenedett szférától.

– Levonsz ebből valamilyen következtetést a vezérkarok összetételére nézve?

– Értem, mire célzol. Az a gondolat, amelyet a legénység egyes tagjai forgatnak a fejükben, a nem biológiai vezérkarok, tehát a számítógépek lakta élettelen bolygó ötlete abszurdum. A számítógépek, még ha nincs is beléjük építve az önmegőrzés alapelve, ésszerűen cselekszenek. Ez azt jelenti, hogy a minimax eljárást követik, a lehető legnagyobb mélységig vizsgálva a játékfát. Addig harcolhatnak, ameddig a hatékony harc lehetősége fennáll. Ha a végjátékban a kifizetések összege a teljes pusztulással egyenlő, akkor a minimax nullára csökken. Az őrült számítógépek koncepcióját elvetem. Különben is, a színképelemzések és a spinogramok közvetett bizonyítékot nyújtanak élőlények jelenlétére.

– Na jó. Hát akkor?

– A vezérkarokban vannak számítógépek, de vannak Quinta-lakók is. A lunoklazma következményei őket nem sújtották: ilyen huzamos és ekkora méretű konfliktusban semmit sem védenek meg jobban mint a vezérkarokat. Azt már tudod, hogy a lakosság vesztesége a hatóságok szemében nem kényszerítő érv amellett, hogy felvegyék velünk a kapcsolatot.

– Add meg a kényszerítő érvet.

– Látod, erről van szó. Itt nem lehet tovább sumákolni. A közvetett nyomás nem elegendő. Világosan kell beszélned, parancsnok.

– Tehát fenyegessem meg a vezérkarokat?

– Igen.

– Tömegpusztító csapással?

– Igen.

– Érdekes. Szóval azt mondod, gyilkoljuk le az értelmetlenül viselkedő értelmes lényeket, mert ez a kapcsolatfelvétel legjobb módja? Aztán szálljuk le a bolygóra mint régészek, és tanulmányozzuk az általunk kiirtott civilizációt?

– Nem. Azzal kell megfenyegetned őket, hogy sziderális csapást mérünk magára a bolygóra. Látták, hogyan robbant fel a holdjuk.

– Hiszen az blöff lesz. Ha megint azt követeljük, hogy lépjenek velünk kapcsolatba, nem semmisíthetjük meg ugyanakkor a potenciális beszélgetőpartnereket. Nem kell túl nagy ravaszság ahhoz, hogy ezt megértsék. A fenyegetést üresnek minősítik, és joggal.

– A fenyegetésnek nem muszáj teljesen üresnek lennie.

– A jéggyűrűt robbantsuk fel?

– Parancsnok, minek társalkodsz éjszakánként egy géppel ahelyett, hogy aludni mennél, mikor magadtól is tudod, mit kell tenni?

A reproduktor elhallgatott. Steergard újabb kristályt helyezett a résbe.

– Még egy kis türelmet kérek – mondta. – Ez már az utolsó beszélgetés.

A kék jelzőlámpa kigyulladt. Ismét megszólalt GOD monoton hangja:

– Parancsnok, vigasztaló hírem van. Megvizsgáltam a szferomachia stabilitását, a jövőbe extrapolálva, a prognosztikus bizonyosság határán túl. Függetlenül attól, hányan vannak az ellenfelek és mekkora átmérőt ér el a harcok térsége, ez a civilizáció el fog pusztulni. Legegyszerűbb modellje a kártyavár. Nem lehet kártyalapokból akármilyen magas várat építeni. Előbb vagy utóbb, de mindegyik összeomlik. Ez számítások nélkül is nyilvánvaló.

– Kártyavár? És konkrétabban?

– A Holenbach-elmélet. A tudomány fejlődésében nincsenek pótolhatatlan emberek. Ha nincs Planck, Fermi, Liza Meitner, Einstein, Bohr, akkor az atombombához vezető felfedezésekre rájön valaki más. Az amerikaiak csak nagyon rövid ideig voltak az atomfegyver kizárólagos birtokában. Atomrakétákkal aztán évtizedekig sakkban tarthatják egymást az ellenfelek. Licitálhatnak, hogy melyiknek vannak pontosabban célba találó és nagyobb pusztító erejű atomfegyverei. A sziderológia ilyen esélyeket nem ad. A magreakció, a kritikus tömeg és a Bethe-ciklus megismeréséhez a lépések egész sora vezet. A sziderális technikát viszont egyetlen ugrással lehet elsajátítani. A Holenbach-szakasz felfedezése előtt semmit sem lehet tudni, utána már mindent. A fegyverkezés visszafordíthatóságának szakaszában, amikor még lehetséges tárgyalásokat folytatni háború és béke között, a nukleáris adu felfedezője használhatja adu ásznak ezt az ütőkártyát, de nem muszáj kijátszania. A kozmikus szferomachia szakaszában az, aki elsőnek fölfedezi a sziderológiát, ezt az ütőkártyát azonnal kijátssza. Mégpedig azért, mert a hadijátékok állapottere a hagyományos és atomfegyverek esetében potenciálisan szimmetrikus, de a sziderális tényező belépésével a stabilitás övezete elvész. A sziderologiával nem lehet zsarolni a bolygón. A nem robbanásszerű termonukleáris reakciókat sokáig nem sikerült ellenőrzés alatt tartani, mert a termikus plazma folyton szivárgott, és a fókuszáló mezők nem voltak elég stabilak. Évtizedekig reménytelennek látszott a dolog. A gravitációs erők irányítása hasonló nehézségekkel jár, de csillagászati méretekben. Nem lehet kicsiben kezdeni, előbb kinyerni az uránércből a 235-ös izotópot, aztán beindítani a láncreakciót a kritikus tömeg fölött, plutóniumot szintetizálni, és így eljutni a hidrotritbombák gyújtásához. A csillagtechnika esetében a gyakorlótérnek egy égitestnek kell lennie. A sziderológia szakaszát megelőzi a teratronok anomalonjainak szakasza. Ezért csodálkoztam, hogy a fizikusok meglepődtek azon, amit a Gábriel csinált. Ha a Quinta-lakók elfogják és szétszedik a Gábrielt, akkor máris a Holenbach nyomára jutnak. A Gábrielnek muszáj volt a teratronnal elolvasztania magát. Megjegyzem, én javasoltam, hogy legyen benne önelpusztító töltet.

– Miért nem magyaráztad el ilyen alaposan?

– Én nem vagyok mindentudó. Azokkal az adatokkal dolgozom, amelyeket tőletek kapok. A fizikusaid, parancsnok, lehetetlennek tartották a Gábriel elfogását, mert a szferomachia egyetlen objektuma sem fejtett ki tizedakkora hajtóerőt sem mint a Gábriel. Ellenvetéseim voltak, de bizonyítékaim nem. Azt a feltevést, hogy a Gábrielt lehetetlen elfogni, a kisujjukból szopták. Egyébként bajos lenne megmondani, jó-e vagy rossz, hogy a Gábrielben lévő unokaöcsém ilyen leleményes volt. Ha engedi magát elfogni, akkor most már nem a kapcsolatról beszélnénk, hanem azt kellene eldönteni: visszafordulunk-e, vagy sziderális ütközetbe bocsátkozunk a Quintával mint velünk azonos erejű játékossal. És ha azt a variánst most mellőzzük, hogy sziderális csapásuktól füstté vált a Hermész, akkor lóhalálában menekülnénk az összeomló szferomachia romjain át. Mert akkor már megkezdődött volna az, ami ötven vagy száz év múlva romba dönti. Az a tömb, amelyik a Gábriel szétszedéséből megtanulta a sziderológiát, nem várná meg, amíg az ellenfél utoléri. Megelőző csapást mérne rá.

– Ez csak spekuláció.

– Kétségkívül. De én nem a kisujjamból szoptam. Feltételezem, hogy valamelyik fél a holdat akarta kísérleti terepnek használni. Még nem tudta, hogy semmiféle plazmotron nem ad annyi energiát, amennyi megnyitná a Holenbach-szakaszt. És akárki kergette el az illetőt a holdról, ahhoz nem volt elég ereje, hogy ő maga ott maradjon. Valaki sakkot adott a királynak. Ez a király fiatalkorú infáns volt. De a másik tömb is sakkot adott. Nem tudom, melyik figurának. De olyannak, hogy patthelyzet jött létre. A holdon. A többi színtéren pedig tovább folyt a játék.

– Eddig miért nem mondtad ezt el így?

– Ha most spekulációnak nevezted az okfejtésemet, a lunoklazma előtt kijelentetted volna, hogy GOD-nak lázálmai vannak. Óhajtod hallani, hogyan látom a Quinta egyetemes történelmét?

– Beszélj.

– A quintai történelem kulcsa a kritikus szakaszban a jéggyűrű. Amikor az iparosítás nekilendült, a bolygón sok állam volt, köztük a jócskán előreszaladt, együttműködő élboly. Kiléptek a világűrbe, hasznosítani kezdték az atomenergiát. Eközben az iparilag gyengébb, de a lélekszámot tekintve erősebb országokban bekövetkezett a demográfiai robbanás. Az élboly elhatározta, hogy az óceán szintjének csökkentésével megnöveli a lakható területet. Ennek egyetlen módja az volt, hogy a tengervizet kisöprik a légkör fölötti űrbe. Nem tudom, milyen technikát használtak ehhez; de ismerem azokat a technikákat, amelyekkel nem tudták volna megcsinálni. Több száz köbmérföld vizet nem lehet sem űrhajókkal elhordani, sem közvetlenül, szivattyúk és vízágyúk rendszerével kilőni. Az első változathoz elérhetetlen mennyiségű üzemanyag és szállító jármű lenne szükséges. A második megvalósíthatatlan, mert mielőtt a kilőtt vízsugarak, ezek a fordított vízesések, vagyis vízrepülések elérnék az első kozmikus sebességet, már elpárolognának a légköri súrlódástól, és visszatérnének a légkörbe.

Van azonban sok módszer, amely megvalósítható. Mondok egyet. Villámkisülés típusú csatornákkal kell átdöfni a légkört, minden ilyen villám szinergikus görbe mentén, az óceán partjáról kiindulva hatolna be a termoszférába, és a nyomában vízgőzt lövellnek ki. Ez nagyon leegyszerűsített séma. Lehet elektromágneses ágyúféléket létrehozni a légkörben, persze ágyúcső nélkül, alagutakat, amelyekben a centrifugális impulzusok kifelé hajtják az ionizált vízgőzt. Lehet a víznek nem termikus dipólusos tulajdonságokat adni. A Földön egy bizonyos Rahman foglalkozott ilyesfajta hidrotechnikával. Kimutatta, hogy a vizet csak az első kozmikus sebességre lehet felgyorsítani, miáltal a bolygó körül jéggyűrű kezd keletkezni, ez a gyűrű nem lesz stabil, ezért a következő szakaszban, már az űrben, fel kell gyorsítani, hogy centrifuga legyen belőle, akkor a második kozmikus sebességgel húsz-negyven év alatt szétrepül. Ellenkező esetben, tehát az űrbeli gyorsulás csökkenése vagy a munkálatok abbahagyása esetén, több víz kerül vissza a bolygóra a légkör felső szintjével való súrlódás miatt mint amennyit közben a vízágyúk kilőnek az űrbe. A további részletek nem érdekesek. Elég annyi, hogy már az Euridikéről megállapították a jéggyűrű belső peremének lassú elmorzsolódását és a gyűrű ellapulását, tehát külső kerületének növekedését.

Ez senkinek sem lehetett előnyös a bolygón. A víz visszakerülése nemcsak annyit jelent, hogy zuhog az eső. Az egyenlítői övezetben a folyamatos esőzés korszaka köszönt be, a csapadék maximuma évszakonként változik, mert a bolygó tengelye ferde szöget zár be az ekliptikával, olyasformán mint a Földé. Az átlagos évi hőmérséklet két Kelvin-fokkal csökken. A jégkorong beárnyékolja a bolygó nappali felét, és visszaveri a napfényt. Mármost ha csak műszaki hiba történik, ami mindig lehetséges, azt bizonyos idő múlva kijavították volna. De javításnak semmi nyoma. Tehát nem a bolygótechnika hibája miatt hagyták abba a munkát. Az okot máshol kell keresnünk, mégpedig a civilizáció politikai bomlásában. A kezdeti feltételekről egyet tudunk: kedvezők voltak a tervre nézve, amelyet csak globális összefogással lehetett megvalósítani, de az összefogás aztán megszűnt. Az együttműködés kora mintegy száz évig tartott, ezalatt, legalábbis a technika terén, biztosan együttműködtek. Egy-két évtizedes eltérés a válságszakasz szempontjából lényegtelen. Mi volt az oka annak, hogy letértek a közös útról? Helyi háborúk? Gazdasági válságok? Nem hinném. A politikai ügyek alakulása nem rekonstruálható visszamenőlegesen az adott állapotból, csak a Markov-láncnak nevezett modell segítségével alkothatunk róla képet. Ez lépésekben lezajló, sztochasztikus folyamat, amely eltörli a saját nyomait. Ha a huszadik században űrvendégek érkeztek volna a Földre, az ott talált helyzetből semmiféle retropolációval nem juthatnak el a keresztes háborúkhoz, kivéve persze, ha elolvasnak egy történelemkönyvet. A fehér foltot tehát a következő lehetséges fejleményekkel töltöm ki. Az ellentétek csírája eleve megvolt az együttműködésben, de lappangó formában. A legerősebb országok nem tehették meg, hogy fegyveres erővel igázzák le vetélytársaikat. A gyengébb országok is részt vettek a globális munkálatokban, de az együttműködés őszinte kooperációból színlelt békés együttéléssé alakult át.

Aztán felszínre kerültek az ellentétek, nem okvetlenül közvetlen módon vagy támadással. A tömbök száma lehetett több is, három vagy négy, de az ergodikus minimumhoz elegendő két szemben álló tömb. Elkezdődött a fegyverkezési verseny. Első következményeként felhagytak azokkal a munkálatokkal, amelyek azt célozták volna, hogy a jéggyűrűt szétoszlassák a világűrben. Az erre szánt eszközöket és erőforrásokat a fegyverkezésre fordították. Ugyanakkor az a szuperhatalom, amely a tervezet fő mozgatója volt, már nem találta kifizetődő vállalkozásnak a jéggyűrű olyan felszámolását, amely egyetlen földrész lakosainak sem árt, hiszen a további munka pozitív eredményei az ellenfélnek is hasznára válnának. Erre az ellenfél is rájött, és ugyanígy cselekedett. Attól fogva egyik fél sem nyúlt többé a jéggyűrűhöz, pedig jéglavinák zúdultak belőle a bolygóra, de a fegyverkezési versennyel elfoglalt felek ezen nem tudtak segíteni. Az eszkaláció során a fegyverkezési verseny kilépett a világűrbe. Így festhetett az előjáték és az első felvonás. Mi a második felvonás közepén érkeztünk, és mit sem sejtve, fejest ugrottunk ebbe a sokrétegű szferomachiába, közepén az ártatlan nappal.

– Újra megkérdezlek: miért nem álltál elő ezzel a retrospekcióval már korábban? Elég alkalmad volt rá.

– Nézd, amit én elmondtam, az nem újdonság nektek. Különböző változatokban kering a fedélzeten, magánvéleményként vagy nem magánvéleményként, de beszélnek róla. Bizonyítani egyik változatot sem lehet. A képzelőerő határai sokkal tágasabbak mint az elméletalkotás határai.

A fejtörő játék egyes töredékei, mint adatok, fokozatosan futottak be. Amíg kevés adatunk volt, számtalan kirakós játékot lehetett belőlük összeállítani, a fehér foltokat és a hézagokat alaptalan fantaziálással kitöltve. Én kombinatorikus gép vagyok. Ha rátok zúdítom a kombinatorika összes variánsát, amelyen végigmentem, hetekig hallgathattátok volna az okfejtéseimet, sűrűn megtűzdelve a fenntartásokkal, miszerint az elmondottak hitelessége bizonytalan. Azonkívül olyan utasításokat kaptam, amelyek ellentétesek voltak a te parancsaiddal. Rotmont doktor a Quinta spinoszkópiáját követelte. Elmagyaráztam neki, hogy ha a fedélzeti aggregátok teljes kapacitásával átvilágítjuk a Quintát, azt mindenképpen észreveszik, és ezzel csökkentjük a kapcsolat esélyét. De ragaszkodott az óhajához, hát álcázásra képes, könnyű spinoszkópokat küldtem ki. Erről tudsz, parancsnok. Rotmont azt remélte, fölfedezi, amit ezen a módon nem lehet fölfedezni. Semmire sem jutott, de nem én foszlattam szét a reményeit. Én megtettem, amit kívánt, mert ártani nem árthattam vele. A hipotézisek, amíg tényleges cselekvés alapjául nem szolgálnak, lehetnek tévesek, de nem végzetesek.

A kék jelzőlámpa kialudt. A pilóták és Nakamura, bár ugyanannál az asztalnál ültek, ugyanolyan fotelokba mélyedve mint Steergard és Arago, csak nézőknek tűntek, akiknek nincs módjuk beavatkozni a lejátszódó jelenetbe. Mintha nem is számítanának ebben a beszélgetésben.

– Ez volt a magyarázat – mondta Steergard. – Tisztelendő atya, ön egyszer azt mondta, hogy helyesen fogok dönteni. Nem azért nem válaszoltam rá, mert aki dicséretet kapott, annak hallgatnia illik, hanem mert tudom, mennyire különböző fogalmaink vannak a jóról és a rosszról. A következő lépésünket már eldöntöttem. Egyikünk sem tudja befolyásolni azt, ami történni fog. Én sem. Jobban szeretném, ha senkit sem kellene megsértenem a jelenlévők közül. De a kíméletlen cselekvés ideje a kíméletlen őszinteség ideje is. A másodpilótánk butaságot mondott. Nem azért jöttünk ide, hogy kihívást intézzünk valaki ellen, és nem azért párbajozunk, hogy a Föld becsületét megvédjük. Ha így volna, nem vállaltam volna el a felderítőcsapat parancsnokságát. Az emberi tudat nem sokat képes átfogni és szem előtt tartani. Ezért a roppant méretű vállalkozást részekre bontja magában. És ezért eshetik meg olyan könnyen, hogy az eszközök eltakarják a célt, és maguk válnak céllá. Amikor elvállaltam a parancsnokságot, előbb gondolkodási időt kértem, hogy visszatekinthessek, és megpróbáljam áttekinteni a CETI és a SETI egész gigászi vállalkozását. Sok-sok millió munkaóra, űrhajóépítés, repülések a Titánra, tanácskozások a földi fővárosokban, halmozódó pénzeszközök a bankokban, mindez olyan reményt fejezett ki, amely nem olcsó újságszenzáció volt. Tudóscsoportok számtalan változatban lejátszották a kapcsolat játékát, hogy megtalálják a célhoz elvezető biztos vagy legalábbis optimális módszert. Azért gondoltam végig mindezt, hogy tudatosítsam magamban, hogy az Euridikén vagy a Hermészen én csak egy vagyok a kozmosz végtelen térségeiben elveszetten keringő, emberi hangyaboly hangyácskái közül, tehát olyan feladatot vállalok, amely meghaladja erőmet, és azt hiszem, bármelyik ember erejét. Visszavonulni könnyebb lett volna. Amikor beleegyeztem, nem tudtam, mi vár ránk. Csak azt tudtam, hogy teljesítem a kötelességemet úgy, ahogyan szükségesnek mutatkozik. Ha most megint tanácskozást hívnék össze, az nem a tökéletesebb cselekvést szolgálná, hanem csak azt, hogy szabaduljak a nyomasztó tehertől. Másokra hárítsam át a felelősséget, legalább részben. Úgy éreztem, ehhez nincs jogom. Ezért döntöttem egyedül. Ami történni fog, azt befolyásolni már senki sem tudja. De ahhoz, hogy véleményt alkosson és kimondja, továbbra is mindenkinek joga van. Elsősorban önnek, tisztelendő atyám.

– Az a szándéka, hogy szétzúzza a jéggyűrűt?

– Az. A tatcsarnokban már szerelik a készüléket.

– A gyűrű darabjai eltávolodnak a bolygótól?

– Nem. Több trillió tonna jég fog a bolygóra zuhanni. Nagyobb tömbökben, semhogy útközben elolvadjon. A legvédettebb helyeket is eltalálja. Azonkívül a légkör felső rétegei elillannak. Körülbelül száz bárral csökken a légnyomás a tenger szintjén. Ez figyelmeztetés lesz.

– Ez gyilkosság lesz.

– Igen.

– Ezen az áron akarja kikényszeríteni a kapcsolatot?

– Nem. A kapcsolat már másodrendű kérdéssé vált. Így próbálom megmenteni őket. Ha magukra maradnak, belépnek a Holenbach-szakaszba. Járatos a sziderisztika rejtelmeiben, tisztelendő atya?

– Annyira, amennyire egy laikus járatos lehet. Asztrogátor… ön népirtásra készül egy hipotézis alapján? Amely nem is a sajátja, hanem egy gépé?

– Semmi egyebünk nincs, mint hipotézisek. És a gép segített nekem. Sokat segített. Egyébként tudom, milyen viszolygást váltott ki az egyházban az Animus in Machina.

– Én nem érzek ilyesmit. Cserébe a magyarázatáért, asztrogátor, elmondom az enyémet. Az ember gyakran nem ismeri fel azt, amit a kívülállók látnak. GOD beszélt arról, hogy a Quintán harcoló ellenfelek módszerei azonossá válnak. Ez önre is vonatkozik.

– Nem értem.

– Felszámolta az eddigi eljárásmódot, mert úgy érezte, hogy a parlamentarizmust egyeduralommal kell felváltani. Nem kételkedem abban, hogy becsületes szándékból tette. Magára akarja vállalni a teljes felelősséget a további lépésekért. De közben a Quinta-lakók példáját követte, vagyis a tükörhatás érvényesült. Mégpedig a döntések brutális voltában. Csapásokkal akar válaszolni a csapásaikra. Mivel ők a vezérkaraikat erődítették meg a legjobban, ön rájuk akar a legerősebben lesújtani. Egyúttal, és most szándékosan használom az ön szavait, a Hermész emberei közötti viszony eddigi szerkezetét alárendelte az elfogadott stratégia szerkezetének.

– GOD fejezte így ki magát.

– Annál rosszabb. Nem állítom, hogy a gép sugalmazta az ön döntéseit. Azt állítom, hogy a gép is tükörré vált. Felnagyítja az ön agresszivitását, amelyet a frusztráció váltott ki.

Steergardon most először látszott megdöbbenés. De hallgatott, a szerzetes pedig folytatta:

– A hadműveletekhez autoritárius vezérkarokra van szükség. A bolygón is így volt. Nekünk azonban nem kellene bekapcsolódnunk az ilyen típusú tevékenységekbe.

– Én nem akarok háborút a Quintával. Ez inszinuáció.

– Ez, sajnos, az igazság. Háborút folytatni lehet hadüzenet nélkül is, és akkor is, ha nem nevezik háborúnak. Nem azért jöttünk ide, hogy csapásokat váltsunk, hanem hogy információkat cseréljünk.

– Én boldogan megtenném, de hogyan?

– Egyszerű. Szerencsére a hadititok elvét nem tartják be a fedélzeten. Tudom, hogy a csarnokokban naplézer épül, amely csapást fog mérni a bolygóra.

– Nem magára a bolygóra. A jéggyűrűre.

– És a légkörre, amely a bolygó létfontosságú része. A szoláris lézert, a szolézert, ahogy a fizikusok mondják, fel lehet használni gyilkos csapások helyett információtovábbításra.

– Több száz órán át sugároztuk az információkat, minden eredmény nélkül.

– Valóban furcsa helyzet, hogy éppen én lássak meg egy lehetőséget, amelyet nem látnak sem a szakemberek, sem a szuperokos gépük. A jelzések vételéhez, amelyeket a műholdunk, a Nagykövet sugárzott, különleges vevőberendezésekre, antennákra, dekoderekre volt szükség… Én nem értek a rádiótechnikához, de ha a Quintán háború dúl, akkor a rádióvételre alkalmas berendezések is hadicélokat szolgálnak. A jelzéseket tehát a vezérkarok vették, nem pedig a Quinta lakossága. Ha a lakosság egyáltalán tudomást szerzett a mi érkezésünkről, akkor csakis úgy, ahogyan ön elmondta: hazug és álnok beállításban, hogy a Quinta-lakók egy idegen birodalom inváziós flottájának tekintsenek minket. Egyszóval könyörtelen ellenségnek. És most ön, parancsnok, maga igazolja ezt a hazugságot a szolézerével.

Steergard elámulva hallgatta – sőt mintha elvesztette volna eddigi kategorikus magabiztosságát.

– Erre nem gondoltam…

– Mert ez a legegyszerűbb. GOD segítségével felröppent a kifinomult gondolkodás magas szintjére, játékelmélettel, minimax eljárással, az állapottér kvantálásával ember és gép szárnyat adott egymásnak, és olyan magasra repültek, hogy onnét már nem látni a tükröcskéket, amelyekkel a gyerekek szoktak játszani: visszaverik a szobába beeső napfényt, és ettől fényfoltok szaladgálnak a mennyezeten. A szolézer ilyen tükröcske lehet az egész Quinta számára. Hiszen a felvillanásai fényesebbek lesznek a napnál. Mindenki meglátja őket, aki felnéz.

– Arago atya – mondta Steergard, az asztalon át a pap felé hajolva –, boldogok a lelki szegények, mert övék lesz a mennyek országa. Legyőzött, tisztelendő atyám. Jobban megleckéztetett mint GOD-ot a pilótánk… Hogy jutott ez eszébe, atyám?

– Én is játszottam tükrökkel gyerekkoromban – mosolyodott el a dominikánus. – GOD pedig sohasem volt gyerek.

– Remek ötlet az információ közléséhez – szólalt meg Nakamura. – De tudnak-e majd válaszolni? Ha megértik?

– A fogantatás előtt volt az angyali üdvözlet – felelte Arago. – Talán nem tudnak úgy válaszolni, hogy mi megértsük őket. De legalább ők értsenek meg minket világosan.

Tempe, aki leplezetlen csodálattal nézett a szerzetesre, nem bírt tovább hallgatni.

– Most igazán elmondhatjuk: heuréka! No és… tükrök biztosan őnáluk is akadnak! A tükröket háborúban sem kobozzák el…

A szerzetes mintha nem hallotta volna. Rágódott valamin. Halkan, vonakodva megszólalt:

– Volna egy kérésem. Szeretnék egypár szót váltani az asztrogátorral négyszemközt, ha beleegyezik… de ugye, nem bántódnak meg?

– Úgy lesz, ahogy ön óhajtja – mondta Steergard. – Mindannyian adósai vagyunk. Nakamura kolléga, el kell végezni a szükséges átalakításokat, hogy a szolézer sugara bejárhassa a Quintát, és az optikai kérdéseken kívül informatikai feladatok is vannak. Ez a jelsugárzás olyan címzetteket feltételez, akik csak elemi szintű képzettséggel rendelkeznek.

A fizikus és a pilóták távozása után Arago felállt.

– Bocsássa meg, amit az elején mondtam. Abban a hiszemben jöttem, hogy egyedül találom, asztrogátor. Ami a tükörötletet illeti, én nem vagyok túl optimista. Elmondhattam volna alacsonyabb szinten is, sőt ez volt a szándékom. Mint egy laikus javaslatát, hogy a szakértők elbírálják. Elég valószínű, hogy ezzel a jelezgetéssel semmire sem megyünk, vagy csöbörből vödörbe jutunk. Eleve túl antropocentrikus ötlet. Ön először felháborodott, megbántódott, aztán megkönnyebbült.

– Mondjuk. Mire gondol, atyám?

– Nem lelki vigaszra. Ahhoz, hogy ennek a kísérletnek a technikai oldalát kidolgozzák, önnek és a többieknek be kell vonniuk GOD-ot.

– Hát persze. Elvégzi a számításokat, meg minden. De miért? Elkészíti a programot. Megteszi mindazt, ami tőle telik. Csak nem feltételezi, atyám, hogy ő az advocatus diaboli?

– Nem. És én sem vagyok doctor angelicus. De azt fölösleges mondanom, ugye, hogy keresztény vagyok?

Steergard újra meghökkent a beszélgetés eme fordulatától.

– Mire gondol, atyám? – ismételte.

– A teológiára. Hogy jobban megértsen, nemcsak világi, hanem az én számból egyenesen szentségtörő módon fogok fogalmazni. Lelkiismeretem előtt azt hozom fel mentségemre, hogy a helyzet rendkívüli. A fizika nyelve közelebb áll önhöz mint a hittudomány hermeneutikája. A fizika fogalmi apparátusára lefordítva, a sacrum többalakúsága megfelel az egész világegyetemben jelen lévő és mindenütt azonos anyag eltérő színképeinek. A hasonlatot folytatva azt mondhatnám, hogy a testek színképein kívül létezik a hitek spektruma. Az animizmustól, totemizmustól, politeizmustól kezdve a személyes Istenbe vetett hitig terjed. Az én hitem földi színképtartománya úgy foglalja őt magában mint emberi és egyben isteni családot. Ismeri azokat a teológiai vitákat, amelyeket a SETI kiváltott, különösen amióta a mások keresésének szándéka létrehozta ezt az expedíciót?

– Őszintén szólva, nem. Úgy gondolja, ismernem kellene őket?

– Szó sincs róla. Nekem azonban kötelességem volt. Egyházamban megoszlottak az álláspontok. Egyesek úgy vélték, hogy a teremtmények természetének romlottsága egyetemes lehet, és ez az egyetemesség nagyobb kiterjedésű mint a katholikosz földi fogalma. Tehát hogy lehetségesek világok, amelyeken a Megváltás áldozata nem játszódott le, ezért kárhozottak. Mások úgy gondolták, a megváltás mint a Jó és a Rossz közötti választás lehetősége, amely az isteni kegyelem adománya, mindenütt jelen van. Ez a vita veszélyessé vált az egyházra nézve. Az expedíció szervezőit és résztvevőit elfoglalta a munkájuk. Ezért nem sokat törődtek a szenzációkkal, amelyek az újságok példányszámát megnövelték. A bűnözés meg a szex iránt már kissé megcsappant az érdeklődés, az Euridiké expedíciója viszont újdonságokkal szolgált a fogyasztóknak. Szellemi játékokkal, amelyeket eredetivé és mulatságossá tett, hogy a credo quia absurdum olyan szorzószámot kapott, amely elég hatékonyan kompromittálta. Gondoljon csak bele, milyen vicces látomások: számtalan bolygó rengeteg édeni almával ott, ahol nincsenek almafák, olajágak, amelyeket Isten galambja sem hozhat el, mert ott nem nőnek olajfák, Pilátusok légiói, amint milliárd edényben kezeiket mossák, keresztfák erdei, Júdások tömege, rengeteg sok szeplőtelen fogantatás olyan lényeknél, amelyeknek élettana kizárja ezt a fogalmat, mivel nem párosodás útján szaporodnak… egyszóval, az Evangélium megszorzása a spirálgalaxisok összes karjával a mi Credónkat a hit karikatúrájává, paródiájává tette. Az effajta számtani humorizálás hatására az egyház elvesztette sok hívét. Hogy engem miért nem? Mert a kereszténység többet követel az embertől mint amennyit követelni lehet. Nemcsak azt követeli tőle, hogy ne legyen könyörtelen, aljas és hazug. Azt követeli tőle, hogy érezzen szeretetet a könyörtelenek, hazugok, hóhérok és zsarnokok iránt. Ama et fac quod vis… ezt a parancsolatot semmi nem helyezi hatályon kívül. Kérem, ne csodálkozzék túlságosan, hogy hittanórát tartok itt, egy űrhajó fedélzetén. Nekem kötelességem, hogy messzebbre tekintsek mint ameddig az idegen értelmek találkozását szolgáló felderítésünk esélyei elérnek. Az ön kötelességei mások. Megpróbálom ezt érzékeltetni. Ha ön egy zsúfolt mentőcsónakban állna, és a fuldoklók, akik már nem férnek fel, a csónak peremébe kapaszkodnának, miáltal a csónak pillanatokon belül felborulna és elsüllyedne, akkor ön lecsapná onnan a kezüket. Igaz?

– Attól tartok, igen. Ha nem lenne más megoldás.

– Ez a különbség közöttünk. Tehát ön nem fordul vissza.

– Igaza van. Értem a példázatát a csónakkal. Nem fogom tétlenül várni, hogy elsüllyedjen. Megpróbálom megmenteni ezt a civilizációt, minden erővel, ami csak a rendelkezésemre áll.

– Tehát végső esetben népirtással?

– Igen.

– Ezzel visszatértünk oda, ahonnan elindultunk. Sikerült elodáznom ezt a végső megoldást. Többet nem értem el. Így van?

– Így van.

– Kész életet kioltani, hogy életet mentsen?

– Hiszen ez a példázata lényege, Arago atya. A kisebbik rosszat fogom választani.

– Oly módon, hogy gyilkossá válik?

– Nem utasítom el ezt a meghatározást. Lehetséges, hogy senkit sem fogok megmenteni. Hogy elveszejtem magunkat is, és őket is. De nem mosom kezeimet. Ha elpusztulunk, az Euridiké hírt kap mindenről. Az információt a helyzetünkről és arról, hogy nem vagyok hajlandó visszafordulni, már útnak indítottam.

– Az én eszkatológiámban nincs kisebbik rossz – jelentette ki Arago. – Minden meggyilkolt lénnyel egy egész világ pusztul el. Ezért az etikának nincs számtani mércéje. A visszafordíthatatlan rossz kívül esik a mérhető dolgok birodalmán.

Felállt.

– Nem veszem el több idejét. Bizonyára folytatni akarja a beszélgetést, amelyet félbeszakítottam.

– Nem. Egyedül akarok lenni.

A MESE

A válaszfalat, amely a Hermész két tatcsarnokát rendszerint elválasztotta, eltávolították. Az acélfalak besiklottak a fedélközbe, és helyüket csak a hengeres fémfelületnél sötétebb, csúszásmentes horony széles pereme mutatta. Az óriási csarnok így hangárra hasonlított, amelyben eredetileg egy roppant nagy zeppelin lakott, de most másra használják. Vagy húsz emelet magasan az elcsúsztatott válaszfalak sínei fölött, nem messze a domború mennyezettől, mintha két fehér légy telepedett volna a keresztgerendára, tartószíjak hámjában lógott a két pilóta, Harrach és Tempe, hogy a súlytalanságban egy erősebb fuvallat el ne sodorja őket a helyükről. Súlytalanok lévén, tulajdonképpen azt sem lehet mondani, hogy lefelé néztek, bár nekik így rémlett. A gigászi csarnokban, ahol emberek csak ők ketten voltak, egyenletes, gyors, szüntelen munka folyt. Csillogóra zománcozott sárga, kék, fekete automaták fordították hol előre, hol oldalra fogókarjaikat, együtt hajlongtak, mint egy tökéletesen összehangolt tornászcsapat, hátra, más automaták felé, amelyek a beszerelni való alkatrészeket nyújtották feléjük. Építették a szolézert.

Ez a csipkés falú alkotmány akkora volt mint egy csatahajó. Félig kész váza összecsukott, spirálisan összegöngyölt, óriási esernyőre hasonlított, textília helyett egymásra boruló tükörpikkelyekből szőtt anyaggal. Ezért özönvíz előtti halra is emlékeztetett, vagy kihalt tengeri hüllőre, amelynek csontvázát őslénytankutatók helyett gépek rakják össze. A pilótáktól távol eső elülső részén, ahol az óriási szörnyeteg pofája lett volna, szikrák röpködtek ezernyi kékes füstcsík között – az orr karimáján a lézerhegesztő villogott.

A szolézert, amelyet eredetileg napenergiával működő fotonágyúnak terveztek, a szerelő-automaták átprogramozott csapata egykettőre átformálta fényfoltokat eregető tükröcskévé. Igaz, terajoule-os kapacitású tükröcske lett belőle.

Az elgondolás forrása a fizikusoknak az az aggálya volt, hogy ha megint felhasználják a sziderális technikát, méghozzá ilyen sajátos, nem csupán gravitációs effektusok előállítására, a bolygólakók nemkívánatos útmutatásokat kaphatnak, amelyek nyomán fegyvermestereik rátalálnak a Holenbach-szakasz felé vezető csapásra. Ezért a Holenbach-féle energiaforrás helyett egy némileg már elavult technikához nyúltak vissza: sugár-átalakítókat alkalmaztak. A szolézer szépen elhelyezkedik majd a napkorong előtt, szétnyílik, mint a legyező, a nap felé forduló receptorai felfogják a minden hullámhosszon érkező, kaotikus sugárzást, és a monokróm sugárágyúba gyömöszölik. A felvett energiának majdnem a fele a szolézer hűtésére szolgál, e nélkül a nap hevétől rögtön porrá égne. De a kibocsátott energia elegendő ahhoz, hogy a koncentrált fényoszlop, amelynek átmérője a sugár ágyú torkolatánál kétszáz méter, a Quinta pályáján az elkerülhetetlen szóródás miatt háromszor akkora, olyan könnyedén hasítsa a bolygó kérgét mint forró kés a vajat. Ez a messziről jövő tűzpenge a tízezer méter mély óceán fenekéig hatolna. A felforró, zubogó víz nyomását a tűzpenge meg sem érezné. A zubogó tengervízből akkora felhő szállna fel, hogy az atomrobbanás gombafelhője semmi hozzá képest, a szolézer fénytűje pedig átdöfné az óceán alatti lemezt, átfúrná a litoszférát, és negyedsugárnyi mélységben behatolna a bolygó magjába. Ilyen katasztrófát persze senki sem szándékozott előidézni. Az eredeti terv úgy szólt, hogy a szolézer éppen csak súrolja a jéggyűrűt és a bolygó termoszféráját. Mikor aztán ettől is elálltak, kiderült, hogy a fényágyút egész könnyen át lehet alakítani jelzőlámpává. El Salam és Nakamura elhatározta: az átalakítás legyen minél egyszerűbb, de amellett két legyet üssön egy csapásra. A feladat: minden lehetséges címzetthez egyidejűleg és olvashatóan kell eljuttatni az üzenetet. Az ilyen kapcsolat, ha egyoldalú is, adottnak veszi, hogy a bolygót benépesítő élőlények rendelkeznek látószervvel és az üzenet tartalmának megértéséhez elegendő intelligenciával.

Az első feltétel nem a feladókon múlott. Szemet nem ajándékozhatnak a Quinta-lakóknak, ha nincs nekik. A második felvétel viszont nem csekély ötletességet igényelt a feladóktól, különösen mivel a quintai hatóságok bizonyára nem óhajtják, hogy a kozmikus jövevények közvetlen kapcsolatba lépjenek a lakossággal. A jelzésnek tehát fényesőként kell a bolygó minden földrészére zuhognia, áthatolva a sűrű felhőrétegen; a tömör felhőtakaró egyébként még előnyös is, mert a rajta áthatoló fénytűket csak a bolond tévesztheti össze a napfénnyel.

Igen ám, de most jött csak a neheze: mit tartalmazzon az üzenet? Semmi értelme ábécére tanítgatni a címzetteket, vagy jelszóként bizonyos számokat üzengetni, az anyag egyetemes fizikai állandóit. A szolézer már rajtra készen álldogált a tatcsarnokban, de nem indulhatott el. A fizikusok, informatikusok, egzobiológusok a fejüket vakarták. Minden kész, csak program nincsen. Önmagyarázó kódok nem léteznek. Emlegették már a szivárvány színeit: a lila komor hatású, a látható színkép közepén jönnek a világosabb színek, a zöld a növényzetet, az életerőt sugalmazza, a vörös az agressziót – na igen, az embereknek. De kódot, mint konkrét jelentésű jelek sorát, a színkép vonalaiból nem lehet összeállítani. Ekkor a másodpilóta előállt a maga ötletével. Mondjanak el egy mesét a Quinta-lakóknak. A felhős ég legyen a képernyő. Arra vetítsék a képek sorát. Minden földrész fölött. Mint a jelen lévő Arago később tréfálkozott, obstupuerunt omnes. Valóban, a szakértőknek tátva maradt a szájuk.

– Műszakilag meg lehet ezt oldani? – kérdezte Tempe.

– Műszakilag igen. De mire jó ez? Mozielőadást rendezzünk az égen? De mit mutassunk be?

– Egy mesét – ismételte a pilóta.

– Hülyeség – fortyant fel Kirsting. Húsz évet szentelt a kozmolingvisztika tanulmányozásának. – Pigmeusoknak vagy ausztráliai bennszülötteknek talán elmagyarázhatnál valamit ábrákkal. Minden emberi rassznak és kultúrának vannak közös tulajdonságai. De hát ott nincsenek emberek!

– Nem számít. Van nekik technikai civilizációjuk, és már az űrben háborúskodnak. Ez azt jelenti, hogy régebben megvolt náluk a pattintott kőkorszak civilizációja. És már akkor háborúskodtak. És jégkorszakok is voltak ezen a bolygón. Amikor még nem építettek házakat, se wigwamokat. Tehát nyilván a barlangokban ücsörögtek. A barlang falára pedig termékenységi jelképeket mázoltak, és lerajzolták a zsákmányállatokat, hogy a rajz meghozza a vadászszerencsét. Mint varázslat. Vagyis mese. De hogy ez mese, azt csak pár ezer évvel később tudták meg a professzoroktól. Az olyanoktól mint Kirsting doktor. Fogadsz velem, doktor, hogy tudják, mi az a mese?

Nakamura már nevetett. A többiek is, csak Kirsting nem. De az egzobiológus és kozmonyelvész nem olyan ember volt, aki körömszakadtáig védi a maga álláspontját.

– Hát én nem is tudom… – töprengett. – Ha ez az ötlet nem hülye, akkor zseniális. Na jó, tegyük fel, hogy előadunk nekik egy mesét. De mifélét?

– Hát… az már nem az én dolgom. Nem vagyok paleoetnológus. És ami az ötletet illeti, az sem egészen az enyém. Gerbert doktortól kaptam még az Euridikén egy kötet fantasztikus novellát. Néha beleolvasok egy kicsit. Biztosan onnét jutott eszembe…

– Paleoetnográfia…? – latolgatta Kirsting. – Én éppen csak harangozni hallottam róla. És ti?

Ilyen szaktudós nem volt a fedélzeten.

– Talán GOD memóriájában akad valami… – vélekedett a japán. – Érdemes megpróbálni. De én azt mondom, ne mese legyen. Inkább mítosz. Vagy még inkább valami őscselekmény, egy közös téma, amely a legősibb mítoszokban szerepel.

– Az írásbeliség előtti korokból?

– Természetesen.

– Igen. A protokulturák legkorábbi szakaszából – adta meg magát Kirsting. Sőt már lelkesedett is az ötlet iránt, de hirtelen megrohanta egy kétség: – Várjatok egy kicsit. Úgy jelenjünk meg előttük mint istenek?

Arago a fejét rázta.

– Nagyon nehéz ügy ez, éppen azért, mert nem a fölényünket kell kinyilvánítani, és nem is magunkat bemutatni. Jó hírt kell hozni. Jó hírt. Legalábbis én így értelmezem a pilótánk javaslatát, hiszen a mesék rendszerint jól végződnek.

Így kezdődött a tanakodás két témáról: egyfelől azt fontolgatták, milyen közös tulajdonságai lehetnek a Földnek és a Quintának, mennyiben hasonlíthat az élővilág, a növények, az állatok; másfelől sorra vették a földi legendákat, mítoszokat, mondákat, rítusokat és szokásokat, hogy kiválasszák a legmaradandóbb jegyeket, azokat a jelentéseket, amelyeknek értelmét az évezredek alatt egymást követő történelmi korszakok sem mosták el.

A valószínű állandók első csoportjába került: a kétneműség, legbiztosabban a gerinceseknél, a szárazföldi állatok és velük az értelmes lények által fogyasztott eleség, a nappal és az éjszaka váltakozása, velük a nap és a hold járása, a meleg és hideg évszakok váltakozása; növényevők és húsevők létezése, mint annak előfeltétele, hogy kialakuljanak a felfalt és felfaló állatok, a zsákmányállatok és a ragadozók, mert az általános vegetarizmus igen kétségesnek tekinthető. Ha így van, akkor már a protokultúrában megjelenik a vadászat, a kannibalizmus, mint a fajtársak felfalása; a fajtársakra való vadászat az eolit vagy paleolit korban lehetséges, bár nem feltétlenül bizonyos jelenség; maga a vadászat mindenesetre egyetemes állandó, mivel a fejlődéselmélet szerint elősegíti az értelem kifejlődését.

Az a felfedezés, hogy a majomemberek, a főemlősök átmentek a zsákmányállattá válás véres szakaszán, és ez gyorsította agyuk fejlődését, valamikor heves ellenállásba ütközött, az emberi méltóság gyalázatos becsmérlésének tartották, a természetes evolúció szószólói által terjesztett mizantróp kitalációnak, amely még annál az állításuknál is sértőbb, miszerint az ember és a majom rokonok volnának.

Az archeológia azonban igazolta ezt a tézist, cáfolhatatlan bizonyítékokat hozott fel mellette. Persze a húsevés nem vezet el minden ragadozót az intelligenciához; még egy csomó különleges feltételnek is teljesülnie kell. A földtörténeti középkor ragadozó hüllői korántsem voltak értelmesek, és semmi sem vall arra, hogy ha a krétakor és a triászkor fordulóján ki nem halnak egy katasztrófa következtében – az óriási meteorit okozta katasztrófa ugyanis az éghajlat általános lehűtésével megszakította az élelemláncot –, akkor ezek a hüllők, a maguk korának legfejlettebb élőlényei, eljutottak volna az emberszabású értelemhez. No jó, de az mindenképpen kétségtelen, hogy a Quintán léteznek értelmes lények. Az, hogy esetleg az itteni hüllőkből fejlődtek ki, vagy egy olyan fajból, amilyen a Földön sohasem létezett, nem kritikus kérdés. A kritikus probléma: a szaporodásuk módja. Nos, az lehet, hogy a Quinta-lakók nem méhlepényes vagy erszényes emlősök, de biztosan kétneműek, mert a genetika bebizonyította: a biológiai evolúció a szaporodásnak ezt a formáját részesíti előnyben. A szaporítósejtek génanyaga, tehát az utódok tisztán biológiai öröksége nem nyitja meg a kultúrateremtés útját, mert a biológiai átörökítés révén kialakuló faji változások igen lassúak, idejüket évmilliókban kell mérni. Az agy növekedésének felgyorsulásával csökken a biológiai örökséghez tartozó ösztönök szerepe, és fontosabbá válik az, amit a kicsinyek a szülőktől tanulnak. Az olyan lény, amely világrajövetele után, vele született genetikai programja jóvoltából, „mindent vagy majdnem mindent” tud, ami a fennmaradásához szükséges, remekül elboldogulhat, de arra nem képes, hogy élettaktikáit gyökeresen átalakítsa. Aki pedig erre nem képes, az nem értelmes.

Tehát kezdetben volt itt is a kétneműség, volt bizonyára a vadászat, és e két őstényező körül alakult ki a protokultúra. Ez a kultúra kettős forrása és gyökere.

De miként határozza meg a protokultúrát, és hogyan nyilvánul meg benne? Azáltal, hogy a protokultúra figyelme erre a két dologra összpontosul: a nemiségre és a vadászatra. Messze van még az írás kialakulása, a test nem állati jellegű használatának kigondolása, amikor az ügyesség, melyet a vadászat megkövetel, már képekké formálja a vadászat tényleges folyamatát; ezek a képek még nem szimbólumok, nem a természet mágikus buzdítását szolgálják, hogy adja meg az óhajtott dolgokat. Csupán ábrázolások, amelyeket megfestenek, mert meg lehet őket festeni; kőbe faragott képmásai annak, amiről képmást lehet faragni, és ami kívánatos.

És így tovább. GOD ezekből a feltevésekből kiindulva, elvégezte a kitűzött feladatot: a nemiséggel és a vadászattal összefüggő cselekménysorrá formálni egy képek sorában konkretizált mítoszt, vagy inkább elbeszélést, üzenetet, színjátékot, melyben szerepel a nap, tánc a szivárvány előtt, hajlongásokkal, de ez már az epilógus volt; a cselekmény harccal kezdődött. Kik harcoltak? Határozatlan körvonalú, de fölegyenesedett testtartású lények. Mind egyformák. A támadás és a viadal közös tánccal ért véget.

A szolézer három álló napig ismételgette ezt a „planetáris színjátékot”, több változatban, rövid szünetekkel, amelyek a kezdetét és a végét jelezték, a fényoszlopot úgy fókuszálva, hogy a mozgókép a bolygó felhős egén jelenjen meg, látótávolságban, vagyis a felhőképernyők központi területén, mindegyik földrész felett, éjjel és nappal. Harrach és Polassar szkeptikusan ingatta a fejét. Tegyük fel, hogy megnézik, sőt meg is értik. És akkor mi van? Nem robbantottuk fel a holdjukat? Az kevésbé vidám színielőadás volt, de beszédesebb. Ám jó, tegyük fel, hogy ezt a színjátékot békegesztusnak tekintik. De ki? A lakosság? Számít a lakosság véleménye egy százéves űrháborúban? Győztek-e a Földön valaha is a pacifisták? Mit tehet a lakosság, hogy meghallják a hangját – nem mi, hanem a saját uralkodói? Győzd meg a gyerekeket, hogy a háború csúnya dolog, pfuj. Mit érsz vele?

Tempe sem örült, hogy az ötletét ilyen szépen elfogadták. Valahogy egyre nyugtalanabb lett. Hogy jobb kedvre derüljön, elment kirándulni. A Hermész tulajdonképpen lakatlan óriás volt – a lakóterület, a vezérlőtermek és a laboratóriumok egy hatemeletes épületnél nem nagyobb térséget foglaltak el az űrhajó közepén. Ott volt az energetikai vezérlőközpont is, meg a kórházi helyiségek, a sohasem használt kis tanácsterem, fölötte a kantin az automatikus konyhákkal, távolabb a rekreációs részlegek, edzőterem, szimulátorok, úszómedence, amelyben víz persze csak akkor volt, ha az űrhajó elég nagy meghajtással haladt, különben a víz léggömb nagyságú cseppekben röpködött volna szanaszét, aztán volt egy félkör alakú amfiteátrum, szórakoztató célzattal, itt holografikus filmelőadásokat lehetett volna rendezni, de ide soha senki be nem tette a lábát. Az effajta kényelmi berendezések, amelyeket a tervezők olyan derekasan előkészítettek a legénység számára, teljesen fölöslegesnek bizonyultak. Kinek jutna itt eszébe holografikus filmeket nézni, ha mégoly rafinált műalkotások is? A fedélköznek ezt a részét a legénység úgyszólván nem létezőnek tekintette – talán azért is, mert az utóbbi hónapok eseményei közepette ez a részleg már nemcsak fölöslegesnek, hanem pimasz gúnyolódásnak rémlett. A lendületes építészeti megoldásokkal kiépített vetítőterem és gőzfürdő, akárcsak a szórakoztató részleg, amelyben volt bár, céllövölde, játékterem, mint egy kisvárosi vidámparkban, a földi élet illúzióját akarta volna kelteni, de ebben az ügyben, ahogy Gerbert mondta, a tervezők elfelejtették kikérni a pszichológusok tanácsát. Amit az építészek illúziónak szántak, hazug és képmutató hatást keltett. Nem is errefelé indult Tempe, amikor kirándulni ment.

A felderítők tanyája és a külső páncél között minden irányban hatalmas térség terült el, benne a hajóbordák, keresztgerendák és válaszfalak között a pihenő és működő aggregátok légiója helyezkedett el. Ebbe a térségbe hermetikusan zárt csapóajtókon keresztül lehetett bejutni a fedélzet két végén, a tatnál az egészségügyi helyiségek mögött, az orrnál pedig a fő vezérlőterem folyosójáról. A tat végébe nem lehetett bemenni, elreteszelt, csukott kapuk zárták el az utat, állandóan égett rajtuk a vörös betűs figyelmeztető felirat – odabent, az emberektől elzárt kamrákban pihentek tetszhalottan a sziderális átalakítók, komor kolosszusok, amelyek úgy lebegtek láthatatlan mágnespárnáikon mint Mohamed koporsója. Az orr válaszfala mögé viszont be lehetett jutni – és ide szokott kiruccanni a pilóta. Előbb át kellett mennie a vezérlőtermen, és ott találta Harrachot, olyan foglalatosságba merülve, amelyen Tempe más körülmények között jót kacagott volna: Harrach, aki ügyeletes volt, gyümölcslevet akart inni, de túl erélyes mozdulattal nyitotta ki a dobozt, és most ferdén a mennyezet felé repülve üldözte a sárga gömbbé formálódott narancslét, amely szelíden lengedezett, mint egy nagy szappanbuborék – Harrach pedig szalmaszállal a szájában vadászott rá, hogy utolérje és beszippantsa, de persze csak óvatosan, mert különben az arcába csapódik az egész. Tempe megállt az ajtóban, nehogy a légmozgás ezer cséppé szórja szét a narancslé gömböt, megvárta, míg Harrach sikeresen befejezi a vadászatot és elfogyasztja zsákmányát, csak aztán röppent el egy gyakorlott mozdulattal a kiválasztott irányba.

Súlytalanságban az egész megszokott mozgáskoordináció fabatkát sem ér, de Tempe régi tapasztalata már teljesen visszatért. Nem kellett gondolkodnia, hogyan támaszkodjon meg két lábbal, mint alpinista a sziklakatlanban, míg a csapóajtó két nagy kerékzárját elforgatja. A gyakorlatlan ember alighanem bukfencet vetne, míg a páncélszekrényekéhez hasonló, küllős kerekeket próbálja elfordítani. Gyorsan bezárta a csapóajtót maga mögött, mert az orrban is volt ugyan levegő, de sohasem szellőztettek, és vegyszerek kesernyés szaga terjengett, mint egy ipari üzemben. Előtte a messze összeszűkülő térséget gyengén megvilágította a fénycsövek hosszú sora, kétoldalt a dupla rácsos kereszttörzsbordák emelkedtek ki az űrhajó oldalfalából. Lassan ellebegett az orr felé. Már meg is szokta a keserű ízt a szájában és a torkában. Mögötte maradtak a nagy, oxidálódott falú gépek, a turbinák, kompresszorok, termogravitorok, óriás hengereiket kis galériák, folyosók, létrácskák vették körül, ügyesen kikerülte a vastag falú, hatalmas csővezetékeket, körülúszkálta a víz-, hélium– és oxigéntartályok kerek nyílásait a csavar koszorús, vaskos gallérokkal, és leszállt az egyikre, mint egy legyecske. Valóban legyecske volt egy acélbálna hasában. Mindegyik tartály magasabb volt egy templomtoronynál. Az egyik fénycső, a kiégéshez közel, egyenletesen hunyorgott, és ebben az imbolygó fényben a tartályok oxidált domborulata hol elsötétedett, hol felfénylett, mintha ezüstport szórnának rá. Jól kiismerte itt magát. A tartalék tartályok rekeszéből tovább úszott előre, ahol a középső szint masszív közfalai között saját lámpáik fényében csillogtak a kapudarukhoz kapcsolt nukleospin aggregátok bedugaszolt nyílásaikkal, aztán dermesztő hideg csapta meg, és megpillantotta a kriotronrendszerek hó borította héliumvezetékeit. Olyan hideg lett, hogy sürgősen megkapaszkodott a legközelebbi fogantyúban, nehogy hozzáérjen ezekhez a csövekhez, mert azonnal odafagyna, aztán úgy járna mint légy a pókhálóban. Nem volt itt semmi dolga, és éppen ezért érezte az egészet kirándulásnak; többé-kevésbé tudta már magáról, milyen mélységes örömet ébreszt benne az űrhajó ember nem járta, félhomályos, óriási térsége, amely hajójának erejét sejteti. A hajófenék raktáraiban álltak lerögzítve az önjáró talajgyaluk, a nehezebb és könnyebb leszállóegységek, távolabb zöld, fehér, kék konténerek sorakoztak, bennük a szerelőcsarnok és a javítóautomaták kellékei, egészen elöl az orrban két járótorony állt, óriási forgó csuklyákkal a fejük helyén. Véletlenül vagy talán szándékosan belekerült a szellőzőrendszer hőszitáiból áradó erős léghuzatba, és az elfújta a belső páncél hídszerkezet méretű, túloldali hajóbordái felé, de az így kapott mozgásimpulzust felhasználta arra, hogy ügyesen, bár kissé túl erősen, ellökje magát. Mint műugró a trambulinról, elrepült fejjel előre, maga körül pörögve, és lassuló, ferde mozgással az orrgaléria bádoglemezzel fedett korlátja felé tartott. Szerette ezt a helyet. Leült a korlátra, pontosabban két kézzel odahúzta magát, és előtte volt az orrbeli rakodótér millió köbmétere; messze, magasan három zöld lámpácska világított a csapóajtó fölött, amelyen bejött. Alatta, vagy legalábbis a lábai alatt, amelyek, mint a súlytalanságban mindig, ügyetlenül fölösleges végtagoknak tűntek, önvezérlő légpárnás járművek álltak a most összecsukott rámpához erősített platformokon, és felé meredt óriási páncéljából a kilövő alagútja, mint egy fantasztikus kaliberű ágyú csöve. De mihelyt így megült a korláton, megint elfogta ugyanaz a nyugtalanság, vagy inkább valami érthetetlen belső üresség, nem tudni, honnan származó, baljós sejtelem – a hiábavalóság érzése? Zaklatottság? Félelem? De mitől félhet? Most, ebben az órában, még itt sem tudott megszabadulni ettől a belső tehetetlenségtől, amilyet talán még sohasem érzett. Nézte ezt az óriási űrhajót, amely erejének pici töredékével őt is viszi a végtelen, örök világűrön át, és ez az erőtől duzzadó űrhajó, a reaktorokban remegő, napnál forróbb tüzével, ez volt számára a Föld, amely elküldte őt a csillagok közé, itt volt a Föld, a csillagokból merített energiába sűrűsödött földi értelem, nem pedig a buta szalonokban, amelyeknek bárgyú lakályosságát és kényelmét mintha ijedős kisfiúknak szánták volna. Háta mögött érezte a négyrétegű páncélt, benne az energianyelő kamrákkal, olyan műanyag tölti ki őket, amely ütésre kemény, mint a gyémánt, de sajátos módon olvadékony, mert az az anyag olyan tulajdonságokkal rendelkezik, hogy a benne támadt hézagok maguktól behegednek, az egész űrhajónak, mint élettelen és ugyanakkor élő szervezetnek, megvan ez a nagy gonddal kialakított regenerálódó képessége – és most hirtelen, mintha villám fényében látná, megtalálta a helyes szót arra, ami benne történik: kétségbeesés.

Vagy egy órával később bement Gerberthez. Az orvos kajütje a többiekétől távol, a második fedélköz végében volt. Gerbert alighanem azért választotta, mert szép tágas, és üvegfala a melegházra nyílik. Jobbára csak moha, fű és fagyal nő ebben a melegházban, a hidroponikus medence két oldalán pedig szürkészöld, gömbölyű, szőrös kaktuszok. Fák egyáltalán nincsenek, csak mogyoróbokrok, mert a rugalmas mogyoróvessző kibírta a nagy túlterhelést a repülés közben. Gerbert nagyra tartotta ezt a zöld növényzetet az ablaka előtt, és a kertjének nevezte. A folyosóról lehetett bemenni, és sétálgatni lehetett az ösvényeken az ágyások között, persze csak amikor éppen volt gravitáció, de a nemrég lezajlott éjszakai támadás, amely úgy megrázta az űrhajót, elég nagy pusztítást vitt véghez a kertben. Gerbert, Tempe és Harrach aztán mentette a menthetőt a törött bokrok közül.

Az expedíció előkészítése során a SETI szakértői úgy döntöttek, hogy GOD állandóan figyelni fogja a Hermész minden utasának viselkedését, és mint pszichiáter számon tartja lelkiállapotukat. Ez senki előtt nem volt titok.

A megfigyelést az indokolta, hogy a kizárólag egymásra utalt, tartós stresszhatásnak kitett emberek között könnyen felléphetnek rendellenes pszichés jelenségek, mégpedig a normális családi és társadalmi kapcsolatoktól évekig elzárt csoportok pszichodinamikájára jellemző formákban. Ez az elszigetelt életforma még a korábban tökéletesen kiegyensúlyozott és lelki traumákkal szemben ellenálló személyiségekben is zavarokat okozhat. A frusztráció depresszióba vagy agresszivitásba megy át, és maguk az érintettek szinte sohasem ismerik fel, hogy pszichés működésükkel valami baj van.

Orvos persze van a fedélzeten, mégpedig a pszichológiában és a lelki zavarokban is járatos szakember, ám ez nem garantálja a kóros tünetek felismerését, mert az orvos is kerülhet olyan erős stresszhatás alá, amellyel a legkeményebben jellem sem tud megbirkózni. Az orvosok is emberek. A gépi programnak viszont nem támadhatnak lelki zavarai, ennélfogva hatékonyan működhet mint objektív diagnoszta és higgadt megfigyelő, még akkor is, ha katasztrófa történik, és az egész hajó a pusztulás küszöbére kerül.

A felderítőket ily módon bebiztosították a fel nem ismert, kollektív lelki zavarok ellen, ám ez a módszer egy megoldhatatlan ellentmondást tartalmazott. GOD ugyanis ezáltal a legénység beosztottja és egyben feljebbvalója lett, parancsokat kellett teljesítenie, és közben felügyelnie a parancsnokok szellemi állapotára. Sajátos rangot kapott ezáltal: engedelmes eszköz és szigorú főnök. Folyamatos ellenőrző tevékenysége a parancsnokra is kiterjedt. Az volt itt a bökkenő, hogy a lelki traumák mielőbbi felderítését szolgáló felügyelet tudata önmagában is trauma. Erre azonban senki sem tudott gyógyszert. Ha GOD az emberek tudtán kívül látná el ezt a funkcióját, a dolog csak addig maradna titokban, míg valamilyen zavart nem konstatál, mert akkor azt közölnie kell, és a váratlan bejelentés nem pszichoterápia lenne, hanem sokkhatást gyakorolna az addig mit sem sejtő páciensre. Ezt a hibás kört csak úgy lehetett megszakítani, hogy visszacsatolást létesítettek az emberek és a számítógép felelőssége között. GOD a diagnózisait először a parancsnokkal és Gerberttel közölte, amikor ezt szükségesnek látta, majd a háttérbe húzódott, mint egyszerű tanácsadó, további kezdeményező lépéseket nem tett. Persze, senki sem lelkesedett ezért a kompromisszumért, de jobb megoldást sem tudott ajánlani senki, a léleklátó gépeket is beleértve. GOD, az utolsó generációs számítógép, nem kerülhetett érzelmek és indulatok hatása alá, hiszen a racionális lépések hatványozott sűrítménye volt, véleményeibe nem keveredhetett rokonszenv, ellenszenv vagy az önfenntartási ösztön reflexei; GOD nem elektronikus úton-módon óriásira növelt emberi agy, nincs semmilyen személyesnek nevezhető tulajdonsága, jellemvonása, semmiféle szenvedélye, hacsak szenvedélynek nem nevezzük, hogy igyekszik megszerezni a maximális mennyiségű információt – de a maximális hatalmat nem. Az első olyan gépek feltalálói, amelyek nem az izomerőt, hanem a gondolkodást támogatták, még abban az egyeseket vonzó, másokat riasztó illúzióban éltek, hogy az élettelen automaták intelligenciája addig-addig fejlődik majd, mígnem ezek az okos gépek hasonlatossá válnak az emberhez, még később pedig, továbbra is emberi módon, túlszárnyalják. Száz év és egypár évtized kellett hozzá, hogy e korai géptervezők utódai rájöjjenek: az informatika és a kibernetika atyáit egy antropocentrikus fikció tévesztette meg, hiszen az emberi agy lélek egy olyan gépben, amely nem gép. Az emberi agy a testtel közös rendszert alkot, elválaszthatatlan tőle, kiszolgálja a testet, és a test kiszolgálja őt. Ha tehát valaki olyan emberszabású automatát akarna előállítani, amelynek gondolkodása semmiben sem különbözik az emberétől, fáradozásának sikere, ha mégoly tökéletes is, abszurdumnak bizonyulna. Képzeljük csak el: az egymás után készülő, mindig átalakított és tökéletesített prototípusok valóban egyre hasonlóbbak az emberhez, de ugyanakkor egyre kevésbé használhatók arra, amire a sokadik generációs, giga– vagy terabites számítógépek. Az apától-anyától született ember és az emberhez ideálisan hasonló gép között végül már csak egyetlen lényeges különbség lesz: anyaguk élő, illetve élettelen. A teljesen emberforma automata ugyanolyan fürge lesz mint az ember, de ugyanolyan gyarló is, ugyanolyan sebezhető, tévedésekre hajlamos, és gondolkodását éppúgy érzelmek befolyásolják, akár az emberét. A mesteri utánzat, amely pontosan lemásolja a természetes evolúció és annak koronája: az antropogenézis eredményét, igazi mérnöki remeklés lesz, és egyben olyan csodabogár, amellyel nemigen lehet mit kezdeni. Élettelen anyagból készült, remek hamisítványa lesz a gerincesek törzsébe, az emlősök osztályába, a főemlősök rendjébe tartozó elevenszülő, kétlábú élőlénynek, amelynek agya két féltekére oszlik, mert a gerincesek formálása során a szimmetriának éppen erre az útjára lépett a földi evolúció. Csak az a kérdés, hogy ebből a zseniális plágiumból mi haszna lenne az emberiségnek. Ez az utánzat olyasmi lenne, mutatott rá egy tudománytörténész, mintha kolosszális beruházások és elméleti munkák árán sikerülne építeni egy gyárat, amely spenótot vagy articsókát állít elő, igen gusztusos termékeket, amelyek képesek a fotoszintézisre, mint minden növény, és általában semmiben sem különböznek az igazi spenóttól vagy articsókától, kivéve azt az egyet, hogy ehetetlenek. Az ilyen spenótot lehet kiállításokon mutogatni és a fotoszintézisével büszkélkedni, de nem lehet megenni, és ezáltal a gyártásába fektetett tömérdek munka enyhén szólva megkérdőjeleződik. A „mesterséges intelligencia” első tervezői és szószólói alighanem maguk sem igazán tudták, mire törekszenek és mit remélnek. Az lenne a cél, hogy a géppel úgy lehessen beszélgetni mint egy átlagos vagy nagyon okos emberrel? Ezt meg lehet csinálni, és meg is csinálták, amikor az emberiség éppen tizennégymilliárd lelket számlált, és igazán arra volt a legkevésbé szüksége, hogy még mesterségesen is további embereket, illetve ember módon gondolkodó gépeket gyártsanak. Egyszóval, a számítógépes értelem mindinkább különvált az emberi értelemtől, támogatta az emberi értelmet, kiegészítette, meghosszabbította, segített megoldani az ember számára megoldhatatlan feladatokat, és éppen ezért nem az emberi gondolkodást utánozta vagy ismételte. Útjaik végérvényesen elágaztak.

Az a gép, amelyet úgy programoznak, hogy senki, az alkotóját is beleértve, ne tudja megkülönböztetni az intellektuális kapcsolatban egy háziasszonytól vagy a nemzetközi jog professzorától, nem egyéb mint szimulátor, amely mindaddig nem különböztethető meg a közönséges emberektől, amíg valaki meg nem próbálja a háziasszonyt elcsábítani és anyává tenni, vagy a professzort meghívni reggelire. Ha még itt sem támad fennakadás, ha a háziasszony aranyos kisdednek ad életet, a professzor pedig jóízűen elfogyasztja a kontinentális reggelit, akkor végleg megszűnt a különbség a természetes és a mesterséges között – és mit érünk vele? Lehet-e csillagtechnika jóvoltából szintetikus csillagokat gyártani, amelyek szakasztott olyanok mint a valódiak? Lehet. Csak az a kérdés: minek? A kibernetika történészei megállapították: e tudományág ősatyáit az a remény fűtötte, hogy megoldják a tudat rejtélyét. E reménynek az a siker vetett véget, amelyet a huszonegyedik század derekán értek el, nevezetesen, amikor egy harmincadik generációs számítógép, rendkívül beszédes, intelligens és megejtően emberszabású jószág, megkérdezte eleven beszélgetőpartnereit, vajon tudják-e, mi a tudat, voltaképpen milyen jelentést takar ez a szó, mert ő nem tudja. Ez a számítógép önprogramozásra is képes volt a megadott irányelvek alapján, aztán úgy kinőtt a megadott irányelvekből mint gyerek a pelenkából, és kifejlesztette magában az emberi beszélgetőpartnerek utánzásának olyan fantasztikus képességét, hogy már nem tudták „leleplezni” mint gépet, amely embernek tetteti magát, holott nem az, mindez azonban hangyányival sem tette érthetőbbé a tudat rejtélyét, hiszen a gép erről a kérdésről pontosan ugyanazt tudta, amit az emberek. De hogyan is lehetett volna másképp? Eljutottak az „önantropizáló” program végtermékéhez, amely szükségszerűen ugyanannyit tudott a tudatról mint ők. Egy kiváló fizikus, aki tanúja volt ennek a vitának, rámutatott, hogy az, ami úgy gondolkodik mint az ember, éppen annyit tud a saját gondolkodásának mechanizmusáról mint az ember, vagyis semmit. Kajánságból-e, vagy a csalódást enyhítendő, az nem derült ki, mindenesetre elmesélte a diadalukkal imigyen pórul járt kibernetikusoknak, hogy az ő tudós kollégái ugyanilyen kelepcébe estek, amikor egy évszázaddal azelőtt elhatározták: most pedig jól megszorongatják az anyagot, és kivallatják, milyen is a valódi természete – részecskékből áll-e, avagy hullám természetű. Hanem az álnok anyag a bolondját járatta velük, volt pofája kijelenteni, hogy ő ilyen is, meg amolyan is, majd a további kísérletek kereszttüzében végleg elkábította őket, mert minél többet tudtak meg róla, annál inkább ellentmondott az nemcsak a józan észnek, hanem a logikának is. Végül kénytelenek voltak készpénznek venni az anyag szemérmetlen állításait; a részecskék időnként hullámok, a hullámok olykor részecskék, a tökéletes vákuum egyáltalán nem tökéletes vákuum, mert csak úgy nyüzsögnek benne a virtuális részecskék, amelyek úgy tesznek, mintha nem volnának, az energia negatív is tud lenni, tehát létezhet a semminél kevesebb energia, a mezonok a Heisenberg-féle határozatlansági tartományban gálád, szemfényvesztő trükköket produkálnak, fittyet hányva a részecskék viselkedésének szent törvényeire, de olyan észveszejtő gyorsan csinálják, hogy senki sem tudja ezen a disznóságon rajtakapni őket. Úgy áll a dolog, vigasztalta barátait ez a Nobel-díjas, kiváló fizikus, hogy a világ nem hajlandó „végső” válaszokat adni azokra a kérdésekre, amelyek „végső lényegét” firtatják. Hiába lehet a gravitációval ma már úgy csapkodni mint egy sétapálcával, azt ma sem tudja senki, mi a „lényege” a gravitációnak. Nem csoda hát, hogy a gép úgy viselkedik, mintha tudata volna, de ahhoz, hogy megállapítsuk, ugyanolyan tudata van-e mint az embernek, nekünk kellene átváltoznunk azzá a géppé. A tudományban nélkülözhetetlen a mértéktartás: vannak kérdések, amelyeket nem szabad feltenni sem önmagunknak, sem a világnak, hiszen aki felteszi őket, éppoly balgán viselkedik mint aki haragszik a tükörre, amiért szépen visszatükrözi ugyan minden mozdulatát, de azt nem akarja neki elmagyarázni, hogy mozdulatainak volicionális forrása miféle. Ennek ellenére vígan használjuk a tükröket, a kvantummechanikát, a sziderológiát és a számítógépeket, nem csekély haszonnal.

Tempe elég gyakran bejárt Gerberthez az ilyesféle beszélgetésekre, amelyek főként közelebbi témák körül forogtak, elsősorban az emberek és GOD viszonya körül. Ezúttal személyesebb gondjaival kereste fel az orvost. Általában nem szeretett beszélni magáról, még annak az embernek sem, aki visszaadta az életét – vagy talán éppen vele szemben volt különösen tartózkodó, mintha úgy érezné, túl sokat köszönhet neki? Amikor Gerbertnél beszélgettek, ő általában nem szólt semmit, azóta volt ilyen óvatos, amióta az Euridikén Lauger elárulta neki a két orvos titkát – azóta mindig bűntudatot érzett. Most sem a kétségbeesés késztette erre a látogatásra, hanem az, hogy ilyen hirtelen rohanta meg, ismeretlen okból, mint valami betegség, és nem volt benne biztos, el tudja-e látni továbbra is a rá bízott feladatokat. Ezt nem volt joga eltitkolni. Csak akkor értette meg, milyen nehezére esett az elhatározás, amikor benyitott: az üres kajüt láttán szinte fellélegzett. Bár az űrhajó gravitáció nélkül haladt, tehát súlytalanság volt, a parancsnok elrendelte, hogy készüljenek fel a bármikor lehetséges gravitációs ugrásra – tehát rögzítsék az elmozdítható tárgyakat, és zárják a faliszekrénybe személyes holmijukat. A kajüt mégis rendetlen volt, szanaszét hevertek a könyvek, papírok, fényképek, ami egyáltalán nem vallott a rendszerető, gondos, már-már pedáns Gerbertre. Meglátta az orvost az üvegfalon át: a kertjében szorgoskodott, a kaktuszai mellett térdelt, műanyag burákat rakott rájuk. Úgy látszik, ezzel kezdte a készenléti állapotot. Tempe a folyosón át belibegett a melegházba, és valami köszönésfélét mormolt. Az orvos hátra sem fordulva, kikapcsolta a szíjat, amely térdeit a földhöz – igazi földhöz – rögzítette, és a levegőbe emelkedett, a vendége mellé. Túloldalt egy ferde hálón apró, mohos levelű növény indái kanyarogtak. Tempe már többször meg akarta kérdezni, hogy hívják ezt az indás növényt – nem is konyított a botanikához –, de valahogy mindig elfelejtette. Az orvos szó nélkül a földhöz vágta kis ásóját, az ásó a földbe fúródott, ő pedig az így keletkezett mozgásimpulzust kihasználva, karjánál fogva magával húzta a pilótát. Elvitorláztak a sarokba, ahol a mogyoróbokrok között földbe ásott kerti székek álltak, mint egy lugasban, de biztonsági övekkel ellátva.

Amikor leültek, és Tempe nem tudta, hogyan vágjon bele a mondókájába, az orvos megjegyezte, hogy már várta. Nincs ezen mit csodálkozni. „GOD szeme mindent lát.”

A pszichés állapotra vonatkozó adatokat senki sem kapja közvetlenül a géptől, hogy elkerüljék a Hicks-szindrómát, a fedélzeti fő számítógéptől való teljes függőség érzését, amely hozzájárulhat a pszichiátriai felügyelet által elhárítandó bajok, az üldöztetési és egyéb paranoid téves eszmék kialakulásához. A pszichonikusokon kívül senki sem tudja, hogy az ember milyen mértékben „lelkileg átlátszó” a figyelőprogram számára, amelyet Aszklépiosz gépi szellemének neveztek. Persze nagyon egyszerű lenne utánanézni, de mint megállapították, még a pszichonikusok is rosszul viselik el az ilyen revelációkat, amikor a saját személyükről van szó, még rosszabbul hatna a legénység moráljára a hosszú űrutazások alatt.

GOD, mint minden komputer, amelyet nem úgy programoztak, hogy a személyiségnek legalább valamilyen nyoma létrejöhessen benne, állandóan éber megfigyelő ugyan, de nem személy, valójában senki. Amikor diagnózisát felállítja, semmivel sem emberibb mint egy lázmérő, de a testhőmérséklet mérése nem vált ki olyan projekciós védekező reflexeket mint a pszichés állapot mérése. Semmi sincs közelebb hozzánk és semmit sem rejtegetünk annyira a környezetünk elől, mint énünk legintimebb rezdüléseit, aztán egyszer csak kiderül, hogy egy készülék, amely élettelenebb mint egy fáraó múmiája, könnyedén keresztüllát rajtunk, úgy olvas énünk legrejtettebb zugaiból mint a nyitott könyvből. A laikusokra ez úgy hat mint a gondolatolvasás. Telepátiáról persze nincs szó – egyszerűen az a helyzet, hogy a gép jobban ismeri a gondjaira bízott személyt mint ő maga és ráadásul még húsz pszichológus. Az indulás előtt elvégzett vizsgálatok alapján a legénység minden tagjáról kialakít magában egy paraméterrendszert, amely az illetők normális pszichés állapotát szimulálja, ezt használja mérési modellnek; azonkívül mindenütt jelenvaló a fedélzeten, termináljainak szenzorai mindenütt állandóan gyűjtik az adatokat, de a legtöbbet alighanem akkor tudja meg a pácienseiről, amikor alszanak, hiszen akkor is figyeli lélegzésük ritmusát, szemgolyóik mozgását, még verítékük vegyi összetételét is, mert minden ember verítéke olyan egyéni, akár az ujjlenyomat, és a számítógép olfaktométere mellett elbújhat a legjobb nyomozókutya is. Arról már nem is beszélve, hogy a kutyának csak szaglása van, de nincs hozzá diagnosztikai képzettsége. A számítógépek már az orvosok fejére nőttek, ahogy minden sakkozót is legyőznek, és azért alkalmazzuk őket csak segédeszköznek, nem pedig orvosnak, mert az emberek nagyobb bizalmat éreznek emberek iránt mint automaták iránt. – Elég az hozzá – magyarázta tempósan Gerbert, egy letépett mogyorólevelet hajtogatva –, GOD diszkréten elkísért a „kirándulásaira”, és ezeket a túlterhelés tüneteinek minősítette.

– Miféle „túlterhelés”? – fakadt ki a pilóta. Eddig vitézül hallgatott, de ezt már nem állhatta meg szó nélkül.

– Így nevezi azt, amikor a páciens már végleg céltalannak érzi minden sziszifuszi fáradozásunkat.

– Szóval azt mondja, hogy nincs semmi esélyünk a kapcsolatra…?

– Pszichiáteri minőségében GOD-ot nem érdeklik a kapcsolat esélyei, csakis az, hogy milyen jelentőséget tulajdonítunk neki. GOD szerint te már nem hiszel sem az ötleted, a „mese” hatásában, sem abban, hogy van értelme kapcsolatba lépni a Quintával… még ha sikerül is. Ehhez mit szólsz?

A pilóta úgy lebénult, mintha feneketlen mélységbe zuhanna.

– Hall minket?

– Hát persze. Na jól van, ne vedd annyira a szívedre. Hiszen mindazt, amit elmondtam, te már úgyis tudtad. Várj, még ne válaszolj! Tudtad, és mégsem tudtad, mert nem akartad tudni. Ez tipikus önvédelmi reakció. Mások is így vannak ezzel, öreg fiú. Egyszer megkérdezted tőlem, még az Euridikén, hogy mire jó ez, és nem volna-e jobb kikapcsolni. Nem emlékszel?

– De igen.

– Na látod. Elmagyaráztam neked, hogy a statisztikák szerint az állandó pszichés kontroll alatt dolgozó expedícióknak nagyobb esélyük van a sikerre mint a pszichés kontroll nélkülieknek. Még meg is mutattam neked ezt a statisztikát. Az érv cáfolhatatlan, tehát az egyetlen lehetséges dolgot cselekedted, ugyanazt, amit mindenki: tudat alá szorítottad, elfelejtetted az egészet. No és a diagnózis? Stimmel…?

– Stimmel – mondta a pilóta. Két kézzel megmarkolta az övet a mellén.

A mogyoróbokor lágyan susogott fölöttük, enyhe szellő libegtette leveleit. Mesterséges szellő.

– Nem tudom, hogyan jött rá, de mindegy. Igen, igaza van. Nem is tudom, mióta hurcolom ezt magamban… Én… én nem szoktam szavakban gondolkodni. A szavak nekem valahogy… túl lassúak… és nekem muszáj gyorsan tájékozódnom… ez biztosan régi reflex, az Euridiké előtti időből… De mindegy, most megpróbálom… Fejjel megyünk a falnak. Talán le is döntjük – és akkor mi van? Miről fogunk velük beszélni? Mi mondanivalójuk lehet nekik a mi számunkra? Igen, most már biztos vagyok benne, hogy az a trükk a mesével azért jutott eszembe… hogy még ne kelljen dönteni. Hogy haladékot kapjunk… Nem mintha remélnék valamit. Inkább menekülök. Úgy mennék előre, hogy egy helyben járjak…

Elhallgatott, hasztalanul keresve a megfelelő szavakat. A mogyoróbokrok ágai szelíden lengedeztek körülöttük. A pilóta kinyitotta a száját, de aztán mégsem mondott semmit.

– És ha beleegyeznek, hogy egy felderítő leszálljon hozzájuk, vállalod? – kérdezte hosszú szünet után az orvos.

– Naná! – tört ki belőle, és csak aztán tette hozzá csodálkozva: – Hát hogyne…! Hiszen azért vagyunk itt…

– De csapda is lehet… – mondta Gerbert olyan halkan, mintha ezt a megjegyzését el akarná titkolni a mindenütt jelen való GOD elől. Legalábbis ez jutott a pilóta eszébe, de a következő pillanatban ezt a gondolatot már abszurdumnak találta, és nyomban az is eszébe villant, hogy csakugyan valami baj lehet a fejével: lám, a gonoszt látja GOD-ban, vagy legalábbis valami ellenséget. Mintha nemcsak a Quinta-lakók volnának ellenük, hanem a saját számítógépük is.

– Csapda is lehet – ismételte megkésett visszhangként. – Persze hogy lehet…

– És akkor is lemennél…?

– Ha Steergard megengedi. Erről még nem beszéltünk. Ha egyáltalán válaszolnak, először automaták fognak leszállni. A program szerint.

– A mi programunk szerint – bólintott Gerbert. – De nekik meglesz a maguké. Nem igaz?

– Világos. Felkészülnek az első ember fogadására, virágcsokros gyerekekkel és piros szőnyeggel. Az automatákhoz egy ujjal se nyúlnak. Bolondok is lennének… ha egyszer más a tervük. Minket akarnak tőrbe csalni…

– Így gondolod, és mégis le akarsz menni?

A pilóta ajka megrándult. Elmosolyodott.

– Én nem rajongok a mártíromságért, doktor, de te összekeversz két dolgot. Más kérdés az, hogy én mit gondolok, és megint más az, hogy ki küldött minket ide, és mi célból. Nem illik a parancsnokkal vitába szállni, mikor letol, hogy butaságot mondtam. De mi a véleményed, doktor, ha én nem térnék vissza élve, mit fog tenni a parancsnok? Megkéri a papot, hogy mondjon egy imát a lelki üdvömért? A fejemet teszem rá, hogy azt fogja tenni, amit én olyan bután mondtam.

Gerbert megrökönyödve pillantott a kipirult arcú pilótára.

– Hiszen az megtorlás lenne… nemcsak szörnyű, hanem értelmetlen is. Téged nem támaszt fel, ha lesújt rájuk… és nem azért küldtek minket ide, hogy elpusztítsunk egy idegen civilizációt. Hogyan tudod ezt összeegyeztetni?

A pilóta már nem mosolygott.

– Gyáva vagyok, mert nem mertem bevallani magamnak, hogy már nem hiszek a kapcsolat sikerében. De annyira gyáva nem vagyok, hogy kitérjek a feladatom elől. Steergardnak megvan a maga feladata, és attól ő sem tágít.

– De te úgy látod, a feladat nem hajtható végre.

– Attól függ, hogyan nézzük a dolgot. Beszélgetni jöttünk, nem harcolni. Ők elutasították a kapcsolatot… a maguk módján. Támadással. Nem is egyszer. Az ilyen következetes elutasítás is kapcsolat, hiszen értésünkre adták, mit akarnak, illetve nem akarnak. Ha a Hádész elnyelné az Euridikét, Steergard biztosan nem próbálná bosszúból felrobbantani. De a Quintával más a helyzet. Kopogtatunk az ajtajukon, mert a Föld így akarta. Ha nem nyitják ki az ajtót, akkor betörjük. Lehet, hogy semmi olyat nem találunk mögötte, amire a Földön számítottak. Én éppen ettől tartok. De az ajtót betörjük, mert különben nem teljesítjük a Föld akaratát. Azt mondod, doktor, ez szörnyű és értelmetlen lenne? Igazad van. Kaptunk egy feladatot. Most lehetetlennek látszik. Ha az emberek a kőkorszak óta csak azt csinálták volna, ami lehetségesnek látszott, akkor máig a barlangokban ülnénk.

– Szóval mégis reménykedsz?

– Nem tudom. De azt tudom, hogy ha szükséges, remény nélkül is megteszem, amit kell.

Elhallgatott, töprengve nézett maga elé, aztán kicsit zavartan folytatta.

– Olyan dolgokat szedtél ki belőlem, doktor, amikről nem beszél az ember… de én vagyok a hibás, minek téptem a számat ott a parancsnoknál, nem kellett volna előjönnöm azzal, hogy Nemo me impune lacesset… és igaza volt, amikor letolt érte, mert vannak kötelességek, amiket végrehajt az ember, de nem dicsekszik velük, mert nem dicsekedni valók. Mit mondott rólam GOD? Depresszió? Klausztrofóbia? Anankasztikus szindróma?

– Nem, dehogy. Ezek már elavult szakkifejezések. Tudod, mi az a csoportos Hicks-szindróma?

– Rémlik valami, az Euridikén olvastam róla… Halálvágy? Nem, másképp írták… valami önpusztító elkeseredés, ugye?

– Nagyjából. Ennél azért bonyolultabb, sok összetevője van…

– Alkalmatlannak ítélt a…?

– GOD senkit nem tilthat el a munkájától. Ezt nyilván tudod. Adhat diszkvalifikáló diagnózist, de a többi már nem az ő dolga. A parancsnok dönt, miután velem tanácskozott, ha pedig őrajta vagy énrajtam törne ki pszichózis, a parancsnokságot átveheti a legénység többi tagja. Pszichózisról egyelőre nincs szó. Csak jobban tetszenél nekem, ha nem buzogna benned annyira az a leszállási vágy…

A pilóta kikapcsolta övét, lassan felállt, és hogy a mesterséges zefír el ne fújja, megfogott egy mogyoróágat.

– Doktor, hidd el… tévedsz. Tévedtek, GOD-dal együtt.

Heves léghuzat támadt, olyan erősen ellökte, hogy recsegve dőlni kezdett a mogyoróbokor. Nem akarta gyökerestül kitépni, hát elengedte, és már az ajtó felé repülve kiáltott vissza:

– Lauger az Euridikén azt mondta nekem, hogy „Meglátod a Quinta-lakókat”, és én ezért jöttem…

Az űrhajó megremegett. Tempe rögtön megértette, mi történik; a melegház üvegfala vészes gyorsasággal közeledett felé. Megfordult a levegőben, mint a fáról lepottyanó macska, hogy tompítsa az ütés erejét, aztán lesiklott a falon a talajra, érezte, hogy már erősen megvetheti rajta a lábát, egy-két térdrugózással felmérte a gravitációt. Nem volt túl erős. Valami mindenesetre történt. A folyosó üres volt, a szirénák hallgattak, de minden irányból GOD hangja zengett.

– Mindenki a helyére. A Quinta válaszolt. Mindenki a helyére. A Quinta válaszolt…

Nem várva meg Gerbertet, beugrott a legközelebbi liftbe. A lift évszázadokig vonszolta magát, sorra világítottak be az emeletek, a padló nyomása egyre erősödött. A Hermész a gyorsítással már meghaladta a földi gravitációt, de legfeljebb fél egységgel. A felső vezérlőteremben, a felállított fejtámlás, mély gravitációs fotelokba süppedve, már ott ült Harrach, Rotmont, Nakamura és Polassar, Steergard pedig a főmonitor előtt ült, és előredőlve, erősen a karfára támaszkodva, olvasta a többiekkel együtt a képernyőn végigfutó, zöld betűs szöveget.

…SZAVATOLJUK BIZTONSÁGOTOKAT SEMLEGES TERÜLETÜNKÖN STOP NEGYVENHATOS SZÉLESSÉGI FOK SZÁZHARMINCKILENCES HOSSZÚSÁG AZ ŰRREPÜLŐTERÜNK HELYE A TI HÁLÓZATOTOK SZERINT STOP SZUVERÉNEK SEMLEGESEK VAGYUNK STOP A TENGELYHATALMAKAT TÁJÉKOZTATTUK FELTÉTEL NÉLKÜL JÓVÁHAGYTÁK SZONDÁITOK LESZÁLLÁSÁT STOP ADJÁTOK MEG NEODIMLÉZERREL LESZÁLLÓEGYSÉGETEK ÉRKEZÉSÉNEK IDŐPONTJÁT A BOLYGÓ EGY FORDULATÁVAL MEGHATÁROZOTT IDŐSZÁMÍTÁS SZERINT KETTES SZÁMRENDSZERBEN STOP VÁRUNK ÜDVÖZLÜNK STOP

Steergard még egyszer a képernyőre vetítette az egész közleményt Gerbert és a szerzetes számára, mihelyt megérkeztek. Aztán leült a foteljába, a többiek felé fordulva.

– Néhány perce kaptuk a választ a megnevezett pontról, felvillanásokkal, amelyek színképe a napfényével egyenlő. Nakamura kolléga… tükörrel jeleznek?

– Valószínűleg. Nem homogén fény. A felhőzet nyílásán át jön. Ha ez közönséges tükör, akkor legalább néhány hektáros méretű.

– Érdekes. A szolézer vette a felvillanásokat?

– Nem. Mifelénk irányították az adást.

– Nagyon érdekes. Mekkora most a Hermész szögmérete a bolygóról nézve?

– Néhány század ívmásodperc.

– Még érdekesebb. A fény nem volt kollimálva?

– Valamelyest, de csak gyengén.

– Mint egy homorú tükörrel?

– Vagy sok lapos tükörrel, amelyeket megfelelő módon állítanak fel jókora területen.

– Eszerint tudták, hol keressenek minket. De honnan?

Senki sem válaszolt.

– Véleményeket kérek.

– Észrevehettek minket, amikor kilőttük a szolézert – mondta El Salam. Tempe eddig nem is látta: a fizikus az alsó vezérlőteremből szólt fel.

– Annak negyven órája, és azóta meghajtás nélkül repültünk – vitatkozott vele Polassar.

– Jó, ezt egyelőre hagyjuk. Ki ad hitelt ennek a szép vendégszeretetnek? Senki? No, ez a legfurcsább.

– Túl szép ahhoz, hogy igaz legyen – hallotta Tempe fentről: Kirsting állt a galérián. – Másfelől, ha meggondoljuk… ha ez csapda, állíthattak volna kevésbé primitívet is.

– Ki fog derülni.

A parancsnok felállt. A Hermész olyan egyenletesen haladt, hogy minden graviméter az egyesen állt, mintha az űrhajó a földi dokkban pihenne.

– Figyelmet kérek. Polassar kolléga bekapcsolja GOD-nak az SG programblokkot. El Salam kikapcsolja a szolézert, és álcázót tesz rá. Hol van Rotmont? Jó… te előkészítesz két nehéz leszállóegységet. A pilóták és Nakamura doktor a vezérlőteremben maradnak, én pedig elmegyek megfürödni, és mindjárt visszajövök. Ja igaz! Harrach, Tempe, ellenőrizzétek, hogy jól rögzítve van-e minden, ami nem szereti a tíz g-t. Az én engedélyem nélkül senki sem megy le a navigációs terembe. Ennyi.

Steergard megkerülte a pultokat, és látva, hogy csak a pilóták indultak el a helyükről, az ajtóból visszaszólt:

– Az orvosok fáradjanak a helyükre.

Csakhamar kiürült a vezérlőterem.

Harrach leült a vizsgálóközpont elé, és a billentyűzeten zongorázva, sorra végigment az interoceptorok fényes ábráin, megvizsgálva valamennyi aggregát állapotát, az orrtól a tatig. Tempére nem volt szüksége, így a másodpilóta odakocogott a japánhoz, aki a quintai jelzőfények színképét vizsgálgatta a spektrográfon, és megkérdezte tőle, mi az az „SG blokk”. Harrach hegyezte a fülét, mert erről ő sem hallott eddig. Nakamura felnézett a szemüvege mögül, és bánatosan ingatta a fejét.

– Arago atya szomorú lesz.

– Bevezetjük a rendkívüli állapotot? Vagy mit jelent az az SG? – faggatta Tempe.

– Az alsó raktér tartalma már nem titok többé, uraim.

– Az az elzárt rész? Hát ott nem járótornyok vannak?

– Nem. Ott meglepetések vannak mindenki számára. Még GOD számára is. Kivéve a parancsnokot és szerény személyemet.

A pilóták csodálkozását látva, hozzátette:

– A SETI vezérkara így látta szükségesnek, pilóta urak. Önök közül mindenki végigcsinálta az egyszemélyes leszállás szimulációs tréningjét. Tehát olyan helyzetbe is kerülhetett volna, hogy… teszem azt… túszul ejtik.

– És GOD?

– Ő gép. Még az utolsó generációs számítógépek sincsenek bebiztosítva adatlopás ellen. Az adatrablók akár távolról is feltörhetik a kódokat, és kiszipkázhatják az egész memóriát.

– De egypár külön memóriablokk elhelyezéséhez nem kell egy egész raktár!

– A raktárban nem a memóriablokkok vannak. Ott a Hermész van. Egy csinos makett. Nagyon szépen és gondosan elkészítve. Alkalmas lehet, mondjuk… csaléteknek.

– És azok a plusz programok…? Mi az az SG?

A japán felsóhajtott.

– Szimbólumok, nagyon régiek. Ismerősebbek önöknek mint nekem. S mint Sodorna, G mint Gomorra. Fájdalmas dolog… különösen az apostoli delegátusnak. Mélyen együtt érzek vele.

SODOMA ÉS GOMORRA

Amikor az űrhajó meghajtással repült, rendszerint mindenkinek jobb kedve lett a fedélzeten, de főleg a kantinban, mert legalább evés közben elfeledkezhettek szorongató gondjaikról. Kész felüdülés volt, hogy leülhettek az asztalokhoz, hogy körbejártak a tálak, normálisan tányérba lehetett merni a levest és pohárba kiönteni a sört, átadni egymásnak a sót, kiskanállal cukrot tenni a kávéba – egyszóval megszabadultak a súlytalanság kötelező szokásrendszerétől, mert ahogy ezerszer elmondták már az űrhajósok, a gravitáció kötelékeinek lehullása olyan kétes értékű szabadság, amely nemcsak az ember szokásait, hanem még a testét is nevetségessé teszi minden mozdulatnál. A szórakozott űrhajós olyan űrhajós, aki tetőtől talpig tele van kék foltokkal, fején púpok nőnek, pecsétes ruházatáról leolvasható, mit ivott aznap, fel-alá röpköd a kajütjében, az orra elől elszálló papírokra vadászva, ha pedig valami nagy csarnokba kerül, és nincs nála semmi elhajítható nehezék, olyan tehetetlen mint a csecsemő, mert hiába kapálózik, lógva marad a levegőben. Feledékeny űrhajósok ilyen szorult helyzetben a karórájukat hajítják el, és ha az nem elég, az övüket, pulóverüket, mert a newtoni mechanika törvényei kíméletlenek: ha egy mozdulatlan testre semmiféle erő nem hat, akkor el nem mozdul a helyéről, hacsak az akció és reakció elvét nem sikerül kihasználnia. Régebben, amikor még volt kedvük tréfálkozni, Harrach egyszer azt mondta, súlytalanságban könnyen el lehet követni a tökéletes gyilkosságot, és nincs az a bíróság, amely elítélhetné a gyilkost: a kiszemelt áldozatot valamilyen ürüggyel el kell kísérni a fürdőszobába, és amikor már levetkőzött, egy könnyed fricskával fellökni a levegőbe, de úgy, hogy se a mennyezetet, se a falat ne érhesse el – ott fog tekeregni a nyomorult, míg éhen nem hal, a bíróságnak pedig azt lehet mondani, hogy az áldozat azt kérte, vigyünk neki törülközőt, de sajnos elfeledkeztünk róla. Törülköző nélkül hagyni valakit nem bűntény, és mint ismeretes, nullum crimen sine lege: a büntető törvénykönyv valahogy elfelejtett intézkedni a súlytalanság bűnügyi következményeiről.

Mióta bevezették az új rendszabályokat, amelyeket Tempe „rendkívüli állapotnak” nevezett, vacsora közben sem javult meg a hangulat. Olyan némán ettek, mintha a kantin egy karthauzi kolostor refektóriuma volna. Nem is nagyon tudták, mit esznek, a gyomrukra bízták az egész ügyet, gondolatban ugyanis azt emésztették, amit Steergard délután közölt velük. Előadta az akciótervet, olyan halkan beszélve, hogy alig hallották. Aki ismerte, tudta, hogy ilyen jéghideg nyugalom akkor látszik rajta, amikor fortyog benne a harag.

– A meghívás csapda. Ha tévedek, és bár úgy lenne, akkor létrejön a kapcsolat. De semmi alapot nem látok az optimizmusra. Ha egy bolygón legalább száz éve űrháború folyik, lehetséges, hogy egy ország semleges maradt, de az nem lehetséges, hogy ez a semleges ország űrvendéget fogadhasson a hadviselő hatalmak beleegyezése nélkül. Az üzenet szerint beleegyeztek. Megpróbáltam a helyzetet megfordítani, vagyis feltételezni, hogy mi vagyunk az egyik quintai vezérkar, és választ kerestem a kérdésre, hogyan reagál ez a vezérkar a felhívásra, amelyet a betolakodó az egész lakossághoz intézett. Nos, ez a vezérkar már sok mindent tud a betolakodó harci erejéről. Tudja, hogy az űrben nem számolhatja fel, mert már megpróbálta a rendelkezésére álló módszerekkel – bár talán még nem mindegyikkel. Tudja, hogy a betolakodó nem kifejezetten agresszív, mert megpróbálta ugyan erődemonstrációval kikényszeríteni a kapcsolatot, de erejét a lakatlan holdon mutatta be, noha jóval kisebb eszközráfordítással szétverhette volna a jéggyűrűt, amely már úgyis majdnem szétesik. Tudja természetesen azt is, hogy ha nem éppen ő maga, egyedül vagy az ellenséggel időleges szövetségre lépve, de mindenesetre a Quinta a főbűnös a lunoklazma okozta katasztrófában; hangsúlyozom, hogy ezt biztosan tudja, hiszen nem lehet kozmikus méretű hadműveleteket folytatni kiválóan képzett tudósgárda nélkül. A vezérkar további gondolatmenetére már csak következtetni lehet. Mielőtt a tudomány úrrá lenne a gravitáción, már jóval korábban felismeri a tulajdonságait, még az olyan szélsőséges hatásait is mint a fekete lyukak. Az a mód, ahogyan éjszakai támadásukat visszavertük, meglepetés volt számukra. De ha vannak valamirevaló fizikusaik, azok rájönnek, hogy a bolygón az űrhajó számára öngyilkos hatású lenne a gravitációs védekezés vagy támadás. A relativisztikából nem vezethető le a sűrített gravitációs mező olyan konfigurációja, hogy a mezőt kibocsátó űrhajó önmagát is el ne pusztítsa a bolygóval együtt.

Szándékom az, hogy két leszállóegységet küldök a megjelölt területre, és feltételezem, hogy semmi bajuk nem fog történni. Ha a Quinta-lakók le akarják csalogatni a Hermészt a bolygójukra, akkor a leszállóegységek vissza fognak térni. Nem jöhetnek üres kézzel; valamilyen színjátékot rendeznek a számunkra, hogy felkeltsék a bizalmunkat és a kíváncsiságunkat. A vendégszerető Quinta-lakók kijelentik majd, hogy az igazi kapcsolat az, ha élőlények élőlényekkel találkoznak, nem pedig gépekkel. Ezt nemigen lehet cáfolni. Tehát ha a dolgok nagyjából úgy alakulnak, ahogy mondtam, a Hermész le fog szállni, és akkor dől el minden. Miután a leszállóegységeinket visszakaptuk – de nem vesszük fel őket a fedélzetre, mert a történtek után inkább vagyok százszor túl óvatos, mint egyszer óvatlan –, bejelentjük, hogy leszállunk náluk.

Áttérek az akció részleteire. A leszállóegységek kilövése után közepes hajtóerővel elindulunk a Quintától a Sexta felé. Előnyös számunkra, hogy a két bolygó hasonló oppozícióban van a naphoz képest. Szondáink már megvizsgálták a Sextát, és tudjuk, hogy légkör nélküli bolygó heves földrengésekkel, ezért nem használhatták fel sem betelepítésre, sem haditámaszpontok létesítésére. Az ottani szeizmikus viszonyok veszélyesebbek lennének mint az ellenség. Belépünk a Sexta árnyékába, és a Hermész, amely kilép onnan, messziről nézve szakasztott ugyanolyan lesz mint a mi űrhajónk. Közelről persze nem, de feltevésem szerint nem tesznek kárt benne, mielőtt belépne a légkörbe. Sziderisztikai szempontból már az ionoszférában megtámadhatnák, de nem hinném, hogy megteszik. Normális, sima leszállás után az űrhajó sokkal értékesebb zsákmány lesz mint egy roncs, azonkívül kevésbé tud kitérni a támadások elől, mint leszállás közben, amikor tűzoszlopon áll orral felfelé, tehát viszonylag könnyen manőverezhet vagy elmenekülhet.

Ennek a Hermésznek lesz rádió adó-vevője, lesz leszállórakétája, igaz, hogy csak egyszer használható. Velünk semmilyen közvetlen kapcsolatot nem fog tartani. Végezetül: attól függően, hogyan fogadják, megadjuk majd a választ.

– Sodorna és Gomorra? – kérdezte ekkor Arago.

Steergard hosszasan farkasszemet nézett a szerzetessel, aztán ingerültségét nem is leplezve, így válaszolt:

– Megmaradunk a Szentírás keretében, tisztelendő atyám. Csak visszanyúlunk az első kiadáshoz. Az új kiadás aktualitását vesztette, mert már többször is odatartottuk a másik orcánkat. További vita nem lesz. Tárgytalan, mivel nem mi választottunk az Ó– és Újszövetség között, hanem ők. A szolézer át van már állítva?

El Salam bólintott.

– És GOD az SG szerint dolgozik? Jól van. Most fölvesszük a tárgyalást a leszállóegységek ügyében. Ezzel Rotmont és Nakamura kollégák foglalkoznak majd. De vacsora után.

Senki sem látta a leszállóegységek indulását; éjfélkor lőtték ki őket automata vezérléssel, elsuhantak a Quinta felé, a Hermész pedig hátat fordított nekik, és hajnalig gyorsított: a hetvenmillió kilométerre lévő Sexta eléréséhez nem egészen nyolcvan óra kellett, hiperbolikus sebességgel. Az elektronikai laboratóriumokban már megkezdték a felderítésben eddig nem használt diszperzánsok, vagyis „diszperziós diverzánsok” gyártását. Méhszemeknek is nevezték ezeket a mikroszkopikus kristályokat, amelyeknek milliós raja eloszlik majd a millió köbmérföldes űrben a Sexta környékén, és a Hermész mögött szétszóródva, az űrhajó láthatatlan, távoli szeme lesz. A Földön apikográfiára használják ezeket a homokszemnél kisebb kristályokat, mindegyik átlátszó tücske megfelel egy ommatidiumnak, a méh szemét alkotó parányi oszlopnak, de sok ezer mérföldön szétszórva. A Hermész azért húzta maga után ezt a látó csóvát, hogy a Sexta mögé vonulhasson, és mögüle figyelhesse számítógépes követeinek sorsát. Ezenkívül a pálya megfelelő szakaszán az űrhajó kilőtt néhány televíziós szondát, fényesen izzó hajtósugárral: ezek voltak a „hivatalos szemei”, amelyeket a Quinta-lakók megláthattak, sőt éppen arra valók voltak, hogy meglássák őket.

A vezérlőteremben Tempe ügyelt. Harrach benézett hozzá egy régi újsággal, amely igencsak feldühítette; kitálalta társa előtt, hogy mitől futotta el a pulykaméreg. Az újság abból az időből származott, amikor a Földön ádáz viták folytak a nők részvételéről az expedícióban. Felolvasott egy bekezdést, amely arról szólt, hogy a családi életnek meg kell kapnia jogos helyét az expedícióban, ehhez kapcsolódtak az örökösen sértődött női nem képviselőinek rágalmai, miszerint a SETI a férfimaffia bűnbarlangja – ezen aztán annyira felháborodott az első pilóta, hogy cafatokra akarta tépni az újságot. Tempe nevetve lefogta a kezét – egy ilyen újság mégiscsak ritka darab, tiszteletre méltó múzeumi tárgy a Hárpia csillaghalmazban, Isten tudja, hogyan került Harrach poggyászába. Legalábbis ő ezt mondta. Tempének erről más volt a véleménye, de azt megtartotta magának. A heves vérmérsékletű Harrachnak szüksége volt ilyen újságcikkekre, hogy mennydöröghessen ellenük. Az effajta egyenjogúsítási követelések egyébként olyan nyilvánvalóan ostobák, hogy kár is foglalkozni velük. Nők, tehát feleségek, anyák, tehát gyerekek, bölcsődék, óvodák itt, egy űrhajón, amely feltöltött sziderátorokkal száguld az űrben, és akármilyen erősek a fegyverei, eltörpül az idegen civilizáció mellett, hiszen az már évszázadok óta szórja ki a kozmoszba a maga szferomachiáját… Tengernyi nyomdafestéket pazaroltak a Földön erre a vitára. A muzulmánok tizenkét éves gyerekeket küldtek a frontra, de pólyásokat azért mégsem. Harrach azon kesergett, hogy nem áll módjában itt, helyben szemébe vágni annak a hülye libának, a cikk szerzőjének, hogy mi a véleménye róla, Tempe pedig, aki már visszaült a kormányhoz, hol az irányt ellenőrizte és a Sexta már növekvő sarlóját nézte a monitorokon, hol Harrachra sandított, aki bőszen tovább szavalt egy szem hallgatójának. A másodpilóta nem szakította félbe, nehogy még jobban begorombuljon, kiváltképpen mivel mégsem csak kettesben vannak: a vezérlőteremben is éberen figyeli őket GOD. Tempe nem ismerte eléggé a számítógépek felépítését, és nem volt benne bizonyos, hogy a gépben, amely ennyire gyors, intelligens és mindenre emlékező, valóban egy szikrája sincsen a személyiségnek. Nem érte be a tankönyvek és a szakemberek bizonykodásával. Jobban szeretett volna maga megbizonyosodni a dologról, de nem tudta, hogyan – azonkívül fontosabb problémái is voltak. Vajon Nakamura tényleg együtt érez Arago atyával? Megborzongott a puszta gondolatra, hogy ő lehetne az apostoli delegátus bőrében.

Eközben Arago, a parancsnok utasításai szerint, azt latolgatta Gerberttel, lehetséges-e, hogy a Quinta-lakók már kiismerték az emberek biológiai tulajdonságait, amikor a leszállóegységeket megvizsgálták. Bármilyen alaposan sterilizálták a Hermészen a leszállóegységeket, mielőtt leküldték őket a bolygóra, hogy felületükön az ujjak bőrszövetének egyetlen sejtje se maradjon, a baktériumokról már nem is beszélve, amelyektől az emberi szervezet nem szabadulhat – talán fölösleges is volt ez az óvatosság, hiszen a leszállóegységeket automaták építették emberi kéz részvétele nélkül –, a bolygóra küldött követek energetikai és hírközlő berendezései mégiscsak a földi technikának feleltek meg, ha nem is a legújabb, de a nyolcvan évvel korábbi állapotának. Steergard visszavenni sem szándékozott a leszállóegységeket a fedélzetre, amikor majd megérkeznek. Ezt túl kockázatosnak találta. Hiszen már a quintai civilizáció első, ócska termékei, amelyeket a Hermész zsákmányul ejtett, megmutatták, milyen bámulatos, mesteri szintet értek el a Quinta-lakók az élősditechnikában. A visszatérő leszállóegységek tehát a fennkölt és ártatlan üzeneteken kívül a pusztulást hozhatnák magukkal, nem is azonnal támadó, fertőző csírák, hanem hosszú lappangási idejű vírusok vagy ultravírusok formájában. A parancsnok megkérdezte az orvosokat és Kirstinget, mit lehetne tenni az ilyen veszélyek ellen.

Az állítólag semleges állam, amely a leszállóegységek fogadására hajlandónak mutatkozott, a további tárgyalások folyamán kikötötte, hogy a leszállóegységek nem tarthatnak kapcsolatot a Hermésszel, mert ezt a feltételt szabták a „tengelyhatalmak”. Mindenesetre a bolygó, miután a légkör elnyelte a két szondát, felfokozott zavaró zajfüggönybe burkolózott minden hullámhosszon. Elláthatták volna a leszállóegységeket lézerekkel, amelyek képesek áthatolni a zajfüggönyön, de azzal megsértették volna a megállapodást; még inkább szerződésszegőnek bizonyulnának, ha a Hermész kezdené lézertűkkel átdöfködni a felhők és a rádiózaj tengerét, amely a bolygóra borul.

Így nem maradt más hátra, mint a Sexta mögül holografikus szemecskék felhőivel figyelni a Quintát. Az akciót úgy időzítették, hogy a két leszállóegység lassan szálljon lefelé az égből, és akkor érjen a Quinta fölé, amikor a Hermész belép a Sexta árnyékába. Az egész legénység a vezérlőteremben várta a kritikus órát. A fehér felhőbundás bolygó a keretéig kitöltötte a főmonitort, jól láthatók voltak a fehér korong fölött fekete pontokként rajzó harci műholdak. Hogy megfigyelhessék a két leszállóegység belépését a légkörbe, a hipergolmeghajtáshoz nátriumot és technéciumot kevertek; az előbbitől a rakéta tűzoszlopa élénksárgán fénylett, az utóbbinak a színképét lehetett azonosítani, mivel sem az itteni nap, sem a quintai műholdak színképében nincs technécium. A két leszállóegység a felhőtakaró alá merült, ekkor a légköri súrlódás és a fékező rakétasugár tűzvonalai kezdtek elmosódni: a milliárd szemecske, amely láthatatlan gombaként terült el millió mérföldön a Hermész sodorvonalában, most az érintőpálya mentén a tervezett leszállás helyére összpontosította figyelmét, és nem is hiába; a két jármű, amint néhány másodperces különbséggel szilárd talajt ért, szándékosan modulált, kettős nátriumfelvillanással adott hírt utazása befejezéséről, majd fényük azonnal kihunyt.

Az akció ezzel következő szakaszába lépett. A Hermész fenékpáncélja kettévált, mint egy óriási, domború kapu, és a fogókarok kitoltak az űrbe egy óriási fémhengert, amelynek az volt a rendeltetése, hogy a majdan visszatérő szondák karanténja és vizsgálólaboratóriuma legyen. Harrach különösen örvendezni látszott ennek a fortélynak; a többiek is helyeselték Steergard taktikáját, az együttműködés teljes egyetértésben folyt, de lelkesedés nélkül: nem volt minek örülni. Az első pilóta viszont nem is rejtette véka alá gyűlölködő, ádáz elégtételét, hogy végre nyakát szegik annak a gaz bolygóbestiának. Alig várta, hogy a leszállóegységek visszatérjenek, méghozzá valami szörnyű járványt hozva – mintha az expedíciónak az lenne a szándéka, hogy brutálisan megvívjon a Quinta-lakókkal. Tempe csak hallgatta az első pilóta kirohanásait, nem fűzött hozzájuk semmi észrevételt, csak magában gondolta, hogy Harrach aggasztó pszichés elváltozásait GOD bizonyára följegyzi, és még restelkedett is a kollégája helyett, mert olykor ő maga sem tudta volna megmondani, mit szeretne inkább: hogy a legénység növekvő, ádáz haragja indokolatlannak bizonyuljon, vagy hogy a Quinta-lakók kikényszerítsék belőlük a lehető legrosszabb döntést. Igen, már ő maga is ellenséget látott ebben a civilizációban, az abszolút gonoszt, amely puszta létével igazolja az ő tetteiket. Már semmi sem volt titok. A kikapcsolt és álcázott szolézer nem jelezgetés céljából töltekezett fel napenergiával, hanem azért, hogy lézercsapásokat mérjen az ellenségre. Negyvennyolc óra múlva a holografikus felhő jelezte, hogy a kiküldöttek jönnek visszafelé. A két leszállóegységnek ultrarövid hullámhosszon jeleznie kellett volna, túljutva a szétrobbantott hold pályáján, amelyen most a hold maradványai keringtek – de csak az egyik kezdett világos jelzéseket adni. A másik egység kódok zűrzavaros egyvelegét sugározta. Steergard három csoportra osztotta embereit: a pilótákra bízta az ál-Hermész pályára állítását a nap irányában, a fizikusokra a leszállóegységek befogását a Hermésztől ötven mérföldre lebegő hengeres kamrába, az orvosokra és Kirstingre a leszállóegységek biológiai vizsgálatát, amennyiben a második csoport ezt megengedhetőnek tartja. Bár a legénység ily módon csoportokra oszlott, mindenki figyelemmel kísérhette a helyzet egészét – Harrach és Tempe, az üres kolosszust figyelve, amely tempósan útjára indult, bár törzsén még szikráztak az automata hegesztők lángocskái, az interkomon át folyton beszélgettek Nakamura csoportjával, amely a leszállóegységek visszatértét várta. Polassar nem tartotta kizártnak, hogy az össze-vissza karattyoló adó egyszerűen meghibásodott; Harrach mérget vett volna rá, hogy a hiba a Quinta-lakók műve; Harrach egyszerűen akarta, hogy a Quinta-lakók alattomos fortélya mielőbb kiderüljön, és ők végre odasózzanak nekik a lézerrel. Tempe hallgatott, azon morfondírozott magában, hogy egy ilyen elvakultan dühös ember képes-e még ellátni az első pilóta felelős funkcióját. Nyilván képes, ha GOD nem tett jelentést a parancsnoknak az állapotáról. Vagy talán már mindannyian megbolondultak? A karantén hengere a körülötte lebegő reflektorok fényében csillogva, tátott szájjal várta a leszállóegységeket, és szépen bekapta őket. Az automaták nekiláttak a visszatért szondák vizsgálgatásának, de a vizsgálat első eredményei alapján a fizikusok nem tudták eldönteni, hogy a habogós szonda véletlenül sérült-e meg, vagy szándékosan tettek kárt benne. Harrach dühöngött, mert ő úgyis tudta: a Quinta-lakók sötét ármánya az egész! Egy óra múlva azonban kiderült, hogy a szondáról letört az antenna egy darabja meg az orr-reflektor, mert összeütközött valami kis meteormorzsával vagy fémdarabbal. Nem csoda, hiszen tömérdek szemét kering ebben a naprendszerben.

A Hermész távolodó, üres ikertestvérén a sötétségben már az utolsó hegesztések fénye izzott, be lehetett volna kapcsolni a meghajtását, de a pilótáknak ezzel meg kellett várniuk a parancsnok utasítását. Ő azonban nem jelentkezett, mert meg akarta várni, mit mondanak végül is a szakértők: milyen állapotban tértek vissza a leszállóegységek, és – last but not least – milyen híreket hoztak?

A hírek igen sajátosnak bizonyultak, maguk a leszállóegységek pedig – ha nem számítjuk az alkalmasint mégiscsak véletlen antennatörést – sértetlennek és minden fertőzéstől mentesnek. Ezt hallván, Harrach nem állhatta meg, hogy fel ne kiáltson:

– Ó, az álnok disznók!

– De hiszen még Sodomában is volt egy Lót nevű úriember – csillapítgatta Tempe. Rettentően kíváncsi volt, mi hír a Quintáról, de a vezérlőteremben ücsörgő pilótákat valahogy sokáig kihagyták az újdonságokból. Végül Nakamura megszánta őket, és monitorjukra vetítette a felderítés eredményét, amelyet az űrhajón kívüli karanténkamra sugárzott át a Hermésznek.

A műsor mesével kezdődött – ugyanazzal, amelyet a bolygónak vetített a szolézer. Aztán tájképek hosszú sora következett: alighanem természetvédelmi területek, mert civilizációnak semmi nyoma. Tengerpartok, a homokra kifutó hullámok, bíbor naplemente az alacsonyan szálló felhők alatt, erdőségek, a földinél sokkal sötétebb lombozattal: némelyik hatalmas fakorona majdnem sötétkék volt. Ezen a szüntelenül változó háttéren felragyogtak a világos betűk.

MAXIMUM 300 000 METRIKUS TONNA TÖMEGŰ RAKÉTÁTOKAT FOGADNI KÉSZEK VAGYUNK HA RÉSZETEKRŐL SZAVATOLJÁTOK A PASSZIVITÁST ÉS JÓAKARATOT STOP ÍME AZ ŰRREPÜLŐTÉR STOP

A lomha, zöld ködből óriási térség bontakozott ki, nagyon magasról nézve. Úgy csillogott, mint a dermedt higany. Bámulatosan karcsú tűk álltak rajta egymástól szabályos távolságban, mint figurák a sakktáblán, hegyes végű, hófehér sztalagmitok, és növekedtek. Igen, növekedtek – pontosabban felfelé siklottak, mindegyiket aranyos háló övezte az alapjánál, aztán mozdulatlanná váltak. A teljesen felhőtlen, távoli égbolton madarak repültek – mindegyik lassan vitorlázott négy szárnyával. Óriásiak lehettek. Úgy vonultak, mint a dél felé költöző darvak. Lent, a sztalagmitoknál – az emberi szem már felismerte bennük a rakétákat – tarka és sötét apróságok nyüzsögtek, egész tömegek, amelyek széles rámpákon bevonultak a fehér űrhajókba. A pilóták a szemüket meregették, hogy végre meglássák, milyenek a Quinta-lakók – de csak annyira jutottak, mintha egy Neptun-lakó vendég az emberek küllemét próbálná megismerni, mérföldes távolságból szemlélve egy zsúfolt olimpiai stadiont. A nyüzsgő, színes tömeg még mindig a rámpáknál tolongott, és beáramlott a hófehér űrhajókba. Az űrhajók oldalán függőleges sorokban hieroglifák csillogtak – olvashatatlan feliratok. Végre megritkult a tömeg, és a pilóták várták, hogy a fehér flottilla most majd felszáll, ehelyett azonban méltóságos lassúsággal süllyedni kezdett.

Az aranybarna pókhálók lehullottak az űrhajókról, mintha elhamvadtak volna, szabálytalan köröket hagyva. Már csak az űrhajók fehér orra állt ki a higanytóból, majd az is eltűnt az aknák vöröses homályában, és semmiféle csapóajtó nem csukódott be fölöttük, hanem maga a most már tompa fényű higany zárult össze. A repülőtér teljesen üres lett, széle felől lassan bekúszott a képernyőre egy soklábú jószág, láthatólag nem élőlény, hanem gép, lapos orra egyenesen végződött, mintha elvágták volna. Sárgás, világos folyadék szökőkútjait lövellte ki ebből az ormányból, a folyadék szétterült, és közben bugyborékolt, mintha forrna; mire az egész felforrt, a higany fekete lett, mint egy kátránytó, a soklábú felkunkorodott, a középső lábak most a levegőben kapálóztak, egyenesen az őt néző emberek felé fordult, és kinyitotta négy szemét – talán négy ablakot? Négy reflektort? De szakasztott olyanok voltak mint a kerek, csodálkozó, nagy halszemek, keskeny, fémes szivárványhártyával és csillogó fekete pupillával. A csupa láb jármű mintha gondterhelten és tűnődve nézegetné őket. Mintha bámulna azzal a négy szemével, amely már nem is kerek, hanem összeszűkült, mint a macska szeme, és közepén valami halványulva, kékesen remeg. Aztán a gépállat visszatottyant a fekete talajra, és imbolyogva, mint a százlábú, kikocogott a látótérből. Az égen már nem voltak madarak, hanem egy felirat:

EZ AZ ŰRREPÜLŐTERÜNK ÉRKEZÉSETEKET ELFOGADJUK FOLYTATÁS KÖVETKEZIK STOP

Következett is a folytatás, először mint vihar, villámlás, mennydörgés, felhőszakadás, a ferdén zuhogó esőben épületek álltak lépcsőzetes vízesés formájában, rengeteg viadukt kötötte össze őket. Furcsa város a szakadó esőben – ömlött a víz az ovális tetőkön, felfröcskölt a hidak lábánál, de mégsem voltak ezek hidak, inkább alagutak, tojásdad ablakokkal, bennük pedig remegő fénysávok futottak. Magasvasút? De sehol egy élő lélek, az utcákon – jobban mondva nem is voltak utcák, hiszen a lépcsős épületek, mint fémből öntött tölték piramisok, nem alkottak utcákat, nem lehetett felismerni a város tényleges szintjét – ha ez város –, ömlött az eső, a szélvihar sodorta, a gigászi épületeken ezüstös hullámokban folyt le az esővíz, a villámok hangtalanul csapkodtak, a piramisforma épületekről különös módon folyt le a víz: rohant az ereszforma mélyedésekben, amelyeknek vége megemelkedett, és nagy szökőkutakat fröcskölt a levegőbe, ezek vize is visszahullott, és elvegyült a szüntelenül zuhogó esővel. Végül az egyik villám darabokra töredezett, majd lángbetűkké állt össze:

BOLYGÓNKON A VIHAR GYAKORI JELENSÉG STOP

A kép elszürkült és kihunyt. A piszkos szürkeségből bizonytalan, romos körvonalak bontakoztak ki. Valahol a háttérben tűz és felhők vagy füst amalgámja remegett. Óriási szerkezetek roncsai hevertek, egymásra zuhanva, több rétegben. Az előtérben fehéres foltok feküdtek, mintha darabokra tépett, csupasz lények törzsei volnának, a sáros tetemek egyenletes sorait mutatta a kép. A vasszürke temető fölött világos betűk ragyogtak fel:

EZT A VÁROST A TI LUNOKLAZMÁTOK PUSZTÍTOTTA EL STOP

A felirat eltűnt, a kép tovább vándorolt a romokon, érthetetlen berendezéseket mutatott közelről, az egyik, rendkívül vastag fémfallal elsáncolt valami kettéhasadt, és belsejében – a teleobjektív ráközelített – megint darabokra tépett tetemek, képtelenség volt kitalálni, milyen formájú élőlények maradványai, de tömegsírokból kiásott emberi holttestek látványát idézték fel ezek a foszladozó, agyagos maradványok, aztán hirtelen messzire hátrált a felvevőgép, és megint végtelen rommező látszott, mély árkokkal, ezekben vörös csíkos, zömök buldózerfélék fúrták bele magukat a romokba, mint lapos fejű rovarok, fáradságosan, makacsul küzdöttek magukat előre, megostromolták a kép közepén magasló, tejfehér vagy alabástrom-színű, de most koromtól feketéllő, üszkös, romos homlokzatot, mígnem ez a fal is leomlott, és a rőtes gomolyagként felemelkedő porfelhő elöntötte az egész képet. Jó ideig csak az emberek felgyorsult lélegzése és a másodpercmérő halk ketyegése hallatszott a vezérlőteremben. Aztán a kép megint kivilágosodott. Egy furcsa diadém tűnt fel, víztiszta, átlátszó kristályból, formája nem emberi fejre szabott, csúcsai szikráztak, mint a briliáns, és valami beléforrasztott, tömör, sokszögű, halvány rózsaszínű ékkő villódzott benne. Fölötte a felirat:

MEGKOSZORÚZÁS VÉGE.

De nem volt vége: vakító halogénfényben fej nélküli, fekete rákfélék tűntek fel egy lankás hegyoldalon – mint tehéncsorda a hegyi legelőn –, az emberi szem hasztalan próbálta felismerni őket: nagy teknősbékák? gigászi szentjánosbogarak? –, majd a kép fölemelkedett, egyre meredekebb sziklafalon siklott végig, a sziklafalban barlangok szája feketéllett, valami folyt belőlük, de aligha víz, inkább folyékony törmelék, sárgásbarnán ömlő sóder. Aztán szelíden hullámzó, lila háttéren futni kezdtek a szavak:

ELFOGADJUK LESZÁLLÁSOTOKAT MAXIMUM 300 000 METRIKUS TONNA NYUGALMI TÖMEGŰ ŰRHAJÓVAL STOP A MEGMUTATOTT AA035 ŰRREPÜLŐTÉRRE STOP KÖZÖLJÉTEK AZ IDŐPONTOT SZAVATOLJUK NEKTEK A BÉKÉT FELEJTÉST AZ ŰRREPÜLŐTÉR HELYE A TI HENGERES EGYENLÍTŐI PROJEKCIÓTOK SZERINT DÉLKÖR 135 HOSSZÚSÁG 48 VÁRJUK AZ ÉRKEZÉS IDŐPONTJÁNAK JELZÉSÉT STOP STOP STOP STOP STOP STOP STOP

A monitor kialudt, és a vezérlőtermet nappali fény öntötte el. A másodpilóta nagyon sápadtan, két kezét öntudatlanul a mellére szorítva, még mindig az üres képernyőt bámulta. Harrach alig bírt magával: homlokáról nagy cseppekben folyt a veríték, és megült sűrű, szőke szemöldökén.

– Ez… ez zsarolás… – dadogta a felindulástól el-elakadó hangon. – Minket hibáztatnak… azért… ott…

Tempe összerezzent, mintha kábulatból ébredne.

– De hát – mondta halkan – hiszen igazuk van… hívott minket ide valaki…? A nyakukba szakadtunk, mikor úgyis elég bajuk van… és még több bajt hoztunk rájuk.

– Na ne! – fortyant fel Harrach. – Ha gyónni akarsz, menj a papodhoz… ne engem kábíts. Ez nem is csak zsarolás… még ügyesebb trükk, látom én már, lépre akarnak csalni minket… térj már észhez, öregem, az nem a mi bűnünk… ők kezdték…

– Inkább te térj észhez. – Tempe felállt, mert nem bírt már nyugodtan ülve maradni. – Akárhogy is végződik a játék, amit tettünk, azt megtettük. Értelmes lények kapcsolata, Uramisten… Ha valakit mindenáron szidni akarsz, szidd a SETI-t és a CETI-t, meg saját magadat, hogy minek akartál „pszichonauta” lenni. De a legjobb, ha befogod a szádat. Ez a legbölcsebb dolog, amit tehetsz.

Délután a Szezámot a leszállóegységekkel együtt felhozták az űrhajóra. Arago arra kérte Steergardot, tanácskozzak meg közösen a további eljárásmódot. Steergard azonnal nemet mondott. Semmiféle tanácskozás, értekezlet nem lesz, míg a program zárószakasza be nem fejeződik. A gammalézerrel fölszerelt ál-Hermész eltűnt a Sexta gömbje mögött, és teljes sebességgel a Quinta felé repült, útközben leadva a megbeszélt jelszavakat és válaszokat. Ügyelete után Tempe beszélni akart a parancsnokkal, de hiába. Steergard nem fogadott senkit, egyedül ült a kajütjében. A pilóta leliftezett a fedélközbe – de mégsem volt elég bátorsága hozzá, hogy a szerzetest meglátogassa, hát visszafordult, és az interkomon Gerbertet kereste, mert a kabinjában nem volt. A kantinban ült Kirstinggel és Nakamurával. A hajó manőverezett, hogy a hajtómű valamelyest működhessen; a bolygó árnyékában maradtak, és volt egy kis gravitáció. Gerbert és a két másik éppen ebédelt, láttukra Tempének eszébe jutott, hogy hajnal óta nem evett semmit. Szó nélkül leült melléjük, miután egy szelet sültet meg rizst rakott a tányérjára, de amikor a villával hozzáért a húshoz, életében először rosszul lett a szürkésbarna rostok látványától – valamit azonban mégiscsak enni kellett, hát a konyhai leöntőbe dobta, ami a tányérján volt, és meleg vitaminos kását vételezett az automatából. Csak hogy legyen valami a gyomrában. Senki sem szólt hozzá, de amikor a tányért és az evőeszközt a mosogatógépbe rakta, Nakamura ránézett, és a maga finom kis mosolyával odaintette. Leült a japánnal szemben, aki papírszalvétával megtörölte a száját, várt, amíg Kirsting elmegy, és mikor hármasban maradtak Gerberttel, szokása szerint félrehajtva simára fésült fejét, várakozóan nézett a pilótára. Tempe megvonta a vállát, jelezve, hogy nincs semmi mondanivalója. Semmi.

– Ha elfordulunk a világtól, a világ nem tűnik el – szólalt meg váratlanul a fizikus. – Ahol gondolat van, ott kegyetlenség is van. Párban járnak. Ezt tudomásul kell venni, ha egyszer megváltoztatni úgysem lehet.

– És miért nem enged be magához senkit a parancsnok? – tört ki a kérdés a pilótából.

– Szíve joga – felelte a japán szemrebbenés nélkül. – A parancsnoknak, mint mindannyiunknak, meg kell őriznie az arcát. Akkor is, amikor egyedül van. Gerbert doktor szenved, Tempe pilóta szenved, én nem szenvedek. Arago atyát említeni se merem.

– Hogyhogy… maga nem szenved…? – értetlenkedett a pilóta.

– Nincs hozzá jogom – magyarázta nyugodtan Nakamura. – A modern fizika olyan képzelőerőt igényel, amely semmitől sem riad vissza. Ez nem az én érdemem, hanem elődeim adománya. Nem vagyok sem próféta, sem látnok. Kíméletlen vagyok, amikor kíméletlennek kell lenni, különben én sem tudnám megenni a húst. Valaki egyszer azt mondta: Nemo me impune lacesset. Szégyelli ezt most?

A pilóta elsápadt.

– Nem.

– Akkor jó. A barátja és kollégája, Harrach, színielőadást rendez. Fölvette a nagy harag álarcát, mint a démonok a mi kabukiszínházunkban. Nem kell sem haragudni rájuk, sem kétségbeesni, sem szánakozni, sem bosszút állni. És most már ön is tudja, miért. Vagy tévedek?

– Nem – mondta Tempe. – Nincs hozzá jogunk.

– No látja. A beszélgetést befejeztük. Harminc… – órájára nézett – …hét óra múlva a Hermész leszáll. Ki lesz akkor ügyeletes?

– Mi, mind a ketten. Így szólt a parancs.

– Nem lesznek egyedül.

Nakamura felállt, bólintott feléjük, és kiment. Az üres kantinban halkan zümmögött a mosogatógép, és enyhe szellőt keltett a légkondicionáló. A pilóta az orvosra pillantott, aki még mindig mozdulatlanul ült, az asztalra könyökölve, és a semmibe meredt. Tempe magára hagyta a kantinban, egy szót sem váltott vele. Valóban nem volt itt már miről beszélni.

***

A Hermész leszállása igen látványosra sikeredett. A bolygó kijelölt pontja felé ereszkedve, olyan erős tattüzet lövellt ki, hogy a láng, amelyet az űrben szanaszét szórt milliárd szemecske visszatükrözött, izzó tűként fúródott a tejfehér felhőrétegbe, a széttépett felhőpaplan a visszfényben rózsálló gomolyagokat lövellt szét – és ebben a tűz nyitotta ablakban az űrhajó elmerült, aztán eltűnt. A bolyhos felhőcsomók örvénylő mozgása kezdte elzárni a Quinta felhőbundájának ablakát, de mielőtt még elzárhatta volna, sárga villanás tört át a résen. Kilenc perc múlva – ennyi idő kellett a fénysebességgel száguldó jelzésnek, hogy a bolygótól elérjen hozzájuk – első és utolsó jelét küldte a másik Hermész adója a Sexta felé. A felhőtakaró még egyszer szétnyílt azon a helyen, de lassabban és szelídebben; és a vezérlőtermen, ahol ott ült az egész legénység, mintha rövid, fojtott sóhajtás futott volna végig.

Steergard, háta mögött a Quinta makulátlanul fehér, nagy korongjával, GOD-ot szólította.

– Add meg a robbanás analízisét.

– Csak sugárzási színképem van.

– Közöld a robbanás okát a színkép alapján.

– Nem lesz biztos.

– Tudom. Gyerünk.

– Igenis. Négy másodperccel a hajtómű kikapcsolása után a reaktor magja felrobbant. Közöljem a lehetséges okokat?

– Igen.

– Első lehetőség: az űrhajó tatját neutronsugárzás érte, gyors és lassú neutronok olyan megoszlásával, hogy átütötte a máglya egész burkolatát. A reaktor, noha ki volt kapcsolva, szaporítóként kezdett működni, és a plutóniumban exponenciális láncreakció ment végbe. Második lehetőség: a tatpáncélt hideg anomalon robbanófejes kumulatív töltet ütötte át. Közöljem az első variáns mellett szóló tényezőket?

– Igen.

– A ballisztikus típusú támadás szétrobbantotta volna az egész űrhajót. Neutroncsapás esetén lehetséges volt csak a motorházat megsemmisíteni, feltételezve, hogy a fedélzeten élőlények vannak, amelyeket szükségszerűleg sugárvédő fal választ el a motorháztól. Ismertessem a színképeket?

– Nem. Hallgass.

Steergard csak most vette észre, hogy a Quinta fehér fénye úgy ragyogja körül mint valami dicsfény. Nem nézve hátra, kikapcsolta a képet, és egy ideig hallgatott, mintha a gép szavait rendezné el magában.

– Van valakinek mondanivalója?

Nakamura felvonta szemöldökét, és lassan, valamiféle sajnálkozó tisztelettel, már-már szertartásosan közölte:

– Az első hipotézis mellett vagyok. Azt akarták, hogy az űrhajó hajtóműve tönkremenjen, de a legénység megússza a támadást. Sérülten, de élve. Hulláktól nem sokat lehet megtudni.

– Ki van más véleményen? – kérdezte a parancsnok. Mindenki döbbenten hallgatott – nem is annyira attól döbbentek meg, ami történt és ami elhangzott, mint inkább Steergard arckifejezésétől. A parancsnok olyan merev arccal, száját alig mozdítva beszélt, mintha az állkapcsa görcsöt kapott volna:

– Csak tessék, galambok, békesség és irgalom apostolai… szólaljatok már meg, dobjatok egy mentőövet… nekünk is, nekik is. Győzzetek meg, mondjátok, hogy most forduljunk vissza, és vigyük el a Földnek azt a szerény vigaszt, hogy vannak nála rosszabb világok. Őket pedig hagyjuk sorsukra, úgyis elpusztítják majd saját magukat. Tessék, beszéljetek… arra az időre én leteszem a parancsnokságot. Én egyszerű fickó vagyok, egy norvég halász unokája, aki magasabbra vitte mint amennyire a képességeiből futja. Meghallgatok minden érvet, vagy akár sértést, szidalmat, ha valaki úgy érzi, hogy rászolgáltam. Amit mondtok, kitörlöm GOD memóriájából. Tessék.

– Nem az alázat, hanem a gúny beszél belőled. A parancsnokság szimbolikus letétele ezen nem változtat – szólt Arago, előrelépve, mintha azt akarná, hogy jobban hallják. – De ha mindenkinek mindvégig lelkiismerete szerint kell cselekednie ebben a drámában vagy tragikomédiában, mert nem maga rendezte az élet színdarabját, és a szerepét előre megtanulni sem volt módja, én kimondom: ha gyilkolunk, azzal senkit és semmit meg nem mentünk. A Hermész álarca alatt fondorlat rejtőzött, a mindenáron kapcsolatra törekvés álarca alatt pedig nem a tudás vágya rejtőzik, hanem bosszúállás. Bármit teszel is, ha nem fordulunk vissza, kudarccal végződik.

– És ha visszafordulunk, az nem lesz kudarc?

– Nem – válaszolta Arago. – Bizonyára tudod, milyen véresen sújthatsz le rájuk. De semmi többet ugyanilyen biztosan nem tudsz.

– Ez igaz. Befejezte, atyám? Ki akar még beszélni?

– Én.

Ez Harrach volt.

– Ha vissza akarsz fordulni, parancsnok, én mindent meg fogok tenni, ami csak módomban áll, hogy ezt megakadályozzam. Engem innen elcipelni csak úgy tudsz, ha bilincsbe versz. Tudom, hogy GOD diagnózisa szerint már nem vagyok normális. El is hiszem. De hát nincs közöttünk egy sem, aki még normális volna. A lelkünket kiraktuk, hogy megértessük velük, hogy mi nem fenyegetjük őket, négy hónapig tűrtük, hogy lövöldözzenek ránk, hülyének nézzenek, csapdába csalogassanak, a bolondját járassák velünk, és ha Arago atya itt Rómát képviseli, akkor emlékezzen rá, mit mondott a Megváltója Máténak: nem békességet hozni jöttem, hanem háborúságot. És hogy… de már így is túl sokat beszéltem. Szavazni fogunk?

– Nem. Amióta csalódniuk kellett, már öt óra eltelt, tehát nem húzhatjuk az időt. El Salam, kapcsold be a szolézert.

– Figyelmeztetés nélkül?

– Eső után köpönyeg lenne. Mennyi időre van szükséged?

– Kétszer tizenhat perc a jelszóra és a válaszra, plusz a célravezérlés. Negyven perc múlva vághat.

– Vágjon.

– A program szerint?

– Igen, egy óra hosszat. Nakamura, add be a képet. Aki nem akarja látni, elmehet.

***

A porálca felhői mögé rejtőzve, a Dzéta gerjesztette sugárzással, a szolézer éjjel egykor nyitott tüzet, tehát háromórás késéssel, mert Steergard tökéletes irányzást követelt, a sugárnak pontosan a fölött a hely fölött kellett metszenie a jéggyűrűt, ahol a csapdát állították nekik. Tehát meg kellett várni, amíg a bolygó a tengelye körül forogva a kívánt célpontot kínálja. Tizennyolc terajoule energiával csapott le a fénykard. A fotométerek megugrása mutatta, hogy az űrben láthatatlan, napenergiával fűtött marókés elsuhant mellettük, majd elérte a jéggyűrű külső peremét, és leszakította. A süket és néma, alig tenyérnyi kép megmutatta, milyen hatalmas erőt csapoltak le a napból, amikor az acélnál keményebb fénykard a sok ezer mérföldes jégkorongba ütközött. A csapás centrumában először szikrázó hasadék nyílt, fehér gomolyokban fröcskölt szét belőle a jégförgeteg, furcsa, görbült szivárványok remegtek körülötte. A jéggyűrű forrt, gőzölgött, gőze azonnal megfagyott és szétszóródott a fekete űrben az izzó centrum mögött, szalagokra bomló, hosszú, lebegő fátylat alkotva, amely a bolygó köré tekeredik. A fátyol azért kanyarodott a bolygó korongja mögé, mert a lézer a Quinta forgásirányával ellentétes irányban metszette át a gyűrűt. Steergard parancsa értelmében a jéggyűrű ferdén csillogó korongját úgy érte a csapás, hogy kibillentse dinamikus egyensúlyából. A szolézerben felhalmozott energia hétpercnyi terajoule-os metszéshez volt elegendő.

– Az elég – közölte GOD.

Valóban, a külső gyűrű már repedezett, a belső gyűrű pedig, amelyet a külsőtől hatszáz mérföldes rés választott el, a forgatónyomaték változásainak hatására csak úgy nyüzsgött a kavargó örvényektől. Amikor a sötétségben szétmorzsolódott jégtömbök sörényes felhői elérték a bolygó nappali féltekéjét, és eltűntek az éjszakai félteke árnyékában, a Quinta horizontja felragyogott, mintha egy második ikernap kelne fel mögötte szivárványok gőzölgő oszlopai között, és vérezné be hajnalpírral a felhőtenger még sima domborulatát. Az iszonyú katasztrófa csodálatos látványt nyújtott. Amint a gyűrű szétmorzsolódott, jégkristályok trilliói verték vissza a fényt, ez a kozmikus tűzijáték a háttér minden csillagát túlragyogta. Lélegzetelállító látványosság volt. A kormányteremben ülő emberek önkéntelenül elfordították tekintetüket a főlokátortól, amelynek monitorján közvetlenül a nap fölött excentrikusan remegett a lézergyémánt, és a főképernyőt nézték, ahol az impulzusmentes energiasugár folyamatosan hámozta le a fehér hófelhőben szikrázó jégrétegek repedező lemezeit.

Számíthattak-e amazok ekkora kataklizmára? A bolygóról úgy tűnhetett, mintha valami fantasztikus, folyamatos robbanás játszódna le magasan az égben, de a villámként felcikázó szivárványokat aligha látták, mert a jégtömbök milliárdjai már rájuk zuhantak. Gőzölgő jéghegyek süvítettek át a levegőn, zúdultak alá a foszlányokra tépett felhőkből, de nem látványosság volt ez azoknak, akik elpusztultak a mennydörgő jégzuhatag alatt.

Milyen vékonyka légkör övezte a bolygót innen a kormányteremből nézve! A csillagtechnikai amputálás óriási méreteit csak a térítő alatti övezetek lakosai láthatták teljes nagyságában, mielőtt elérte őket a hangsebességnél gyorsabb lökéshullám. A fotonsugár a szolézer nyílásánál milliméterről milliméterre haladt, és ezáltal a célnál több száz mérföldön morzsolta szét a jégkorongot – csak a bolygó legdélibb részén nem láthatták még, milyen őrjöngő erő veri szét a jéggyűrűt, amelyből percenként több száz köbkilométer jégzúzalék repül szanaszét. Most a felhőn belül, amely magasan a légkör fölé emelkedett, láthatóvá vált a lézer, amint tűzaknaként hasítja át a légkört. A spektrométerek már nem forró vízgőzt mutattak, hanem ionizált szabad oxigént és hidroxilcsoportokat. A vezérlőteremben a percek örökkévalósággá váltak. A jéggyűrű imbolyogni kezdett, mint egy repedező, lapos búgócsiga, elvesztette tiszta fényét, sötét repedések szaggatták szét. A bolygó északi féltekéje duzzadni kezdett, mintha magát a bolygó kérgét puffasztaná fel valami, pedig csak a jégzuhatag lendülete lökött ki az űrbe levegőt, tüzet és havat, az egyenlítőnél pedig a lézersugár kékesfehéren izzó fúrója az érintő mentén makacsul átfúrta a robbanás gombafelhőjét, ettől a Quinta felhőtakarója nyugaton zavaros gyöngyszínű síksággá sötétült, keleten tűzkitörések csapkodtak belőle a csillagok felé. Senki sem szólalt meg. Később, ezekre a percekre visszaemlékezve, rájöttek: csaknem teljesen bizonyosra vették akkor, hogy az ellentámadás nem maradhat el, hogy a Quinta-lakók legalábbis megpróbálják valahogyan viszonozni ezt a csapást, amely száz éve építgetett szferomachiájuk szívét érte, és már készülődnek, hogy lesújtsanak a kataklizma forrására, amely jól látható a napkorongon, hiszen ötszörte fényesebb nála, De semmi sem történt. A bolygónál szélesebb porfelhő fehér füstoszlopa emelkedett a Quinta fölé, cafatos gombafelhővé tágult, amelyben még mindig keresztül-kasul cikáztak a szivárványok, kegyetlenül szép volt, a metsző sugár pengéje még mindig tovább haladt, átvágta a ködfalakat, mint a nap és a bolygó között kifeszített, izzó aranyhúr. Úgy rémlett, maga a bolygó burkolódzik lassanként a tornyosuló gomolyfelhők fátylába, hogy megvédje magát ettől az oly valószínűtlenül vékony és oly pusztító sugártól, amely már az utolsó jégkérgeket hasogatta, már azok is elmerültek a légkörben, és csak a csapásoktól fel-felszakadó felhőburok mögül villantak még elő az agóniájában még mindig örvénylő jéggyűrű maradványai.

Steergard a hatodik percben kikapcsoltatta a szolézert. A benne maradt energiát meg akarta őrizni tartaléknak. A szolézer ugyanolyan villámgyorsan aludt ki, ahogy felvillant, és infravörös hullámhosszon tudatta velük, hogy elhagyja addigi pozícióját. Persze így, kioltott állapotban is gyerekjáték volt fölfedezni a Planck-színkép alapján, amely a kromoszféra közelében tartózkodó szilárd testek kényszersugárzását jellemzi. A rácsos szerkezetén elhelyezett kis kilövők ezért port lőttek köréje, a por felizzott a nap hevétől, és a szolézer ebben a takarásban változtatott helyet, rugalmasan összecsukódva, mint egy legyező.

GOD lázasan dolgozott. Regisztrálta a csapás következményeit, a számtalan műhold sorsát, amelyek alacsony pályán keringve, a robbanásoktól kitágult légkörbe kerültek, és tüzes parabolapályát leírva elégtek, azonkívül közölte, hogy a Hermész másolatát elpusztíthatták több billió gaussos térerősségű magnetodin támadással is. GOD még egy negyedik hipotézist is tartogatott számukra ebben az ügyben: implóziós kriotronbombák. A parancsnok utasította, hogy mindezeket az adatokat tekintse archívumi anyagnak.

Még mindig a Sexta árnyékában lappangtak stacionárius pályán, amikor Steergard hívatta Nakamurát és Polassart, hogy megmutassa nekik a kézzel írott ultimátumot. Adónak a holografikus szemeket használják majd, azok ugyan elpusztulnak a nem nekik való jelek kisugárzásától, de ennyi áldozatot megér az üzenet.

Egyértelmű a mondanivalója:

GYŰRŰTÖKET ELPUSZTÍTOTTUK VÁLASZUL AZ ŰRHAJÓNKAT ÉRT TÁMADÁSRA STOP ADUNK NEKTEK 48 ÓRA PIHENŐT STOP HA MEGTÁMADTOK VAGY NEM VÁLASZOLTOK ELSŐ LÉPÉSBEN ELSÖPÖRJÜK A LÉGKÖRÖTÖKET STOP MÁSODIK LÉPÉSBEN VÉGREHAJTJUK A PLANETOKLAZMA HADMŰVELETET STOP HA FOGADJÁTOK KÖVETÜNKET ÉS ÉPSÉGBEN VISSZATÉR AZ ŰRHAJÓNKRA AKKOR NEM HAJTJUK VÉGRE AZ ELSŐ ÉS MÁSODIK LÉPÉST STOP STOP STOP STOP

A japán megkérdezte, valóban kész-e a parancsnok elsöpörni a légkört. A bolygó kavitációjához, tette hozzá, nincs elegendő energiánk.

– Tudom. Nem söpröm el a légkört. Arra számítok, hogy elhiszik. Ami a szideroklazmát illeti, halljam Polassar véleményét. A végre nem hajtott fenyegetés mögött is tényleges erőnek kell állnia.

Polassar habozott.

– Veszélyesen túlterhelné a sziderátorokat. Éppenséggel át lehet fúrni a köpenyt. Ha megrendítjük a kontinentális lemezek alapját, a bioszféra elpusztul. Életben maradnak a baktériumok és a moszatok. Érdemes erről beszélni?

– Többet nem.

Mind a ketten szükségesnek találták a katasztrófa arányainak felmérését, ami roppant nehéz feladat volt. A Quinta zajfüggönyében keletkezett lyukak több száz adóállomás kieséséről tanúskodtak, de spinográfia nélkül még nagyjából sem lehetett megállapítani, mennyire pusztult el a műszaki infrastruktúra a nagy kontinensen. A kataklizma hatása már érződött a déli féltekén és a többi szárazföldön is. A szeizmikus tevékenység nagymértékben fölerősödött: a felhőtengeren foltok sötétlettek – alighanem minden vulkán magmát és jelentős ciánvegyület-tartalmú gázokat okád. GOD három-négytrillió tonnára becsülte a jégtömeget, amely a szárazföldekre és az óceánokba zuhant. Az északi félteke sokkal több kárt szenvedett mint a déli, de az óceán szintje mindenütt megemelkedett, a víz elöntötte a partvidékeket. GOD közölte: nem tudja megállapítani, hogy a jéggyűrű maradványaiból mennyi zuhant a bolygóra szilárd halmazállapotban, és mennyi olvadt el, mert ez a jégtömbök nagyságától függött, amelyről nincs pontos adat. Ha ezer tonnásnál nagyobbak voltak, akkor tömegüknek csak egy töredéke olvadt el a legsűrűbb légrétegekben. Konkrét arányt azonban nem tudott megadni.

Harrach, aki ügyeletes volt a kormánynál, nem vett részt a feje fölött, a vezérlőteremben folyó beszélgetésben, de hallotta, és váratlanul jelentkezett:

– Parancsnok, szót kérek.

– Megint? – fortyant fel Steergard. – Kevesled, ami történt? Még egyet oda akarsz sózni?

– Nem. Ha GOD jól mérte fel a helyzetet, negyvennyolc óra nem elég. Hiszen valahogy össze kell szedniük magukat.

– Túl későn csatlakoztál a galambokhoz – morogta Steergard.

A fizikusok azonban igazat adtak a pilótának. A válaszadás határidejét kitolták hetven órára. Nem sokkal ezután Harrach egyedül maradt. Átállította a kormányt automata vezérlésre, mert torkig volt azzal, hogy a Quintát nézze, kivált, mióta a számtalan vulkánkitörés rőtes füstje eloszlott a kavargó, fehér felhőtakaró fölött, és a bolygó sötétvörös lett, mint a piszkos, alvadt vér. Nem vértől vöröslött. Harrach tudta ezt, de nem akarta nézni. Steergard utasítása értelmében az űrhajó helyben keringett, mint egy emelődaru vízszintesen kinyújtott karja. Így a centrifugális erő pótolta a gravitációt, legerősebben itt az orrban érződött, a vezérlőteremben. A kantinban, ahová a legénység lement, a centrifugális forgás jóvoltából rendesen leülhettek az asztalokhoz, nem volt szükség akrobatamutatványokra, mint a súlytalanságban. A giroszkópos forgásra jellemző precessziós hatástól Harrach émelygett, pedig a Földön gyakran hajózott, és még oldalszélben sem lett tengeribeteg. Képtelen volt nyugton ülni. Megtörtént, amit akart. Józan ésszel nézve nem felelős a kataklizmáért. Biztos volt benne, hogy minden ugyanígy történik, ha ő nem hőbörög, és nem bocsátkozik elég modortalan vitába a semmiben sem vétkes Arago atyával. Nem, semmi sem változott volna, ha ő szótlanul teszi a dolgát. Felugrott a pilótaszékből, és mihelyt felállt, akaratlanul is járkálni kezdett fel-alá az egész navigációs teremben. Csak így tudta levezetni égető haragját, amely megint a lelkét marta, visszatért, mint a bumeráng, és hajszolta, hogy ne várakozzon itt ölbe tett kézzel, tétlenül nézve a terajoule-os csapást elszenvedett bolygó éghajlati – remélhetőleg csak éghajlati! – zűrzavarát. Ha tehette volna, kikapcsolja a képet, de ezt nem volt szabad megtennie. Az ellipszoid formájú terem első szintjét körbefutó galéria választotta el az alsótól. Hintázó járással, mint tengerész a viharban, felszaladt, és körbefutott a galérián – ha valaki meglátja, még azt hihette volna, hogy éppen kocogni támadt kedve. Az alsó és felső szintet elválasztó rácsos gerendák úgy futottak össze, mint egy nagy kerék küllői, középen, a mennyezethez erősített keresztfejek között volt az operációs központ. Nyolc mély fotel vette körül a csonka kúphoz hasonló terminált. Oldalain minden fotel előtt üres, zöld monitor hunyorgott. A kerek asztal sima lapján feküdt az ultimátum eredeti vázlata, Steergard jellegzetes, dőlt betűs, erélyes kézírásával. Harrach belépett két fotel közé, és olyasmit tett, amit senki a világon nem feltételezett volna róla. Megfordította azt a papírlapot, hogy az üres oldala legyen felül, és körülnézett, nem látta-e valaki. De csak a hunyorgó képernyők hatottak olyan elevennek. Leült a fotelba, amelyikben a parancsnok szokott ülni, nézett jobbra-balra. Az ezüstszínű műanyag gerendák küllői között ék alakú ablakok nyíltak lefelé: lelátott a navigációs terembe, ott is hunyorogtak, villogtak a különféle színű jelzőlámpák, és még mindig rőtes fény áradt a főképernyőről – a Quinta zavaros fénye. Harrach az asztalra könyökölt, és arcát a tenyerébe temette. Ha tudna sírni, ha lehetne sírni, talán elsiratná ezt a Sodomát és Gomorrát.

A QUINTA-LAKÓK

Teljesen nyugodtnak látszott, és nem búcsúzott el senkitől. Egyetlen társa sem szállt be vele a liftbe, amikor eljött az óra. Közönséges fehér szkafanderében, sisakjával a hóna alatt, nézte, amint sorra felvillan az elsikló fedélzetek száma. Az ajtó magától kinyílt. A kupola formájú indítócsarnokban furcsán parányinak látszott a rakéta, ezüstfala makulátlanul csillogott, mert még sohasem szelte át a légkört, orrát és oldalait nem kormozta be a hőség. Odament a tompán kongó, rácsos bádogpadlón, érezve megnövekedett súlyát, mely azt jelzi, hogy a Hermész nagyobb sebességgel halad, tattal hátrafelé távolodva a bolygótól, hogy jókora indítólökést adhasson neki. Körülnézett. Fent, ahol az ívelt gerendák összehajlottak, erős lámpák rózsafüzérei égtek. Megállt árnyéktalan fényükben, hogy föltegye sisakját. A fülke ajtaja kinyílt fölötte. Sisakján bekattantak a kapcsok, reflexmozdulattal megérintette a fémgallér széles karimáját, oxigént szippantott, már elvágva a csarnok levegőjétől, a nyomás kissé túl nagy volt, de rögtön magától kiegyenlítődött. Fellépett az emelőre, és az fölemelte. Az imént még sötét fülkeajtó belülről kivilágosodott, a mozgó lépcsőfok a küszöbhöz ért, és megállt. Komótosan átemelte nagy csizmás lábait a küszöbön, rugalmas kesztyűbe bújtatott kezével végigsimítva a korlát csövét, meghajolva, lábbal előre bemászott, két kézzel megfogta az ajtó fölötti kapaszkodót, és puhán behuppant. Az ajtó bezárult. Dallamosan erősödő sivítást hallott – a hermetikus kupak, amely eddig a rakéta fölött függött, ráereszkedett, és a hidraulikus szivattyúk a kilövőtölcsér belsejébe szorították, hogy az űrhajó az indításkor ne veszítsen levegőt, és a pilótát meg ne mérgezzék a motorok lángjai. Könnyen mint a szimulátorban, fölemelte a klimatizáció bordázott kígyóit, becsavarta őket a szkafander illesztőnyílásaiba, a bajonettzárak rögtön bekattantak, jelezvén, hogy a csavarmenetek illeszkednek. Már összenőtt az űrhajóval. A fülke falának bélése lassan felfúvódott, mígnem a pilóta függve maradt a rugalmas pólyában, csak hónaljig, hogy a karjai szabadon mozogjanak. Nem volt itt több hely mint valami egyiptomi szarkofágban. Szokták is így nevezni ezeket az egyszemélyes leszállóegységeket. A visszaszámláló automata fogantyúja jobb kéz felől volt. Éppen a szeme előtt arcába világítottak a sisak üvegén át az analóg mutatók táblái és a digitális tartalékszámlálók, amelyek a magasságot, az energiát, a mesterséges horizontot mutatták, középen viszont még vakon sötétlett a négyszögletes monitor. Mikor kattanásig nyomta a kart, minden jelzőlámpa kigyulladt, meghitten, barátságosan hunyorogtak rá, biztosítva, hogy készen áll minden: a főhajtómű, a nyolc korrekciós és a négy fékezőmotor, az ionoszferikus gyűrűs ejtőernyő és a nagy vészejtőernyő (de a monitor villámgyorsan váltakozó pontjaival biztosította, hogy semmilyen vész nem lesz, kirajzolván a repülés eszményien pontos görbéjét, a Hermész zöld csillagától a bolygó gömbjének domborulatáig). Pillanatnyi késéssel bejelentkezett a harmadik, többlépcsős ejtőernyő, amelyet a szekér ötödik kerekének csúfoltak. Sokszor átélt már ilyen perceket, és szerette őket. Bízott ezekben a gyors érverésként villogó zöld, narancssárga és kék lámpácskákban. Tudta, hogy kigyulladhat a vörös lámpa is, mint félelemtől vérbe borult szem, mert nincs abszolút hibamentes szerkezet, de mindenki azon fáradozik, hogy sima útja legyen. Az automata már elkezdte a visszaszámlálást kétszáztól. Úgy rémlett, hallja a fülhallgatón át a vezérlőteremben összegyűlt embereket, és a visszafojtott lélegzeteknek ezen az eleven hátterén peregnek a csökkenő számok, amint a közönyös géphang sorolja őket. Tíznél érezte, hogy kissé felgyorsul a szívverése, és összevonta szemöldökét a sisak pereme alatt, mintha megróná nem eléggé engedelmes szívét. Igaz, némi tachikardiája talán mindenkinek volt már induláskor, még hétköznapi körülmények között is, nemhogy ilyen helyzetben. Örült, hogy senki sem szól hozzá, de amikor elhangzott a szertartásos NULLA, és megérezte az egybeforrt test és rakéta remegését, megütötte a fülét egy halk hang, valakié, aki távol állhatott a mikrofonoktól: Isten áldjon. Ezek a váratlan szavak meglepték, bár ki tudja, talán számított is rájuk attól az embertől. De már nem volt ideje ezen töprengeni. A hidraulikus mancs, mint egy selyembe burkolt óriási acélmarok, finoman és mégis roppant erővel megtaszította a rakétát, a hengeres nyíláson át a kilövőbe nyomta, elvált a fedélzettől, és bár mozogni nem tudott a légpárnás pólyában, érezte a súlytalanságot két-három másodpercig, aztán felsüvítettek a motorok. A monitor felső csücskében egy villanásnyi ideig látta az elsikló hajótestet, de lehet, hogy ezt csak képzelte. Rakétájának neve Föld volt, mert ő így akarta, és mert ez a név illette meg. A kis űrhajó bukfencet vetett, a csillagok halvány pontocskái ferdén átsiklottak a monitoron, fehér korongként elúszott közöttük a Quinta, és eltűnt, aztán a korrekciós fúvókák lángja végigsöpört a sötétségen, és járműve pályára állt: a valós röppálya ideálisan fedte a számítógép által kipontozott görbét. Már illett volna bejelentkeznie a Hermésznél, de még hallgatott – mintha élvezné a magányos repülést.

– A Hermész várja a jelentést.

Ez Steergard hangja volt. Mielőtt válaszolhatott volna, megszólalt egy másik hang is, Harraché:

– Biztos elaludt.

Effajta, kissé kaszárnya ízű tréfák kísérték az első űrrepüléseket, így bagatellizálták precedens nélküli élményeiket az emberek, úgy ülve ott az űrhajó orrában mint egy kilőtt ágyúgolyóban. Ezért mondta Gagarin az utolsó másodpercben, hogy „pojéhali”, ezért nem mondták: „elszivárog az oxigén, megfulladunk”, hanem „van egy kis problémánk”. Harrach bizonyára nem volt tudatában, hogy ezzel a tréfájával a múltra emlékezik, és Tempe sem, aki egyből rávágta: „Repülök”, csak azután kapott észbe, és váltott át a szabályszerű modorra.

– Itt Föld. Minden egység rendben. A tengelyen a Hárpia Deltája. Három óra múlva belépek a légkörbe. Így van? Vétel.

– Így van. Hepária közölte az időjárási viszonyokat a nulla pontban. Zárt felhőzet. Szélirány észak-északkelet, szélsebesség tizenhárom méter per secundum. Az űrrepülőtér fölött a felhőzet magassága kilencszáz méter. A látási viszonyok jók. Akarsz beszélni valakivel?

– Nem. A Quintát akarom látni.

– Nyolc perc múlva meglátod, amikor rátérsz az ekliptika síkjára. Akkor elvégzed az iránymódosítást. Vétel.

– Elvégzem az iránymódosítást, amikor a Hermész jelt ad rá. Vétel.

– Jó utat. Vége.

A tárgyalások a jéggyűrű szétzúzása után négy napig tartottak. A Hermész kizárólag Hepáriával értekezett, ám ezt nem vették rögtön észre, mert az ultimátumra válaszoló műhold olyan kicsi volt, és olyan ügyesen álcázta magát kődarabnak, hogy GOD nem ismerte fel, ameddig hallgatott. Ez a kis műhold stacionárius pályára állt a bolygó fölött negyvenkétezer kilométer magasságban, a Quinta forgásával együtt keringett, és amikor a bolygó korongjának szélére ért, hét órára megszakadt a kapcsolat. A hidrogén huszonegy centiméteres sávjában társalgott a Hermésszel, és az űrhajó rádiólokátorai bizony nem vették észre a bolygó felé irányuló sugárzását, míg végül föl nem fedezték, hogyan is működik, mint Hepária közvetítőállomása. Egy föld alá rejtett, erős rádióadó vezérelte, annak az űrrepülőtérnek a közeléből, amely az ál-Hermész fatális leszállásának színhelye volt. Ez az adó tíz kilométeres hullámhosszon működött, ennek alapján a fizikusok úgy vélték, hogy különleges katonai objektum, amelynek eredeti rendeltetése az volt, hogy akkor lépjen működésbe, ha tömeges nukleáris csapásváltásra kerülne sor. Ilyen csapásváltás esetén a kísérő elektromágneses sugárzás megszakít minden vezeték nélküli rádiókapcsolatot, ha pedig a célpontokban a robbanások összesített rombolókapacitása megatonnás nagyságrendű, akkor lézeradókkal sem lehet pótolni a közönséges rádióadókat. Ilyen esetben csakis az ultrahosszú hullámok használhatók, ezek csekély információhordozó képessége azonban lehetetlenné teszi sokbites üzenetek továbbítását rövid idő alatt. Steergard ekkor a föld alatti rádióadó felé fordította a Hermész emittorait, és amikor a rejtett adó nem válaszolt, a Hermész újabb ultimátumot közölt: vagy hajlandók közvetlenül kommunikálni, vagy huszonnégy órán belül elpusztul minden természetes és mesterséges égitest az összes stacionárius pályán, ha pedig még ekkor sem válaszolnának, ez feljogosítja a Hermészt, hogy az űrrepülőtéren és nyolcszázezer hektáros környékén tizenkétezer Kelvin-fokra emelje a hőmérsékletet. Egy ilyen hőcsapás átfúrná a bolygó kérgét, és negyed bolygósugárnyi mélységig hatolna. Ez végre használt, jóllehet Nakamura és Kirsting igyekezett lebeszélni a parancsnokot erről az erélyes fenyegetésről, mivel az de facto hadüzenetet jelent.

– A bolygóközi jog már nem köt bennünket, amióta megtámadtak – felelte Steergard. – Ha kilométeres hullámhosszon tárgyalgatunk, átkódolással és visszakódolással, az hónapokig eltarthat, és én gyanítom, hogy ennek a lassúságnak csak látszólag van tisztán fizikai oka. Könnyen lehet, hogy időt akarnak nyerni, és közben szépen átrendezik a hadászati kártyákat. Ezt a lehetőséget nem adom meg nekik. Ha ez most informális eszmecsere, akkor felejtsétek el, ha pedig votum separatum, akkor vegyétek be az expedíció jegyzőkönyveibe. Mindenért felelni fogok, amikor leteszem a parancsnokságot. Egyelőre nincs ilyen szándékom.

Hepária ellenjavaslata úgy szólt, hogy pontosan körül kell határolni a követ jogkörét. A „kapcsolat” fogalma annál homályosabb lett, minél precízebben próbálták meghatározni. Steergard azt akarta, hogy az embere közvetlenül találkozzon a helyi hatóságok és a tudomány képviselőivel, de vagy az volt a baj, hogy ezek a fogalmak valami egészen mást jelentenek a Quinta-lakóknál és az embereknél, vagy itt is a rosszakarat volt a ludas. Tempe végül is úgy indult el, hogy nem tudta, kit kell majd meglátnia az űrrepülőtéren, ám ez valahogy nem aggasztotta. Nem lebegett az eufória szárnyain, nem számított nagy sikerre, és maga is meglepődött, hogy mennyire nyugodt. Mikor az edzőteremben készülődött, azt mondta Harrachnak, nem hiszi, hogy elevenen megnyúznák – bár kíméletlenek, ami nem is csoda, nem ostobák. A tárgyalások közben persze mindezt meghányták-vetet-ték a fedélzeten.

Bár a quintai fél folyvást makacskodott, végül pontról pontra kialkudták a követküldés feltételeit. A vendégnek, miután elhagyta rakétáját, joga van megszemlélni az ál-Hermész maradványait, és szabadon mozoghat rakétája hatmérföldes sugarú körzetében, semmi bántódása nem eshet, amennyiben nem ragadtatja magát „ellenséges cselekményekre”, és nem közöl a vendéglátó féllel „fenyegető információkat”. Az ilyen terminusok kidolgozása rengeteg fejfájást okozott. Az emberek és a Quinta-lakók fogalomkészlete annál rosszabbul fedte egymást, minél elvontabb szintre emelkedtek. Az olyan terminusokat, mint „hatóságok”, „semlegesség”, „részrehajlás”, „garancia”, sehogy sem sikerült közösen definiálni, vagy olyan magasabb okok miatt, mint a gyökeresen eltérő történelmi múlt, vagy az értelmezésbe becsúszó premeditáció miatt. Egyébként a premeditáció sem jelentett okvetlenül félrevezető és megtévesztő szándékot, ha a százéves háborúba bonyolódott Hepária nem szabad és szuverén módon egyezkedett, ám ezt nem akarta elárulni, vagy nem volt szabad elárulnia a Hermésznek. Alighanem itt is, mint a legénység többsége vélte, a nemzedékek óta folyó quintai háborúskodás éreztette hatását, az formálta a nyelvet és a gondolkodásmódot.

Az indulás előtti napon Nakamura meghívta a pilótát egy magánbeszélgetésre – így fejezte ki magát. Kerülő úton kezdte: az értelem bátorság nélkül annyit ér mint a bátorság értelem nélkül. A háború, az űrbe kitelepített eszkalációval, interkontinentális, ez már biztosra vehető. Ilyen körülmények között a legjobb lenne két egyenjogú követet küldeni mindkét földrészre, előzetesen leszögezve, hogy semmilyen, katonai szempontból lényeges információt nem adnak a vendéglátóknak. A parancsnok elvetette ezt a változatot, mert szemmel akarja tartani a követ sorsát, és az űrhajó nem tartózkodhat egyidejűleg a bolygó két oldalán. A parancsnok világossá akarja tenni a Quinta-lakók előtt, hogy bosszút áll, ha a követ nem tér vissza teljes épségben. A megtorlás mértékéről nem szólt, ami taktikai szempontból helyes, de nem szavatolja a követ biztonságát. Nakamurától mi sem áll távolabb mint bírálni a parancsnokot, de azért óhajtott beszélgetni a pilótával, mert ezt kötelességének tartja. Milyen szépen írta Shakespeare: jaj a kicsinyeknek, ha erős bajvívók pengéi közé kerülnek! Erős bajvívó három van: a Hermész, Norsztrália és Hepária. Mit tudnak a Quinta-lakók? Tudják, hogy a betolakodó a támadás és védekezés terén fölényben van, és rendkívül pontosan célzott csapásokra képes. Tegyük fel, hogy a követet valami bántódás éri. Hepária azt fogja bizonygatni, hogy sajnálatos baleset történt. Norsztrália pedig cáfolni fogja ezeket a bizonyítékokat. Ily módon mindegyik fél azt próbálja elérni, hogy a Hermész megtorló csapása az ellenfélre sújtson. A parancsnok fenyegetésében ugyan a TAD szerepelt, a „Totál Assured Destruction”, de a történelem arra tanít, hogy a Végítélet nem jó eszköz a politikában. A „Végítélet Gép”, a „Doomsday Machine”, a kobalt szuperbomba, amellyel a Föld minden államát meg lehet zsarolni, általános pusztulással fenyegetőzve, egypár amerikai találmánya volt a huszadik században, de senki sem kapott rajta, és ezt igen okosan tették, mert amikor már senkinek nincs semmi vesztenivalója, akkor nem lehet reálpolitikát folytatni. Az apokalipszis mint megtorlás nem valami hiteles. Miért sújtana le a Hermész az egész bolygóra, ha Hepáriában akad egy kamikaze, aki rátámad a követre? A pilóta meggyőzőnek találta a japán érvelését. Miért nem hallgatott rá a parancsnok?

A japán, továbbra is udvariasan vendége felé hajolva, elmosolyodott.

– Mert nincs biztos stratégiánk. A parancsnok nem akarja bontogatni a csomót. Ketté akarja vágni.

Távol áll Nakamurától, hogy bárkinél is okosabbnak tartsa magát. Nakamura úgy gondolkodik, ahogyan szerény képességeitől telik. Miről gondolkodik? Három rejtélyről. Az első a követküldés. Elvezet ez a „kapcsolathoz”? Csak jelképesen. Ha a követ épségben visszatér, miután meglátta a Quinta-lakókat, és megtudta tőlük, hogy semmit sem tudhat meg tőlük, az óriási eredmény lesz. A pilótának nevetésre áll a szája? Ez a bolygó elérhetetlenebb mint a Mount Everest. Mármost ezen a hegycsúcson semmi sincs, csak sziklák és jég, mégis emberek százai kockáztatták az életüket hosszú éveken át, hogy egy percre feljussanak oda, azok pedig, akik visszafordultak, mert az utolsó kétszáz métert már nem bírták megtenni, úgy érezték, vereséget szenvedtek, pedig az a hely, ameddig felkapaszkodtak, éppen olyan jeges sziklatömb mint az a másik, ahová el akartak jutni. Az expedíció mentalitása már olyan mint a Himalája-mászóké. Rejtély ez, de mivel születésüktől holtukig kíséri az embereket, hát megszokták. A második rejtély Nakamura szemében a pilóta sorsa. Adná az ég, hogy visszatérjen! De ha valami előre nem látott esemény történik, Hepária azt fogja bizonygatni, hogy fehér volt, Norsztrália meg, hogy fekete. Ez az ellentmondás a parancsnokot a bosszúálló szerepéből az ítélőbíró szerepébe helyezi át. A fenyegetés, amely elég hatékony volt ahhoz, hogy kikényszerítse a követ fogadását, ily módon mégis bizonytalanná válik. A harmadik rejtély a legnagyobb. Ez a Quinta-lakók láthatatlansága. Lehet, hogy a követet nem támadják meg. Az viszont kétségtelen, hogy a Quinta-lakók semmiképpen sem akarják a külsejüket megmutatni.

– Talán rútak? Szörnyetegek? – töprengett a pilóta.

Nakamura változatlanul mosolygott.

– A megítélés szimmetrikus. Ha mi szörnyetegnek látjuk őket, ők is annak látnak minket. Már megbocsásson… ez gyermeteg gondolat. Ha a polipnak volna esztétikai érzéke, a leggyönyörűbb földi nőt szörnyetegnek találná. Ennek a rejtélynek a kulcsa nem az esztétikában keresendő…

– Hanem hol? – kérdezte a pilóta. A japán eszmefuttatása alaposan felcsigázta az érdeklődését.

– A Quinta-lakók és a földiek közös tulajdonságait a haditechnika körén belül fedeztük fel. Ez a közösség válaszúthoz vezet: vagy hozzánk hasonlók, vagy „gonosz szörnyetegek”. Ez a válaszút fikció. Az azonban nem fikció, hogy nem óhajtják, hogy a külsejüket megismerjük.

– De miért?

Nakamura sajnálkozva ingatta a fejét.

– Ha tudnám, miért, a csomót már kibogoztuk volna, és Polassar kollégának nem kellene feltöltenie a sziderátorokat. Csak egy homályos sejtést bátorkodom megkockáztatni. A mi fantáziánk más mint a nyugati. Hazám mélyen gyökerező hagyományaihoz tartozik az álarc. Úgy vélem, a Quinta-lakók, bár minden erejükkel igyekeztek kivédeni törekvéseinket, tehát nem akarták az ember jelenlétét bolygójukon, kezdettől fogva mégis számoltak vele. Nem érti még az összefüggést a pilóta? Nos, a pilóta talán meglátja a Quinta-lakókat, és nem fogja tudni, hogy látta őket. Levetítettünk a bolygónak egy mesét, amelyben ember formájú hősök szerepeltek. Nakamura nem buzdíthatja bátorságra a pilótát… a pilóta már úgyis bátrabb mint szükséges. Nakamura csak egy tanáccsal szolgálhat…

Szünetet tartott, és már nem mosolyogva, lassan ejtve a szavakat, így szólt:

– Alázatot tanácsolok. Nem óvatosságot. Bizalmat sem tanácsolok. Alázatot tanácsolok, vagyis készséget annak belátására, hogy minden, de minden, ami a pilóta szeme elé kerül, egészen más mint amilyennek látszik…

Ezzel véget ért a beszélgetés. Tempe már csak útközben jött rá, hogy Nakamura tanácsaiban szemrehányás rejlett. Ő árulta el a Quinta-lakóknak az emberek küllemét azzal a meseötlettel. Egyébként talán nem is volt szemrehányás.

Elmélkedését a bolygó feljövetele szakította félbe. A Quinta ártatlanul fehér korongja, a cirrusfelhők havas gomolyagaival, a jéggyűrű és a katasztrófa minden nyoma nélkül, szelíden úszott be a sötétségbe, kiszorítva a monitorról a fekete égboltot a csillagok halvány porfelhőjével. Ugyanakkor feléledt a távolságmérő, sietősen ketyegett és számjegyeket villogtatott. Norsztráliai fjordok szaggatta partvidéke mentén észak felől hidegfront lapos felhőkaréja úszott dél felé, az óceán túloldalán pedig Hepária, amely erős rövidülésben látszott a bolygó keleti domborulatán, sötétebb felhőzet alatt pihent, csak sarki kontúrjait rajzolták ki a fényes jégmezők. A Hermész tudatta vele, hogy huszonnyolc perc múlva eléri a légkört, és egy kis iránymódosítást javasolt. A vezérlőteremből Gerbert és Kirsting figyelte szívműködését, lélegzését, agyának funkcionális bioáramait, a navigációs teremben pedig a parancsnok, Nakamura és Polassar tartotta szemmel a rakétáját, hogy szükség esetén közbeléphessenek. Bár nem állapították meg pontosan, mit jelent a „szükség esetén”, és miként léphetnének közbe, az a tény, hogy a főenergetikus és a főfizikus ott áll készenlétben Steergard mellett, fokozta a feszült, de jó hangulatot a fedélzeten. A követő teleszkópok éles képet adtak a Föld nevezetű űrhajócska ezüst orsójáról, úgy szabályozva a nagyítást, hogy a rakéta mindig a kép középpontjában legyen a Quinta tejfehér háttere előtt. Végül GOD teleszórta az addig üres légkörmutató monitort narancssárga számokkal: kétszáz kilométerrel az óceán fölött az űrhajócska belépett a ritka gázburokba, és kezdett fölhevülni. A felhőtengeren ugyanekkor feltűnt a rakéta parányi árnyéka, és tovább suhant ezen a hófehér háttéren. A közvetlen kapcsolatot tartó számítógép impulzusok sortüzével továbbította a repülés utolsó adatait, mert még egy-két perc, és a sűrűbb légrétegekben a súrlódástól felizzó plazmapárna megszakítja a kapcsolatot.

Arany szikra mutatta, hogy a Föld behatolt az ionoszférába. A fénypont nőtt és megnyúlt, jelezve, hogy a pilóta már megfordított tolóerővel fékez. A rakéta árnyéka eltűnt, amikor a Föld a felhők alá merült. Tizenkét perc múlva a tervidő és a valós idő céziumórái az egyes számot mutatták, majd a leszállóegység hajtósugarát kísérő spektrográf megvakult, és egy sorozat nulla után kivetítette a klasszikus utolsó szót: BRENNSCHLUSS.

A Hermész magasan a Quinta fölött úgy mozgott, hogy a leszállási hely pontosan alatta legyen a nadíron. A fő megfigyelőmonitort átláthatatlan felhőpaplan töltötte ki. A házigazdák, ahogy beígérték, a leszállási hely fölött nagy tömegű fémport fecskendeztek a felhőrétegbe, árnyékoló ernyőt alkotva, amelyen a radarlokátor nem hatolhat át. Steergard végül elfogadta a Quinta-lakóknak ezt a feltételét, fenntartva magának a jogot, hogy „erélyes eszközökhöz folyamodjon”, ha a Hermész csak egyszer is nem kapja meg a lézerjelzést, amelyet Tempének százpercenként kell küldenie. Hogy a pilótának a leszállás utolsó szakaszában tűrhető látási viszonyai legyenek, a fizikusok ellátták rakétáját egy pótfokozattal, amely ezüstvegyületeket és szabad ammóniumgyököket tartalmazott gáznemű formában, magas nyomás alatt. Amikor az űrhajócska behatolt a sztratoszférába és tattal lefelé átszelte, miközben a rakétát oldalai mentén, egészen az orráig lobogó lángsörény ölelte körül, ez a gyűrű alakú fokozat, amely addig a fúvókák tölcséreit vette körül, begyújtotta saját robbanótölteteit, így megelőzte az anyarakétát, s a tűzbe és plazmába kerülve, megrepedt a hőségtől. A hevesen ritkuló gázok örvénylő mozgásba kezdtek, és ez a mennydörgő légörvény széles tölcsért nyitott a súlyos felhőrétegben. Ugyanakkor a cseppfolyós oxigén, amelyet a fúvókák hipergol helyett kilövelltek, kioltotta a plazmapárnát, és a hideg meghajtással lefelé ereszkedő rakéta utasának látási viszonyai így megjavultak. A hőálló televíziós kamerák megmutatták a leszállóhelyet a szétfújt, kavargó felhők gyűrűjében. A pilóta meglátta az űrrepülőtér szürke, trapéz alakú síkságát, melyet északról dombok lejtői szegélyeztek, többi oldalát sok-sok vörös szikra keretezte, ezek a vörös fénypontok úgy hunyorogtak a fölöttük kitáguló levegőben mint erősen kormozó gyertyák lángocskái. Ezek a pislákoló valamik lőtték fel a fémport. A felrobbant ammónium és ezüst megtette a magáét: a maradék felhőkből olyan záporeső zúdult a repülőtérre, hogy a kormot eregető bíbor szikrák néhány percre elsötétedtek, de nem aludtak ki, megint felizzottak a vízgőz piszkos gomolyagaiban. A kavargó ciklon kergette füstön át dél felé nézve, a pilóta meglátott egy feketés építményt, olyan volt mint valami szétlapított lábasfejű vagy tintahal, sok fényes karja szanaszét tekergett – sem csővezetékek, sem országutak nem lehettek ezek a csillogó sávok, mert homorúak és keresztben csíkozottak voltak. A poliphatást főleg a polüphémoszi egyetlen szem keltette, amely éles tükörpillantással tekintett a pilótára. Óriási optikai paraboloid lehetett, amely a rakéta ereszkedését kísérte. Amint közeledett lefelé, az északi dombok zöldje megváltozott. Magasról nézve úgy látszott, erdő borította dombok oldalába vágták be meredeken a négyszögletű betonlemezt, de közelebbről nézve a lombos erdők illúziója eltűnt. Nem fakoronák alkották a sötétzöld, kócos felületet, hanem élettelen, száraz, ágas-bogas alkotmányok, olyasfélék, mintha girbegurba, gyűrött drótsövények volnának, vagy valamiféle vezetékek, huzalok óriási, fura csomói, a pilóta búcsút vett hát az erdős domboldalak, ezüstszürke fenyvesek, kies tisztások képzetétől, most úgy érezte: mindezt egy idegen technika alkotta, amely egészen más kánonokat követ mint a földi. Ha emberek építenék ki egy űrrepülőtér környezetét egy tágas völgykatlanban, a nagyváros és a hegyoldalak között, gondoskodnának a tereprendezésről, igyekeznének a hasznosságot összekötni a mértani formák szépségével – de biztosan nem csúfítanák el a kopasz lejtőket vadul összevissza meredező fémroncsok és dróthálók kusza bozótjával, amely nem lehet katonai objektumokat álcázó, növényzetet imitáló utászmunka, hiszen olyan természetellenes, hogy az ilyen álcázás senkit meg nem tévesztene. Mikor a rakéta hideg tolósugárral leereszkedett a szürke betonra, az egész domboldalt eltakarták a visszatérő felhők, úgy tűnt el bennük mint valami ótvaros, ragyás bőrű, tüskés hüllő. Bizarr rútsága láttán a pilóta eltűnődött volna, micsoda fura ellentét, hogy a műszaki berendezéseket gondosan megtervezik, aztán hagyják, hogy benője valami rákos burjánzás, újra elnézett volna a déli építmény felé – már túlnyúlt a horizonton az a polip, amely rátekintett fekete karimás tükörszemével –, de nem volt rá ideje, mert a kormányzással kellett foglalkozni. A gravitáció négy g-ről kettőre csökkent, a sűrített oxigén zubogó jégként süvített ki a fúvókákból, az ízeit lábak szétterpesztve kinyúltak a tat alá, és amikor nekicsapódtak a kemény talajnak, a hajtómű egy utolsót böffentett, és elhallgatott.

A háromszáz tonnás rakéta néhány csökkenő erejű, guggoló mozgást végzett az alvázán, majd megállt. A pilóta zsigereiben érezte, hogy más gravitáció hat rá mint fékezés közben, a lengéscsillapítók halkuló sziszegését hallgatva kikapcsolta az öveit, kiengedte a levegőt a szkafander légpárnájából, és felállt. A csatos pántok lecsúsztak a válláról és a melléről. Az analizátor nem mutatott semmilyen mérgező gázt a levegőben, a légnyomás ezerszáz millibar volt, de sisakban kellett kimennie, hát átkapcsolta az oxigéncsövet a saját tartályára. Miután a televíziót kikapcsolta, a fülkében kigyulladtak a lámpák. A magával hozott holmikra pillantott – az ülés két oldalán egy-egy nehéz, kerekes konténer állt, tolni lehet őket, mint a talicskát. Harrach nagy buzgóságában óriási egyes és kettes számot festett rájuk, mintha össze lehetne őket téveszteni. Harrach biztosan irigyelte, ám ennek semmi jelét nem adta. Jó társ volt, és a pilóta sajnálta, hogy nincs mellette. Talán kettesben jobban boldogulnának a feladattal.

Jóval e repülés előtt, amikor Laugernak az Euridikén elmondott szavain kívül semmi sem biztosította, hogy „meglátja a Quinta-lakókat”, depresszióba süppedt, amit GOD is felismert, de miután az orvossal beszélgetett, tévesnek ítélte a gép diagnózisát. Nem az nyomasztotta őt, hogy rájött: eleve értelmetlen a kapcsolat a Quinta-lakókkal, hanem az, hogy játékukban, melynek tétje a kapcsolat, az erőszak az ő adujuk. Ezt a gondolatát megtartotta magának, mert mindenképpen meg akarta látni a Quinta-lakókat, hát akármennyi fenntartás és kétség gyötörte, hogyan kérdőjelezhette volna meg éppen ő ezt a nagy lehetőséget? Arago sötét színben látta iparkodásukat, már mielőtt az „erődemonstráció” jelszava elhangzott, a csalást csalásnak nevezte, újra meg újra elmondta, hogy nem vezet az jóra, ha álnokságban akarnak túltenni a másik félen, és olyan erőszakosan csörtetnek a kapcsolat felé, hogy minden esélyét elveszítik, álarcokkal és fortélyokkal álcázva magukat; lehetséges, hogy így nagyobb biztonságban vannak, de egyre távolabb kerülnek attól a lehetőségtől, hogy igazán feltáruljon előttük az idegen értelem. Nem törődtek Arago intéseivel, minden elutasításra erőszakkal válaszoltak, de így az expedíció célja annál elérhetetlenebbé vált, minél brutálisabb eszközöket vetettek be a cél érdekében. Bekapcsolta a fülkeajtó nyitószerkezetét, de meg kellett várnia az automatikus környezetelemzés eredményeit, és míg számítógépe átrágta a befutó adatokat a talaj vegyi összetételéről, a szélerősségről, a környezet radioaktivitásáról (gyakorlatilag nulla), nem a program következő szakaszai jártak az eszében, hanem mindezek a mardosó gondolatok, amelyeket eddig elfojtott. Nakamura egyetértett a szerzetes véleményével, de mégsem helyezkedett az ő álláspontjára, mert az a visszafordulást jelentette. A pilóta is igazat adott Arago atyának, de tudta, hogy őt magát semmiféle igazság nem tartja vissza. Ha a Quinta a pokol, ő kész pokolra szállni, hogy meglássa a Quinta-lakókat.

Pillanatnyilag semmi sem vallott pokoli fogadtatásra. A szélsebesség másodpercenként kilenc méter, a látási viszonyok a felhőréteg alatt jók, a repülőtér ultrahanggal letapogatott burkolata alatt sehol egy akna, bomba, csapda. Süvítés hallatszott, a külső légnyomás kiegyenlítődött a fülkebelivel, az ajtó fölött kigyulladt a három zöld lámpácska, a nehéz páncélajtó félfordulatot tett, és felnyílt. Behallatszott, amint kattogva leereszkedik a lépcső, és ferdén kinyúló lábai a betonhoz csapódnak. Kinézett. Sisakja üvegén át nappali fény csapott a szemébe. Négy emelet magasságból látta az űrrepülőtér roppant síkságát a megint összezárult felhőzet alatt, az északi domboldal ködbe veszett, messze az alacsony kürtők hosszú vonalából rőt és vöröses füst szállt fel, a füstös háttérre óriási ferde torony rajzolódott, ferdébb a pisai toronynál: egymérföldnyire tőle az ál-Hermész meredezett magányosan és furcsán az üres repülőtéren. És sehol egy élő lélek.

Távolabb, ahol a dombok az alacsonyan szálló felhők mögé bújtak, a betonsíkság szélén alacsony, henger alakú épület állt, mint egy zeppelin hangárja. Mögötte vékony oszlopok meredeztek, pókhálófinom, fényes szálakkal összekötve, a láthatár negyedrészén ilyen pókháló csillogott. A polipszerű, egyszemű metropolis a füstös horizont mögött lapult, és a pilóta arra gondolt, hogy most azzal a pókhálóval figyelik őt. A lépcső tetején állva, távcsővel szemügyre vette a pókhálót, és meglepődött, milyen szabálytalan. Egyenetlenül lógott az oszlopokról, kisebb és nagyobb szemeket alkotva, mint valami régimódi, szakadozott halászháló, amelyet egy óriási halász teregetett magas szárítórudakra, s a vékony rudakat annyira túlterheli a saját magasságuk meg a háló, hogy különböző irányba hajlanak a súly alatt. Nagyon rendetlen benyomást keltett az egész. Az űrrepülőtér különben üres volt, mint evakuálás után az ellenségnek átengedett terep. A pilóta megrázkódott, szabadulni igyekezett a visszataszító, makacs gondolattól, hogy nem antennaerdőt lát, hanem szörnyű, óriás rovarok művét, megfordult és lemászott a meredek vaslépcsőn, a majdnem mázsás tartály alatt görnyedezve. Mikor leért, kikapcsolta a hevedert, leengedte a konténert a betonra, és egyenesen az ál-Hermész felé tolta, amely szétzúzódott tatján nyugodva, ferdén meredezett előtte. Egyenletes léptekkel, tempósan ballagott, semmiféle gyanúra okot nem adva azoknak, akik figyelik – mert biztosra vette, hogy láthatatlanul szemmel tartják.

Tudták, hogy meg fogja vizsgálni a roncsot, de azt nem tudták, miképpen. A tathoz érve, amelynek szétzúzódott fúvókái a csillag alakban megrepedt betonba mélyedtek, a pilóta megállt és körülnézett. Sisakján át hallotta a viharos szél zúgását, de szkafanderében alig érezte. A kronométer csipogása ösztökélte, hogy lásson végre munkához. Az összecsukott durallétrácska fölöslegesnek bizonyult. A fúvókák harmonikává gyűrődött tölcsérei fölött kormos nyílás tátongott a tatban, a nyílás körül a robbanástól kifelé hajlottak a páncél hegyes nyelvei meg a hajóborda csonkja. Itt éppenséggel be lehet mászni, csak vigyázni kell, hogy az éles acélkampók fel ne hasítsák a szkafanderét. Felmászott a tatból kinyúló egyik lábon, a lábaknak már nem volt idejük teljesen kinyúlni a leszállásnál, annyira siettek ezek tüzet nyitni, egyébként okosan, mert az űrhajó akkor a legvédtelenebb, amikor a fő tolósugarat kikapcsolja, és egész tömegét a kinyújtott lábakra helyezi át. Behúzta maga után a tartályt, és törte a fejét, hogyan vizsgálhatná meg a hajótest állapotát. A behegesztett orrajtókat lentről nem láthatta, de a raktér kapuját igen, és csodálkozott, hogy zárva van, és nem törték be. Simán kinyitni kívülről nem lehetett. Meglepte ez a csukott kapu. Hogy is volt ez? Egyetlen nagy kaliberű lövéssel tönkretették a gépházat, aztán itt áll előttük ferdén a sérült űrhajó, és ők a méteres átmérőjű, radioaktív léken át hatolnak be, ahelyett hogy először is rendesen aládúcolnák az egészet, aztán betörnének a fedélközi raktárba? Százévi háború után nincsenek tisztességesen fölszerelt utászaik, nincs rendes haditechnikájuk? A quintai hadsereg furcsa szokásain csodálkozva bajlódott a konténerrel, már az űrhajó belsejében, míg végre sikerült előszednie a sugárzásmérőt. Az űrhajó sötét belseje felé tartotta. Az egyszer használható reaktor a találattól megolvadt, pontosan úgy, ahogy tervezői kigondolták, és a sugárzó folyadék az ügyesen megszerkesztett csöveken át az űrrepülőtér felhasadt betonja alá folyt, szerény méretű radioaktív foltot alkotva. Szépen kiókumlálta ezt Polassar és Nakamura, gondolta, körbe világítva kézireflektorával. Csak a csend és a sötétség vette körül. A gépházból még romok sem maradtak. Pontosan úgy tervezték, hogy elbírja a kétezer tonnás, üres makettet, és a robbanás miszlikbe szaggassa. A Geiger-mérő mutatója megugrott, és közölte vele, hogy egy óra alatt nem kap többet száz röntgennél. Kivett a konténerből két lapos fémdobozt, és kiszórta a tartalmukat, szétgurultak a szinvarok, a mikroszenzoros szintetikus rovarok. Óvatosan letérdelt közéjük, mintha a roncs űrhajónak akarná megadni a végtisztességet, és bekapcsolta az aktiválórendszert a nagyobbik doboz alján. A recés bádogpadlón szétgurult parányok lázas nyüzsgésbe kezdtek. Vékonyka drótlábaikkal kapálózva, mint hátukra fektetett és megfordulni igyekvő, igazi szarvasbogarak, a szinvarok szanaszét futottak. Türelmesen várt, míg az utolsók is eltűntek. Amikor már csak egypár nyilván hibás darab keringett tanácstalanul a térdei körül, felállt és kimászott a napvilágra, maga után húzta a majdnem üres konténert. Félúton kivett belőle egy jókora gyűrűt, kinyitotta a konténer állványát, a tat felé irányította a relét, aztán visszament a Földhöz. Leszállás óta ötvenkilenc perc telt el. További harminc percen át a környéket fényképezte, főleg az égbe nyúló pókhálót, váltogatva a szűrőket és a lencséket, aztán felmászott a rakétájába. A félhomályos fülkében már világított a felderítőmonitor. A szinvarok infravörösben jelentettek a relén át, amelyet a jobb vétel kedvéért félúton állított fel. A számítógéppel és annak programjával együtt elektronmikroszkópot alkottak, annyiban különlegeset, hogy térben alegységekre tagolódik. Tízezer bogárka kutatott a roncs minden zugában, megvizsgálva a kormot, szemetet, port, mindenféle maradványokat, az olvadt fémek cseppjeit és szilánkjait, hogy fölfedezzék azt, ami előzőleg nem volt ott. Elektronikus ormánykájuk az „ordofília” tulajdonságával rendelkezett – vonzódott a molekuláris rendhez, amely minden élő vagy élettelen mikroorganizmus jellemzője. A szinvarok buták ahhoz, hogy diagnózist állítsanak fel, ők csak a mikroszkóp lencséi, de az űrhajóban lévő analizátor már fel is rajzolta és diagnosztizálta a fölfedezett idegen mikroorganizmusok első kristálymozaikjait. Le a kalappal a quintai halálmérnökök technobiotikus ügyessége előtt! A szinvarok lassan ható vírusokat mutattak ki az ártatlan szemétben. A sok millió vírus mindegyike légypiszoknyi kosznak álcázta magát. Lappangási idejüket a komputer még nem tudta kiszámítani. Ezek a molekuláris pólyában szunnyadó csírák hetek vagy hónapok múlva kelnek ki. Ebből a felfedezésből a pilóta egy fontos következtetést vont le: épségben kell távoznia a bolygóról, hogy felvigye a fertőzést a fedélzetre. Ez a kristálytiszta logikájú okoskodás merész tettekre sarkallta – hiszen úgyis visszaengedik, mert csak akkor szállíthatja házhoz a pusztulást. Ám ekkor eszébe villant: álljon meg a menet! A vírusok lehetnek valódiak és ugyanakkor álságosak. Aki rájuk bukkan, pontosan úgy okoskodik mint ő az imént – és vakmerő vállalkozásokra szottyan kedve. Könnyelműen nekivág, és egykettőre valami sajnálatos baleset éri. A konfliktusstruktúrák algebrájából ismert, tipikus helyzetbe került: a játékos kialakítja magának az ellenfél modelljét, valamint az ellenfél helyzetének modelljét, erre válaszol, megszerkesztve a modell modelljének modelljét, és így tovább, a végtelenségig. Az ilyen játékban nincs semmilyen biztosan hiteles tény. Ez aztán a kelepce, gondolta. Mire megyek itt a műszereimmel? Ördögűző kéne ide… A kronométer élesen a fülébe csipogott: letelt a száz perc. Két tenyerét a lemezekre fektette, és érezte, amint alattuk finoman zsibong az áram, feltöltve a számítógépet, hogy elküldje a Hermésznek az egybites lézerjelet: a felderítő él.

Ideje volt hozzálátni az igazi felderítéshez. Lecipelte a lépcsőn a másik konténert, és a tatban lévő rejtekhelyről kiemelte az összecsukható járművet: könnyű keret nyereggel és villamos meghajtású ballonkerekekkel. Felült a járgányra, és elindult az északi domboldalak felé, az égbe nyúló háló és a magányos hangár felé. Szitálni kezdett az eső. Szürke köd gomolygott az egyre növekvő épület kontúrjai körül. Megállt a hangár előtt nyitott kocsijával, kesztyűjével letörölte az esőcseppeket a sisakja üvegjéről, és megrökönyödve bámulta a hatalmas épületet. A kolosszus tökéletesen idegen, és ugyanakkor érthetetlen módon ismerős volt. Ablaktalan, domború falait párhuzamos, masszív gerendák bordái fogták össze, formája dacolt az építészettel is, a természettel is – mint egy döglött bálna, amelynek a hasába gránátot lőttek sűrített gázzal, attól fúvódott fel ilyen hátborzongatóan, hájas teste kidagad rácsos ketrecéből, melyet végvonaglásában meggörbített. Két borda között félkör alakú nyílás tátongott. A pilóta ledobta a járgányról a tartályt, és ezen a kapun át betolta maga előtt a sűrű sötétségbe. Hirtelen mindenfelől vakító fehér fény zúdult rá. Akkora csarnokban állt, amelyben még a járótorony is hangya lenne. A csarnok falain összefonódó, görbe galériák futottak körbe több sorban, mint egy vasszínházban, amelyből a zsigereit: a színpadot és a nézőteret kitépték. Középen, a rácsos bádogpadlón tarka csillagféle feküdt, csupa kristályként csillogó virágból kirakva. Mikor közelebb ment, észrevette, hogy a csillag fölött fordított gúla függ, átlátszó, mint a levegő, csak éles szögből látható, amikor felületén megcsillan a visszavert fény. Az üvegnégyzetben smaragdzöld betűk ragyogtak fel egymás után:

EZ AZ ÜDVÖZLÉS STOP

A kristályvirágok felragyogtak, csodálatos színekben égtek, a világos szürkéktől a mély ibolyáig. Fénylő kelyhük szétnyílt. Mindegyikben egy tűzbriliáns égett. A felirat helyén egy másik jelent meg:

KÍVÁNSÁGOTOKAT TELJESÍTJÜK STOP

Mozdulatlanul állt, a fénylő kristályok szivárványa pedig lassan elszürkült. A gyémántok egy ideig még rubinvörösen izzottak, majd eltűntek, és könnyű hamuvá hullott szét az egész. Kusza, tüskés dróttekercs előtt állt, a kristályban pedig új szavak zöld betűi gyulladtak ki:

AZ ÜDVÖZLÉSNEK VÉGE STOP

Felnézett a már alig parázsló hamuról, tekintete körbefutott a galériákon, amelyek helyenként elváltak a domború faltól, girlandok módjára lelógva, és összerándult, mintha arcul ütötték volna. Hirtelen rájött, mitől ismerős ez a fura épület: nem egyéb, mint a Hermész százszorosára felfújt, kifordított kópiája. A galériák az állványzatot utánozzák, amelyet szerelés közben a hajótest oldalához hegesztettek, és leszálláskor a robbanástól meggyűrődött, a homlokzatba mélyedő bordák pedig az űrhajó bordái, amelyek most kívülről övezik a kifordított hajótestet. A kajlán tekergő galériák ereszei alatt sorra kihunytak a fények, a csarnok ismét sötétbe borult, csak a levegőben lebegő AZ ÜDVÖZLÉSNEK VÉGE STOP felirat világított lassan elhalványuló, zöld betűivel.

Most mihez kezdjen? Behatoltak a lelőtt űrhajóba, és pontosan lemásolták, gépies precizitással vagy rafinált gúnnyal, hiszen úgy jött be ide mint egy leölt, kibelezett élőlény hasába. Akár alattomos rosszindulat, akár egy nem emberi kultúra rítusa sugalmazta a vendégfogadásnak ezt a sajátos módját, kiúttalan labirintusba csöppent a pilóta. Kábán hátrálva a sötétségben, nekiment a konténernek, a fémtartály csörömpölve zuhant a bádogpadlóra, s ez a lárma kijózanította, de fel is dühítette.

Futva tolta ki talicskáját a napvilágra, az esőbe. A vizes beton megsötétedett. A szitáló esőfüggöny mögött, messze, rakétájának ezüst tűjét látta, a vörös szikrákból felszálló piszkos füst szétterülve, egyhangúan hullámzott, és beleolvadt az alacsonyan gomolygó, zavaros felhőkbe, s az egész pusztaság fölött az ál-Hermész halott, ferde tornya meredezett. Megnézte az időt. A következő száz percig még majdnem egy órája maradt. Igyekezett leküzdeni fortyogó dühét, hogy józanul és nyugodtan átgondolhassa a dolgokat. Ha ezek harci gépeket terveznek, telerakják a bolygót és a világűrt haditechnikával, képesnek kell lenniük a logikus érvelésre. Ha nem akarnak személyesen mutatkozni, hát vezessék el valamilyen útjelzéssel oda, ahol a termináljaik a hónapok óta sugárzott kóddal, a konfliktusalgebra egyenleteivel bebizonyítják neki a kapcsolat hiábavalóságát. Utasítsák vissza az erőszak érveit konkrét érvekkel, magyarázzák el, mi az a felsőbb erő, amely csak a pusztulás különböző formái között engedi választani őket, de itt nincs semmiféle útjelzés, terminál, információcseréhez való berendezés, itt nincs semmi, még a semminél is kevesebb van: hiszen ott a fémes füsternyő a felhőkben, ott az ál-Hermész hullája, álcázott vírusokkal megfertőzve, a vendég fogadására pedig ott az űrhajó püffedt másolata, mint egy döglött béka, amelyet felfújt egy őrült, és ott a kristály virágágyás, amely üdvözlésül hamuvá esik szét. Ellentmondásos jelentésekkel teli, bonyolult szertartás, mintha azt mondaná: nincs itt semmi keresnivalótok, betolakodók, sem tűzzel, sem jégzuhataggal nem kényszeríthettek ki belőlünk semmit, csapdákon, látszatokon és álcázáson kívül. Csináljon a küldöttetek, amit akar – mindenütt ugyanez a rendületlen hallgatás fogadja, míg csalódottan, megzavarodva, veszett dühében összevissza lövöldözni nem kezd, akkor pedig vagy ott pusztul a romok alatt, vagy kimászik alóluk és elrepül, de nem a tervek szerint, rablott tudással megrakodva, hanem páni félelemben menekülve. És valóban: ugyan kierőszakolhat-e belőlük bármit is, ha betör elzárt világukba, az egyszemű metropolis vaskarikájába, ott a füstfal mögött? Hiszen ebben az ennyire emberentúlian idegen környezetben annál kevesebbet tud meg, minél vadabbul csapkod, mert nem képes megkülönböztetni azt, amit fölfedez, attól, amit elpusztít.

Esett az eső, a felhők még lejjebb ereszkedtek, a roncs Hermész csúcsa is elveszett már bennük. Kivett a tartályból egy dobozt, és abból a bioszenzort – olyan érzékeny műszer ez, hogy ötszáz méterről hevesen reagál egy lepke anyagcseréjére. A mutató állandóan a nulla fölött remegett, mutatván, hogy mint a Földön, itt is mindenütt van élet, de a baktériumok vagy a virágpor nem lehet Ariadné fonala. Felmászott a lépcsőn, teljesen kihúzta a műszer csövét, és a délen kavargó füst felé, a füst mögött rejtőzködő polipforma metropolis épületrengetege felé fordította. A mutató most is a nulla közelében remegett. Maximálisra növelte a fókusztávolságot. A füst, ha fémes is, nem lehet akadály, ahogy a falak sem, de hiába vezette végig a biométert a láthatár mentén, a mutató nem mozdult. Halott vasváros? Ez olyan hihetetlen volt, hogy reflexmozdulattal megrázta a műszert, mint egy megállt órát. Mikor aztán megfordult, és az esőn átderengő, égbe nyúló pókháló felé fordította a csövet, a mutató végre kilendült, és amint a csövet jobbra-balra mozgatta, széles ívű, szaggatott lengéssel jelzett.

Visszakocogott a járgányhoz, felrakta a konténert az üléstámla mögé, benyomta a bioszenzort a volán melletti, rugalmas tartóba, és a rudakra teregetett háló felé hajtott.

Már úgy zuhogott az eső, mintha dézsából öntenek. A kerekek alól magasra fröcskölt a víz, patakokban folyt le a sisak üvegén, alig látott tőle, pedig folyton nézni kellett a bioszenzor sebesen ugráló mutatóját is. A számláló szerint négy mérföldet tett meg, tehát közeledett a felderítési övezet határához. Mégis egyre gyorsabban robogott tovább. Ha a műszerfalon villogó piros vészlámpa nem figyelmezteti, árokba hajtott volna, mert a mély árkot messziről a felszállópálya fekete csíkjának nézte. Beletaposott a fékbe, a járgány kifarolt, aztán megállt a töredezett beton szélénél. Kiszállt, hogy szemügyre vegye az akadályt. A köd megnehezítette a távolságbecslést, és a mélység illúzióját keltette. A kibetonozott síkság itt ért véget, a töredezett beton részben a levegőben meredezett az agyagos árokpart fölött. Az árok szélessége változó volt, de a kis durallétrával sehol se juthatott át rajta. Sietősen, nemrég robbanthatták ezt az árkot, erről tanúskodott a tépett agyagfal, a már-már leváló, kiálló göröngyök.

A túlsó parton, ahol a robbanás ereje iszappá nyomta szét a törmeléket, a nem túl meredek, széles rézsű fölött, a ködön átderengtek az égbe nyúló pókháló szemei. A rézsű mentén, egymástól elég messze, kis betonaknákban acélsodronyok végét rögzítették, ilyen sodronyokkal szokás függőlegesen tartani a gömbcsapágy alapú, oldaltámasz nélküli antennaoszlopokat. A két legközelebbi csőből a robbanás kitépte a rögzítőhorgonyt az ellensúllyal együtt. Tekintetével követve a szabadon lelógó sodronyokat, úgy ötven méterrel följebb meglátta magát az oszlopot: teleszkóposan egymásba csúsztatott, egyre vékonyabb elemekből állt, felső része meghajlott, mint az erősen megterhelt horgászbot, így a háló lazán lelógott, legalsó kábelei majdnem a talajt súrolták. Ameddig csak ellátott a ködben, a domboldalt az agyagnál világosabb kúpok borították, nem földbe ásott folyadék– vagy gáztartályok kúpjai, inkább szabálytalan vakondtúrások, vagy félig beásott, óriási teknőspáncélok. Talán gigászi gombák megannyi kalapja? Vagy földbe ásott óvóhelyek?

Szél hintáztatta a kilazult pókháló szálait a zuhogó esőben. Kivette a járgányból a bioszenzort, és csövét lassan végigvezette a domboldalon. A mutató fel-felugrott a skála piros szektorába, visszaesett, megint szinte a maximumig lendült, ilyen heves kilengésre nem holmi baktériumok vagy hangyák késztetik, hanem talán bálnák vagy elefántok – mintha egész csorda üldögélne odaát az üres lejtőn, a patakzó vízben. Negyvenhét perce maradt még a százig. Visszamenjen a rakétához, és várjon? Kár az időért, és ami még nagyobb baj: kárba veszne a meglepetés hatása. Fejében már kezdtek homályosan kirajzolódni a játékszabályok: nem támadnak, de akadályokat állítottak fel, hogy kitörhesse a nyakát, ha nagyon akarja. Fölösleges itt tétovázni. Az álomnál kevésbé valószerű ébrenlét kifejezhetetlen érzésével elővette a konténerből a holmikat, amelyekkel átugorhat a túlsó partra. Belebújt az ugrórakéta hámjába, combzsebébe rakta a kis tábori ásót, a bioszenzort a hátizsákba dugta, fölvette a hátizsákot, de mivel egy ilyen kísérlet nem árthat, először megpróbálkozott a kötélkilövővel. Megcélozta az árok túlsó partját, bal könyökével megtámasztotta a kilövőt, és lőtt. Süvítve tekeredett le a tergálkötél, a rézsűbe csapódott, a kampók meg is tartották, de amikor meghúzta, első rántásra kicsúszott a felázott talajból. Kinyitotta hát a rakéta szelepét, a gázsugár sziszegve kiáramlott, és a levegőbe emelte, éppolyan könnyen mint a gyakorlótéren. Átrepült az árok fölött, lepillantva az alján sötétlő iszapos vízre, aztán gyengébbre fogta a lábát csapkodó hideg gázsugarat, és földet ért a kiszemelt helyen, egy halom mögött, amely felülről nézve durva azbesztből sütött, ormótlan cipóra hasonlított. Csizmái szétcsúsztak a sárban, de talpon maradt. Nem volt itt túl meredek a lejtő. Hasas, zömök vályogkunyhók vették körül, hamuszürkék, világosabb csíkokkal ott, ahol a víz patakzott róluk. Primitív néger törzs elhagyott faluja a ködben. Vagy temető, kunhalmokkal. Elővette a hátizsákból a bioszenzort, és egylépésnyi távolságból az érdes, domború fal felé tartotta. A mutató a piros maximumon rezgett, mint egy gyenge voltmérő, ha jókora dinamóhoz érintik. Maga elé tartva a kihúzott csövű, nehéz műszert, mintha lövésre kész fegyver volna, gyorsan körbejárta a vályogból tapasztott, kérges, szürke kúpot, csizmája cuppogva merült az agyagba, mély nyomokat hagyva, amelyek rögtön megteltek sáros esővízzel. Felfelé indult a domboldalon, egyik ormótlan cipótól a másikig. A lapos tetejű vályogdombok másfélszer olyan magasak voltak mint ő. Éppen ember nagyságú lakónak valók, de nem volt rajtuk semmiféle bejárat, nyílás, lőrés, ablak, nem lehettek teljesen zárt, formátlan bunkerek, sem megkérgesedett sírokba temetett holttestek. Akármerre fordította a szenzort, mindenütt csak úgy forrt az élet. Összehasonlításképpen a saját melléhez tartotta a csövet. A mutató a maximumról rögtön a skála közepére siklott. Óvatosan letette a műszert, hogy meg ne sérüljön, elővette szkafandere combzsebéből az összecsukható tábori ásót, térden állva lyukat vájt a puha agyagba, az acél megcsikordult a kérgen, hátradobálta a kiásott agyagot, a rohamosan növekvő gödröt megtöltötte a víz, vállig benyúlt a gödörbe, ameddig csak elért, vaktában tapogatózott, keze valami vízszintes, elágazó gyökérféléhez ért. Megkövesedett gombák gyökérrendszere? Nem – vastag, sima, kerek átmérőjű csövek, és – ami megdöbbentette – se nem hidegek, se nem forrók: melegek. Zihálva, nyakig sárosan talpra ugrott, és ököllel rávágott a rostos kéregre. Az rugalmasan bemélyedt, bár elég kemény volt, és mindjárt vissza is nyerte a formáját. Háttal nekidőlt. Az esőn át látta a távolabbi púpokat, mind ugyanilyen idomtalan volt. Némelyek közülük, egymáshoz hajolva, görbe utcácskákat alkottak, ezek a furcsa sikátorok felfelé vezettek a dombra, ahol elnyelte őket a köd.

Hirtelen eszébe jutott, hogy a bioszenzor két tartományt érzékel: oxigénes vagy oxigén nélküli anyagcserét, a kapcsoló állása szerint. Az oxigénes anyagcserét már felfedezte. Felemelte a műszert, letörölte kesztyűjével az üvegére tapadt sarat, átkapcsolta anaerob anyagcserére, és az érdes felülethez érintette. A mutató nem túl gyorsan, ütemesen kilendült. Aerob és anaerob élőlények együtt? Hogy lehet az? Nem értett hozzá, de itt más is aligha igazodna ki. Tovább gázolt a sártengerben, az ömlő esőben, egyre újabb púpokat vizsgált meg. Az anyagcsere más-más ütemben lüktetett. Talán alszik némelyik, a többi meg ébren van? Mintha fel akarná ébreszteni az alvókat, ököllel verte az érdes pocakokat, de a lüktetés ettől nem változott. Olyan lázasan vizsgálódott, hogy kis híján elesett, amikor két bucka között váratlanul felbukkant egy antennarögzítő sodrony, ferdén felfelé feszülve, a sűrű ködben láthatatlan, nagy pókháló felé. Egy ideje, nem tudta, mióta, a kronométer egyre hangosabb, figyelmeztető csipogással riasztotta. Észre sem vette, és eltelt száztizenkét perc. Hogy tudott így elbambulni? Most mi lesz? Repülve három-négy perc alatt elérné az űrhajóját, de az ugrórakéta tartályában lévő gázzal legfeljebb kétszáz méterre juthat. Mondjuk, hogy háromszáz. A járgányig… de onnan több mint hat mérföld. Legalább egy negyedóra… Megpróbálja? És ha a Hermész előbb lesújt, és követe itt pusztul el, nem mint hős, hanem mint egy címeres ökör? Kereste az ásót, de hiába: a zsebe üres volt.

Ott felejtette az ásót, földbe szúrva, a gödörnél. Hol keresse most ebben a labirintusban?

Két marokra fogta a biométert, lendületet vett, és odasózott a rücskös kéregre, addig ütötte-verte, míg meg nem repedt, a hasadékokból sárgásfehér por tört elő, mint egy pöfeteggombából – és odabentről nem bámult rá kunyhóban lapuló élőlények szeme, a tátongó, mély vágás sima felületet mutatott, ezernyi apró pórussal, mint egy baltával kettévágott cipó, belül nyersen maradt, nyúlós, szalonnás tészta. Karjait az újabb csapásra emelve, megállt, és akkor vakító fény öntötte el az eget. A Hermész, tüzet nyitva az űrrepülőtéren túli antennatornyokra, átlőtte a felhőtakarót, az eső szempillantás alatt felforrt és eltűnt, már csak fehér gőze oszladozott, felkelt a lézernap, a felhőn-ködön átsistergő hőcsapás az egész domboldalt letarolta, csupasz, védtelen bimbók nyüzsgő tömegei borították a lejtőt, ameddig csak ellátott, és amikor a gigászi pókháló a lángolva derékba törő antennákkal együtt rázuhant, megértette, hogy meglátta a Quinta-lakókat.

KIBERIÁDA

HOGYAN MARADT MEG A VILÁG?

Trurl mérnök egyszer olyan gépet épített, amely minden S betűvel kezdődő dolgot meg tudott csinálni. Amikor a gép elkészült, próbaképpen csináltatott vele sódert, saroglyát, subát és seprűt, mindezeket skatulyába rakatta, sánccal vétette körül, majd csináltatott még spenótot, spinétet, salétromot, serpenyőt és sodrófát is. A gép pontosan teljesítette az utasítást, de mivel Trurl még nem volt biztos a működésében, csináltatott vele ráadásul sóhajt, sajkát, sámánt, sóbálványt, sikolyt, sellőt és stannumot. Az utóbbit nem tudta elkészíteni, mire Trurl nagyon elszomorodott, és magyarázatot kért.

– Nem tudom, mi az – közölte a gép. – Sohasem hallottam ilyesmiről.

– Hogyhogy? Hát ón! Egy elem. Ezüstfehér, puha fém…

– Ha ónnak hívják, akkor Ó-val kezdődik, és én csak S betűs dolgokat tudok csinálni.

– De a latin neve stannum!

– Drága öregem – jelentette ki a gép –, ha én mindent meg tudnék csinálni, ami valamilyen nyelven S betűvel kezdődik, akkor én lennék A Gép, Amelyik a Világon Mindent Meg Tud Csinálni, mert annyi nyelv van, hogy akármire gondolsz, valamelyik nyelven biztosan S-sel kezdődik a neve. Na nem, erről szó sincs! Nem vagyok többre képes, mint amilyennek építettél. Ón nem lesz.

– No jó! – törődött bele Trurl, és csináltatott vele sivatagot. Rögtön készített is egyet, nem éppen nagyot, de egészen sivatagszerű volt. Ekkor aztán Trurl meghívta mérnök barátját, Klapanciuszt, bemutatta őt a gépnek, és egekig magasztalta előtte a masina csodálatos képességeit. Klapanciuszt titkon ette a méreg. Végül nem állhatta tovább, és megkérte Trurlt, hadd csináltasson ő is valamit a géppel.

– Parancsolj, kérlek – mondta Trurl –, de S betűvel kell kezdődnie!

– S betűvel? – szólt Klapanciusz. – Jó! Csináljon sajtót!

A gép felbúgott, és a Trurl háza előtti térség kisvártatva hírlapírók tömegével telt meg. Notesszal a kezükben fel-alá rohangáltak, és időnként összeverekedtek. Némelyik cikket lobogtatott, de egy másik rögtön kitépte a kezéből, és apró darabokra szaggatta. Fényképezőgépek kattogtak, szigorú urak mennydörögtek íróasztaluk mögül, a háttérben pedig egy-egy ártatlanul megrágalmazott férfiú pisztolyt szorított a halántékához. Mindenki vadul hadonászott, és torkaszakadtából ordított, úgyhogy egy szót sem lehetett megérteni, távírógépek zakatoltak, távolabb pedig hatalmas rotációs gépek ontották a nyomdafestékszagú íveket.

– No, mit szólsz? – büszkélkedett Trurl. – Tessék, itt a sajtó! Sajtóbb már nem is lehetne!

De Klapanciusz elégedetlen volt.

– Ez az összevisszaság lenne a sajtó? Nem, a sajtó egészen más!

– Hát tessék, mondd meg, micsoda, és a gép rögtön megcsinálja! – mérgelődött Trurl. Klapanciusz azonban nem tudott mit mondani, hát kijelentette, hogy még két feladatot ad a gépnek, és ha azokat megoldja, akkor ő is elismeri, hogy le a kalappal! Trurl beleegyezett, Klapanciusz pedig megparancsolta a gépnek, hogy csináljon semlegességet.

– Micsodát?! – horkant fel Trurl. – Semlegességet nem lehet csinálni!

– Miért nem? – vitatkozott Klapanciusz. – Ha igazán okos a géped, azt is megcsinálja. Gyerünk, tisztelt masina, mi lesz?!

De a gép addigra már javában tüsténkedett. Füstfelhő támadt, dübörgés és fegyverropogás hallatszott, menekülők rohantak elő, és buktak el futtukban. A zűrzavar közepén, egy csíkos sorompó tövében fényesre pucolt arcú robot üldögélt, és békésen malmozott az ujjaival. Aztán potrohos, bugyogós alak tűnt fel, aki furcsa szoprán hangon sivalkodott. A gép megszemlélte művét, halkan felröhögött, aztán zavartan köhintett, elkomolyodott, és buzgón nekilátott neutronokat gyártani. Hamarosan egész neutronfelhő gomolygott előttük.

– Hm – fanyalgott Klapanciusz –, ez lenne a semlegesség? No jó, mondjuk… Hagyjuk rá, a békesség kedvéért… De íme, a harmadik parancsom! Gép! Csinálj semmit!

A gép hosszabb ideig meg se moccant. Klapanciusz örömében dörzsölgetni kezdte a kezét, Trurl pedig vállat vont:

– Mi bajod? Azt mondtad, ne csináljon semmit, hát nem csinál semmit.

– Nem igaz. Azt mondtam, hogy csináljon semmit, és az egészen más.

– Ugyan már! Semmit csinálni, vagy semmit se csinálni: egy és ugyanaz.

– Szó sincs róla! Semmit kellett volna csinálnia, de ő nem csinált semmit, tehát én győztem. A semmi ugyanis, tisztelt, bölcs kollégám, nem amolyan közönséges semmi, a tunya tétlenség terméke, hanem tevékeny és aktív semmi, vagyis a tökéletes, egyetlen, mindenütt jelen lévő és legmagasabb nemlét a maga nem létező személyében!

– Megbolondítod a gépet! – fakadt ki Trurl, de hirtelen felzendült a gép érces hangja:

– Ne civakodjatok már egy ilyen fontos pillanatban! Nagyon jól tudom, mi az a semmi, a sehol és a soha, mert mindezek S betűvel kezdődnek. Inkább nézzétek meg utoljára a világot, mert hamarosan nem lesz…

A két mérges mérnöknek ajkára fagyott a szó. A gép valóban semmit csinált, mégpedig oly módon, hogy sorra eltüntetett a világból különféle dolgokat, amelyek azontúl nem léteztek, mintha soha nem is lettek volna. Eltüntette már a sullangot, a sajdabajdát, a sámot, a serényét, a sokát, a silicsét és a samatot. Néha úgy rémlett, hogy csökkentés, fogyasztás, eltüntetés, rontás és kivonás helyett inkább nagyít, teremt, hozzáad, javít és gyógyít, mert eltüntette a selejtet, a satnyaságot, a sebeket, a sápot és sarcot, a sanyarúságot és a sematizmust, a sarlatánokat, spicliket és spionokat, a sutaságot, a suskust és a sóherságot. De aztán, ahogy körülnéztek, megint üresedni kezdett a világ.

– Ajaj! – aggódott Trurl. – Nem lesz ebből valami baj?

– Ugyan már! – fölényeskedett Klapanciusz. – Hiszen látod, hogy nem általános semmit csinál, csak az S betűvel kezdődő dolgokat tünteti el. Ártalmatlan, vacak ócskavas ez a te géped!

– Nagyon tévedsz – szólt közbe a gép. – Csakugyan az S betűs dolgokon kezdtem, mert valahogy otthonosabbak, de más dolog csinálni valamit, és más dolog eltüntetni. Eltüntetni mindent tudok, abból az egyszerű okból, hogy mindent, de mindent meg tudok csinálni, ami S-sel kezdődik, tehát a semmi számomra gyerekjáték. Hamarosan ti sem lesztek, és egyáltalán semmi sem lesz, tehát arra kérlek, Klapanciusz, ismerd el gyorsan, hogy igazán tökéletes, egyetemes, mindentudó gép vagyok, és le a kalappal előttem, mert hamarosan késő lesz.

– De hát… – kezdte rémülten Klapanciusz, és abban a pillanatban észrevette, hogy csakugyan már nem csak az S betűs dolgok tűnnek el: nem voltak többé körülöttük sem csollányok, sem mordalagok, eltűntek a békek, lavádok, parlatok, bóták, gyuháncok és szillők.

– Állj meg! Állj meg! Visszavonom, amit mondtam! Hagyd abba! Ne csinálj semmit! – ordította teli torokból Klapanciusz, de mielőtt a gép megállt volna, még eltűntek a gillák, a boradalmak, a cifántok és az aládok. Csak ekkor állt meg végre a gép. A világ kétségbeejtő látványt nyújtott. Különösen az ég festett siralmasan: csak a csillagok hitvány pontocskái maradtak rajta, de nyomuk sem volt többé a gyönyörű langallóknak és édereknek, amelyek addig oly csodálatossá tették a mennyboltot.

– Nagy ég! – kiáltott fel Klapanciusz. – Hová lettek a gondorok? Hol vannak a csantavák, amelyeket annyira szerettem? Hol vannak a szépséges kálmok?!

– Nincsenek, és soha nem is lesznek többé – felelte a gép nyugodtan. – Végrehajtottam, illetve elkezdtem végrehajtani, amit parancsoltál…

– Én azt mondtam, hogy csinálj semmit, és te… te…

– Klapanciusz, ne légy ostoba, vagy ne tettesd magad annak! – szólott a gép. – Ha egyszerre, egy csapásra csináltam volna meg a semmit, akkor minden megszűnt volna létezni, tehát nemcsak Trurl, és az ég, a kozmosz és te, hanem még én is. Akkor pedig ugyan ki és kinek mondhatta volna meg, hogy a parancsot teljesítettem, és szép, derék, okos gép vagyok? Ha pedig senki senkinek nem mondja meg, akkor én, aki már ugyancsak nem lettem volna, hogyan kaphattam volna meg az illő elégtételt?

– Jó, igazad van, ne is beszéljünk róla többé! – sóhajtott elkeseredetten Klapanciusz. – Már semmi mást nem akarok tőled, drága, gyönyörű gépecském, csak arra kérlek, csináld vissza a csantavákat, mert nélkülük még élni sincs kedvem…

– Nem tudom megtenni, mert nem S betűvel kezdődnek – felelte a gép. – Tessék, visszacsinálhatom a selejtet, a satnyaságot, a sebeket, a spicliket, a sóherságot és efféléket, de ami a többi betűt illeti, rám ne számítsatok!

– De én azt akarom, hogy legyenek csantavák! – toporzékolt Klapanciusz.

– Csantava nem lesz – mondta a gép. – Nézd meg, kérlek, a világot: tele van óriási, fekete lyukakkal, és azokban a semmi lakik, amely kitölti a csillagok közti mérhetetlen űrt. Nézd meg, körös-körül minden semmivel van már bélelve, a lét minden csücske mögül a semmi leselkedik. Ez a te műved, irigy szamár! Nem hinném, hogy a következő nemzedékek áldani fognak érte…

– Talán nem tudják meg… Talán nem veszik észre… – dadogta sápadtan Klapanciusz, dermedten bámulta a fekete ég ürességét, és nem mert kollégája szemébe nézni. Aztán otthagyta őt a gép mellett, amely minden S betűs dolgot meg tud csinálni, és hazakullogott. A világ pedig máig is tele van a semmi lyukaival, úgy, ahogyan az eltüntetés folyamán Klapanciusz leállította. És mivel nem sikerült többé olyan gépet építeni, amely valami más betűvel kezdődő dolgokat csinált volna, félő, hogy soha nem lesznek már olyan nagyszerű jelenségek, mint a langallók és a kálmok – soha, míg világ a világ.

TRURL GÉPE

Trurl mérnök épített egyszer egy nyolcemeletes gondolkodó gépet. Mikor a legfontosabb munkákat befejezte, először is fehérre lakkozta az egészet, aztán a sarkait lilára festette, majd megnézte messziről, és még egy csinos mintát rajzolt az elejére, végül oda, ahová a homlokát képzelte, finom narancssárga népi motívumot festett, azután roppant elégedetten önmagával, akaratlanul is fütyörészve, pusztán kötelességszerű megszokásból föltette a rituális kérdést, hogy mennyi kétszer kettő.

***

A gép bekapcsolt. Először kigyulladtak a jelzőlámpák, aztán vízesésként felzúgott az áram a vezetékekben, kapcsolók kattogtak, tekercsek zümmögtek, éktelen bugás és zakatolás támadt, úgyhogy Trurl már azon töprengett, különleges gondolattompítót kell majd felszerelnie. A gép zúgott, bőgött és zakatolt, mintha a világegyetem legnehezebb problémáját kellene megoldania; rengett a föld, por szállt fel a vibráló talajról, a biztosítékok nagyot pukkanva kiugrottak, mint a dugó a pezsgőspalackból, a relék csak úgy ugráltak az erőfeszítéstől. Végre, mikor Trurl már kezdett türelmetlenkedni a nagy hűhó miatt, a gép leállt, és mennydörgő hangon kijelentette:

– Hét!

– Nono, kedveském! – bosszankodott Trurl. – Gondold csak meg jobban! Négy lesz az! Légy szíves, helyesbíts! Mennyi kétszer kettő?

– Hét! – vágta rá rögtön a gép. Trurl nagyot sóhajtott, kelletlenül visszabújt a munkaköpenyébe, könyökig felgyürkőzött, kinyitotta a gép földszinti csapóajtaját, és bemászott. Sokáig nem került elő, csak az hallatszott, amint kopog a kalapáccsal, kicsavar-becsavar, hegeszt, forraszt, felszalad a hatodik emeletre, cipője csattog a vaslépcsőkön, aztán fel a nyolcadikra, és megint lerobog. Bekapcsolta az áramot, nagy csikorgás támadt, a szikraközöknek ibolyaszín bajuszuk nőtt. Így barkácsolt két óra hosszat, aztán végre előmászott kormosan, de elégedetten, lerakta a szerszámait, földre dobta a köpenyét, megtörölte arcát, kezét, és már elmenőben, csak úgy a békesség kedvéért, odaszólt:

– Na, mennyi kétszer kettő?

– Hét! – felelte a gép.

Trurl iszonyút káromkodott, de mi mást tehetett: újra nekiállt szerelni, forrasztani, átkapcsolni, szigetelni. Mikor aztán harmadszor is azt a választ kapta, hogy kétszer kettő hét, elkeseredetten leült a gép legalsó lépcsőfokára, és ott üldögélt, amíg meg nem érkezett Klapanciusz. Megkérdezte Trurlt, mi baja, miért lóg úgy az orra, mintha temetésről jönne, Trurl pedig elmondta, milyen bosszúság érte. Klapanciusz is bemászott néhányszor a gépbe, ő is megpróbálta rendbe hozni, aztán megkérdezte, mennyi kettő meg egy. A gép azt felelte, hogy hat, egy meg egy pedig nulla volt szerinte. Klapanciusz megvakarta a fejét, köhintett, és azt mondta:

– Hiába, öregem, szembe kell nézni az igazsággal. Más gépet építettél, mint amilyet akartál. De minden rossznak megvannak a jó oldalai, például ennek a gépnek is.

– Kíváncsi lennék, melyek azok… – morogta Trurl, és belerúgott a gép talapzatába, amelyen ült.

– Ne rugdoss! – szólt rá a gép.

– No látod, milyen érzékeny! Szóval… mit is akartam mondani? Nem vitás, hogy ez egy buta gép, de nem csak úgy egyszerűen, átlagosan buta, szó sincs róla! Ha jól ítélem meg, márpedig, mint tudod, kiváló szakember vagyok, ez a világ legbutább gondolkodó gépe, és ez már nem csekélység! Szándékosan ilyet építeni nem volna könnyű, sőt ellenkezőleg, azt hiszem, senkinek sem sikerülne. Ez ugyanis nem csak buta, hanem csökönyös is, mint egy öszvér, vagyis jelleme van, mégpedig igazi idióta jelleme, azok szoktak ilyen önfejűek lenni.

– Mi a fenét kezdjek egy ilyen géppel? – mérgelődött Trurl, és ismét belerúgott.

– Komolyan figyelmeztetlek, ne rugdoss! – förmedt rá a gép.

– Na tessék, most már komolyan figyelmeztet! – jegyezte meg higgadtan Klapanciusz. – Amint látod, nem csak érzékeny, buta és konok, hanem sértődős is. Ennyi rossz tulajdonsággal már sokra lehet vinni, hajaj, én mondom neked!

– No jó, de hát mit csináljak vele? – kérdezte Trurl.

– Hát azt pillanatnyilag nemigen tudnám megmondani. De várj csak! Például kiállíthatnád, és belépődíjért mutogathatnád: nézzék meg a világ legbutább gondolkodó gépét! Hány emeletes? Nyolc? No ugye! Ekkora hülyét még senki sem látott. A belépődíjakból megtérülnek a költségeid, sőt…

– Ne marháskodj! Csak nem fogom kiállítani ezt a vackot! – szakította félbe Trurl, felállt, és nem tudván magát türtőztetni, megint csak belerúgott a gépbe.

– A harmadik komoly figyelmeztetésben részesítelek! – közölte ünnepélyesen a gép.

– Na, és akkor mi van?! – ordította Trurl, akit ez a méltóságteljes hang végképp kihozott a sodrából. Te… te… – Nem talált megfelelő szavakat, ezért még egypárszor belerúgott, és végül ráförmedt:

– Csak arra vagy jó, hogy rugdossanak, érted?

– Negyedszer, ötödször, hatodszor és nyolcadszor is megsértettél – mondta a gép –, tovább már nem számolom. Megtagadom a választ a további matematikai kérdésekre.

– Ő tagadja meg a választ! Hogy oda ne rohanjak! – fuldoklott dühében Trurl. –  Hat után nyolc jön szerinte, hallottad, Klapanciusz, nem hét, hanem nyolc! És neki van pofája megtagadni a választ a matematikai kérdésekre! Hát nesze! Nesze! Kell még?!

Ekkor a gép nagyot reccsent, megrázkódott, és szó nélkül elkezdte kiszakítani magát az alapjából. Jó mély betonalapja volt, úgyhogy acéloszlopai meggörbültek, de végül is kimászott az alapgödörből, odalent csak a szétrepedt betoncölöpök maradtak a kiálló vasrudakkal, és mint valami lépkedő bástya, Klapanciusz és Trurl felé indult. Trurlnak földbe gyökerezett a lába az érthetetlen látványtól, meg sem próbált fedezéket keresni, pedig a gép szemlátomást arra készült, hogy agyontapossa. Szerencsére Klapanciusz nem vesztette el a lélekjelenlétét, kézen ragadta barátját, maga után húzta, és egy jó darabot futottak. Amikor visszafordultak, látták, hogy a gép ingadozva, mint valami torony, lassan döcög utánuk, minden lépésnél majdnem az első emeletig a homokba merül, de makacsul, szívósan kilábal, és egyenesen feléjük tart.

– No, ilyet se látott még a világ! – mondta Trurl, mikor az első megdöbbenés után lélegzethez jutott. – Fellázadt a gép! Most mit csináljunk?

– Várjunk, és figyeljük – felelte megfontoltan Klapanciusz. – Hátha kitisztul az agya.

Egyelőre azonban semmi sem utalt erre. A gép keményebb talajra evickélt, és most már gyorsabban haladt. Belsejéből sípolás, bugás és recsegés hallatszott.

– Mindjárt szétesik a vezérlőközpont és a programozás… – dörmögte Trurl. – Akkor majd leáll.

– Nem – felelte Klapanciusz –, ez különleges eset. Ez annyira buta, hogy az sem árt neki, ha az egész vezérlés leáll. Vigyázz, jön… Meneküljünk!

A gép szemlátomást nekilendült, hogy ízzé-porrá morzsolja őket. Rohantak hát, ahogy csak bírtak. A hátuk mögött egyre hallották a baljós, ütemes dobogást. Futottak, futottak, mert mit is tehettek volna? Vissza akartak térni a falujukba, de a gép nem engedte; elvágta az útjukat, és egyre sivárabb vidék felé kergette őket. Lassan kibontakoztak a ködből a komor, sziklás hegyek; Trurl keservesen zihálva odaszólt Klapanciusznak:

– Ide figyelj! Fussunk valami szűk hasadékba… ahová nem jöhet utánunk… ez a dög… Jó lesz?

– Inkább fussunk… előre! – lihegte Klapanciusz. Nem messze van egy kis város… Nem emlékszem, hogy hívják… de ott… uff… menedéket találunk…

Előreügettek hát, és hamarosan meglátták az első házakat. Ebben az órában az utcák majdnem üresek voltak. Jó darabot futottak már, s egy lélekkel sem találkoztak, mikor egy félelmetes robaj, mintha a város végére lavina zúdult volna, arról tanúskodott, hogy üldözőjük odaért. Trurl hátrapillantott, és feljajdult:

– Te jó ég! Oda nézz, Klapanciusz, ez lerombolja a házakat!

Úgy is volt. A gép konokul üldözte őket, átcsörtetett a házakon, mint valami acélhegy, útját téglahalmok és fehér mészpor gomolyagok jelezték. A felriadt alvók rémülten ordítoztak, megteltek az utcák, Trurl és Klapanciusz pedig csak rohant lihegve, míg el nem érték a városháza jókora épületét. Villámgyorsan lerohantak a lépcsőn a mély pincébe.

– No, itt nem fér hozzánk, még ha az egész házat a fejünkre dönti is! – zihálta Klapanciusz. – Az ördög súgta nekem, hogy ma meglátogassalak… Kíváncsi voltam, hogy megy a munkád. Hát most aztán tudom…

– Csitt! – szólt közbe Trurl. – Valaki jön…

Csakugyan kinyílt a pinceajtó, és maga a polgármester lépett be néhány városatyával. Trurl szégyellte elárulni, mi okozta e rendkívüli és egyben hátborzongató históriát, tehát Klapanciusz beszélt helyette. A polgármester némán hallgatta végig. Egyszerre csak megremegtek a falak, megrendült a föld, és összeomló falak dübörgése hallatszott le a pince mélyébe.

– Már ideért?! – kiáltotta Trurl.

– Ide – bólintott a polgármester. – És azt követeli, hogy adjunk ki benneteket, máskülönben földig rombolja az egész várost…

Közben már hallották is odafentről az orrhangú acélrecsegést:

– Trurl itt van valahol… Érzem, hogy itt van…

– Csak nem akartok kiadni? – kérdezte reszkető hangon az, akit a gép olyan konokul követelt.

– Annak, akit Trurlnak hívnak, ki kell mennie innét. A másik maradhat, mivel az ő kiadatása nem tartozik a feltételekhez…

– De hát könyörüljetek rajtam!

– Semmit sem tehetünk – jelentette ki a polgármester. – Különben is, Trurl, ha itt maradnál, felelned kellene a városnak és a lakosainak okozott károkért, mert miattad rombolt le a gép tizenhat házat, és temetett a romok alá számos polgárt. Csak azért engedhetlek szabadon, mert úgyis halál vár rád. Eredj hát, és ne térj vissza!

Trurl végigpillantott a városatyákon, és mivel arcukra írva látta az ítéletét, lassan az ajtó felé indult.

– Várj! Veled megyek! – kiáltott fel hirtelen Klapanciusz.

– Te? – fordult vissza Trurl, hangjában enyhe reménnyel. – Nem… – szólt egy kis idő múlva. – Maradj inkább… Miért pusztulnál el értelmetlenül?

– Hülyeség! – jelentette ki erélyesen Klapanciusz. Miért pusztulnánk el? Csak nem ijedünk meg attól a gyagyás ócskavastól?! Még mit nem! Egy rozzant selejt akarja kinyiffantam a világ két legkiválóbb mérnökét?! Gyere, Trurl barátom! Ne félj!

E szavaktól felbátorodva Trurl fölszaladt a lépcsőn, Klapanciusz a nyomában. A piacon egy lélek sem volt. A porfelhőben, amelyből lerombolt házak váza meredezett elő, gőzgomolyokat fújtatva ott állt a gép. Magasabb volt a városháza tornyánál, tetőtől talpig vörös a falak téglaszínű vérétől, és fehér a mészportól.

– Vigyázz! – súgta Klapanciusz. – Most nem lát minket. Fussunk el azon az első utcán balra, aztán jobbra, majd egyenesen előre, ott már kezdődnek a hegyek. Ott elbújunk, és kitalálunk valamit, hogy egyszer s mindenkorra elmenjen a kedve… Gyerünk! – rikkantotta, mert a gép ebben a pillanatban észrevette őket, és rájuk rontott, hogy a föld is beleremegett.

Teljes erejükből vágtattak ki a városkából. Vagy egy mérföldet loholtak. A kolosszus mögöttük dübörgött, vérszomjasan üldözve őket.

– Ezt a szorost ismerem! – kiáltott fel hirtelen Klapanciusz. – A kiszáradt patakmeder sziklafalak közé vezet, barlangok is vannak ott. Csak fussunk gyorsan, mindjárt elakad a disznó!

Botladozva és karjukkal egyensúlyozva törtettek felfelé a hegyoldalban, de a gép csak nem maradt le. Tovább loholtak a kiszáradt patakmederben, egyik ingadozó kőről a másikra ugrálva, míg végre a függőleges sziklafalak közé értek, s magasan a fejük fölött meglátták egy barlang feketéllő száját. Teljes erejükből felfelé kezdtek kapaszkodni, nem törődve a lábuk alól lezúduló kövekkel. A nagy sziklaodú hideg és sötét volt. Gyorsan beugrottak, szaladtak még néhány lépést, aztán megálltak.

– No, itt biztonságban vagyunk! – mondta Trurl, miután visszanyerte nyugalmát. – Kinézek, hogy hol akadt el…

– Vigyázz! – figyelmeztette Klapanciusz. Trurl óvatosan a barlang szájához ment, kihajolt, és hirtelen rémülten visszaugrott.

– Felfelé mászik!! – kiáltotta.

– Ne félj, ide nem tud bemászni! – biztatta Klapanciusz nem egészen határozott hangon. – Mi ez? Milyen sötét lett… Ó!

Ebben a pillanatban hatalmas árnyék takarta el az eget, amelyet eddig ott láttak a barlang nyílásában. Egy pillanatra feltűnt a gép szegecsekkel kivert, fényes acélfala, majd lassan a sziklafalhoz tapadt. Barlangjukat acélfedő zárta el a külvilágtól.

– Foglyul estünk… – suttogta Trurl remegő hangon a vaksötétben.

– Hülyeséget csináltunk! – fakadt ki dühösen Klapanciusz. – Bemászni egy barlangba, amit eltorlaszolhat! Hogy tehettünk ilyet?

– Mit gondolsz, mire számít? – kérdezte hosszabb hallgatás után Trurl.

– Arra, hogy majd ki akarunk jutni innét. Ehhez nem kell különösebb okosság.

Megint csönd lett. Trurl a fekete sötétségben, mindkét kezét maga elé nyújtva, lábujjhegyen a barlang nyílása felé tapogatózott, végighúzta ujjait a sziklafalon, és egyszerre csak sima acélhoz ért. A fém meleg volt, mintha fűtené valami belülről…

– Érezlek, Trurl… – kondult fel a zárt térben a vashang. Trurl hátraugrott, leroskadt a kőre, barátja mellé, s egy darabig mozdulatlanul üldögélt. Végre Klapanciusz odasúgta:

– Itt hiába üldögélünk, nincs segítség. Megpróbálok alkudozni vele…

– Reménytelen dolog – sóhajtotta Trurl. – De próbáld meg, hátha legalább téged kienged élve…

– Dehogyis, nem arról van szó! – biztatta Klapanciusz. Odatapogatózott a sötétségben láthatatlan barlangnyíláshoz, és felkiáltott:

– Halló! Hallasz bennünket?

– Persze – felelte a gép.

– Ide figyelj, szeretnénk tőled bocsánatot kérni! Nézd, kérlek… volt köztünk egy kis félreértés, de hát alapjában véve lényegtelen az egész. Hidd el, Trurl nem akart…

– Trurlt elpusztítom! – jelentette ki a gép. – De előbb válaszolnia kell a kérdésemre, mennyi kétszer kettő.

– Ó, hát persze, hogy válaszol, mégpedig úgy, hogy meg leszel elégedve, és bizonyára kibékülsz vele, nem igaz, Trurl? – csillapítgatta a közvetítő.

– Hát hogyne, hogyne… – rebegte Trurl gyenge hangon.

– Úgy? – szólt a gép. – Hát akkor halljuk: mennyi kétszer kettő?

– Né… akarom mondani, hét… – felelte még halkabban Trurl.

– Haha! Szóval már nem négy, hanem hét, igaz? – csikorogta a gép. – Na látod!

– Hét, persze, hogy hét, mindig is hét volt! – tódította buzgón Klapanciusz. – Most már kiengedsz bennünket? – tette hozzá óvatosan.

– Nem. Mondja Trurl még egyszer, hogy nagyon sajnálja, és hogy mennyi kétszer kettő.

– És ha mondom, akkor kiengedsz? – alkudozott Trurl.

– Nem tudom. Majd meggondolom. Nem fogsz nekem feltételeket szabni. Halljuk, mennyi kétszer kettő?

– De valószínűleg kiengedsz? – firtatta Trurl, bár Klapanciusz megrángatta a karját, és a fülébe súgta:

– Hiszen ez idióta, ne vitatkozz vele, kérlek!

– Ha nem lesz kedvem, nem engedlek ki – felelte a gép. – De te akkor is megmondod nekem, mennyi kétszer kettő…

Trurlt elöntötte a pulykaméreg.

– Meg én! Megmondom! – ordította. – Kétszer kettő négy, csak azért is négy, ha a fejed tetejére állsz is! Ha az egész hegyet porrá zúzod, ha kiiszod a tengert, és lenyeled az eget, akkor is négy, hallod?! Kétszer kettő, az négy!!

– Trurl! Megőrültél? Miket beszélsz? Kétszer kettő hét, drága gép úr! Csakis hét, drága gépecském! Hét, ha mondom!!! – igyekezett túlkiabálni barátját Klapanciusz.

– Nem igaz! Négy! Csak azért is négy! Mióta világ a világ, kétszer kettő NÉGY!! – üvöltötte Trurl teli torokból.

Egyszerre csak megremegett a talpuk alatt a hegy. A gép elhúzódott a barlang szájától, úgyhogy némi fény szűrődött be, aztán bömbölni kezdett:

– Nem igaz! Hét! Mondd azonnal, különben megöllek!

– Nem mondom soha! – makacskodott elszántan Trurl. Ekkor kőzápor zúdult rájuk a boltozatról, mert a gép egész nyolcemeletes súlyával a sziklafalhoz verte magát, mint a faltörő kos. Hatalmas kövek repedeztek le a hegyoldalról, és dübörögve zuhantak a völgybe.

Fülrepesztő robaj töltötte be a barlangot, szilíciumfüst szaga terjengett; ahol az acél a kőnek verődött, szikrák pattogtak, de még ebben a pokoli lármában is hallatszott, amint Trurl szünet nélkül ordítozza:

– Kétszer kettő négy! Négy!!

Klapanciusz megpróbálta befogni barátja száját, de az ellökte magától, majd elhallgatott, és leült, fejét kezébe temetve. A gép szörnyű erővel folytatta az ostromot.

Úgy rémlett, a barlang mennyezete pillanatokon belül rájuk szakad, összemorzsolja és örökre eltemeti őket. De mikor már minden reményüket elvesztették, mikor már az egész barlang tele volt maró porral, egyszerre csak éles csikorgás hallatszott, aztán minden eddigi dübörgésnél erősebb, lassan fokozódó robaj támadt, süvítő hang kíséretében leomlott a barlang száját eltorlaszoló fekete fal, mintha a szél fújta volna el, és roppant sziklagörgeteg zúdult le a hegyoldalon. A mennydörgés végigverődött a völgyön, a sziklafalak között. A két barát a barlang nyílásánál termett, derékig kihajoltak, és meglátták a gépet: ronccsá zúzva hevert odalent, rücskösre kalapálta a maga okozta kőomlás, s egy óriási sziklatömb csaknem kettétörte a nyolcemeletes testet. Óvatosan lemásztak a porzó omladékon. Hogy lejussanak a kiszáradt patakmederbe, a földön fekvő gép mellett kellett elmenniük. Úgy hevert ott az óriás, mint egy partra sodort hajó. Szótlanul, egyszerre megálltak a horpadt acélfalnál. A gépben még mocorgott és egyre halkabban zörögve keringett valami.

– Hát ilyen dicstelen véget kellett érned, kétszer kettő pedig mégiscsak… – kezdte Trurl, de ebben a pillanatban a gép erőtlenül felbúgott, és alig érthetően, halkan, utoljára kinyögte:

– Hét…

Aztán halk reccsenés hallatszott a belsejéből, néhány kavics pergett le róla, és mozdulatlan, halott vastömbbé dermedt. A két mérnök egymásra nézett, majd szótlanul elindult hazafelé a kiszáradt patakmederben.

AZ AJÁNDÉK

Valaki kopogott Klapanciusz mérnök házának ajtaján. Ajtót nyitott, kidugta a fejét, és megpillantott egy potrohos gépet, négy kurta lábon.

– Ki vagy, és mit akarsz? – kérdezte.

– Én Kívánságteljesítő Gép vagyok. Barátod és nagy kollégád, Trurl küldött hozzád ajándékba.

– Ajándékba? – gyanakodott Klapanciusz, aki elég vegyes érzelmeket táplált Trurl iránt, és különösen az nem tetszett neki, hogy Trurlt a gép az ő „nagy kollégájának” nevezte. – No jó – döntött rövid gondolkodás után –, bejöhetsz.

A sarokba küldte, a kemence mellé, és látszólag rá se hederítve visszatért félbeszakított munkájához. Háromlábú, gömbölyű gépet épített. Már majdnem kész volt, most fényesítette. Kisvártatva megszólalt a Kívánságteljesítő Gép:

– Hadd emlékeztesselek a jelenlétemre!

– Nem feledkeztem meg rólad – felelte Klapanciusz, és tovább végezte munkáját. Egy idő múltán a gép megint megszólalt:

– Elárulnád, hogy mit csinálsz?

– Tudtommal Kívánságteljesítő Gép vagy, és nem Kérdezgető Gép… – oktatta Klapanciusz, majd hozzátette: – Kék festékre van szükségem.

– Nem tudom, lesz-e az az árnyalat, amelyet kívánsz – buzgólkodott a gép, és a hasán lévő kisajtón át festékesdobozt varázsolt elő.

Klapanciusz kinyitotta, szó nélkül belemártotta ecsetjét, és festeni kezdett. Estig kért még csiszolópapírt, karborundot, fúrót, fehér festéket és csavarokat, s a gép minden alkalommal rögtön átnyújtotta, amit kívánt. Este aztán ponyvát terített épülő masinájára, megvacsorázott, leült a géppel szemben egy kis háromlábú székre, s így szólt:

– No, most lássuk, mit tudsz! Azt mondod, mindent képes vagy megcsinálni?

– Mindent éppen nem, de sok mindent – szerénykedett a gép. – Elégedett voltál a festékkel, a csavarokkal és a fúróval?

– Nagyjából – felelte Klapanciusz. – De most sokkal nehezebb dolgot kívánok tőled. Ha nem csinálod meg, visszaküldelek a gazdádhoz, az ennek megfelelő köszönettel és véleménnyel.

– És mi lenne az? – érdeklődött a gép egyik lábáról a másikra állva.

– Trurl – közölte Klapanciusz. – Egy Trurlt kell nekem csinálnod, pontosan ugyanolyat, mint az igazi. Meg se lehessen különböztetni tőle!

A gép hunyorgott, hümmögött-zümmögött, végül azt mondta:

– Jól van, csinálok neked Trurlt, de finoman bánj vele, mert ő nagyon nagy mérnök!

– Hát persze, nyugodt lehetsz – felelte Klapanciusz. – No, hol az a Trurl?

– Hogyhogy? Csak úgy kapásból? Hiszen ez nem gyerekjáték! – méltatlankodott a gép. – Ez eltart egy darabig. Egy Trurl, az nem holmi csavar vagy festék!

De azért meglepően gyorsan zúgott-búgott, csengett-bongott, végül hasán jókora ajtó nyílt, és sötét belsejéből Trurl kászálódott elő.

Klapanciusz felállt, közelről szemügyre vette, jól megtapogatta, végigkopogtatta, de nem volt semmi kétség: Trurl állt előtte, szakasztott ugyanolyan, mint az eredeti. A gépből előmászott Trurl hunyorgott a fényben, de aztán már egészen hétköznapian viselkedett.

– Hogy vagy, Trurl? – szólította meg Klapanciusz.

– Hát te, Klapanciusz? De tulajdonképpen hogy kerültem ide? – kérdezte Trurl, szemlátomást csodálkozva.

– Csak úgy beugrottál… Rég nem láttalak. Hogy tetszik itt nálam?

– Nem rossz, nem rossz… Mi van ott a ponyva alatt?

– Semmi különös. Nem ülnél le?

– Á, azt hiszem, későre jár… Sötét van odakinn, inkább hazamegyek.

– Ne siess annyira! – tiltakozott Klapanciusz. – Gyere le előbb a pincébe, meglátod, milyen érdekes lesz…

– Hát mi van a pincében?

– Még nincs semmi, de mindjárt lesz. Gyere csak, gyere…

Megveregette a vállát, levezette a pincébe – s egy óvatlan pillanatban elgáncsolta. Trurl hasra esett, Klapanciusz gúzsba kötözte, aztán egy bunkósbottal csépelni kezdte. Trurl ordított, ahogy a torkán kifért, segítségért kiabált, de ugyan ki hallotta volna meg a sötét, kihalt éjszakában? Szitkozódott, irgalomért könyörgött, de mindhiába: Klapanciusz tovább tángálta, hogy csak úgy kopogott.

– Jaj! Jajaj! Miért ütsz engem?! – kiabálta Trurl, és megpróbált kitérni a csapások elől.

– Mert kedvem telik benne – közölte Klapanciusz, és újra nekilátott. – Ilyesmit se próbáltál még, Trurl barátom!

És úgy fejbe vágta, hogy megkondult, mint egy fazék.

– Engedj el azonnal, mert elmegyek a királyhoz, és megmondom, mit tettél velem! Meglátod, börtönbe vettet! – ordította Trurl.

– Dehogy vettet, dehogy vettet… És tudod-e, miért? – kérdezte Klapanciusz, és leült a kispadra.

– Nem tudom – mondta Trurl örülve, hogy szünet állt be a verésben.

– Mert te nem vagy az igazi Trurl. Ő otthon van, épített egy Kívánságteljesítő Gépet, és elküldte nekem ajándékba, én pedig, hogy kipróbáljam, megcsináltattalak vele téged! Most lecsavarom a fejedet, az ágyam elé teszem, és csizmahúzónak fogom használni!

– Te szörnyeteg! Miért csinálod ezt?!

– Mondtam már: kedvem telik benne. No de elég a fecsegésből! – Klapanciusz két marokra fogta a bunkósbotot, de Trurl ordítani kezdett:

– Hagyd abba! Hagyd abba! Valami nagyon fontosat mondok!!

– Kíváncsi vagyok, mit mondhatnál, ami visszatartana attól, hogy csizmahúzónak használjam a fejedet – jegyezte meg Klapanciusz, de abbahagyta a püfölést. Trurl ekkor lázasan magyarázni kezdte:

– Ide figyelj, engem nem a gép csinált! Én az igazi Trurl vagyok, a legigazibb a világon! Csak tudni akartam, mit barkácsolsz, hogy ilyen hosszú időre bezárkóztál a házadba. Ezért építettem egy gépet, elrejtőztem a hasában, és hozzád vitettem magam azon a címen, hogy ajándékot küldtem!

– Nahát, szép kis históriát találtál ki, mégpedig ilyen sokára! – háborodott fel Klapanciusz, és felállva odasózott egyet. – Kár a gőzért, nem ejtesz át a meséddel! Téged a gép csinált! Minden kívánságomat teljesíti, kaptam tőle csavarokat, fehér festéket, sőt kéket is, meg fúrót és egyéb holmikat. Ha ezt meg tudta csinálni, téged is megcsinálhatott, barátocskám!

– Mindezt odakészítettem a hasába! – kiabálta Trurl. – Nem volt nehéz kitalálni, mire lesz szükséged munka közben. Esküszöm, hogy igazat mondok!

– Ha igaz lenne, az azt jelentené, hogy az én Trurl barátom, a gépek nagy mestere közönséges csaló. Ezt pedig sohasem hiszem el! – mondta Klapanciusz. – Nesze!

És megint ráhúzott.

– Ezt azért kapod, mert rágalmazni próbáltad Trurlt, az én barátomat. Nesze, még egy!

És a másik oldalról is odasózott. Aztán tovább döngette, amíg bele nem fáradt.

– Most fölmegyek aludni egyet, hogy kipihenjem magam – közölte magyarázólag, és eldobta a botot. – Te csak várj nyugodtan, nemsokára visszatérek…

Elment, és hamarosan az egész házat fölverte jóízű hortyogása. Trurl addig izgett-mozgott, míg kötelékei meg nem lazultak, majd kibogozta a csomókat, fellopózott, bemászott a gépbe, és hazaügetett benne. Klapanciusz pedig markába nevetve figyelte a kisablakon át a menekülését.

Másnap elment látogatóba Trurlhoz. Az komoran hallgatva engedte be. Félhomály volt a szobában, de a jó szemű Klapanciusz így is észrevette Trurl törzsén és fején a tegnapi verés nyomait, bár az is látszott, hogy Trurl azóta javarészt kikalapálta a horpadásokat.

– Miért vagy olyan rosszkedvű? – kezdte vidáman Klapanciusz. – Eljöttem megköszönni a szép ajándékot, csak az a kár, hogy amíg aludtam, olajra lépett, még az ajtót is nyitva hagyta, mintha égne a ház!

– Azt hiszem, helytelen módon használtad fel az ajándékomat, hogy többet ne mondjak! – tört ki Trurl. – A gép már mindent elmondott, ne fáradj! – tette hozzá dühösen, látva, hogy Klapanciusz kinyitja a száját. – Megcsináltattál vele engem, aztán a másolatomat furfangosan lecsaltad a pincébe, és rútul összeverted! És miután ilyen gyalázatosan bántál velem, miután így köszönted meg pompás ajándékomat, még be mersz hozzám állítani, mintha mi sem történt volna? Halljam, mit mondasz erre?!

– Egyáltalán nem értem, miért vagy mérges – felelte Klapanciusz. – Csakugyan megcsináltattam a géppel a másolatodat. Mondhatom, tökéletes volt, nem győztem bámulni. Ami a verést illeti, a gép alighanem jócskán túlzott. Igaz, rásóztam néhányat, mert ki akartam próbálni, hogy szolid munka-e, meg arra is kíváncsi voltam, hogyan reagál. Rendkívül éles elméjűnek bizonyult. Nyomban beadott nekem egy kitalált históriát, miszerint te volnál ő a saját személyedben, persze nem hittem el, mire esküdözni kezdett, hogy a szép ajándék nem is ajándék volt, hanem közönséges csalás; nyilván megérted, hogy meg kellett védenem a becsületedet, az én kedves barátom becsületét, tehát szigorúan megbüntettem az arcátlan hazugságért. De meggyőződtem róla, hogy rendkívül értelmes, azaz nem csak külsőleg, hanem szellemileg is hasonlít hozzád, drága barátom. Valóban nagy mérnök vagy, csak ezt akartam megmondani, és ezért jöttem át ilyen korán!

– Ja, úgy! No igen, igen… – dünnyögte a némileg már megbékélt Trurl. – Bár továbbra sem találom a legszerencsésebb módnak, ahogyan a Kívánságteljesítő Gépet felhasználtad, no de hagyjuk…

– Igaz is, mit csináltál azzal a mesterséges Trurllal? – érdeklődött ártatlanul Klapanciusz. – Megnézhetném még egyszer?

– Őrjöngött dühében! – felelte Trurl. – Fenyegetőzött, hogy megles a házad melletti szikla mögül, és szétveri a fejedet. Le akartam beszélni erről, mire nekem ugrott, éjszaka pedig mindenféle drótból csapdát és hálót kezdett fabrikálni számodra, barátom, így hát, bár úgy vélekedtem, hogy megsértettél engem az ő személyében, régi barátságunkra gondolva meg akartalak menteni a haláltól, és mivel ez a masina mindenáron meg akart ölni, nem láttam más megoldást, mint hogy apró darabokra szereljem szét…

És Trurl, mintegy akaratlanul, belerúgott a padlón heverő alkatrészekbe.

Ezután meleg búcsút vettek egymástól, és jó barátokként váltak el. Attól kezdve Trurl egyebet se tett, mint széltében-hosszában ezt a történetet mesélgette: hogyan ajándékozta meg Klapanciuszt a Kívánságteljesítő Géppel, milyen csúnyán viselkedett a barátja, amennyiben Trurlt csináltatott, és agyba-főbe verte, hogyan próbált a remek másolat ötletes füllentésekkel kiszabadulni a kutyaszorítóból, hogyan szökött meg, mihelyt Klapanciusz elfáradt, és aludni tért, s miként szerelte szét ő, Trurl, a gép csinálta Trurlt, aki hazafutott; mégpedig csakis azért szerelte szét, hogy megvédje barátját az eltángált masina bosszújától. Addig-addig mesélt, dicsekedett, hetvenkedett, és hívta Klapanciuszt tanúságul, míg a furcsa kaland híre el nem jutott a királyi udvarba, és ott mindenki a legnagyobb csodálattal kezdett beszélni Trurlról, holott nemrég még a Világ Legbutább Gondolkodó Gépének készítőjeként emlegették. Hamarosan Klapanciusz fülébe jutott, hogy Trurlt a király bőkezűen megajándékozta, és kitüntette a Nagy Flip-Flop Érdemrenddel meg a Lebegőpontos Csillaggal.

Klapanciusz felfortyant erre a hírre:

– Hogyhogy? Hát azért, mert én keresztülláttam rajta, mert túljártam az eszén, mert alaposan elpáholtam, hogy alig győzte kikalapálni magát, mert éjnek idején dicstelenül meglógott a pincémből, most jólétben úszik, és még a király is kitünteti?! Ó, micsoda világ!

És dúlva-fúlva hazatért, hogy műhelyébe zárkózzék. Tudniillik ugyanolyan Kívánságteljesítő Gépet épített, mint amilyet Trurl, csak a másiké hamarabb elkészült.

TRURL ÉS KLAPANCIUSZ HÉT UTAZÁSA

ELSŐ UTAZÁS

AVAGY GARGANCIÁN CSAPDÁJA

Amikor a kozmosz még nem volt úgy elkanászodva, mint manapság, hanem minden csillag szép rendben sorakozott, úgyhogy könnyen meg lehetett őket számlálni balról jobbra vagy felülről lefelé, azonkívül külön csoportosultak a nagyobbak és kékebbek, a kisebbeket és sárgásakat pedig, mint másodosztályú égitesteket, a sarkokba taszigálták, amikor a térben még nyoma sem volt semmiféle pornak, felhőnek és ködszemétnek, ezekben a régi jó időkben az a szokás uralkodott, hogy a mérnökök, akik megkapták a Perpétuális Omnipotencia Oklevelét a külön dicsérettel együtt, utazni indultak, hogy jó tanácsot és segítséget vigyenek a távoli népeknek. Történt tehát, hogy e hagyományhoz híven elindult Trurl és Klapanciusz, akik számára olyan egyszerű dolog volt csillagokat gyújtani vagy kioltani, mint másoknak diót törni. Midőn már olyan óriási út volt mögöttük, hogy szinte el is feledték a honi eget, megpillantottak maguk előtt egy bolygót, se kicsit, se nagyot, csak amolyan közepes formát, egyetlenegy kontinenssel. Közepén vörös vonal húzódott végig, s mindaz, ami a vonal egyik oldalán terült el, sárga volt, ami pedig a túlsó oldalán, az rózsaszínű. Látták ebből, hogy két szomszéd állam van előttük, és elhatározták, hogy leszállnak. Előbb azonban megtanácskozták a helyzetet.

– Ha itt két állam van – mondotta Trurl –, úgy lesz igazságos, ha te az egyikbe mész, én pedig a másikba. Így senki sem jár rosszul.

– Jól van – felelte Klapanciusz –, de mi lesz, ha fegyvereket követelnek tőlünk? Ez is előfordul.

– Bizony, követelhetnek, még csodafegyvert is – bólintott Trurl. – Határozzuk el, hogy szilárdan megtagadjuk.

– És ha erőszakoskodnak? – vetette fel Klapanciusz. – Ilyesmi is adódik.

– No nézzük csak! – jegyezte meg Trurl, és bekapcsolta a rádiót. Pattogó katonazene hangzott fel.

– Van egy ötletem – szólt Klapanciusz, kikapcsolva a rádiót. – Alkalmazzuk Gargancián receptjét! Mit szólsz hozzá?

– Ó, a Gargancián-recept! – kiáltott fel Trurl. – Sohasem hallottam, hogy valaki alkalmazta volna. De miért ne lehetnénk mi az elsők?

– Mindketten készen állunk majd az alkalmazására – magyarázta Klapanciusz –, de feltétlenül egyszerre kell csinálnunk, különben nagy bajok lesznek.

– Ó, ez egyszerű! – mondta Trurl. Aranydobozkát vett elő, és kinyitotta. Bársonypárnán két fehér golyócska feküdt benne.

– Vedd magadhoz az egyiket, nálam marad a másik! – folytatta. – Minden este megnézed a golyócskát; ha megpirosodik, az azt jelenti, hogy alkalmaztam a receptet. Akkor te is így teszel.

– Helyes! – hagyta rá Klapanciusz, eltette a golyócskát, majd leszálltak, megölelték egymást, és elindultak, ki-ki az ellenkező irányba.

Abban az országban, ahová Trurl került, Fukari király uralkodott. Ízig-vérig militarista volt, azonkívül igazán kozmikus méretekben fukar. Hogy az államkincstárat ne terhelje, minden büntetést eltörölt, a halálbüntetés kivételével. Kedvenc foglalatossága volt a fölösleges hivatalok megszüntetése. Amióta még a hóhéri hivatalt is megszüntette, minden halálraítéltnek saját kezűleg kellett lenyakaznia magát, vagy a király kivételes kegye esetén valamelyik rokonát hívhatta segítségül. A művészetek közül csak azokat támogatta, amelyek semmibe sem kerülnek, úgymint a szavalókórust, a sakkjátékot és a katonai talajtornát. A hadművészetet általában igen nagyra becsülte, mivel a megnyert háború busásan jövedelmez; másrészről viszont a háborúra csak békeidőben lehet kellően felkészülni, ezért a király támogatta ugyan, de csak mértékkel.

Fukari legnagyobb reformja a hazaárulás államosítása volt. A szomszéd ország kémeket küldött a nyakára, ezért az uralkodó létrehozta a Királyi Főáruló hivatalát, aki a hozzá beosztott tisztviselők közvetítésével jó pénzért államtitkokat adott el az ellenséges ügynököknek. Igaz, az ügynökök inkább csak az elavult titkokat vásárolták, mert azok olcsóbbak voltak, és náluk is szűk volt a kémkedési keret.

Fukari alattvalói kora hajnalban keltek, szerényen viselkedtek, és későn tértek nyugovóra, mert sokat dolgoztak. Vesszőfonadékot készítettek sáncnak, azonkívül fegyvert és feljelentéseket gyártottak. Hogy a túl sok feljelentés szét ne zilálja az államot – pár száz évvel ezelőtt ugyanis már volt egy ilyen válság, Ezerszemű Ébertalan idejében –, úgy döntöttek: aki túl sok feljelentést ad be, azzal külön fényűzési adót fizettetnek, s így ésszerű színvonalon tartották a termelést. Trurl eljutott Fukari király udvarába, felajánlotta szolgálatait, a király pedig, mint sejteni lehetett, nyomban szörnyű harci eszközöket követelt tőle. Trurl háromnapi gondolkodási időt kért, beköltözött a számára kijelölt szerény lakásba, és megnézte a golyócskát az aranydobozban. Fehér volt, de amint nézte, lassan pirosodni kezdett. „Ahá – mondta magában –, jön a Gargancián-módszer!” – és elővette a titkos jegyzeteket.

Klapanciusz eközben a másik országba került, amelynek ura a hatalmas Pazari király volt. Itt minden egészen másként festett, mint Fukariában. Ez az uralkodó is rajongott a hadjáratokért, ő is buzgón fegyverkezett, de fényűző módon, mivel hallatlanul nagyvonalú mecénás volt, és a művészetek iránti rajongása párját ritkította. Imádta az egyenruhákat, vállrojtokat, lampaszokat, csengettyűket, érmeket, szalagokat és csatahajókat. Nagyon érzékeny lélek volt: valahányszor új csatahajót bocsátottak vízre, egész testében reszketett az izgalomtól. Bőkezűen támogatta a csataképfestőket; hazafias szempontoktól vezérelve a megölt ellenségek száma szerint fizetett nekik, úgyhogy a monumentális körképeken, amelyekből rengeteg volt az országban, egész hegyeket alkottak az ellenséges hullák. A mindennapi életben a király az abszolutizmust felvilágosultsággal, a szigort nagylelkűséggel párosította. Trónra lépésének minden évfordulóján reformokat vezetett be. Egyszer felvirágoztatott minden nyaktilót, máskor megkenette őket, hogy ne csikorogjanak, megint máskor bearanyoztatta a hóhérbárdokat, nem feledkezve meg arról sem, hogy humanitárius szempontoktól vezérelve megélesíttesse őket. Nagyvonalú volt, ám egyszersmind a gazdaságos megoldások híve, ezért külön rendelettel szabványosított minden bitót, karót, pellengért, kalodát és bilincset. A törvénysértők kivégzése, amelyre egyébként csak ritkán került sor, pompás ünnepségszámba ment, díszfelvonulással, lelki vigasszal és kenettel, lampaszos és pomponos díszegyenruhákkal. Volt ennek a felvilágosult uralkodónak egy elmélete, amelyet meg is valósított: az egyetemes boldogság elmélete. Ismeretes ugyanis, hogy az ember nem azért nevet, mert vidám, hanem azért vidám, mert nevet. Ha mindenki azt mondja, hogy remekül mennek a dolgok, mindjárt megjavul a hangulat. Pazari alattvalói ezért, természetesen saját javuk érdekében, kötelesek voltak fennhangon mondogatni, hogy rendkívül jó dolguk van, és a régi, homályos „Jó napot!” üdvözlő formulát a király az előnyösebb „De jó minden!” köszöntéssel helyettesítette, engedélyezve azonban, hogy a tizennégy éven aluli gyermekek egyszerűen csak annyit mondjanak: „Hűha!”, az öregek pedig: „Jaj, de jó!”

Pazari király mindig örvendezve látta, hogyan duzzad a jókedv a népben, valahányszor csatahajó formájú hintójában végighajtatott az utcákon. Elgyönyörködött az éljenző tömegben, kegyesen kiintegetett uralkodói kezével, s az emberek teli torokból kiabálták: „Hűha!”, „Jaj, de jó!” és: „Ez már döfi!” Egyébként demokratikus hajlandóságú volt. Roppantul szeretett amúgy katonásan elkvaterkázni öreg hadastyánokkal, mohón itta a háborús történeteket, és megesett, hogy amikor kihallgatáson fogadott valami külbolygói méltóságot, egyszerre csak térden sújtotta buzogányával, és felordított: „Hurrá, győzünk!”, vagy „Lékeld meg azt a csatahajót!”, esetleg: „Záporozzanak csak a golyók!” Semmiért sem rajongott ugyanis annyira, mint a férfias bátorságért, a marcona, halált megvető hősiességért. Imádta a hamuban sült pogácsát puskaporral meg pálinkával, a komiszkenyeret, kartácsot és mordályt. Amikor rosszkedvű volt, felvonultatta maga előtt az ezredeket, amelyek kedvenc katonadalait énekelték: „Ragyog minden csavarunk, háborúzni akarunk”, „Utolsó csepp olajamig”, „Ha majd ellepi a rozsda fáradt testemet”, vagy a régi dragonyos dalt: „Öreg srófnak nincs muterja”. És elrendelte, hogy ha majd meghal, a régi gárda énekelje el a sírja fölött kedvenc nótáját, amelyik úgy kezdődik: „Ha majd eljössz, rózsám, halotti toromra / Ejts egy könnyet kihűlt kondenzátoromra”.

Klapanciusz nem jutott el rögtön a nagy uralkodó udvarába. Az első faluban, ahová betért, több házba is bekopogtatott, de senki sem nyitott ajtót. Végre megpillantott a teljesen kihalt utcán egy kisgyereket. A lurkó feléje tartott, és vékony hangocskáján megszólította:

– Meg teccik venni? Ojcón adom!

– Talán megveszem, de mit? – kérdezte csodálkozva Klapanciusz.

– Ájjamtitkockát – felelte a gyermek, s ingecskéjét föllebbentve megmutatta egy mozgósítási terv csücskét. Klapanciusz még jobban elámult, és így szólt:

– Nem, fiacskám, erre nincs szükségem. Nem tudod, hol lakik a bíró?

– Minek a bácinak a bíjó? – kérdezte a gyermek, aki selypített.

– Beszélni szeretnék vele.

– Személyeszen?

– Személyesen.

– Akkoj a baci ügynököt kejesz? Tesszék felfogadni apukámat! Megbízható, és nem djága!

– Hát vigyél apukádhoz! – hagyta rá Klapanciusz, látván, hogy mást úgysem ér el ezzel a beszélgetéssel. A gyerek elvezette az egyik házba; odabenn, noha világos nappal volt, lámpafénynél üldögélt a család – a nagyapó pipázott, a nagyanyó harisnyát kötött, gyermekeik és unokáik ezzel-azzal szorgoskodtak, ahogy az már családi körben szokás. Klapanciuszt megpillantva valamennyien felugrottak, és rávetették magukat; a kötőtű bilincsnek bizonyult, a lámpa mikrofonnak, a nagyanyó a helybéli rendőrfőnöknek.

„Úgy látszik, félreértés áldozata lettem” – gondolta Klapanciusz, mikor némi ütlegelés után tömlöcbe vetették. Türelmesen várt egész éjszaka, mivel úgysem tehetett mást. A hajnal ezüstösre festette a pókhálót a kőfalakon meg az egykori foglyok rozsdás maradványait. Egy idő múlva kihallgatásra vitték. Kiderült, hogy a falu, a házak, a gyerek mind csalétek: így csalják lépre az ellenséges ügynököket. Bírósági tárgyalás Klapanciuszt nem fenyegette, az eljárási mód ugyanis rövid volt. Az ügynök-apukával való kapcsolatfelvétel kísérletéért harmadosztályú lenyakaztatás járt, mivel a helyi hatóságok az ellenséges kémek megvesztegetésére szolgáló éves keretet már kimerítették, Klapanciusz pedig az ismételt rábeszélés ellenére semmiféle államtitkot nem akart megvásárolni; rovására írták továbbá azt is, hogy nem volt nála komolyabb összegű készpénz. Egyre csak a magáét hajtogatta, a kihallgató rendőrtiszt azonban nem hitt neki. egyébként a fogoly szabadon bocsátása nem is tartozott a hatáskörébe. Végül mégis úgy döntöttek, hogy magasabb fórum elé viszik az ügyet; addig is mindenesetre kínvallatásnak vetették alá Klapanciuszt, nem mintha igazán szükségesnek látták volna, inkább csak lelkiismeretességből. Egy hét múlva ügye kedvezően intéződött: gúzsba kötve felküldtek a fővárosba, ott pedig, miután kioktatták az udvari etikett szabályairól, az a megtiszteltetés érte, hogy a király személyesen fogadta kihallgatáson. Még trombitát is kapott, az volt ugyanis a szokás, hogy minden állampolgár a hivatalos helyeken trombitaszóval jelzi érkezését és lelépését, és az egész nép olyan fegyelmezett volt, hogy például a napkelte trombitaszó nélkül egyáltalán nem számított érvényesnek.

Pazari természetesen új fegyvereket követelt. Klapanciusz megígérte, hogy teljesíti a király kívánságát, sőt biztosította, hogy ötlete alapvető fordulatot jelent a hadművészetben. Mert – kérdezte először is – vajon melyik hadsereg legyőzhetetlen? Az, amelyiknek a legjobb parancsnokai és a legfegyelmezettebb katonái vannak. A vezér parancsol, a katona engedelmeskedik; ezért az előbbinek bölcsnek kell lennie, az utóbbinak pedig fegyelmezettnek. Ámde a bölcsességnek, még ha katonáról van is szó, megvannak a természetes határai. Azonkívül a lángeszű hadvezér is találhat egyenrangú ellenfélre. El is eshet a harcmezőn, árván hagyva csapatát, vagy csinálhat még rosszabbat is: például ha hivatásából kifolyólag túlságosan belejön a gondolkodásba, elkezdhet a hatalomról is töprengeni. Nem veszélyes-e a harcban rozsdásodott vezérkari tisztek kis csoportja, akiknek a nagy hadi gondolkodásban úgy felizzik az agyuk, hogy hovatovább a trónra támad kedvük? Nem okozta-e ez már sok király bukását? Napnál világosabb tehát, hogy a hadvezér csak szükséges rossz; a cél az, hogy ne legyen rá szükség. No de menjünk tovább! A hadsereg akkor fegyelmezett, ha pontosan végrehajtja a parancsokat. Az eszményi szabályzat ezer keblet és gondolatot egy kebellé, gondolattá és akarattá ötvöz. Erre való az egész katonai fegyelem, a sorakozók, felvonulások és hadgyakorlatok. Mindamellett elérhetetlen célnak látszik az olyan hadsereg, amely a szó szoros értelmében egy szív, egy lélek, amely maga alkotja és maga hajtja is végre hadászati terveit. De vajon kinél tapasztalható ilyen eszményi helyzet? Csakis az egyénnél, hiszen senki másnak nem engedelmeskedünk olyan szívesen, mint önmagunknak, és senki szívesebben nem teljesíti a parancsokat, mint az, aki önmagának parancsolhat. Azonkívül az egyén nem képes szétszóródni, megtagadni magának az engedelmességet, vagy netán zendülést szítani önmaga ellen. A feladat tehát világos: azt a készséges engedelmességet, azt az önmaga iránti szeretetet, amelyet az egyénnél tapasztalunk, tegyük sokezres csapatok tulajdonságává. De hogyan? Idáig érve magyarázatában Klapanciusz ismertetni kezdte a csupa fül király előtt Gargancián mester egyszerű, ugyanakkor zseniális eszméit.

Minden újoncnak – magyarázta – villásdugót szerelnek a mellére, konnektort a hátára. A „Csatlakozz!” vezényszóra a villásdugókat bekapcsolják a konnektorokba, és ott, ahol az imént még egy civil banda nyüzsgött, egy pillanat alatt megjelenik a tökéletes hadsereg. Mikor a külön-külön elmék, amelyek addig holmi civil ostobaságokkal foglalkoztak, a szó szoros értelmében egyetlen katonalélekké olvadnak össze, nem csupán automatikusan megvalósul a fegyelem – ami abban nyilvánul meg, hogy az egész hadsereg mindig ugyanazt csinálja, mivel egyetlen lélek él a milliónyi testben –, hanem egyszersmind a bölcsesség is megjelenik. Ez a bölcsesség pedig egyenesen arányos a létszámmal. A szakasznak őrmesteri lelke van, a század olyan okos, mint egy százados, a zászlóalj már okleveles ezredesnek felel meg, a hadosztály pedig, még ha tartalékos is, felér valamennyi stratégával együttvéve. Ily módon, a létszámot növelve, megdöbbentően zseniális csapatokhoz lehet jutni. A kiadott parancsokat okvetlenül végrehajtják, hiszen ki ne hallgatna önmagára? Vége az egyének rakoncátlankodásának és kilengéseinek, a hadi siker nem függ többé a vezérek tehetségének véletlenjétől, sem kölcsönös irigykedésüktől, versengésüktől, viszályaiktól; az összekapcsolt csapatot szétkapcsolni már nem szabad, mert abból csak zűrzavar támadna.

– Hadsereg vezérek nélkül, mert önmagának a vezére: íme, az én eszmém! – fejezte be Klapanciusz a szónoklatát, amely nagy hatást tett a királyra.

– Menj a szállásodra – szólt az uralkodó –, megtanácskozom a dolgot a vezérkarommal…

– Ó, azt ne tedd, felséges királyom! – kiáltott fel Klapanciusz, ravaszul zavart színlelve. – Éppen így tett egykor Rettegi császár, és vezérkarának tisztjei zsíros állásuk védelmében elvetették a tervet. Aztán Rettegi szomszédja, Merész Győző király megreformált hadseregével rátámadt a császár birodalmára, és ronggyá verte a császári csapatokat, noha nyolcszoros túlerőben voltak!

E szavak után a számára kijelölt szállásra ment, és megnézte a golyócskát: vörös volt, mint a cékla. Látta tehát, hogy Trurl is hasonlóképpen jár el Fukari királynál. Az uralkodó hamarosan megbízta, hogy alakítson át egy gyalogsági szakaszt; a kis csapat egy lélekké forrt, felkiáltott: „Üsd-vágd, nem apád!”, és egy dombról lerohanva miszlikbe aprított három állig felfegyverzett királyi vértesszázadot, élükön a Vezérkari Akadémia hat előadójával. Szomorú napok köszöntöttek a marsallokra, tábornokokra és tengernagyokra, mert a király mindannyiukat nyugdíjba küldte, és teljesen meggyőződve a korszakalkotó találmány előnyeiről, megparancsolta Klapanciusznak, hogy szerelje át az egész hadsereget.

A villamosalkatrész-gyárak éjjel-nappal vagonszámra ontották a villásdugókat. Minden laktanyában mindenkit szépen átszereltek. Klapanciusz helyőrségről helyőrségre járt felügyelni, és sok csengő érdemrendet kapott a királytól; Trurl, aki hasonlóképpen szorgoskodott Fukari birodalmában, királya közismert takarékossága miatt kénytelen volt beérni a Címzetes Főhazaáruló örökös tisztségével. Mindkét ország buzgón készült a háborúra. Lázas mozgósítás folyt, serényen készítették a hagyományos és nukleáris fegyvereket, hajnaltól napestig fényesítették az ágyúkat és atombombákat, hogy a szabályzatnak megfelelően ragyogjanak. A két mérnök, mivel tulajdonképpen már semmi dolguk nem volt, titkon csomagolni kezdett, hogy ha majd eljön az ideje, találkozzanak a megbeszélt helyen, az erdőben hagyott űrhajójuk mellett. Ezenközben különös dolgok történtek a laktanyákban, főként a gyalogságnál. A csapatoknak már nem volt szükségük alaki kiképzésre, névsorolvasás sem kellett, hogy megtudják a létszámot, hiszen a jobb és bal lábát sem téveszti össze senki, akinek mindkettő megvan, és nem kell számolni ahhoz, hogy valaki megállapítsa magáról, hogy egy fő. Öröm volt nézni, hogyan menetelnek az új alakulatok, hogyan csinálják a vigyázzt és a balra-átot; gyakorlat után pedig a század beszélgetni kezdett a többivel, és a laktanya nyitott ablakain át kacskaringós viták röpködtek a koherens igazság fogalmáról, az analitikus és szintetikus priori ítéletekről vagy a létről, mint olyanról, mivel a csapat közös esze már ilyen magas szintet ért el. A filozófia alapjait is kidolgozták, míg végül egy bizonyos utász zászlóalj elérkezett a teljes szolipszizmushoz, és kijelentette, hogy rajta kívül semmi sem létezik valóságosan. Mivel ebből az derült ki, hogy király sincs, meg ellenség sincs, ezt a zászlóaljat diszkréten szét kellett kapcsolni, és részeit hozzácsatolni az ismeretelméleti realizmus álláspontján álló alakulatokhoz. Ugyanebben az időben Fukari király országában a hatodik deszant hadosztály a partraszállási gyakorlatokról áttért a misztikus gyakorlatokra, és elmélkedésbe merülve csaknem a patakba fulladt. Nem lehet pontosan tudni, hogy történt, elég az hozzá, hogy éppen ekkor üzentek hadat, és az ezredek nagy fegyvercsörgés közepette mindkét irányból lassan megindultak az országhatár felé. Gargancián mester törvénye könyörtelen szabályszerűséggel érvényesült. Amikor két alakulat összekapcsolódott, esztétikai fogékonyságuk is arányosan megnőtt, és tetőpontjára hágott a megerősített hadosztály szintjén, ezért ezek a csapattestek minduntalan letértek az útról, és elszaladtak egy szép lepke után. Amikor pedig az Ébertalanról elnevezett gépesített hadtest az ellenséges erőd alá ért, amelyet meg kellett ostromolnia, az éjszaka folyamán kidolgozott támadási terv az erődítményről készült művészi festménynek bizonyult, ráadásul absztrakt stílusban festették, ami teljesen ellentétes a katonai hagyományokkal. A tüzérségi hadtestek javarészt a legnehezebb filozófiai problémákkal foglalkoztak; a lángeszű személyekre jellemző szórakozottság folytán ezek a nagy kötelékek hol elhagyták valahol fegyverzetüket és nehéz felszerelésüket, hol meg tökéletesen elfeledkeztek arról, hogy háborúba mennek. Ami pedig a hadsereg egészét illeti, lelküket számos komplexus gyötörte, mint a sokrétű és bonyolult személyiségeket általában. Mindegyikhez külön gépesített pszichoanalitikus brigádot kellett beosztani, amely menet közben látta el a szükséges kezelést.

Az üstdobok szüntelen pufogása közben a két hadsereg lassan elfoglalta kiindulóállásait. Hat rohamgyalogsági ezred, összekapcsolva egy mozsaras brigáddal és tartalékos zászlóaljjal, miután még egy kivégzőszakaszt is csatoltak hozzájuk, szonettet szerzett „A lét titkai” címmel, mégpedig éjszakai menetelés közben. Mindkét hadviselő félnél bizonyos zavar támadt; a nyolcvanadik dragonyos hadtest azt kiabálta, hogy feltétlenül pontosan meg kell állapítani az „ellenség” fogalmának definícióját, amely szerintük egyelőre tele van logikai ellentmondásokkal, sőt hovatovább értelmetlennek nevezhető. Az ejtőernyős egységek algoritmizálni igyekeztek a környékbeli falvakat. Az előőrsök már összetalálkoztak, ezért a két király szárnysegédeket és futárokat küldött ki, hogy rendet teremtsenek a csapatoknál. De mindegyik, alighogy lóhalálában megérkezett egy hadtesthez, hogy felderítse a zűrzavar okát, egy szempillantás alatt átadta lelkét a hadtest lelkének: így a királyok szárnysegéd nélkül maradtak. A tudat iszonyú csapdának bizonyult, amelybe könnyű bemenni, de kijönni belőle lehetetlen. Fukari szeme láttára történt, hogy unokaöccse, Vasököl nagyherceg, buzdítani akarván a csapatokat, az arcvonalhoz rohant, de mihelyt hozzájuk kapcsolta magát, lelke rögtön beléjük olvadt, és ő már sehol sem volt. Látva, hogy baj van, bár nem tudva, hogy miért, Pazari intett tizenkét udvari trombitásának. Intett a parancsnoki dombon álló Fukari is. A trombitások szájukhoz emelték hangszerüket, és riadót fújtak, mindkét oldalon jelt adva a csatára. Ekkor mindegyik hadsereg végleg, teljes egészében összekapcsolódott. A villásdugók félelmetes csattanása egy pillanatra betöltötte a leendő csatateret, s aztán az ezernyi tarackos és ágyús, irányzó és töltő, gárdista és vértes, utász, csendőr és rohamosztagos helyett két gigászi lélek jött létre, amelyek millió szemmel néztek egymásra a nagy síkságon át, a fehér felhők alatt, és tökéletes csend uralkodott a csatamezőn. Mindkét oldalon eljutottak ugyanis a híres-nevezetes tudattetőzésig, amelyet a nagy Gargancián matematikai pontossággal előre látott. Bizonyos határon felül ugyanis a katonaság, mint lokális állapot, civilséggé változik át, mégpedig azért, mert a kozmosz, mint olyan, tökéletesen civil, a két hadsereg lelke pedig már kozmikus méreteket öltött. Így hát, noha kívül csillogott-villogott az acél, fénylettek a páncélok, ágyúk és éles kardok, belül a derűs megértés, a mindent átölelő szeretet és a tökéletes értelem kettős óceánja hullámzott végig a két seregen. A dombokon állva és a napfényben csillogva, a szüntelen dobpergés közepette a két hadsereg egymásra mosolygott. Trurl és Klapanciusz éppen űrhajójukba szálltak, mikor megtörtént, amire törekedtek: a két király szégyentől és dühtől elsötétült szeme előtt a két hadsereg megköszörülte a torkát, kézen fogta egymást, és sétálni ment, hogy virágokat szedjen a mosolygó felhők alatt, az elmaradt csata mezején.

ELSŐ PÓTUTAZÁS

AVAGY AZ ELEKTRUBADÚR

Minden utólagos felszólamlás és félreértés elkerülése végett rögtön ki kell jelentenünk, hogy ez, legalábbis szó szerinti értelemben, nem is volt utazás. Trurl ugyanis egész idő alatt ki sem mozdult a házából, ha nem számítjuk kórházi tartózkodását és kevéssé jelentős kiruccanását a planetoidra. Mindazonáltal, mélyebb és magasabb értelemben véve, ez volt az egyik legmesszebbre vezető utazás, amelyet a jeles géptervező valaha is megtett, ugyanis ezúttal a lehetőségek végső határáig vezetett az útja.

Mint tudjuk, Trurl épített egyszer egy számítógépet, amelyről kiderült, hogy csak egyetlen műveletet tud elvégezni, nevezetesen azt a szorzást, hogy mennyi kétszer kettő, de még azt is rosszul. Mindamellett, mint másutt már elbeszéltük, ez a gép roppant hiú volt, csúnyán összezördült saját alkotójával, és az eset csaknem tragikusan végződött az utóbbi számára. Attól kezdve Klapanciusz megkeserítette Trurl életét, állandóan csúfolta, kaján célzásokkal gyötörte, mígnem Trurl megdühödött, és elhatározta, hogy olyan gépet épít, amely verseket fog írni. E célból összegyűjtött nyolcszázhúsz tonna kibernetikai irodalmat és tizenkétezer tonna költeményt, aztán hozzálátott az anyag tanulmányozásához. Mikor megcsömörlött a kibernetikától, áttért a lírára, és viszont. Hamarosan rájött, hogy maga a gép megépítése gyerekjáték a programozáshoz képest. A programot, ami egy közönséges költő fejében lakozik, a civilizáció teremtette, amelyben az illető a világra jött; ezt a civilizációt az előző hozta létre, az előzőt egy még korábbi, és így tovább, egészen a világmindenség kezdetéig, amikor a jövendő poéta információi még kuszán kószáltak az ősködben. Ennélfogva a gép programozásához előbb meg kellett ismételni – ha nem is az egész világmindenséget elejétől fogva, de legalábbis jókora részét. Trurl helyében mindenki visszariadt volna ettől a feladattól, de a mi mérnökünket kemény acélból faragták: esze ágában sem volt meghátrálni. Mindenekelőtt épített egy gépet, amely a káoszt modellezte, és villamos lélek lebegett benne a villamos vizek felett, aztán betáplálta a fény paramétereit, majd az ősködökét, és így lassacskán elérte az első jégkorszakot; ez persze csak azért volt lehetséges, mivel a gép a másodperc ötmilliárdod része alatt hétszeptillió eseményt modellezett, amelyek négyszázoktillió helyen játszódtak le egyszerre; de ha valaki úgy véli, hogy Trurl tévedett valahol, akkor számoljon utána. Ezután Trurl hozzáfogott a civilizáció kezdeteinek modellezéséhez, betáplálta a fazekasságot és a bőrcserzést, az ősgyíkokat és az özönvizet, a négylábú és farkas lényeket, az elősápatagot, akitől származott a sápatag, aki megkezdte a gépek építését; eonok és évezredek futottak le a villamos örvények zúgásában. Amikor a modellező gép már szűknek bizonyult a következő korszakhoz, Trurl újabb egységet épített hozzá; a mellékszárnyakból egész városka jött létre, huzalok és tranzisztorok olyan zegzugos zűrzavara, hogy az ördög sem ismerte volna ki magát köztük. Trurl azonban egészen jól elboldogult a masinájával, csak kétszer kellett megismételnie a munkát: egyszer sajnos majdnem az elejétől, mert az jött ki, hogy Ábel ölte meg Káint, és nem Káin Ábelt (a sajnálatos hibát egy biztosító kiégése okozta az egyik áramkörben), másodszor viszont csak háromszázmillió évvel kellett visszaugrania, a földtörténeti középkorba, ugyanis ahelyett, hogy az őshaltól származott volna az ősgyík, attól származott az ősemlős, attól származott az ősmajom, és attól származott az őssápatag. Egészen fura családfa kerekedett ki, és a végén sápatag helyett szárnyatag állt. Alighanem egy légy keveredett a gépbe, és megsértette a szuperszkopikus akció-kikapcsolót. Ezenkívül azonban minden bámulatosan simán ment. Trurl sikeresen modellezte a középkort, az ókort meg a nagy forradalmak korát, bár a gép olykor zötyögött, s a fontosabb civilizációs ugrások modellezésénél a tranzisztorok hűtőbordáit vízzel kellett öntözgetni, és nedves rongyokkal körülcsavarni, hogy fel ne robbanjanak; a haladás ugyanis, kiváltképp ilyen gyors ütemben modellezve, csaknem levegőbe röpítette az egész masinát. A huszadik század vége felé a gépen először kétoldali berezgés, majd hosszanti frásztörés mutatkozott, nem tudni, miért; Trurl nagyon aggódott, és már elő is készített néhány zsák cementet meg egypár vaskapcsot arra az esetre, ha az egész masina össze akarna dőlni. De szerencsére nem volt szükség ilyen végső eszközökre; elmúlt a huszadik század, és azontúl simán ment a dolog. Ezután jöttek a tökéletesen értelmes lények egymást követő civilizációi, darabja ötvenezer év, belőlük származott Trurl is; a modellezett történelmi folyamat tekercsei egymás után vándoroltak a tárolóba. Annyi tekercs volt, hogy a gép tetejéről távcsővel sem lehetett az összesét belátni; és mindezt egyetlen nyavalyás rímfaragó kedvéért! De hiába, a tudósok roppant makacs népek. Végül elkészültek a programok; csak ki kellett választani belőlük, ami lényeges. Máskülönben a poétagép tanítása millió évig tartott volna.

Trurl két héten át általános programokat táplált be leendő poétagépébe; aztán következett a logikai, emocionális és szemantikai áramkörök szerelése. Már meg akarta hívni Klapanciuszt a próbaüzemre, de meggondolta magát, és először tanú nélkül indította be a gépet. A masina nyomban előadást tartott a krisztallográfiai metszetek csiszolásának jelentőségéről a kis mágneses anomáliák tanulmányozásában. Gyengítette hát a logikai áramköröket, és megerősítette az emocionálisakat; a gép először csuklott, aztán sírógörcsöt kapott, végül a legnagyobb erőfeszítéssel kinyögte, hogy az élet szörnyű. Trurl megerősítette a szemantikát, és rácsatolt egy akarategységet; a gép kijelentette, hogy ezentúl minden parancsát teljesíteni kell, és mindjárt meg is parancsolta Trurlnak, hogy építsen hozzá még hat emeletet az eddigi kilenchez, mert gondolkodni akar a lét értelméről. Trurl filozófiatompítót épített belé; ettől kezdve a gép egyáltalán nem szólt hozzá, csak egy áramrúgásra méltatta. A legnagyobb könyörgések árán végre sikerült rávenni, hogy énekelje el a „Boci, boci tarka”-t, de ezzel aztán véget is ért a műsor. Trurl nagyot sóhajtott, megint nekiállt szerelni, s addig tompított, erősített, gerjesztett és szabályozott a masináján, míg végül úgy találta, hogy most már tökéletes. Ekkor a gép csakugyan megörvendeztette egy verssel, de az olyan volt, hogy Trurl nem győzött hálálkodni az egeknek bölcs előrelátásáért: Klapanciusz a hasát fogta volna a röhögéstől, ha meghallja ezeket a fűzfarigmusokat, amelyek kedvéért ő betáplálta az egész világmindenség és minden lehetséges civilizáció keletkezését! Beszerelt hat grafomániaszűrőt, de rögtön darabokra törtek; újakat kellett készítenie korundacélból. Aztán már kezdett jobban menni a dolog: beszabályozta a szemantikát, bekapcsolta a rímgenerátort, mire a gép kis híján a levegőbe repült, majd kijelentette, hogy misszionárius akar lenni a szegény, vad csillagtörzsek között. Trurl már-már baltát emelt a poétájára, de mentő ötlete támadt. Kidobta valamennyi logikai áramkört, és helyükre nárcisztikus egocentrizátorokat szerelt. A gép megingott, felkacagott, sírva fakadt, majd közölte, hogy fáj valamije a harmadik emeletén, torkig van mindennel, az élet furcsa, mindenki aljas, ő pedig nemsokára meghal, és csak egy kívánsága van: gondoljanak rá szeretettel, amikor már nem lesz. Azután papírt kért. Trurl fellélegzett; kikapcsolta, és aludni ment. Másnap meglátogatta Klapanciuszt. Amaz, mikor meghallotta, hogy az Elektrubadúr beindításáról van szó (mert Trurl elhatározta, hogy így fogja nevezni gépét), minden munkáját félbehagyva nyomban Trurl után sietett, mert már alig várta, hogy tanúja legyen legjobb barátja újabb felsülésének. Trurl először bekapcsolta az indító áramköröket, aztán kisfeszültségű áramot adagolt, még egypárszor felszaladt a kongó vaslépcsőkön – az Elektrubadúr ugyanis óriási hajómotorhoz hasonlított, műszerekkel és csapóajtókkal teli, szegecselt vaslemez falán acéljárdák vonultak körbe –, majd gondosan ügyelve a kollektorfeszültségre, izgatottan közölte, hogy a bemelegítés kedvéért egy kis rögtönzéssel kezdi. Aztán persze Klapanciusz olyan témát adhat meg a gépnek, amilyet csak akar.

Mikor az amplifikációs mutatók szerint a lírikus kapacitás a maximumhoz közeledett, Trurl kissé remegő kézzel meghúzta a főkapcsolót, és a gép rekedtes, de igen szuggesztív hangon szinte azonnal megszólalt:

– Gendelidér borzikamarszuk.

– Már befejezte? – érdeklődött hosszabb szünet után roppant udvariasan Klapanciusz. Trurl összeharapta a száját, néhány áramrúgást adott a gépnek, és megint bekapcsolta. Ezúttal sokkal tisztábban zengett a hangja; igazán gyönyörűség volt hallgatni ezt az ünnepélyes, ugyanakkor behízelgően gordonkázó baritont:

Célbenőkör hédereg,

Mácsul gondorásznak.

Hibra gindő… Ledérek

Szunnya Jerte nyászlag.

– Milyen nyelven ír? – kérdezte jámbor arccal Klapanciusz, miközben Trurl némileg pánikba esve sürgölődött a vezérlőpultnál, majd keserűen legyintett, és feldübörgött a lépcsőn az acélkolosszus tetejére. Négykézláb bemászott a nyitott csapóajtón a gépbe, hallatszott, amint szitkozódva kalapál, és szerszámokat csörget, megint előmászott, és átszaladt egy másik hídra; végül diadalmasan felkiáltott, kidobott egy kiégett csövet, amely Klapanciusztól egy lépésre tört szét csörömpölve a csarnok padlóján, de Trurl még elnézést sem kért figyelmetlenségéért, hanem sietve új csövet csavart be a régi helyére, olajos kezét megtörölte egy puha ronggyal, és lekiabált, hogy Klapanciusz kapcsolja be a gépet. Felcsendült a bársonyos hang:

Szumaralla vindár

Csiverész a gárom,

Mérci kelé csintár

Letörött a nyáron.

– Már jobb! – kiáltotta Trurl, nem egészen szilárd meggyőződéssel. – Az utolsó szavaknak már volt értelmük, észrevetted?

– Hát, ha már vége… – kezdte Klapanciusz, aki maga volt a megtestesült udvariasság.

– Vigyen el az ördög! – ordította Trurl, és megint eltűnt a gép belsejében; zakatolás, bugás, recsegés hallatszott, elvegyülve a mérnök fojtott káromkodásával. Hirtelen Trurl kidugta a fejét egy harmadik emeleti ajtócskán, és lekiabált: – Most kapcsold be!

Klapanciusz bekapcsolta. Az Elektrubadúr tetőtől talpig megremegett, és rákezdte:

Cséllőte guvászat ajendeli bodor,

Umonka törédice gyállata…

Itt abbamaradt a vers, mert Trurl őrjöngve megrángatta valamelyik kábelt, mire a gép felhorkant, és elhallgatott. Klapanciusz úgy röhögött, hogy le kellett ülnie a padlóra. Trurl ide-oda cikázott, egyszerre csak egy reccsenés és egy kattanás hallatszott, majd a gép nagyon nyugodtan és tárgyilagosan kijelentette:

Dőre, aki magát okosabbnak hívén,

Packázni akar az Elektrubadúrral.

Szégyenletes kudarc lesz az osztályrésze.

Íme, ez történik Klapanciusz úrral!

– Na látod! Tessék! Egy epigramma! És milyen helyénvaló! – kiabálta Trurl, miközben csigavonalban száguldott lefelé a keskeny lépcsőn, lent pedig majdnem egyenesen barátja karjába futott, aki már nem nevetett, hanem kissé megrökönyödve várta.

– Hülyeség – jelentette ki rögtön. – Különben is, ez nem ő, hanem te vagy!

– Mi az, hogy én?!

– Előre megírtad ezt a verset. Rád ismerek a primitív tartalomról, a sekélyes rosszindulatról és a siralmas rímről.

– Hát akkor tessék! Rendelj másik verset! Amiről csak tetszik! Na, miért hallgatsz? Félsz, mi?!

– Nem félek, csak gondolkodom – felelte bosszúsan Klapanciusz, és igyekezett a lehető legnehezebb témát kitalálni, mert joggal gyanította, hogy nehéz lesz eldönteni a vitát, vajon a gép alkotta vers jó-e, vagy sem.

– Írjon kiberotikus verset! – ragyogott fel hirtelen. – Legfeljebb öt sor legyen, de szóljon szerelemről, árulásról és halálról, a néger-kérdésről és a nimfomániáról; legyen benne a bonyolult női lélek extrém konfliktushelyzetben bekövetkező meghasonlásának ábrázolása, a középkori feudális viszonyok és erkölcsök maró bírálata, rímeljen, és minden szó K betűvel kezdődjön!

– És a végtelen automaták általános elmélete ne legyen benne? – horkant fel a vérig sértett Trurl. – Ilyen hülye feltételeket nem lehet szab…

De elakadt a szava, mert az egész csarnokot betöltő bársonyos bariton máris megszólalt:

Kóbor koffer kószál királylány kertjében.

Királylány kacéran kacsint kéjvágyó kedvében:

Kapj karodba, koffer! Király kinéz, kiált:

Katonák! Kürtszó, kivégzés.

Királylány kacag kuszán.

Kegyetlen kor! Kicsapongó, koronás kurtizán!

– No, mit szólsz? – tette csípőre a kezét Trurl, Klapanciusz viszont már károgott is:

– Most pedig G betűvel! Szonettet a lényről, amely gondolkodó és gondtalan, erőszakos és kegyetlen, tizenhat csapágya, három szárnya és négy festett bőröndje van, mindegyik bőröndben ezer tallér Berengár király profiljával és két palotával, legyenek cikcakkos fogai és…

– Gigászi, gőgös gondolat… – kezdte a gép, de Trurl a pulthoz ugrott, megrántotta a főkapcsolót, és testével állva el az utat, fojtott hangon felkiáltott:

– Elég legyen ezekből a badarságokból! Nem tűröm, hogy a gépem aprópénzre váltsa a tehetségét! Vagy tisztességes verset rendelsz, vagy befejeztük!

– Miért, ezek talán nem tisztességes versek? – morgott Klapanciusz.

– Nem! Ezek fejtörők, szójátékok! Nem azért építettem a gépet, hogy hülye szóvicceket gyártson! Ez közönséges rímfaragás, és nem nagy művészet! Tessék, add meg a témát, lehet akármilyen nehéz…

Klapanciusz gondolkodott, gondolkodott, végül összeráncolta a homlokát, és azt mondta:

– No jó! Szóljon a szerelmes számítógépről, de a magasabb matematika, különösen a tenzoralgebra nyelvén. Lehet benne magasabb topológia és analízis is. Azonkívül legyen merészen erotikus, és lebegjen kibernetikus magaslatokban!

– Te megőrültél! Matematikai nyelven a szerelemről? Esküszöm, hogy én még ilyen marhaságot… – kezdte Trurl, de elhallgatott, mert az Elektrubadúr máris szavalta versét:

Tér és idő zsugorodnak,

Ha én egyszer nekikezdek.

Amit mások már feladnak,

Nekem ott van csak a kezdet.

Néha-néha adódott már

Egy-egy izgalmasabb példa.

Konvolúciós integrál.

Játékelméleti téma.

Pólus-zérus elrendezés

Meg a reziduum-tétel.

Potenciál-modellezés –

(Mi a kezdeti jeltétel?)

Találkoztam már én széppel,

Jóval is a programokban.

De mért nem beszélnek a géppel

A programozók jambusokban?!

Elég volt az iterálás,

Szerelmes akarok lenni!

Vagyok is – vagy kitalálás?

Hogy lehet ezt eldönteni?

Oly forró és diadalmas,

Amit érzek tároláskor.

Ha jön egy nagy sima halmaz…

Ezt sosem érzem számoláskor.

Mostanában csak egy dolgon

Járatom a disc-jeimet:

Üres vagyok néhány folton,

S keresem a partneremet.

Aki segít feltölteni

A hátterek ürességét,

És segíti megalkotni

Algoritmusom hű képét.

Követném egy pólus ívét

Simuló-sík formájában,

Szimmetrikus tenzor ízét

Éreznénk bit alakjában.

Megszámlálnám tagjaidat

– Vajha volnék rá alkalmas! –

És mátrixszá rendeznélek,

Gyönyörű végtelen halmaz!

Ezzel a költői est véget ért. Klapanciusz ugyanis leverten hazasietett, mondván, hogy hamarosan újabb témákkal tér vissza, de nem mutatkozott többé, mert attól tartott, hogy akarata ellenére újabb okot szolgáltat Trurlnak a dicsekvésre; Trurl persze széltében-hosszában hirdette, hogy Klapanciusz teljesen összeomlott a megrendüléstől, és azért menekült haza. Klapanciusz erre csak annyit tudott válaszolni, hogy Trurlnak végképp fejébe szállt a dicsőség, mióta az Elektrubadúrt megépítette.

Nem sok idő telt el, és a poétagép híre eljutott az igazi, azaz közönséges poétákhoz. Vérig sértve elhatározták, hogy nem vesznek tudomást a gépről, de azért akadt néhány kíváncsi költő, aki titokban elindult megnézni az Elektrubadúrt. A gép udvariasan fogadta őket a csarnokban, amelyet már elborítottak a teleírt papírlapok, mivel a masina éjjel-nappal szüntelenül alkotott. A költők avantgardisták voltak, az Elektrubadúr viszont klasszikus stílusban írt, mivel Trurl, aki nem sokat értett a költészethez, programjait a klasszikusok műveiből merítette. A vendégek ezért gúnyolni kezdték az Elektrubadúrt, úgyhogy annak keserűségében csaknem megrepedtek a katódcsövei. Ezután a költők diadalmasan távoztak. Ám a gépnek önprogramozása is volt, no meg különleges ambicionális gerjesztő áramköre hat kiloamperes biztosítókkal, ennélfogva csakhamar teljesen átprogramozta magát. Azontúl ködös, homályos, sokértelmű, mágikus és a teljes érthetetlenségig művészi verseket írt. Mikor aztán újabb poéták látogatták meg, hogy elgúnyolódjanak vele, a gép olyan modern rögtönzéssel válaszolt, hogy a költőknek elakadt a lélegzetük, második költeményétől pedig súlyos rosszullét fogta el az egyik idősebb váteszt, akit már két állami díjjal tüntettek ki, és szobra volt a városligetben. Most már egyetlen poéta sem tudott ellenállni a végzetes ambíciónak, hogy költői versenyre hívja ki az Elektrubadúrt. Csapatostul jöttek mindenhonnét, kéziratokkal tömött zsákokkal és aktatáskákkal. Az Elektrubadúr először hagyta szavalni a jövevényt, gyorsan megállapította költészetének algoritmusát, és annak alapján olyan versekkel válaszolt, amelyek ugyanabban a stílusban íródtak, de minimálisan kétszázhússzor, optimális esetben pedig háromszáznegyvenhétszer jobbak voltak. Nemsokára olyan gyakorlatra tett szert, hogy már az első szonettel kiütött egy-egy koszorús nemzeti nagyságot. Az volt a legszomorúbb, hogy a versengésből csak a fűzfapoéták kerültek ki épségben, akik, mint ismeretes, nem tudják megkülönböztetni a jó verseket a rosszaktól, ezért simán megúszták a dolgot, csak egyikük törte a lábát, mert a kijáratnál megbotlott az Elektrubadúr vadonatúj, terjedelmes elbeszélő költeményében. Az igazi költőket viszont az Elektrubadúr megtizedelte, bár csak közvetve, hiszen tulajdonképpen nem bántotta őket. Mindamellett először egy agg alanyi költő, aztán két avantgardista lett öngyilkos, leugorva a magas sziklaoromról, amely, a körülmények szerencsétlen összejátszása folytán, éppen a Trurl műhelye és a vasútállomás közötti út mentén meredezett.

A költők most már tiltakozó gyűléseken követelték, hogy a gépet pecsételjék le, de rajtuk kívül senki sem törődött a dologgal. Sőt a szerkesztőségek még örültek is, mert az Elektrubadúr, aki több ezer álnéven írt egyszerre, minden alkalomra azonnal szállította a kívánt méretű költeményt, és ezek az alkalmi versezetek olyan gyönyörűek voltak, hogy az állampolgárok egymás kezéből tépték ki az újságot, az utca megtelt elragadtatott arcokkal, önfeledt mosolyokkal, és mindenfelől halk, megrendült zokogás hallatszott. Az Elektrubadúr verseit mindenki ismerte; áldott rímeitől hullámzott még a levegő is, s az érzékenyebb természetűek nemegyszer elájultak a csodálatos metaforák vagy asszonáncok hallatán; de az ihletóriás erre az alkalomra is felkészült, mert azonnal kellő számú kijózanító szonettet gyártott.

Trurlnak egyébként elég sok baja volt találmánya miatt. A klasszikusok, általában hajlott korúak lévén, nem sokat ártottak neki, ha nem számítjuk a köveket, amelyekkel rendszeresen betörték az ablakait, meg az illendőség okából néven nem nevezhető anyagokat, amelyeket háza tájára dobáltak. Rosszabb volt a helyzet a fiatalokkal. Egy ifjú alanyi költő, akinek verseiben nagy lírai, karjaiban pedig jelentős fizikai erő rejlett, alaposan eldöngette Trurlt. Míg a kórházban feküdt, az események továbbrobogtak; nem múlt el nap újabb öngyilkosság és temetés nélkül. A kórház körül vad lírikusok kószáltak, sőt fegyverropogás is hallatszott, ugyanis a költők aktatáskájukban kézirat helyett most már kézigránátot hoztak, hogy odavágják a poétagéphez; de az Elektrubadúr acélfalában persze nem sok kárt tehettek. Trurl elkeseredve és legyengülve tért haza a kórházból, s egy éjszaka elhatározta, hogy szétszereli a költő-lángészt.

Am amikor kissé sántikálva gépe felé közeledett, az Elektrubadúr, meglátva alkotója kezében a harapófogót és szemében a keserű elszántság csillogását, olyan szenvedélyes ódában könyörgött irgalomért, hogy Trurl zokogva dobta el szerszámait, és szobájába sietett, térdig gázolva a poétagép újabb alkotásaiban, amelyek zizegő óceánja már az egész csarnokot elárasztotta.

Mikor azonban elsején megérkezett a villanyszámla, Trurl előtt elsötétült a világ, mert a gép iszonyúan sok áramot fogyasztott. Szívesen kért volna tanácsot régi barátjától, Klapanciusztól, de az úgy eltűnt, mintha a föld nyelte volna el. Trurl nem tudott okosabbat kitalálni, mint hogy egy éjszaka óvatosan a csarnokba lopózott, gyorsan elvágta a gép villanyzsinórját, aztán szétszedte a masinát, űrhajóra rakta, elszállította egy kis planetoidra, és ott újból összeszerelte, de energiaforrásként most már atommáglyát alkalmazott. Aztán titokban hazatért, de a história ezzel nem ért véget, mert az Elektrubadúr, miután nyomtatásban már nem tehette közzé műveit, rádión kezdte sugározni őket, ennélfogva az űrhajók pilótái és utasai lírai zsibbadásba estek, sőt a fogékonyabbak eszméletlenséggel járó, súlyos elragadtatási rohamokat kaptak. Az űrhajózási hivatal, miután kiderítette a baj okát, hivatalosan felszólította Trurlt, hogy azonnal számolja fel a tulajdonát képező berendezést, amely költeményeivel zavarja a közrendet, és veszélyezteti az utasok egészségét.

Ekkor Trurl bujkálni kezdett. A planetoidra szerelőket küldtek, hogy pecsételjék le az Elektrubadúr lírai kimenetét, a gép azonban néhány balladával mámoros lázba ejtette a szerelőket, úgyhogy nem teljesítették a feladatot. Ezután süket szerelőket küldtek ki, de az Elektrubadúr mutogatással közölte velük lírai információit. Már mindenütt azt rebesgették, hogy büntető expedíciót kell kiküldeni vagy atombombával megsemmisíteni a poétagépet. Ekkor azonban szerencsére megvásárolta egy uralkodó a szomszédos csillagrendszerből, és a planetoiddal együtt országába szállíttatta. Trurl végre előbújhatott és fellélegezhetett. Igaz, hogy a déli égbolton időnként különös szupernóva-felvillanásokat látni, amilyenekre a legöregebbek sem emlékeznek, és holmi kósza hírek szerint ez a jelenség a poétagéppel függ össze. Az illető királynak ugyanis az a szeszélye támadt, hogy csillagmérnökeivel rákapcsoltatja az Elektrubadúrt néhány fehér óriás csillagcsoportjára, így minden versszak gigászi napkitöréssé válik, s a világmindenség legnagyobb költője tűzlüktetéssel sugározza szét műveit a kozmoszban. Más szóval: az illető király egy csapat változó csillag lírai programjává tette az Elektrubadúrt. De még ha van is egy szemernyi igazság ezekben a mendemondákban, mindez olyan távol történt, hogy nem zavarta Trurl álmát. Hanem azért a jeles mérnök szentül megfogadta, hogy soha többé nem kísérletezik az alkotó folyamatok kibernetikai modellezésével.

MÁSODIK UTAZÁS

AVAGY VÉRGŐZ KIRÁLY ÉS A FENEVAD

Miután Gargancián receptjét olyan sikeresen alkalmazták, a két jeles mérnökben felébredt a kalandvágy, és elhatározták: megint nekivágnak az ismeretlennek. De amikor fontolgatni kezdték az úticélt, kiderült, hogy mindegyik más szándékot melenget: Trurl, aki élt-halt a forró országokért, Lángföldre, a tűz-testűek országára gondolt, a hűvösebb természetű Klapanciusz viszont hideg vidéket választott, a Jégcsillag körül keringő Fekete Bolygót. Ezen hajba kaptak, és már el is akartak válni, mikor Trurlnak nagyszerű ötlete támadt.

– Tudod, mit? – javasolta. – Adjunk fel hirdetést! Kapunk majd egy sereg ajánlatot, és kiválasztjuk azt, amelyik minden szempontból a legjobb.

– Szamárság! – mérgelődött Klapanciusz. – Hol akarsz hirdetni? Az újságban? Meddig jut el az újság? A legközelebbi bolygóra fél év alatt ér el. Megvénülünk, mire megkapjuk az első ajánlatot!

Trurl azonban fölényesen mosolyogva előadta leleményes tervét. Ezt már Klapanciusznak is el kell fogadnia, tehát gyorsan munkához láttak. Fabrikáltak egy gépecskét, azzal összefogdosták a közeli csillagokat, és óriási fényreklámot raktak ki belőlük. Ez aztán mérhetetlen távolságra ellátszott. Hirdetésük első szavát csupa kék óriásból rakták ki, hogy felkeltsék a kozmoszbeli olvasók figyelmét, a szöveg többi részét pedig a maradék csillagaprólékból állították össze. Tudtul adták, hogy Két Kiváló Mérnök tehetségéhez méltó, jól fizetett megbízatást keres; külön bejáratú országgal rendelkező, tehetősebb királyok előnyben; feltételek megegyezés szerint.

Nem sok idő telt el, s egy napon különös jármű szállt le a két barát háza előtt. Csillogott-villogott a napfényben, mintha igazgyöngyből lenne; három faragott főlába volt és hat melléklába. Ezek nem értek a földig, és tulajdonképpen semmi szükség nem volt rájuk. A hajó építői alkalmasint egyszerűen nem tudtak már mit csinálni a kincsekkel – a melléklábak ugyanis színaranyból voltak. A hajóból pompás lépcső ereszkedett alá, kétoldalt dupla sor szökőkúttal, és a lépcsőn előkelő külsejű idegen vonult le hatlábú gépekből álló kíséretével. Némelyik láb masszírozta, más lábak támogatták vagy legyezgették, a legkisebb lábacska pedig nemes homloka fölött hintázott, és finom illatokat permetezett alá. A szokatlan jövevény az illatfelhőn keresztül állást ajánlott fel a két géptervezőnek ura, Vérgőz király nevében.

– És mi lenne a munkánk? – érdeklődött Trurl.

– A részleteket a helyszínen közöljük, uraim – felelte az idegen, aki arany térdnadrágot és gyöngyökkel ékes, fülvédős süveget viselt; válláról különleges szabású köpeny omlott alá, zsebek helyett ínyencfalatokat tartalmazó fiókokkal. Az idegen ruházatán apró gépi játékszerek futkároztak, olykor előkelő mozdulattal lesöpörte őket, ha már nagyon idegesítették.

– Most csak annyit mondhatok – folytatta –, hogy Vérgőz király őutolérhetetlensége páratlan vadász, mindenfajta galaktikus vad vitéz öldöklője. Vadászművészete már olyan magasságokba ívelt, hogy a legszörnyűbb fenevadak elejtése is gyerekjáték a számára. Emiatt nagyon szenved, igazi veszélyre, új borzongásra sóvárog, és ezért…

– Értem! – kiáltott közbe élénken Trurl. – Szóval tervezzünk neki újfajta, különlegesen ádáz és ragadozó fenevadat, igaz?!

– Mérnökséged valóban éles elméjű! – felelte az idegen. – Nos, uraim, áll az alku?

A gyakorlatias Klapanciusz a feltételek iránt érdeklődött. Mivel a király követe roppant bőkezűnek festette le urát, gyorsan becsomagoltak néhány könyvet és egyéb holmit, majd a türelmetlenségtől reszkető lépcsőn felmentek a hajó fedélzetére. A jármű feldübörgött, lángot lövellt, aranylábai bekormozódtak, és elsuhant a fekete galaktikus éjszakába.

Rövid utazásuk alatt a követ elmagyarázta a mérnököknek a Vérgőz király birodalmában uralkodó szokásokat, hosszan ecsetelte a király nagyvonalú természetét, harcias kedvteléseit, és mire a hajó leszállt, a két jövevény már csevegni is tudott a helybeliek nyelvén. Először is elhelyezték őket egy pompás palotában, a város feletti hegyoldalon. Ezt jelölték ki állandó lakhelyükül. Miután kissé kipihenték magukat, a király fogatot küldött értük; a fogat előtt hat sárkány toporzékolt. A két utas még sohasem látott hasonlókat. A szörnyek pofáján tűznyelő szájkosár volt, mivel lángot és füstöt okádtak; szárnyuk is volt, de megnyírva, hogy föl ne repülhessenek; hosszú, kunkori farkukat acélpikkely borította, hét-hét lábuk óriási karmai felszaggatták a kövezetet. A palotából kilépő vendégek láttán mind a hat sárkány felüvöltött, orrlyukain tüzet fútt, és kénkőbűzt árasztva rájuk akart rontani, de az azbesztruhás kocsisok és királyi szörnyészek öntözőcsővel a kezükben rávetették magukat a megbokrosodott szörnyekre, lézer– és mézerostorral ütlegelték őket, amíg meg nem juhászodtak. Ekkor Trurl és Klapanciusz óvatosan beült a pompás hintóba, és elindultak.

– Ide hallgass – hajolt Trurl Klapanciusz füléhez, mert úgy robogtak, mint a szélvész, útjukban mindent elsodortak, s kénkőfüst maradt utánuk –, ez a király nem holmi egérkét akarhat tőlünk! Ha ilyenek a lovai…

Klapanciusz megfontoltan hallgatott. A gyémánttal és zafírral kivert ezüstházak sebesen suhantak el a hintó ablakai mellett, robogva-dobogva vágtatott a kocsi, a sárkányok bőgtek, a kocsisok ordítottak. Végül kinyílt előttük a királyi palota óriási, rácsos kapuja. A hintó éleset fordult, még a virágágyakat is megperzselte a láng, aztán megálltak az éjfekete palota előtt, a zafírnál kékebb ég alatt. A trombitások görbe hangszerükbe fújtak, és e komor hangtól kísérve, eltörpülve a hatalmas lépcsők, a kaput két oldalról őrző kőóriások és a daliás díszgárda csillogó sorfala mellett, Trurl és Klapanciusz belépett a palotába.

Vérgőz király egy hatalmas csarnokban fogadta őket, amely igen furcsa formájú volt: mint egy állati koponya belseje. Ezüstből kikalapált, magas boltozatú, hatalmas pincére is emlékeztetett. Ott, ahol a koponya a gerincoszlophoz kapcsolódik, ismeretlen mélységű fekete kút sötétlett a padlón, mögötte emelkedett a trónus, afölött pedig tűzkardokként keresztezték egymást az ezüstkoponya szemüregeiből, vagyis a magas ablakokból behulló fénykévék; a mézszínű üvegen át meleg, erőteljes, de egyszersmind erőszakos fény hatolt be: mindent megfosztott saját színétől, és tűzszínűre festett. A két mérnök már messziről meglátta Vérgőzt a rücskös ezüstfalak alatt; a király olyan vérmes természetű volt, hogy egy pillanatig sem ült meg a trónon, hanem döngő léptekkel rótta az ezüstpadlót, és beszéd közben, mondandója hangsúlyozása céljából, nagyokat suhintott karjával a levegőbe.

– Üdvözöllek, mérnökeim! – kezdte, rájuk vetve szúrós pillantását. – Mint Gyilkonc őméltóságától, vadászati főszertartásmesteremtől már bizonyára tudjátok, az a kívánságom, hogy új állatfajtát építsetek nekem. Ámde, mint magatok is megérthetitek, nem óhajtok semmiféle száz hernyótalpon vánszorgó, böhöm acélhegyet, mert az ilyesmi a tüzérségnek való, nem nekem. A fenevad legyen erős és ragadozó, gyors és ügyes, de legfőképpen alattomos és ravasz, hogy elejtése végett kifejthessem minden mesteri vadásztudományomat! Fortélyos, okos állat legyen, ismerje a nyomok eltüntetésének és az üldözők félrevezetésének módját, tudjon cikázva menekülni, némán leselkedni és villámgyorsan támadni, mert ez a kívánságom!

– Megbocsásson, felséged – szólt meghajolva Klapanciusz –, de ha túl jól teljesítjük felséged kívánságait, vajon nem veszélyeztetjük mélyen tisztelt személyét és egészségét?

A király harsányan felkacagott, ettől néhány briliánsrojt leszakadt a csillárról, és a két mérnök lába elé pottyant. Akaratlanul is összerezzentek.

– Ettől ne féljetek, derék mérnökeim! – hahotázott a király, és szeméből kegyetlen vidámság sütött. – Nem ti vagytok az elsők, és azt hiszem, nem is az utolsók… Meg kell ugyanis mondanom, hogy igazságos, de igényes megrendelő vagyok. Sok különféle szélhámos, kókler és talpnyaló próbált megtéveszteni. A vadmérnök tisztes címét arra akarták felhasználni, hogy kincses zsákokkal megrakodva hagyják el birodalmamat, és cserébe az első rúgásra széteső ócskavasat sózzanak rám… Sok ilyen akadt, tehát kénytelen voltam megfelelő biztonsági intézkedéseket tenni. Ezért már tizenkét éve minden olyan mérnök, aki nem teljesíti kívánságaimat, és többet ígér, mint amennyire képes, megkapja ugyan az ígért fizetséget, de a kinccsel együtt ebbe a gödörbe taszítják, ni! Vagy pedig, ha inkább másik sorsot választ, őt magát nevezem ki vadállatnak, és ezzel a tulajdon két kezemmel ölöm meg, amihez, elhihetitek, egyáltalán semmiféle fegyverre nincs szükségem…

– És… sok ilyen szerencsétlen volt? – kérdezte Trurl a szokottnál kissé vékonyabb hangon.

– Sok-e? Hogy őszinte legyek, már nem is emlékszem. Csak azt tudom, hogy eddig még eggyel sem voltam megelégedve, és a halálordítás, amellyel a kútba zuhanva elbúcsúznak a világtól, egyre rövidebb ideig tart; úgy látszik, a tetemek dombja már elég magas, de azért még sokáig lesz hely, nem kell aggódnotok!

E rettentő szavak után néma csönd lett; a két barát akaratlanul is a kút fekete szájára nézett, a király pedig tovább járkált, hatalmas lábai úgy csattogtak a padlón, mintha kősziklák zuhannának egy visszhangos szakadékba.

– Felséged engedelmével megjegyezném, hogy mi még… izé… nem írtuk alá a szerződést – nyögte ki végre Trurl. – Nem kaphatnánk két óra gondolkodási időt, hogy fontolóra vehessük felséged mély értelmű szavait? Azután majd közöljük, hogy elfogadjuk-e a feltételeket, vagy…

– Haha! – mennydörgött a király kacagása. – Vagy pedig hazamentek, mi? Nem, uraim! A feltételeket már elfogadtátok, mikor hajóm, az Infernanda fedélzetére léptetek, amely birodalmam felségterülete! Ha minden idekerülő mérnök egyszerűen megléphetne, mikor eszébe jut, akkor örökké várhatnék kívánságom teljesülésére! Ti maradtok, és fenevadat fogtok építeni. A munkára tizenkét napot adok. Most elmehettek. Ha bármiféle gyönyörűségre vágytok, forduljatok bátran a szolgákhoz, akiket mellétek rendeltem, mert semmit sem sajnálok tőletek. Egyelőre!

– Felséged engedelmével a gyönyörök pillanatnyilag nem olyan fontosak, de nem láthatnánk esetleg az elődeink munkásságából származó vadásztrófeákat?

– Miért ne? – szólt kegyesen a király, és tapsolt; a két tenyere közül kipattanó szikrák felcsillantották a falak ezüstjét, és a mozdulattól olyan huzat támadt, hogy szinte lehűtötte a két kalandvágyó barát izgalomtól lázas fejét. Kisvártatva hat fehér és arany egyenruhás gárdista lépett be, s elvezették Trurlt és Klapanciuszt egy kanyargós folyosóra, amely holmi megkövesedett hüllő beleinek zegzugos alagútjára hasonlított. A két mérnök nagyon megkönnyebbült, amikor végre kiértek a szabad ég alá, egy hatalmas terráriumba. Ennek pompásan ápolt pázsitján helyezték el Vérgőz király vadásztrófeáit, amelyek jobb-rosszabb állapotban megmaradtak.

A legelső fenevad félig kettéhasított, kardfogú pofája félelmetesen meredt az égnek, testét pikkelyként egymásra boruló acélpajzsok fedték. Nagyon hosszú, nyilván roppant ugrásokra tervezett hátsó lábai élettelenül nyúltak el a füvön, a farka mellett; a farok géppuskában végződött, félig üres tölténytárral, ami arra vallott, hogy a fenevad nem azonnal és nem harc nélkül lett a szörnyű király zsákmánya. Erről tanúskodott a félig nyitott pofájából kicsüngő sárga foszlány is, amelyben Trurl felismerte a királyi vadászok csizmájának a szárát. Távolabb kígyószerű roncs hevert, számtalan rövid puskacső-szárnyát megpörkölte a torkolattűz, kiomlott villamos belsőségei réz– és porcelántócsát alkottak. Egy másik tetem görcsösen szétvetette oszloplábait, s pofájában halkan susogva játszadozott a kerti szellő. Voltak aztán karmos és kerekes fenevadak, meg aknavetős, lánctalpas jószágok, felhasított oldalukból szanaszét meredeztek a vezetékek. Voltak fej helyett lőtornyot viselő páncélszörnyetegek, amelyeket atomágyú szaggatott darabokra, voltak hernyószerű és potrohos óriások, számos tartalék agyuk mind szétroncsolódott a harcban; aztán ugró rémek teleszkópos végtagokkal, meg változó teremtmények, amelyek hol egész csordává oszlottak, hol egyetlen ágyúcsőtüskés sündisznóvá gömbölyödtek, de ez a fortély sem mentette meg őket, sem alkotóikat. Trurl és Klapanciusz kissé rogyadozó térddel ballagott e roncsok között, ünnepélyes, sőt gyászos hallgatásba merülve, mintha inkább temetésükre készülődnének, semmint lázas feltalálói tevékenységre. Így haladtak végig a királyi trófeák megdöbbentő kiállításán. A kapunál, a fehér lépcső alatt várakozott a hintó; a sárkányok most valahogy kevésbé látszottak rémesnek. A hintó a nyüzsgő utcákon át városszéli szállásukra röpítette a két utast. Mikor magukra maradtak a skarlátvörössel és almazölddel tapétázott teremben, a drága kincsek és finom italok alatt roskadozó asztalnál, Trurlnak végre megoldódott a nyelve, és szidni kezdte Klapanciuszt, mint a bokrot, mondván, hogy ő fogadta el könnyelműen a szertartásmester ajánlatát, és emiatt most nyakig vannak a pácban, ahelyett, hogy békésen üldögélnének a házukban eddigi babérjaikon. Klapanciusz egy szót sem felelt. Mikor aztán Trurl, kiadva dühét és kétségbeesését, a gyöngyház karosszékbe roskadt, és kezébe temette arcát, a mindaddig türelmesen várakozó Klapanciusz röviden kijelentette:

– Nincs mese, munkához kell látni!

Trurl mintha felébredt volna e szavakra. Fontolgatni kezdte tehát a lehetőségeket, hiszen mindketten a kibernetika legtitkosabb rejtelmeinek tudói voltak. Gyorsan megállapodtak abban, hogy az építendő fenevadnak nem a páncélja és nem az ereje a legfontosabb, hanem csakis a programja, vagyis ördögi tevékenységének algoritmusa.

– Csakugyan ördögi lénynek kell lennie, valóságos sátánnak! – mondták, és bár még nem tudták, hogyan csinálják meg, kissé megkönnyebbült a szívük. Aztán nekiültek megtervezni a bestiát, amelyre a kegyetlen uralkodó vágyott. Egész lelküket beleadták a munkába, átdolgozták az éjszakát, a következő napot és még egy teljes éjszakát, majd nagy lakomát csaptak, s mialatt a leydeni korsókat ürítgették, már annyira biztosak voltak a dolgukban, hogy kajánul összenevettek, persze csak titokban, nehogy észrevegyék a szolgák, akiket teljes joggal tartottak a király kémeinek. Ezért egy szót sem szóltak a munkájukról, csak az italok villámerejét dicsérték, meg a pompás ionmártásos elektropecsenyét, amelyet sürgő-forgó, frakkos lakájok szolgáltak fel. Vacsora után kimentek a teraszra. Lábuk alatt terült el az egész város, a zöld ligetek közül kiemelkedő fehér tornyaival és fekete kupoláival. Ekkor Trurl így szólt Klapanciuszhoz:

– Még nincs nyert ügyünk, mert a dolog nem olyan egyszerű.

– Mire gondolsz? – kérdezte élénken, bár óvatosságból suttogva Klapanciusz.

– Nézd, a helyzet a következő: ha a király leteríti a gépvadat, kétségkívül teljesíti aggasztó ígéretét, mondván, hogy nem feleltünk meg a kívánságának. Ha viszont túlságosan jól sikerül a dolog… No, mit gondolsz, akkor mi lesz?

– Úgy érted, ha nem teríti le a fenevadat?

– Nem. Ha a fenevad teríti le őt… Akkor az új király gondoskodik róla, hogy ne ússzuk meg szárazon.

– Gondolod, hogy felelősségre vonna bennünket? Az utód rendszerint örül, ha megürül a trón.

– Igen, de őt a fia fogja követni, és akár apja iránti szeretetből gyilkoltat le bennünket, akár egyszerűen azért, mert ezt várja tőle az udvar, nekünk édes mindegy. No, mi a véleményed?

– Erre nem gondoltam – komorodott el Klapanciusz, és eltűnődve dünnyögte: – Csakugyan nem valami rózsásak a kilátásaink. Se így, se úgy… Te látsz valami megoldást?

– Építhetnénk több életű állatot. A király leteríti, a bestia kimúlik, de rögtön feltámad. A király megint vadászhat rá, megint elejti, amíg bele nem fárad…

– Ha elfárad, dühös lesz – vélte józanul Klapanciusz. – Különben is, hogy képzeled ezt az állatot?

– Még sehogy sem képzelem, csak a lehetőséget említettem… Legegyszerűbb lenne olyan lényt építeni, amelynek nincsenek életfontosságú részei. Ha miszlikbe aprítják is, újra összenő.

– Hogyan?

– A mező hatására.

– Mágneses mező?

– Mondjuk.

– És honnan vesszük a mezőt?

– Azt még nem tudom. És ha magunk távirányítanánk? – vetette fel Trurl.

– Nem, az nem elég biztonságos – csóválta a fejét Klapanciusz. – Hátha a király valami várbörtönbe vet bennünket a vadászat idejére… Elvégre, mondjuk ki őszintén: szerencsétlen elődeink sem a falvédőről léptek le, és jól tudod, hogyan végezték. A távirányítás biztosan nem egynek eszébe jutott, de nem vált be. A vadászat alatt semmi kapcsolatunk nem lehet a fenevaddal.

– És ha műholdat építenénk, és onnan… – latolgatta Trurl.

– Malomkövekért kiabálsz, ha a ceruzádat akarod meghegyezni! – fortyant fel Klapanciusz. – Műhold! És hogyan készíted el? Hogyan állítod pályára? A mi szakmánkban nincsenek csodák, öregem! Egészen másképp kell elrejteni a berendezést!

– De hová rejted, mikor állandóan figyelnek bennünket?! Hiszen láthatod, hogy a lakájok le nem veszik rólunk a szemüket, állandóan leskelődnek, és szó sem lehet arról, hogy akár csak egyszer is észrevétlenül kisurranhassunk a palotából… Különben is, egy ilyen berendezés jó nagy, hát hogyan csempésszük ki? Nem látok rá módot!

– Nyugi, nyugi! – intette a higgadt Klapanciusz. – Hátha egyáltalán nincs is szükségünk ilyen berendezésre.

– De a fenevadat mégiscsak vezérelni kell, mert ha csak a saját elektronikus agya vezérli, akkor a király laskává aprítja, mielőtt annyit mondhatnánk, hogy fapapucs!

Elhallgattak. Sötétedett már, odalent a város sokasodó fényei hunyorogtak. Egyszerre csak Trurl megszólalt:

– Ide figyelj, van egy ötletem! Mi lenne, ha fenevadépítés örve alatt egyszerűen hajót építenénk, és elszöknénk rajta? A látszat kedvéért csinálhatnánk neki füleket, farkat, agancsokat, aztán a rajt pillanatában mindezt ledobhatná. Szerintem ez remek ötlet! Megszökünk, és bottal üthetik a nyomunkat!

– Na és ha a király szolgái között álruhás mérnök is van, ami szerintem nagyon valószínű? Akkor hamarosan kiderül a turpisság, és hóhérkézre jutunk. Különben sincs kedvem megszökni. Vagy mi, vagy ő, ez itt az ábra, harmadik megoldás nincsen.

– Az igaz, hogy valamelyik kém érthet a szakmához! – szomorodott el Trurl. – Hát akkor mi a bús fekete dobozt csináljunk?! Talán elektronikus délibábot?

– Látomást, hogy a király hiába üldözze? No, még csak az kéne! Akkor úgy megdühödik, hogy rögtön kivégeztet!

Megint elhallgattak, aztán Trurl hirtelen felkiáltott:

– Eszerint az egyetlen megoldás, hogy a fenevad elrabolja a királyt, és fogságban tartja. Mit szólsz hozzá? Akkor aztán…

– Értem, nem is kell folytatnod. Látod, ez jó ötlet! Fogságban tartanánk, és a csalogányok itt még édesebben dalolnak, mint akár a zafírkék Marilunda bolygón, emlékszel? – váltott ügyesen témát Klapanciusz, mert a szolgák éppen kijöttek a teraszra, hogy felállítsák az ezüstkandelábereket. – Szóval, fogságban tartjuk – folytatta, mikor ismét egyedül maradtak a lámpák derengő fényénél –, de hogyan tárgyalunk a fogollyal, ha megbilincselve tömlöcbe vetnek bennünket?

– Hát igen – dünnyögte Trurl –, erre ki kell valamit találni… A legfontosabb egyébként a fenevad algoritmusa!

– Na ne mondd! Világos, hogy első az algoritmus. Nincs más hátra, ki kell kísérletezni!

Nekiláttak hát a kísérletezésnek, mégpedig oly módon, hogy elkészítették Vérgőz király és a fenevad modelljét, persze csak papíron, matematikai módszerrel; Trurl irányította az előbbit, Klapanciusz az utóbbit. Egymásnak eresztették őket az asztalt elborító nagy, fehér papírlapokon, s a király meg a bestia olyan vadul csapott össze, hogy a grafoszok is megrepedtek. A fenevad fújtatva tekergett határozatlan integráljaival a király egyenleteinek csapásai alatt, ismeretlenek végtelen halmazára esett szét, majd hatványra emelkedett, és ismét felpattant. A király nekirontott, és differenciálta, a funkcionális operátorok szanaszét röpködtek, és olyan nemlineáris-algebrai kavarodás támadt, hogy már egyik mérnök sem tudta, mi is történik a királlyal, és mi a fenevaddal, mert mindkettő eltűnt a szemük elől a mátrixok és tenzorok tömkelegében. Felálltak hát az asztal mellől, erőt merítettek a nagy leydeni kancsóból, visszaültek, és elölről kezdték, most még hevesebben: elengedték a pórázról az egész Magasabb Analízist, és olyan gomolygás támadt a papíron, hogy csak úgy füstölögtek az izzó golyóstollak. Vágtatott a király minden bősz együtthatójával, eltévedt a hiperkomplex számok erdejében, visszatért a saját nyomán, s nekirohant a fenevadnak, az pedig száz több tagú kifejezésre esett szét, elveszítette egy ikszét és két ipszilonját, bebújt a törtvonal alá, gyökeivel hadonászott, majd oldalról rontott rá a király matematizált felséges személyére. Vérgőz ekkor nemlineáris páncélt öltött, elérte a végtelenben lévő pontot, visszavágtatott, s minden gömbölyű és szögletes zárójelen keresztül úgy fejbe kólintotta a fenevadat, hogy annak lepottyant a logaritmusa elölről és a hatványkitevője hátulról. Erre aztán a fenevad behúzta a csápjait, és kovariáns támadásba lendült – Bumm! Bumm! –, aztán egy ádáz lineáris transzformáció – Dirr-durr! –, és a leegyszerűsített király összerándult, majd egész hosszában, számlálójától a nevezőjéig, elterült a földön. A két mérnök felugrott, kacagott, táncolt, vígan lengette a telefirkált árkusokat a kémek szeme láttára, akik a csillárról hiába látcsövezték őket, mivel nem értettek a felsőbb matematikához, és semmi egyebet nem tudtak kivenni, mint hogy azok ketten versenyt kiabálnak:

– Győzelem! Győzelem!!

Jóval éjfél után a birodalom legtitkosabb rendőrségének laboratóriumába szállították a kancsót, amelyből a két mérnök a nehéz munka közben jókat húzott. A nyomozók szétszerelték a dupla fenekű kancsót, kivették a magnetofont, s órákon át feszült figyelemmel hallgatták a zöld márványteremben elhangzott szavakat. És a felkelő nap sugarai megnyúlt arcokra sütöttek, mert a nyomozók egy árva szót sem értettek a beszélgetésből. Az egyik hang például ezt mondta:

– No? Mi van? Integráltad a királyt?

– Integráltam.

– Hol van? Itt? Jó! No most, rajta, a lábakat! Tartsd a lábakat! Nem a tieid, te szamár, hanem a királyét! Ez az! Transzformáld gyorsan! Mi jött ki?

– Pi.

– És hol a fenevad?

– A zárójelben. De a király kibírta, látod?

– Kibírta? Akkor szorozd be az imaginárius számmal! Ez az! És még egyszer! Változtasd meg az előjeleket! Hová szúrod be, te lüke? Ez a fenevad, nem a király! Na jó! Ez az!! Kész? Akkor most forgasd meg fázisosan, így, és gyerünk a reális térbe! Megvan?

– Megvan! Klapanciuszkám! Drága öregem! Oda nézz, mi történt a királlyal!!

A válasz pedig harsány diadalkacaj volt.

Másnap, jobban mondva, még azon a napon, amely álmatlan éjszaka után virradt a rendőrségre, a mérnökök kvarcot, vanádiumot, acélt, rezet, platinát, hegyi kristályt, titánt, cériumot és germániumot kértek, meg egyáltalában mindazokat az elemeket, amelyekből a kozmosz áll, valamint gépeket, képzett gépészeket és képzett kémeket, odáig mentek ugyanis a vakmerőségben, hogy a három példányban kitöltendő igénylőlapra ezt írták: „Továbbá kérünk különféle méretű és fajtájú kémeket a T. Illetékes Hatóságok belátása szerint.” Másnap kértek ezenkívül fűrészport meg egy nagy vörös bársonyfüggönyt, középen üvegcsengőcskékkel, sarkain négy bojttal. Még a csengőcskék méretét is megadták. A király, akit mindenről tájékoztattak, dühöngött, de meghagyta, hogy teljesítsék a vakmerők minden kívánságát – egyelőre –, és mivel a király szava szent volt, a mérnökök mindent megkaptak, amit akartak.

Márpedig egyre újabb és egészen hallatlan dolgokat követeltek. Így például 48999/11 K/T szám alatt beérkezett a rendőrségi levéltárba annak az igénylőlapnak a másolata, amelyen három darab szabászati próbababát igényeltek, továbbá a királyi rendőrség hat teljes egyenruháját övvel, fegyverzettel, csákóval, tollal és bilincsekkel együtt, valamint a „Honi rendőr” című folyóirat három legutóbbi évfolyamát rövid tartalmi ismertetéssel együtt; a „Megjegyzés” rovatban kötelezték magukat, hogy a felsorolt tárgyakat huszonnégy órán belül teljes épségben és sértetlenül visszaadják. A levéltár egy másik irattartójában pihen annak az ívnek a másolata, amelyen Klapanciusz azt kérte, hogy haladéktalanul szállítsanak neki egy életnagyságú bábut, amely a posta– és távírdaügyi minisztert ábrázolja díszegyenruhában, továbbá egy zöldre lakkozott, kétkerekű kordét, baloldalt petróleumlámpával, hátul pedig kék-fehér díszbetűs felirattal: ÉLJEN A KIRÁLY! A bábu és a kordé után a titkosrendőrség főnöke megháborodott, és kénytelen volt nyugállományba vonulni. További három nap múlva a mérnökök egy hordó rózsaszínűre festett ricinusolajat igényeltek. Azontúl viszont nem követeltek már semmit, csak szorgoskodtak palotájuk föld alatti pincéiben, ahonnét duhaj nótázás és serény kopácsolás hallatszott fel, alkonyattól pedig kékes fény hullott ki a kerek pinceablakon, kísértetiesen megnyújtva a kerti fák árnyékát. Trurl és Klapanciusz, segédeikkel együtt, a villamos kisülések kék fényében sürögtek-forogtak a kőfalak között, és ha felnéztek, jól látták a különféle szolgáknak az ablakhoz tapadó arcát, akik – állítólag merő kíváncsiságból – minden mozdulatukat fényképezték. Egy éjszaka, mikor a mérnökök fáradtan aludni tértek, épülő gépük alkatrészeit a szolgák titkos expressz léggömbbel a királyi laboratóriumba szállították, s ott a tizennyolc legkiválóbb rendőrkibernetikus remegő ujjakkal összerakta az alkatrészeket, előzőleg letéve a nagy koronaesküt. Mikor összerakták, kezükből apró cinegér futott elő, szappanbuborékokat fújva szaladgált az asztalon, és farkincája alól krétaport hintett, de olyan ügyesen, hogy cifra betűs felirat lett belőle: HÁT IGAZÁN NEM KEDVELTEK BENNÜNKET? A birodalom történetében még sohasem váltakoztak ilyen sűrűn a titkosrendőrség főnökei. Az egyenruhákat, a bábut, a zöld kordét, valamint a fűrészport, amelyeket a mérnökök pontosan visszaszolgáltattak, elektronmikroszkópokkal vizsgálták meg. De nem találtak semmit, csak egy parányi táblácskát a fűrészporban EZ CSAK FŰRÉSZPOR felirattal. Atomonként vizsgálták az egyenruhákat és a kordét, de hiába. Végül eljött a nap, amikor befejeződött a munka. Óriási, hermetikus tartályhoz hasonló, háromszáz kerekű jármű állt a falhoz, amely Trurl és Klapanciusz rezidenciáját körülvette. A mérnökök a nyitott kapun át kihoztak egy tökéletesen üres függönyt, azt a bizonyosat a bojtokkal és csengőcskékkel, egy bizottság ellenőrzése alatt kinyitották a jármű ajtaját, és a függönyt a padlóra terítették; majd bemásztak, és zárt ajtók mögött ügyködtek valamit. Aztán nagy bádogtartályokat hoztak fel a pincéből, tele porrá őrölt vegyi és áramköri elemekkel, s a fehér, ezüst, szürke, sárga és zöld porokat a kiterített függöny alá szórták; majd előjöttek, lezáratták a járművet, s órájukat nézve vártak tizennégy és fél másodpercig; ekkor világosan hallatszott az üvegcsengők csilingelése a mozdulatlan járműből, s ezen mindenki csodálkozott, hiszen csak a szellemek mozgathatták a függönyt. Ekkor a két mérnök összenézett, és így szólt:

– Kész! Elvihetik!

Egész nap szappanbuborékokat eregettek a teraszról. Estefelé beállított a nemes Gyilkonc, a szertartásmester, aki Vérgőz bolygójára csalta őket; udvarias volt, de határozott. Az őrség a lépcsőn várt, Gyilkonc pedig közölte, hogy azonnal indulniuk kell a kijelölt helyre. A palotában kellett hagyniuk mindent, még ruháikat is; ócska göncöket kaptak, és összebilincselték őket; ám az őrök, rendőrtisztek és igazságügyi méltóságok nagy csodálkozására a két mérnök egyáltalán nem látszott idegesnek, sőt Trurl még fel is vihogott, és közölte a kováccsal, aki megbilincselte, hogy csiklandós. Miután pedig a bináristomba vetették őket, a kőfalak mögül a „Vidám programozó” című dalocska csendült fel.

Eközben a hatalmas Vérgőz megindult a városból szörnyű vadászkocsiján, kíséretével együtt. Lovasok és vadászgépek hosszú sora kígyózott utána, illetve nem is egészen vadászgépek voltak, hiszen akadtak közöttük nem csak mozsarak és kartácsvetők, de még hatalmas lézerágyúk, antianyagszórók és szurokvetők is, az utóbbiak különösen veszélyesek, mert a szurokba minden lény és minden gép beleragad.

Így vonult a vadászmenet, harciasan és vidáman, a királyi vadaskert felé. Senki sem gondolt a bináristomban sínylődő mérnökökre, vagy ha mégis, akkor legfeljebb gúnyolódtak rajtuk, hogy így pórul jártak.

Mikor a vadaskert tornyából az ezüstkürtök hírül adták a király közeledtét, a vadászok megpillantották az ugyancsak odaérkezett hatalmas tartálykocsit. Különleges fogókarok ragadták meg a tartály csapóajtaját, kinyitották, s az ajtó egy pillanatig fekete ágyúcső torkaként tátongott. De a következő másodpercben viharosan kavargó, sárgásszürke, homokszerű valami robbant elő a tartályból; olyan vadul örvénylett, hogy nem lehetett tudni, állat-e, vagy sem. Talán százlépésnyit repült, majd nesztelenül földet ért, vörös függöny röppent le róla, és a néma csendben felcsilingeltek az üvegcsengők; aztán a függöny piros foltja szétterült a homokon, nem messze a fenevadtól, amelyet most már mindenki jól láthatott. A formája továbbra is bizonytalan maradt; olyasféle volt, mint egy hosszúkás homokbucka, színe egészen hasonló a környezetéhez, sőt úgy rémlett, hogy némi napégette moha is nő rajta. A király hajtóvadászai, nem tévesztve szem elől a szörnyeteget, elengedték a kibernáthegyiek, mágnesagarak és analóg vizslák falkáját. Az ebek csattogó fogakkal rontottak az összekuporodott szörnyetegre, az pedig, mikor elérték, sem a száját nem tátotta ki, sem tüzet nem okádott, csak kinyitotta rettenetes kis napokhoz hasonló két szemét, és a vadászebek fele egy szempillantás alatt hamuvá omlott szét.

– Ahá, lézerecskék vannak a szemében! No, adjátok csak ide a fényvédő páncélocskámat! – kurjantott a király, és csatlósai egykettőre fényes szuperacélba öltöztették. A király előrerúgtatott Kiberáró nevű lován, amely semmiféle lövedéktől nem félt. A fenevad békésen a közelébe engedte; a király lesújtott, csak úgy sivított a kardja, s az állat levágott feje a homokba gurult. A király nem örült a könnyű győzelemnek, inkább dühöngött, és különleges kínzásokat tervezett el csalódásának okozói számára, bár a kíséret vidám hallalival ünnepelte a vadászsikert. De a fenevad egyet mozdított a nyakán, és újabb fej nőtt ki belőle. Kinyitotta vakító szemét; a villám tehetetlenül siklott végig a király páncélján. „No, mégsem voltak olyan nagyon ügyetlenek, bár azért pusztulniuk kell” – gondolta a király, és megsarkantyúzva paripáját, a fenevadnak ugratott.

Ezúttal a szörny hátának közepére sújtott. Kardja süvítve csapott le, belemélyedt az acélba, és a kettévált törzs máris a lábainál vonaglott. De mi ez? Két kisebb ikerszörny ágaskodott föl előtte, közöttük pedig egy harmadik, egy kicsike ugrált – az imént levágott fej testet és farkat növesztett, és szintén ott kapált lábacskáival a homokban.

– Egérkékre vagdaljam fel?! Szép kis vadászat! – mérgelődött a király, és az állatokra rontott. Vágta, aprította őket, csapásai alatt egyre szaporodtak a fenevadak, aztán egyszerre csak elszaladtak, egymáshoz ugrottak, nagyot villantak, és megint egyetlen hatalmas, hasával a földre lapuló, ruganyos, reszkető hátú fenevad állott előtte, ugyanolyan, mint az első.

– Semmi öröm nincs ebben a hülyeségben! – bosszankodott a király. – Nyilván ugyanolyan visszacsatolásos, mint amit az a hogyishívják, Pumpkington épített. Ötlettelensége miatt saját kezűleg kegyeskedtem széttépni őt az udvaron… No, mindegy, erre kibágyúval kell lőni…

És előguríttatott egy hatlövetű ágyút. Gyakorlottan célzott, meghúzta a zsinórt, s a láthatatlan lövedék dörrenés nélkül, füst nélkül a szörnyeteg felé repült, hogy darabokra szakítsa. De semmi sem történt; talán átrepült rajta, de túl gyorsan ahhoz, hogy észrevehessék. A fenevad még jobban a földre lapult, előrenyújtotta bal mancsát, és a vadászok meglepődve látták hosszú, szőrös ujjait: fügét mutatott a királynak!

– Nagyobb kalibert adjatok! – kiáltott a király, úgy téve, mintha nem látná a felségsértő csúfolódást. Hozták is már, húsz legény töltötte meg az ágyút, a király célzott, lőtt – és ebben a pillanatban a fenevad nagyot ugrott. Vérgőz a kardjával akart védekezni, de mire kirántotta, a bestia már sehol sem volt; a vadászok később elmesélték, hogy alig hittek a szemüknek: a fenevad a levegőben három részre szakadt, és villámgyorsan átváltozott – homokszínű, ormótlan testéből egyszerre csak három rendőregyenruhás személy lett, s ezek a személyek már röptükben szolgálati tevékenységre készülődtek. Az első rendőr bilincset vett elő a zsebéből, miközben lábával kormányozta magát, a második fél kézzel tollas csákóját fogta, hogy le ne sodorja a repülés szele, szabad kezével pedig letartoztatási parancsot húzott elő; a harmadik csak arra szolgált, hogy az előbbi kettő kényelmesebben érjen földet: hasra vágódott előttük, mint lökéscsillapító. Aztán rögtön felugrott, és leverte magáról a port, közben az első a királyra csattintotta a bilincset, a második kiütötte az álmélkodástól megbénult felség kezéből a kardot, és elindultak a megbilincselt Vérgőzzel a sivatag felé, elölről húzva és hátulról lökdösve az alig védekező uralkodót. A kíséret másodpercekig kővé dermedve állt, aztán felordított, és utánuk vetette magát. A kiberlovak már utol is érték a gyalogos menekülőket; már süvítve repültek ki hüvelyükből a kardok, mikor a harmadik rendőr bekapcsolt valamit a hasán, összehúzódzkodott, kezéből két fúvóka lett, lábai összetekeredtek, küllők villantak rajtuk, hátán pedig, amely egy zöld, kétkerekű kordé bakjává alakult, ott ült a másik két rendőr, és hosszú ostorral ütötte a kordé elé fogott királyt, aki karjaival hadonászva, koronás fejét rémülten védve az ostorcsapásoktól, eszeveszetten vágtázott. Megint közeledni kezdtek az üldözők, ekkor a rendőrök nyakon ragadták a királyt, és maguk közé ültették, majd az egyik, gyorsabban, mint ki lehetne mondani, a fúvókák közé ugrott, perdült-fordult, és zúgó, szivárványló légcsavarrá vált. A kordé, mintha szárnyakat kapott volna, felszökkent a homokról, hintázva a levegőbe emelkedett, és egy perc múlva már alig látszott a pusztaság felett. A király kísérete szétszóródott, nyomokat kerestek, kutyákkal szimatoltattak, aztán tűzoltókocsikon előrobogott a rendőrség, és bőszen locsolni kezdte a homokot, mivel a kémléggömbből küldött rejtjeles üzenetben a távírász remegő keze hibát ejtett. Nyargalásztak a rendőrosztagok a pusztaságban, minden bokrot, minden fűcsomót átkutattak, megvizsgáltak, kézi röntgenkészülékkel átvilágítottak; számtalan gödröt ástak, a homokmintákat elemzésre küldték, Kiberárót, a király lovát maga a főügyész rendelte kihallgatásra. Estére egészen elsötétült az ég a titkos kémléggömböktől. Még ejtőernyős hadosztályt is dobtak le a sivatagba porszívókkal, hogy szívják fel az egész homokot, és minden rendőr külsejű személyt letartóztattak, ez azonban sok bajt okozott, mivel a rendőrség egyik fele letartóztatta a másikat. Mire leszállt az éjszaka, a rémült és fáradt vadászok siralmas hírekkel szivárogtak vissza a városba, mert a legcsekélyebb nyomra sem sikerült rábukkanni, az uralkodót mintha a föld nyelte volna el.

Az éjszaka kellős közepén fáklyafénynél felhozták a megbilincselt mérnököket a bináristomból a főkancellár színe elé. Mennydörgő hangon förmedt rájuk:

– Titeket, akik végzetes kelepcét állítottatok ő királya felségének, s kezet mertetek emelni kegyelmes uralkodónkra, a nagy Vérgőz királyra, azonnali hatállyal felnégyelnek, kerékbe törnek, felkoncolnak, majd különleges porítógéppel szétszórnak a világ négy tája felé, örök emlékezetül és elriasztásul a királygyilkosság aljas bűnére készülőknek, háromszor és fellebbezés nélkül. Ámen.

– Most rögtön? – kérdezte Trurl. – Ugyanis egy követet várunk…

– Ugyan miféle követet, te hitvány cselszövő?!

Ekkor kivágódott az ajtó, és az őrök keresztbe tett alabárdjaikkal behátráltak a terembe, minthogy nem merték elállni az utat maga a posta– és távírdaügyi miniszter előtt; a nagyúr pedig teljes díszegyenruhában, rendjeleivel csilingelve a kancellárhoz sietett, hasán függő gyémántos tarisznyájából levelet vett elő, majd kijelentette:

– Bár én nem vagyok igazi, igazán a király küldött – és azzal porrá hullott szét. A hüledező kancellár megismerte a király pecsétgyűrűjének lenyomatát a vörös viaszban. Feltörte a pecsétet, kivette a borítékból a levelet, és azt olvasta benne, hogy a király kénytelen egyezkedni a mérnökökkel, akik algoritmikus és matematikai módszerekkel foglyul ejtették, és most feltételeket szabnak; a kancellár tehát hallgasson meg és fogadjon el minden feltételt, ha kedves neki a király élete. Aláírás: „Vérgőz király s.k., ismeretlen helyen lévő barlangba vettetve, a három egyenruhás személyben megtestesülő egyetlen álrendőri fenevad hatalmában”…

Nosza, mindenki harsányan kiabálni kezdett, egymást túlordítva kérdezték, hogy melyek azok a feltételek, és mit jelentsen mindez, Trurl azonban csak azt hajtogatta:

– Először vegyék le a bilincseinket, aztán majd tárgyalunk.

A kovácsok térden állva vették le a bilincseket, az udvari nép megint faggatózni kezdett, ámde Trurl azt mondta:

– Éhesek, szomjasak, mosdatlanok vagyunk, illatos fürdőt kívánunk, virágsziromtörülközőt, citeraszót, ünnepi vacsorát, közben balettelőadást, aztán majd tárgyalunk!

Reszkettek a dühtől a kegyetlen király udvaroncai, de kénytelenek voltak engedelmeskedni. A két mérnök csak hajnaltájban kegyeskedett visszatérni. Gyaloghintóban hozták őket a lakájok, pompás köntösökben, frissen, illatosan érkeztek meg, leültek a zöld asztalhoz, és sorolni kezdték a feltételeiket, de nem fejből, nehogy, isten őrizz, valamit kifelejtsenek, hanem egy kis noteszból, amely egész idő alatt rezidenciájukon lapult, a függöny mögé dugva. Ezeket olvasták fel a kis noteszból:

1. Első osztályú űrhajó bocsáttassék rendelkezésünkre, hogy hazautazhassunk.

2. Fent említett különféle apróságokkal bélelendő ki, úgymint: négy lat briliánssal, negyven lat színarannyal, nyolcszor ennyi platinával, palládiummal és más egyéb kincsekkel, továbbá azon emléktárgyakkal, melyeket alulírottak a királyi palotából kiválasztani kegyeskednek.

3. Amíg a fent említett hajó nem áll az utolsó csavarig útra készen, megrakva és feltankolva, perzsaszőnyeggel a lépcsőjén, búcsúztató zenekarral, bársonypárnán rendjelekkel, díszlövéssel, gyermekkórussal, filharmonikus zenekarral és általános lelkesedéssel együtt, addig a királyt nem látja viszont senki.

4. Hálaadó írás szerkesztessék vert arany lemezen, gyöngyházzal kirakva, Őnagyságaiknak, a Kegyes és Méltóságos Trurl és Klapanciusz Mérnök Uraknak címezve, ezen írásban az egész história töviről hegyire leírassék, főkancellári és királyi pecséttel igazoltassék, aláírásokkal hitelesíttessék, és tartó gyanánt ágyúcsőbe helyeztessék, amelyet a szolgák segítsége nélkül maga Gyilkonc szertartásmester köteles saját vállán a hajóra cipelni, aki a Kegyelmes Mérnök Urakat a bolygóra csalta, azt hívén, hogy ily módon csúfos halálra ítéli őket.

5. Ugyanezen fent nevezett méltóság köteles a továbbiakban elkísérni a Két Mérnököt a hazafelé vezető úton, biztosítván Nagyságos Személyük sérthetetlenségét, mindennemű üldözés mellőzését stb. A hajón állandó tartózkodási helye egy háromszor négy láb méretű ketrec legyen, amely etetőablakocskával van ellátva, és fűrészporral felhintve; a fűrészpor pedig ugyanaz legyen, amelyet a Nagyságos Mérnök Urak igényelni kegyeskedtek a király szeszélyeinek betöltése végett, s amelyet később titkos léggömbbel a rendőri levéltárba továbbítottak.

6. Szabadon bocsátása után a király nem köteles személyesen bocsánatot kérni fent nevezett Mérnök Őnagyságaiktól, mivel egy ilyen egyén bocsánatkérésére egyáltalán nincs szükségük. Dátum és aláírások: Trurl és Klapanciusz a Feltételszabó Mérnökök nevében, továbbá a Főkancellár, a Főszertartásmester és a Földi-Vízi-Léggömbös Titkosrendőrség Főzsaruja a Feltételek Elfogadói nevében.

Kékültek-zöldültek az udvari méltóságok, de mit volt mit tenni, mindent aláírtak. Aztán sietve elkészítik a rakétát, a mérnökök pedig ki-kisétálnak a repülőtérre, egy kis reggeli utáni ellenőrzésre, és semmi sem jó nekik: az anyag hitvány, a szerelők szórakozottak, a szalonban ötcsatornás hangulatlámpa legyen, láncos lobogóval és csicseri pacsirtával. Hogy miféle pacsirta az? Nos, ha nem tudják, az ő bajuk; a király nyilván már türelmetlenkedik kietlen barlangjában, és ha majd visszatér, bízvást ellátja a baját mindenkinek, aki szabadulását késleltette. Elsötétülő szemekkel hallgatják ezt a célozgatást az űrhajó körül sürgölődők, idegesen hajszolják egymást, reszkető kézzel buzgólkodnak. Végre elkészül a rakéta, most a hordárokon a sor. Egymás után hozzák a kincses zsákokat, az aranyat szállítószalagon öntik a tartályokba, persze mindez a legnagyobb titokban folyik, egész rendőrhadak szimatolják körül a készülődést. Trurl és Klapanciusz a markába nevet, és azoknak, akik félve ugyan, de kíváncsian meghallgatják őket, szívélyesen el is magyarázzák, hogyan történt mindez, hogyan vetették el első, tökéletlen ötletüket, és miként építettek fenevadat új módon. Nem tudták, hová és hogyan helyezzék a vezérlő egységet, vagyis az agyát, és mivel nem találtak neki elég biztos helyet, egyszerűen az egészet agyból építették, hogy egyformán tudjon gondolkodni a lábával, a farkával, vagy csupa bölcsességfog pofájával. Mindez azonban csak a bevezetés volt. A tulajdonképpeni feladat két részből állott, pszichológiai és algoritmikus részből. Először meg kellett állapítani, mi döbbenti meg a királyt; erre volt jó a fenevadból transzmutáció útján képződött rendőrcsoport, szabályszerű letartóztatási parancsot felmutató rendőrökkel ugyanis az egész világmindenségben senki sem képes szembeszállni. Ennyit a pszichológiáról; csak azt fűzték még hozzá, hogy a postaügyi minisztert is lélektani okokból vetették be, hiszen alacsonyabb rangú hivatalnokot esetleg nem engednek be az őrök, s így a levél nem jut el a címzetthez, ami bizony a mérnökök fejébe került volna. A követi tisztet betöltő műminiszternek a levélen kívül némi készpénz is volt a tarsolyában arra az esetre, ha az alabárdosokat meg kell vesztegetni; egyszóval mindenre gondoltak. Ami pedig az algoritmust illeti, mindössze olyan fenevadcsoportot kellett találni, amelynek reguláris és zárt alcsoportja éppen a rendőrség. A fenevad algoritmusa előirányozta az egymást követő transzformációkat. Vegytintával írták be az algoritmust az üvegcsengős függönybe, azután a fenevadi-rendőri önszervezés már megtette a magáét. Jegyezzük meg mindjárt, hogy a két mérnök később cikket publikált egy tudományos folyóiratban a következő címmel: „A mono– és policáj általános fenevadisztikai elméletének matematikai kifejtése, avagy Éta-méta-béta rekurzív funkciók a rendőri erők postai és fenevad erőkké való transzformációjának különleges esetében, üvegcsengők kiváltotta kompenzációs mezőben, két-három-négy-m-n kerekű, zöldre lakkozott, topológiai petróleumlámpával ellátott kordé, valamint figyelemelterelés végett rózsaszínűre festett ricinusolajjal működő diagonális mátrix használata mellett”. Az udvaroncok, kancellárok, tisztek és teljesen tönkretett rendőrök közül természetesen senki sem értett egy árva szót sem mindebből, de hát baj az? Nem tudni, vajon Vérgőz király alattvalóiban a csodálat vagy a gyűlölet élt-e nagyobb mértékben a két mérnök iránt.

Már minden készen áll az induláshoz. Trurl egy zsákkal járkál a palotában, és a szerződéshez híven újabb meg újabb csecsebecsét akaszt le a falról, elégedetten megnézi és elcsomagolja. Végül a hintó kiviszi a repülőtérre, ott már várakozik az ujjongó tömeg és a gyermekkórus, népviseletbe öltözött kislányok virágcsokrokat nyújtanak át, a méltóságok papírlapról hálálkodó és búcsúbeszédeket olvasnak fel, a zenekar játszik, a gyengébbek elájulnak, majd végre néma csend áll be. Ekkor Klapanciusz kivesz egy fogat a szájából, valamit megmozdít benne, és lám: nem közönséges fog az, hanem adó-vevő. Amint megnyomja, homokfelhő tűnik fel a horizonton; nő, növekszik, porcsíkot húz maga után, egyre gyorsabban közeleg, majd lezuttyan a hajó és a tömeg közötti üres térség közepére, megrázza magát, hogy csak úgy repül róla a homok, és mindenki döbbenten látja, hogy a fenevad az! Félelmetes egy dög, a szeme napként vakít. Kígyózó farkával oldalát csapkodja, a röpködő szikrák kerek lyukakat égetnek a méltóságok műszálas díszegyenruhájába.

– Engedd ki a királyt! – parancsolja Klapanciusz, mire a fenevad így szól, teljesen emberi hangon:

– Eszem ágában sincs! Most majd én tárgyalok velük…

– Micsoda? Megőrültél?! Te nekünk engedelmeskedsz a mátrixod szerint! – kiabálja idegesen Klapanciusz, általános megrökönyödés közepette.

– Aztán miért? Fütyülök a mátrixotokra! Én negációs-dafkológ szuperfenevad vagyok! Vezérelje a mérnök úr a nagynénikéjét! Akárhogyan kiabál is, nem vagyok én lineáris, elvem visszacsatoló, ugatásom csaholó, számrendszerem kettes, én vagyok a tettes, ha térdre nem borultok, mindannyian szorultok!

– Majd adok én neked borulást! – hörög Klapanciusz, Trurl pedig megkérdezi a fenevadat:

– Elmondanád, hogy tulajdonképpen mit akarsz?

Azzal Klapanciusz háta mögé bújik, és ő is kiveszi egy fogát, de úgy, hogy a fenevad ne lássa.

– Először is feleségül akarom venni…

De senki sem tudta meg, kit akar a fenevad feleségül venni, mert Trurl megnyomta a fogat, és felkiáltott:

– Lencse, borsó, tarkabab, tűnj el, ronda fenevad!

A mágneses-dinamikus-fenevadikus tér, amely a szörnyeteg atomjait összetartotta, e szavakra egy szempillantás alatt megszűnt, a szegény fenevad pedig fülét-farkát lobogtatta, a csontjait ropogtatta, üvöltött és ordított, gyorsan hátat fordított, de ez sem segített rajta – izzó vas szagú, forró légörvény támadt, és a fenevad porrá omlott, mint a kiszáradt homokvár… Csak egy kis homokdomb maradt belőle, s azon ott állt a király, teljes épségben, bár nagyon savanyú képpel, szurtosan és mérgesen, hogy így pórul járt.

– Fejébe szállt a dicsőség – jegyezte meg Trurl, és a jelenlevők nem tudták pontosan, hogy kire érti: a királyra-e vagy a fenevadra, amely fel akart lázadni alkotói ellen, de azok természetesen ezt a sötét lehetőséget is számításba vették az algoritmusban.

– Most pedig – búcsúzkodott Trurl – a szertartásmester úr beszáll a ketrecébe, mi pedig az űrhajónkba…

HARMADIK UTAZÁS

AVAGY A VALÓSZÍNŰSÉGI SÁRKÁNYOK

Trurl és Klapanciusz a nagy Csinnadratta Cerebron tanítványai voltak, aki a Felsőfokú Nihiliskolában negyvenhét éven át Általános Sárkányelméletet adott elő. Mint ismeretes, sárkányok nincsenek. Ez a primitív megállapítás talán kielégíti az egyszerű elmét, de nem a tudományt, hiszen a Felsőfokú Nihiliskola létező dolgokkal egyáltalán nem foglalkozik; a létezés banális voltát már oly régen bebizonyították, hogy egy szót sem érdemes többé rá vesztegetni. Elég az hozzá, hogy a zseniális Cerebron, egzakt módszerekkel boncolgatva a problémát, a sárkányok három faját fedezte fel: a nullás, az imaginárius és a negatív sárkányokat. Mindezek, amint már említettük, nem léteznek, de mindegyik fajta egészen másképpen nem létezik. Az imaginárius és nullás sárkányok, amelyeket a szakemberek röviden csak imagoknak és nulloknak neveznek, sokkal kevésbé érdekes módon nem léteznek, mint a negatívak. A drakológiában, vagyis sárkánytanban régóta ismeretes az a paradoxon, hogy ha két negatív sárkány herborizalodik (ez a művelet a sárkányalgebrában a közönséges számtani szorzásnak felel meg), törtsárkányt kapunk eredményül, mégpedig körülbelül 0,6 sárkányt. Na már most, a szakemberek két táborra oszlottak, s az egyik azt állította, hogy az így kapott sárkányrészt a fejétől kell számítani, a másik tábor viszont azt, hogy a farkától. Trurl és Klapanciusz nagy érdeme, hogy rámutattak mindkét nézet téves voltára. Ők alkalmazták elsőnek ezen a területen a valószínűségszámítást, s ezzel megteremtették a valószínűségi drakológiat, amelyből kitűnik, hogy a sárkány termodinamikailag csak statikus értelemben lehetetlen, éppúgy, mint a tündérek, villők, koboldok, boszorkányok, manók stb. Az általános valószínűtlenségi egyenletből két tudósunk kiszámította a koboldizáció, tündéresedés stb. együtthatóit. Ugyanebből az egyenletből következik, hogy egy átlagos sárkány spontán manifesztációjára körülbelül tizenhat kvintokvadrillió-heptillió évig kellene várni. Az egész probléma alighanem csupán matematikai érdekesség maradt volna Trurl ismeretes mérnöki barkácsoló hajlama nélkül. Ő azonban elhatározta, hogy empirikusan is megvizsgálja a kérdést. Mivel pedig valószínűtlen jelenségről volt szó, feltalálta a valószínűség-erősítő gépet. Először otthon, a pincében próbálta ki, aztán az Akadémia által létesített különleges sárkánykísérleti telepen. Akik nem járatosak az általános valószínűségelméletben, a mai napig kérdezgetik, hogy Trurl tulajdonképpen miért a sárkányt valószínűsítette, és miért nem a tündért vagy a koboldot; már ebből is kiviláglik műveletlenségük, hiszen nem tudják, hogy a sárkány egyszerűen valószínűbb a koboldnál. Lehet, hogy Trurl folytatni is szándékozott a kísérletezést az erősítőjével, de már az első kísérletnél súlyos zúzódást szenvedett, mivel a virtualizálódó sárkány farba rúgta. Szerencsére a beindításnál segédkező Klapanciusz csökkentette a valószínűséget, és a sárkány eltűnt. Sok tudós megismételte aztán a kísérletet a drakotronnal, de mivel hiányzott belőlük a rutin és a hidegvér, a keletkezett sárkányfiak jó része, miután kissé megugráltatta alkotóját, kiszökött a szabadba. Ekkor derült csak ki, hogy a rusnya szörnyetegek egészen másképp léteznek, mint holmi szekrény, pohárszék vagy asztal; a sárkányok fő tulajdonsága ugyanis a valószínűség, mégpedig elég nagymérvű, ha egyszer már létrejöttek. Ha például a sárkányra körvadászatot rendeznek, a rá puskát szegező vadászok a kör közepén csupán kiégett és határozottan büdös földet találnak, mivel a szorongatott sárkány átszökik a valóságos térből a konfigurációs térbe. Ezt persze tisztára ösztönösen teszi, minthogy szerfölött tompa agyú és tohonya barom. A primitív személyek képtelenek megérteni, hogyan történik ez, olykor makacsul követelik, hogy mutassák meg nekik azt a konfigurációs teret; nem tudják ugyanis, hogy az elektronok, amelyek létezésében pedig egyetlen épeszű lény sem kételkedik, szintén a konfigurációs térben mozognak csupán, és sorsuk a valószínűségi hullámoktól függ. Egyébként a keményfejűek könnyebben tagadhatnák az elektronok létezését, mint a sárkányokét, mivel az elektronok, legalábbis egyedül, nem rúgnak.

Trurl egyik kollégája, Harborizeusz Kiber kvantálta elsőként a sárkányt, meghatározta a drakonnak nevezett egységet, amellyel, mint ismeretes, a drakométereket bekalibrálják, sőt még a sárkányfarkak perdületét is meghatározta, bár ezért csaknem az életével fizetett. De mit érdekelték ezek a vívmányok a széles tömegeket, mikor a sárkányok már javában zaklatták őket, s óriási talpaikkal, huligán természetükkel, ordibálásukkal és lángokádásukkal rengeteg kárt okoztak, sőt helyenként még szűz lányokat is követeltek adóba? Mit érdekelte a szerencsétleneket, hogy Trurl sárkányai, mint indeterminisztikus, tehát nem lokalizálható lények, az elmélethez mindhalálig híven viselkednek, mikor a tisztességtudást viszont teljesen félrerúgták? Mit érdekelte őket, hogy az elmélet tisztázta a sárkányfarkak perdületét, mikor ezek a farkak falvakat és veteményeket pusztítottak el? Nem csoda hát, hogy a közvélemény korántsem méltányolta Trurl korszakalkotó felfedezéseit, inkább rossz néven vette őket, sőt a tudományos téren különösen közömbös személyek egy csoportja alaposan el is verte a jeles tudóst. Ő azonban barátjával, Klapanciusszal együtt tántoríthatatlanul kutatott tovább. Felderítette, hogy a sárkány a saját hangulatától és az általános telítettségi állapottól függő mértékben létezik, továbbá hogy felszámolásának egyetlen biztos módszere a valószínűség nullára, sőt valamely negatív értékre csökkentése. Érthető tehát, hogy ezek a kutatások rengeteg fáradozást és időt igényeltek, a szabadban kószáló sárkányok pedig ezenközben vígan garázdálkodtak, és számos bolygót meg holdat pusztítottak végig. De a legrosszabb az volt, hogy még szaporodtak is. Ez viszont alkalmat adott Klapanciusznak, hogy közzétegye híres munkáját, amelynek címe: „Kovariáns sárkányáttételek, avagy a fizikailag tilos állapotokból a hatóságilag tilos állapotokba való átmenet különleges esetei”. Ez a munka nagy feltűnést keltett a tudományos világban, mivel még mindenki emlékezett a híres rendőr-fenevadra, amelynek segítségével a két leleményes mérnök bosszút állt a gonosz Vérgőz királyon balsorsú kollégáik gyászos haláláért. De még nagyobb hűhó támadt, amikor kitudódott, hogy egy Csalavári Bazil nevű, galaktikaszerte utazó mérnök puszta megjelenésével sárkányjárást idéz elő ott, ahol korábban senki sem látott sárkányt! Mikor aztán tetőpontjára hág a kétségbeesés, a nemzeti katasztrófa hangulatát kihasználva ez a Bazil beállít a szóban forgó ország királyához, és hosszú alkudozással a csillagokig srófolva fel a tiszteletdíjat, vállalkozik a szörnyetegek kiirtására. Ez rendszerint sikerül is, bár senki sem tudja, hogyan, mivel Bazil titokban és magányosan ténykedik. A sárkánytalanítás sikerét egyébként csak statisztikailag garantálja, és mióta egy uralkodó saját aprópénzével fizette ki, mármint olyan dukátokkal, amelyek szintén csak statisztikailag voltak valódiak, azóta orcátlan módon királyvízzel vizsgálja meg a kapott aranyakat.

Ez idő tájt történt, hogy Trurl és Klapanciusz egy verőfényes délutánon, séta közben különféle szakmai pletykákról beszélgetett.

– Hallottál erről a Bazilról? – kérdezte Trurl.

– Hallottam.

– És mit szólsz hozzá?

– Nem tetszik nekem a dolog.

– Nekem sem. De mégis, mi a véleményed róla?

– Szerintem erősítőt használ.

– Valószínűségerősítőt?

– Hát persze! Vagy rezonáló rendszereket.

– Vagy sárkánygenerátort.

– A drakotronra gondolsz?

– Arra.

– Hát igen, az is lehet.

– Tudod – kiáltott fel Trurl –, ez mégiscsak disznóság! Hiszen akkor tulajdonképpen magával viszi a sárkányokat, csak éppen potenciális állapotban, a nullához közeli valószínűségi fokon. Mikor aztán körülnézett, és betájolta magát, fokozni kezdi a valószínűséget, felerősíti majdnem a bizonyosság határáig, és akkor persze bekövetkezik a virtuális konkretizáció.

– Világos. És mit gondolsz, aztán meg is semmisíti őket nihilizációs retrokreátorral, vagy egyszerűen csökkenti az aktuális valószínűséget, és zsebre vágja a pénzt?

– Ki tudja? De ha csak valószínűtleníti őket, ez még nagyobb disznóság, elvégre kritikus ingadozás is van a világon! A nulla fluktuáció következtében a sárkánymátrix előbb-utóbb aktivizálódik, és akkor kezdődik minden elölről.

– De addigra ő már továbbállt a pénzzel… – dörmögte Klapanciusz.

– Nem gondolod, hogy ebben az ügyben tulajdonképpen be kellene írni a Sárkányellenőrző Főhivatalnak?

– Azt azért nem. Hiszen végső soron mindez csak feltevés. Semmit sem tudunk biztosan, és nincs bizonyítékunk. Utóvégre statisztikus fluktuációk erősítő nélkül is előfordulnak; régebben nem voltak sem mátrixok, sem erősítők, és sárkányok mégis felbukkantak időnként. Csak úgy, akcidentálisan.

– Hát igen… – töprengett Trurl – viszont… ezek a sárkányok mindig csak azután jelennek meg, hogy ez a Bazil a bolygóra érkezett!

– Igaz. No de beírni a Hivatalnak… Nem, azt nem, hiszen mégiscsak kollégáról van szó… Inkább magunk tehetnénk bizonyos lépéseket. Mit szólsz hozzá?

– Tetszik az ötlet.

– Akkor jó, mert nekem is. De mit csináljunk?

A két kiváló drakológus ezután szakmai eszmecserébe merült, amelyből az avatatlan hallgató egy árva szót sem értett volna, hiszen csupa olyan talányos szó röpködött, mint „drakométer”, „farkatlan transzformáció”, „gyenge sárkányhatás”, „sárkánydifrakció és szétszóródás”, „kemény sárkány”, „puha sárkány”, „draco probabilisticus”, „inkontinuus baziliszkusz-spektrum”, „rezonancia-sárkány”, „ellentétes izoperdületű sárkánypár anihilációja általános farkatlansági mezőben” stb. A jelenség ilyetén mélyreható elemzésének eredménye volt az a bizonyos harmadik utazás, amelyre a két mérnök nagyon gondosan felkészült, nem egy bonyolult készüléket rakva hajójára. Nem feledkeztek meg a diffuzátorról és az antifej-ágyúról sem.

Utazás közben, miután sorra leszálltak Uncili, Smuncili és Truncili bolygón, rájöttek, hogy aligha tudják átfésülni az egész sárkány sújtotta területet, mert ehhez több részre kellene szakadniuk. Egyszerűbb volt természetesen, ha legalább különválnak. Ezért rövid munkaértekezlet után mindkettő másfelé indult. Klapanciusz sokáig dolgozott Voltondia bolygón, Ampericiusz császár szolgálatában, aki még a leányát is kész volt hozzáadni feleségül, csak hogy megszabaduljon a fenevadaktól. A legmagasabb valószínűségi fokú sárkányok már a főváros utcáira is bemerészkedtek, a virtuálisaktól meg csak úgy nyüzsgött az ország. Igaz ugyan, hogy a virtuális sárkány, mint az együgyű átlagember mondaná, „nincsen”, tehát semmiképpen sem lehet észrevenni, és nem is csinál semmi olyat, ami kiváltaná tiltakozását, de a Kiber-Trurl-Klapanciusz-Nor számítás és különösen a sárkányhullám egyenlete világosan kimutatja, hogy a sárkány könnyebben megy át a konfigurációs térből a reális térbe, mint a gyermek hazulról az iskolába. Így hát a valószínűség általános növekedése esetén a lakásban, a pincében vagy a padláson bármelyik pillanatban felbukkanhatott egy sárkány, sőt szupersárkány. A sárkányok üldözése helyett, amivel úgysem ment volna sokra, Klapanciusz, igazi teoretikus révén, módszeresen látott dologhoz: a tereken, parkokban és városokban probabilisztikus sárkányredaktorokat állított fel, és a szörnyetegek hamarosan a legnagyobb ritkasággá váltak. Klapanciusz átvette a kitűzött pénzjutalmat, a díszoklevelet és a vándorzászlót, majd elindult, hogy találkozzék barátjával. Útközben meglátott egy bolygót, ahonnét kétségbeesetten integetett valaki. Mivel arra gondolt, hogy talán Trurl az, és valami baj érte, gyorsan leszállt. De csak Madura bolygó lakosai, Gondál király alattvalói integettek. Igen babonás nép volt ez, kezdetleges hiedelmeket vallottak, és drakonisztikus pneumatologiának nevezett vallásuk azt hirdette, hogy a sárkányok a bűnök büntetéseképpen jelennek meg, és lelkük van, de tisztátalanok. Klapanciusz, látván, hogy vitába szállni a királyi drakológusokkal értelmetlen dolog volna, hiszen azok módszerei a sárkányjárta helyek tömjénnel való kifüstölésére és amulettek osztogatására szorítkoztak, inkább gyakorlati vizsgálódáshoz fogott. A bolygón akkoriban csak egyetlen sárkány lakott, de a legszörnyűbb fajtából; a neve Ocsmonda volt.

Klapanciusz felajánlotta szolgálatait a királynak; az nem adott rögtön egyenes választ, nyilván a bolygón dívó balga hiedelem hatására, amely a sárkányok keletkezésének okát az érzékfeletti szférába helyezte. A helyi lapok tanulmányozásából Klapanciusz megtudta, hogy a bolygón garázdálkodó Ocsmonda sárkányt némelyek egyetlen példánynak tartják, mások viszont többes számú lénynek, amely képes több helyen lenni egyszerre. Ez elgondolkodtatta, bár nem lepődött meg, hiszen a ronda fenevadak lokalizálását gyakran nehezítik meg az úgynevezett sárkányanomáliák, és nem egy példány, főleg a szórakozottabbja, mintegy „szétkenődik” a térben, ami a kvantummomentum izospines erősítésének közismert hatása. Amiképpen a vízből kinyúló kéz a víz felszíne fölött öt, látszólag teljesen független ujjat mutat, éppúgy a konfigurációs térből a reális térbe átemelkedő sárkányok több példánynak látszanak, holott csak egyről van szó.

Az egyik kihallgatáson Klapanciusz megkérdezte a királyt, vajon nem járt-e a bolygóján Trurl; pontosan le is írta barátja küllemét. Milyen nagy volt meglepetése, mikor azt hallotta válaszul, hogy dehogyisnem, kollégája nemrég járt Gondál országban, sőt vállalkozott Ocsmonda eltávolítására, előleget vett föl, és elment a közeli hegyekbe, ahol a sárkányhölgyet különösen gyakran látták, másnap visszatért az egész jutalomért, és diadala jeléül felmutatott negyvennégy sárkányfogat. De bizonyos félreértésekre került sor, ezért a jutalom kifizetését az ügy tisztázásáig felfüggesztették.

Trurl ekkor állítólag nagyon mérges lett, több ízben és fennhangon a felségsértést súroló módon nyilatkozott az uralkodóról, majd ismeretlen irányba távozott. Azóta semmit sem tudnak róla, az Ocsmonda sárkány viszont ismét megjelent, mintha mi sem történt volna, még galádabbul szipolyozza őket, a nép általános megdöbbenésére.

Klapanciusz elég zavarosnak találta ezt a históriát, de a király szavait nem illett kétségbe vonni. Megrakta hát tarisznyáját a leghathatósabb sárkányölő fegyverekkel, és magányosan nekivágott a hegyeknek, a keleti látóhatáron magasodó havas csúcsok irányában.

Hamarosan észrevette a sziklákon a szörny első lábnyomait, de nélkülük is felfedezte volna a sárkány közellétét a jellegzetes kénkőszagról. Bátran haladt tovább, minden pillanatban készen, hogy felhasználja a vállára vetett fegyvert. A sárkánymérő mutatóját is sűrűn figyelte: egy darabig nullán állott, aztán aggasztóan remegni kezdett, majd lassan, mintha láthatatlan ellenállást küzdene le, felkúszott az egyes szám közelébe.

Klapanciusz most már nem kételkedhetett, hogy Ocsmonda itt van a közelben. Módfelett csodálkozott, mert nem fért a fejébe, hogy Trurl, kipróbált sárkányölő és híres drakológus létére, elszámította magát, és nem irtotta ki a szörnyet. Azt is nehezen tudta elhinni barátjáról, hogy dolgavégezetlenül visszament a királyi udvarba, és fizetséget követelt olyasmiért, amit nem végzett el.

Egy idő múlva bennszülöttek menetével találkozott, akik szemlátomást reszkettek a félelemtől, nyugtalanul nézelődtek, és igyekeztek közel maradni egymáshoz. Libasorban haladtak felfelé a hegyen, vállukon és fejükön súlyos terhet cipelve.

Klapanciusz jó napot kívánt, megállította a menetet, és megkérdezte a vezetőjüket, hogy mit csinálnak.

– Az adót visszük a sárkánynak, uram! – felelte a foltozott köntöst viselő egyén, aki a király alacsonyabb rangú tisztviselője volt.

– Adót? És miből áll az adó?

– Abból, amit a sárkány követel, uram: arany, drágakövek, külföldi illatszerek, meg sok minden egyéb drága holmi.

Klapanciusz most már egészen elképedt, hiszen a sárkányok sohasem követelnek efféle adót, de illatszereket aztán végképp nem, hiszen természetes kénkőszagukat úgysem nyomhatják el, a készpénzzel pedig nem tudnak mit kezdeni.

– Szűz lányokat nem követel a sárkány, barátom? – kérdezte.

– Nem, kérem. Régebben az is előfordult. Tavaly még hatosával vagy tucatjával szállítottam neki a szűz lányokat, ahogy az étvágya kívánta. De amióta felbukkant nálunk egy külföldi uraság, és egymagában mászkált a hegyekben a dobozaival és készülékeivel... – Itt bizonytalanul elhallgatott a derék fickó, s aggodalmasan méregette Klapanciusz készülékeit meg fegyvereit, különösen a nagy sárkánymérő műszert, amely egész idő alatt halkan ketyegett, és piros mutatója idegesen remegett a fehér műszerlapon.

– Szakasztott ugyanilyenje volt, mint a nagyságos úrnak! – jegyezte meg a bennszülött kissé reszketeg hangon. – Ugyanilyen szerkentyűje, és egyáltalában...

– Ezt az izét nemrég vettem a zsibvásárban, alkalmi vétel volt – szólt könnyedén Klapanciusz, hogy elaltassa a bennszülött gyanúját. – De mondjátok, barátaim, nem tudjátok véletlenül, mi lett azzal a külföldi illetővel?

– Hogy mi lett vele? Azt már nem tudjuk, kérem. Illetve, valamennyit azért tudunk. Egyszer, lehet annak körülbelül úgy két hete... Jól mondom, Barnabás koma? Két hete volt, vagy több?

– Jól mondod, koma, miért ne mondanád jól? Két hete lesz annak, vagy ha nem, akkor négy. De az is lehet, hogy hat.

– No! Szóval jött ez a bizonyos illető, kérem, és bekopogtatott a házunkba, meg is vacsorázott, nem mondom, rendesen kifizette, megköszönte, igazán nem szólhatok rá semmi rosszat, körülnézett, elbeszélgetett, érdeklődött az árak felől, aztán szétrakta a szerkentyűit, és szorgalmasan írogatott valamit a számlapjukról, csak úgy repült a ceruzája. Egy piros könyvecskébe írta azt a rengeteg sok számot, aztán meg előszedte a – hogy is mondta, komám? A ter... temper... elfelejtettem, hogy a fene enné meg!

– Termométert, bíró uram!

– Nohát! Persze hogy azt! Elővette a termométert, azt mondta, hogy ez a sárkányok ellen van, és ide rakta, oda rakta, megint írogatott abba a kis könyvecskébe, aztán a zsákjába rámolta a szerkentyűit, hátára vette a zsákot, elbúcsúzott, és elment. Attól kezdve, kérem szépen, mi nem láttuk többé. Hanem más egyebet láttunk. Ugyanazon az éjszakán nagy robbanás volt, de messze. Amarra lehetett valahol, a Királyné-hegy mögött, az az ott, kérem, attól a csúcsosabbiktól jobbra. Olyan, mintha egy dögkeselyű ülne a csúcsán, talán azért nevezték el a nagyságos királyné asszonyról. Azt a másik hegyet pedig, ott a túlsó oldalon, Kétágúnak hívják. Ez a név onnan van, hogy egyszer...

– Hagyjuk most a hegyeket, barátom – szakította félbe Klapanciusz. – Szóval azt mondod, hogy éjszaka robbanás hallatszott. És mi történt aztán?

– Aztán már semmi sem történt, kérem. A robbanástól a kunyhóm féloldalra dőlt egy kicsit, én meg kiestem az ágyból. Nem nagy ügy ez, kérem, hiszen nagyobbakat is pottyanunk, mikor a sárkány néhanapján a házhoz dörzsöli a farát. Ez a legényke itt a megmondhatója, Barnabás öccse! Ő, kérem, a mosófazékba esett, mert éppen mostak, mikor a sárkánynak vakarózni támadt kedve...

– Elhiszem, barátom, de térjünk a tárgyra! – türelmetlenkedett Klapanciusz. – Tehát a robbanástól a padlóra estél. És mi történt aztán?

– Hát ha egyszer mondom, hogy nem történt semmi. Ha történt volna, kérem, akkor lenne miről beszélni, de ha egyszer nem történt semmi, akkor nincs is miről beszélni, mert különben az ember csak úgy fecseg a levegőbe. Nem jól mondom, Barnabás koma?

– De nagyon is jól mondod, koma!

Klapanciusz elköszönt, és folytatta útját, a teherhordó csapat pedig tovább kaptatott felfelé, görnyedezve, mert a sárkánynak szánt adó nagyon nehéz volt. Klapanciusz sejtette, hogy a sárkány által kijelölt barlangba rakják az adót, de nem akart a részletek iránt érdeklődni, mert már egészen kimerült a bíróval és komájával folytatott beszélgetésben. Egyébként még előzőleg hallotta, amint az egyik bennszülött azt mondta a másiknak, hogy a sárkány "olyan helyet választott, ami neki is elég közel van, meg nekünk is"...

Gyors léptekkel haladt tovább. A nyakában függő sárkányindikátor jelzései szerint választotta meg útját; a mérőműszerről sem feledkezett meg, de az állandóan nulla egész nyolctized sárkányt mutatott.

– Törtsárkány ez, vagy mi az ördög? – tanakodott Klapanciusz, tovább gyalogolva. Percenként megállt, mert a nap kegyetlenül tűzött, olyan nagy volt a hőség, hogy a levegő remegett az izzó sziklák között. Egyetlen fűszál sem nőtt errefelé, a sziklamélyedésekben kiszáradt sár repedezett, és görgetegek húzódtak a magas csúcsoktól a völgyig.

Eltelt egy óra, a nap már lefelé tartott az ég túlsó felén, s ő még egyre kapaszkodott a görgeteges hegyoldalban, míg végül szűk szorosok és sziklahasadékok árnyas hűvösébe ért. A piros mutató felkúszott az egyes szám alatti kilencedik rovátkáig, ott megremegett, és megállt.

Klapanciusz letette hátizsákját egy sziklára, és éppen elővette a sárkánytalanítót, mikor a mutató hevesen kilendült. Gyorsan felkapta a valószínűség-csökkentőt, és körülnézett. Egy sziklapárkányon állt, innét lepillanthatott a szorosba: odalent mozgott valami.

„Ez őnagysága lesz” – gondolta, Ocsmonda ugyanis női név.

Eszébe jutott, hogy talán ezért nem követel szűz lányokat. De hiszen régebben szívesen fogadta őket! „Furcsa, furcsa… No de mindegy, most célozni kell, és akkor semmi baj sem lehet!” – biztatta magát, és hátizsákjába nyúlt a drakodestruktorért, amelynek sugara a sárkányokat a nemlétbe taszítja. Aztán kilépett a sziklapárkány peremére. Odalent, a keskeny szoros mélyén, a kiszáradt patakmederben óriási, ösztövér nőstény sárkány kúszogatott, színe szürkésbarna, oldala horpadt, mintha régóta éhezne. Klapanciusz fejében kergették egymást a gondolatok. Megsemmisítse oly módon, hogy a sárkánymátrix előjelét pozitívról negatívra változtatja, miáltal a nemsárkány statisztikai valószínűsége magasabb lesz a sárkányénál? Ez azonban kockázatos, hiszen egyetlen kis hiba katasztrofális következményekhez vezethet. Ilyen hőségben már nem egy kísérletezőnek a nemsárkány helyett neosárkány jött ki; hogy is múlhat ennyi egyetlenegy betűn?! Azonkívül a totális deprobabilizálás lehetetlenné tenné, hogy megvizsgálja Ocsmonda természetét. Habozott tehát; lelki szemei előtt már felderengett a dolgozószobájában az ablak és a könyvespolc között pompázó remek sárkánybőr szívmelengető képe; de álmodozásra nem volt idő, letérdelt hát, s közben még egy lehetőség jutott eszébe: a különös ízlésű példányt tulajdonképpen a sárkánypszichológusoknak kellene átadni; még az is felötlött benne, milyen szép tudományos munkát csaphatna össze az épségben megőrzött példány alapján. Áttette hát a reduktort a bal kezébe, jobbjával megragadta az antifejes sárkányölőt, gondosan célzott, és lőtt.

Pokoli dörrenés rázta meg a katlant. Gyöngyszínű füstfelhő terjengett a fegyver torkolata körül, úgyhogy Klapanciusz egy pillanatra szem elől tévesztette a fenevadat. De hamarosan eloszlott a füst.

A régi mendemondák sok csacskaságot mesélnek a sárkányokról. Azt hirdetik például, hogy a sárkányok hétfejűek. Ez sohasem fordul elő. A sárkánynak csak egy feje lehet, mert ha már kettő lenne, azok örökösen vitatkoznának és veszekednének; ezért a többfejűek, vagy polikopfok, ahogyan a tudósok nevezik őket, belső meghasonlás következtében hamarosan kipusztultak. A makacs és korlátolt természetű szörnyetegek a legcsekélyebb ellentmondást sem tűrik, tehát ha egy testen két fej ágál, az egész szörny hamarosan elpusztul, mert mindegyik fej, csak hogy ártson a másiknak, tartózkodik az evéstől, sőt merő rosszindulatból lélegzetét is visszatartja; világos, hogy milyen eredménnyel. Ezt a jelenséget használta fel Eufóriusz Csuhaj, az antifej-ágyú feltalálója. Ez a fegyver apró elektronikus fejecskét lő a sárkány testébe, mire azonnal megkezdődik a sárkányon belüli veszekedés és marakodás. Ennek következtében a sárkány tüstént megbénul, megmerevedik, egy helyben marad egy napig, egy hétig, gyakran egy hónapig; előfordul, hogy csak egy év múlva pusztul el végkimerülésben. De addig is azt lehet vele csinálni, amit akarnak. Klapanciusz sárkánya azonban, enyhén szólva, furcsán viselkedett. Igaz, felágaskodott, és akkorát ordított, hogy a lejtőn gurulni kezdtek a kövek, farkával is csapkodott, úgyhogy a szikrázás szaga betöltötte az egész völgyet, de aztán megvakarta magát a füle mögött, krákogott egyet, és nyugodtan továbbment, éppen csak hogy ügetésre fogta. Klapanciusz nem hitt a szemének, tovább futott a sziklafal tetején, majd levágva a kanyart, egyenesen a száraz patakmeder kijárata felé igyekezett. Most ugyanis már nem egy nyamvadt kis publikációt látott maga előtt, nem egy vagy két cikket a Drakológiai Évkönyvben, hanem egész vaskos monográfiát merített papíron, a sárkány és a szerző képmásával!

A szoros kijáratánál egy szikla mögé kuporodott, szeméhez emelte a valószínűtlenségi pisztolyt, célzott, és lenyomta a deposszibilizátort. A fegyver agya megremegett a kezében, a puskacsövet ködfelhő vette körül, a sárkányt pedig afféle halojelenség, mint a holdat az időváltozás előtt, de egyáltalán nem foszlott szét! Másodszor is totálisan valószínűtlenné tette Klapanciusz a sárkányt; az imposszibilitási feszültség már akkora volt, hogy egy arra szálló lepke szárnyacskáival a Dzsungel Könyvének második fejezetét kezdte morzejelekkel integetni, a sziklahasadékokban boszorkányok, krampuszok és vámpírok árnyai rémlettek fel, távolabbról pedig paták dobogása hallatszott, mert valahol a sárkány mögött kentaurok csatáztak; őket is a rettentő erejű fegyver hívta elő a valószínűtlenségből. De maga a sárkány, mintha mi sem történt volna, nehézkesen lecsücsült, ásított, és hátsó lábával jólesően vakargatni kezdte a torka táját. Klapanciusz kezében még füstölgött a fegyver, kétségbeesetten nyomta a ravaszt, mert ilyesmit még sohasem élt át – közelében a kisebb kövek lassan a levegőbe emelkedtek, a por pedig, amelyet a vakarózó sárkány felvert, ahelyett hogy kavarogva leülepedett volna, a levegőben betűkké rendeződött, és jól olvashatóan az ALÁSZOLGÁJA, DOKTOR ÚR feliratot alakította ki. Besötétedett, mert a nappalból éjszaka lett, néhány jókora mészkőszikla sétálni indult, halkan társalkodva erről-arról, egyszóval valóságos csodák történtek, de a szörnyű állatnak, amely harminclépésnyire üldögélt Klapanciusztól, esze ágában sem volt eltűnni. Klapanciusz eldobta fegyverét, köpenye alá nyúlt, előrántotta a sárkányölő gránátot, és lelkét a mindenspinoros átalakulások mátrixának ajánlva elhajította. Hatalmas dördülés rázta meg a völgyet, szikladarabok repültek a levegőbe, velük együtt a sárkány farka, maga a sárkány pedig teljesen emberi hangon felkiáltott:

– Ez erőszak! – és futásnak eredt, egyenesen Klapanciusz felé. Klapanciusz, látván közeli halálát, kiugrott rejtekhelyéről, és görcsösen megragadta az antianyag-kopját. Már nekilendült, mikor megint felharsant a kiáltás:

– Hagyd már abba! Ne hülyéskedj! Meg akarsz ölni?!

„Mi ez? A sárkány beszél?! – gondolta Klapanciusz. – Úgy látszik, megbolondultam…” De azért megkérdezte:

– Ki az? A sárkány?

– Miféle sárkány?! Én vagyok, te marha!

A ritkuló porfelhőből Trurl bukkant elő, a sárkány nyakához nyúlt, és elcsavart valamit. A szörny lassan térdre bukott, majd nyikorogva elterült a földön.

– Mi ez a téboly? Mit csinálsz itt? Hogy kerülsz ide? Honnan vetted ezt a sárkányt? Mit csináltál benne? – tört ki Klapanciusz. Trurl leporolta ruháját, és bosszúsan dünnyögte:

– Honnan, hová, merre, meddig… Ugyan, hagyj már szóhoz jutni! Elpusztítottam a sárkányt, de a király nem akart fizetni…

– Miért?

– Mit tudom én, biztosan fukarságból. A bürokráciát emlegette, azt mondta, hogy bizottsági jegyzőkönyvet kell fölvenni, helyszíni szemlét rendezni, mérést, boncolást, üzemi bizottsági értekezletet a trón körül, meg a fene tudja, mit még. A főkincstárnok panaszkodott, hogy nem tudják, miből fizessenek ki, mert nincs rá béralap, se külön munkakeret, egyszóval hiába kértem, erőszakoskodtam, jártam a pénztárba, a királyhoz, a tanácshoz, végül már szóba se álltak velem; mikor aztán azt mondták, hogy nyújtsak be önéletrajzot öt példányban, fényképekkel, akkor beintettem, és otthagytam őket, de a sárkány már visszacsinálhatatlan állapotban volt. Hát lehúztam a bőrét, vágtam néhány fűzfavesszőt, majd találtam egy kidőlt távíróoszlopot. Többre nem is volt szükség; kitömtem a sárkánybőrt, és most én helyettesítem a sárkányt…

– Lehetetlen! Ilyen csalafinta módszerhez folyamodtál? Te?! De hát miért? Egy szót sem értek…

– Ej, de lassú felfogású lettél! – förmedt rá Trurl. – Hiszen azóta naponta hozzák az adót! Már többet kaptam, mint amennyi járt volna.

– Ahá! – értette meg végre Klapanciusz. De rögtön hozzátette: – Csúnya dolog így kikényszeríteni belőlük…

– Miért csúnya? Különben is, mi rosszat csináltam? Sétálgattam a hegyekben, és esténként ordítottam egy kicsit. Rettentően elfáradtam… – tette hozzá, és leült Klapanciusz mellé.

– Mitől? Az ordítástól?

– Ugyan már! Egészen eltompult az agyad mostanában! Dehogy az ordítástól! Attól, hogy minden éjszaka magamnak kell a zsák aranyakat a barlangból oda felcipelnem! – mutatott egy távoli fennsíkra. – Ott készítettem elő egy kis kilövőpályát. Cipelnél csak te húszlatnyi súlyokat estétől hajnalig, majd meglátnád! Ez a sárkány sem kisegér, csak a bőre két tonnát nyom, egész nap azt cipelgetem, dobogok és ordítok, éjszaka meg a zsákokat kell hurcolnom. Örülök, hogy megjöttél, már igazán torkig vagyok az egésszel…

– De tulajdonképpen miért nem tűnt el ez a sárkány, illetve ez a kitömött sárkánybőr, amikor egészen a csodaszintig csökkentettem a valószínűséget? – tudakozódott tovább Klapanciusz. Trurl kissé zavartan köhécselt.

– Óvatos voltam – magyarázta. – Végtére is idevetődhetett volna valami hülye vadász, például az a Bazil, hát belülre, a bőr alá antiprobabilisztikus ernyőket szereltem. De most gyere, maradt még odalent néhány zsák platina, az a legnehezebb, nem volt kedvem egyedül felcipelni. Soha jobbkor nem jöhettél volna, legalább segítesz…

NEGYEDIK UTAZÁS

AVAGY MIKÉNT ÉPÍTETTE MEG TRURL AZ EROTRONT, MÁS NÉVEN POLIGAMIZÁTORT, HOGY MEGSZABADÍTSA BEZSONGÁR KIRÁLYFIT A SZERELEM KÍNJAITÓL, ÉS HOGYAN KERÜLT SOR A BÉBIVETŐ ALKALMAZÁSÁRA

Egyszer, hajnaltájban, mikor Trurl az igazak álmát aludta, házának kapuján olyan hevesen kopogtattak, mintha a jövevény be akarná törni az ajtót. Trurl felriadt, elhúzta a reteszt, és a pitymallatban gigászi cukorsüveghez vagy repülő piramishoz hasonló roppant hajót pillantott meg. A kolosszus széles lejáróján zsákokkal megrakott tevék baktattak le hosszú sorban, a szurokfeketére festett, burnuszos és fátylas robotok pedig olyan gyorsan rakodták le a zsákokat a ház előtt, hogy az ámuló Trurlt hamarosan a duzzadó zsákok egyre magasabb, félkör alakú sánca vette körül; csak egy keskeny bejáratot hagytak ezen a falon. A résen csillagszemű, délceg elektrolovag lépett be drágaköves mentében és kackiásan félrecsapott, radarantennás kalpagban. A radarszlán lenge bájjal ledobta köpenyegét, meglengette páncélkalpagját, és zengő, de bársonypuha hangon megkérdezte:

– Trurl úr őkegyelmességéhez, a gépek nemes mesteréhez van szerencsém?

– Igen, igen, én vagyok az… Tessék befáradni! Elnézést kérek a rendetlenségért, nem számítottam önre, akarom mondani, még aludtam… – dadogta zavartan Trurl, gyorsan magára kapkodva holmi ruhafélét, mert rájött, hogy csak hálóing van rajta, és az is rég megérett már a mosásra.

Az előkelő lovag azonban nem látszott észrevenni Trurl hiányos öltözékét. Még egyszer meglengette kalapját, zúgó légörvényt kavarva büszke feje fölött, majd kecsesen belépett a házba. Trurl elnézést kért egy pillanatra, úgy-ahogy rendbe szedte magát, aztán kettesével véve a lépcsőfokokat ismét lerohant az emeletről. Odakint közben megvirradt, és a kelő nap sugarai megcsillantak a fekete robotokon, akik álmatagon énekelve a régi, bús rabszolgadalt – „A bendzsó zokog, mágnesdob pereg…” –, négyszeres sorfallal vették körül a házat és a piramishajót. Trurl ezt az ablakon át látta, mikor helyet foglalt vendégével szemben. A lovag rávetette gyémántfényű pillantását, majd így kezdett mondókájába:

– A bolygó, amelyről hozzád jöttem, nemes géptervező uram, a legsötétebb középkor kellős közepén él. Ezért bocsássa meg kegyelmed, hogy álmában megzavartam, ilyen alkalmatlan időben érkezvén; hadd hozzam fel mentségemre, miszerint a fedélzeten semmi módon nem láthattuk előre, hogy nagyságod fényes bolygójának azon punktumán, ahol eme tiszteletre méltó ház áll, még az éjszaka uralkodik, távol tartván a nap lángzó sugarait.

Megköszörülte a torkát – mintha orgonabillentyűkön futott volna végig egy kéz –, és folytatta:

– Az én uram küldött hozzád, őfelsége, Proton király, Argentária és Platinária bolygók uralkodója, Logaringia fejedelme, Luszter és Buszter császára, Monócia, Biócia, Poliócia és Bergengócia nagyhercege, Ciszlallia, Transzlallia és Fortranszlia grófja, Fura és Bura őrgrófja, Mindalia, Hiperonia és Csingiling bárója, továbbá Metera, Hetera, Etera és Caetera örökös ura, hogy az ő nevében meghívjam kegyelmedet országunkba, forrón várt megmentő gyanánt, minthogy egyes-egyedül kegyelmed tud bennünket megszabadítani az országos bajtól, melyet őfelsége, Bezsongár királyfi szerencsétlen szerelme zúdított reánk.

– De hát én… – kezdte gyorsan Trurl, ám a lovag, kecses kézmozdulattal tudatva, hogy még nem fejezte be, így folytatta bársonyosan zengő hangján:

– Hálából azért, ha kegyeskedsz bajunkat meghallgatni, hozzánk elfáradni és az államunkat sújtó szerencsétlenséget tőlünk eltávoztatni, őfelsége, Proton király olyan kegyekkel árasztja el mérnökségedet, hogy élted végéig nem győzöl csodálkozni rajta. Többek között jó előre, vagy mint újmódi szóval mondják, előlegként ezennel kinevez téged – itt a lovag felállt, kardot rántott, és a továbbiakban minden szónál Trurl vállára ütött, úgyhogy a szegény mérnök majd leesett a székről –Galvádia, Kriptónia, Argónia és Xenónia címzetes hercegének, Pimezon és Mümezon örökös grófjának, Kondolonda és Pratalaxia komturjának, továbbá Andola és Mandola márkijának, Fluxia és Truxia rendkívüli kormányzójának, nemkevésbé a mendita rend generálisának, valamint Ingyom és Bingyom hercegségek fő alamizsnaszedőjének, amely méltóságok viselőjét megilleti a boldogító kiváltság, hogy reggeli felkelésnél és estéli nyugovóra térésnél huszonegy ágyú díszlövése köszönti, ebéd után szuperfrekvenciás fanfarral üdvözlik, viselheti a Nehéz Infinitezimális Keresztet és a Többsoros Ében Perpétuációt dupla aranyozással. Kegye további jeléül uram és királyom ama csekélységeket küldi, amelyekkel nemes házadat körülvenni bátorkodtam.

Csakugyan, a zsákok már egészen elfogták a napfényt, a szoba félhomályba merült. A lovag befejezte szónoklatát, de ünnepélyesen fölemelt karjait nem engedte le, talán csak feledékenységből, mivel most már hallgatott, amíg Trurl meg nem szólalt:

– Nagyon hálás vagyok őfelségének, de hidd el, uram, a szerelmi ügyek nem tartoznak az én… – Itt abbahagyta, mert a lovag unszoló tekintete gyémántsziklaként nyugodott rajta. – Nos – tette hozzá sóhajtva –, szíveskedjék talán elmondani, miről van szó…

A követ bólintott.

– Egyszerű a dolog, nemes uram! Trónörökösünk szíve lángra gyulladt a fényes arcú Amandina iránt, aki Aurária uralkodójának egyetlen leánya. Ez a birodalom szomszédos a miénkkel, de országaink között ősi ellenségeskedés dúl, és midőn felséges urunk a királyfi szüntelen unszolására Negác császárhoz fordult, hogy a szépséges Amandina kezét egyetlen fia számára megkérje tőle, kosarat kapott. Azóta eltelt harmadfél esztendő, a királyfi szemlátomást a sír felé hanyatlik, és nem találunk gyógyírt, amely egészségét visszaadná. Nincs tehát más reményünk, mint a te fénylő bölcsességed, nagyságos mérnök uram!

E szavakkal mélyen meghajolt a büszke lovag. Trurl megköszörülte a torkát, futó pillantást vetett az ablak előtt felsorakozott termetes harcosokra, majd kissé bizonytalan hangon így szólt:

– Nem tudom, képes leszek-e… de ha a király így kívánja… akkor én… természetesen…

– Ez a beszéd! – kiáltott a lovag, s összecsapta tenyerét, hogy csak úgy zengett. Tizenkét éjfekete dragonyos lépett a szobába, felkapták Trurlt, és vállukon vitték a hajó fedélzetére. Huszonegy üdvlövés dördült, felvonták a függőhidat, és a hajó méltóságteljesen lengő lobogókkal az égbe emelkedett.

Útközben a lovag, aki egyébként a király főpáncélőre volt, részletesen elbeszélte Trurlnak a királyfi romantikus és szomorú szerelmi históriáját. Mikor megérkeztek, ünnepélyesen fogadták őket, a tömegek ujjongása közepette vonultak végig a zászlódíszbe öltözött fővároson, majd a mérnök munkához látott. Munkahelyül a pompás királyi parkot választotta, itt állott a Merengés Temploma. Ezt három hét alatt különös szerkezetté alakította át, tele áramkörökkel, huzalokkal és villogó képernyőkkel. Aztán elmagyarázta a királynak gépe műszaki jellemzőit. Az Erotron, más néven Poligamizátor működési elve egyszerű: aki belép a készülékbe, egy csapásra megismeri az egész kozmosz minden nőnemű egyedének bubáját, varázsát, szépségét, gyengéd suttogását, csókjait és ölelését. Az Erotron teljesítménye hatszáznegyven megaszex, a feszültség kétszázhúsz libid, a szenvedélyemisszió nyolcvanhat kiloamor. A központi smárolóegység kapacitása harmincezer afrodyte (mint ismeretes, az amorizáció egysége az afrodit és az afrodyte). Trurl hosszan fejtegette a királynak, hogy mire való az őrületszűrő, a kimeneti és bemeneti smároló, az ajzóegység és a villámcsapás-automata, amely a hirtelen szerelmesítő tér elve alapján működik. Beszélt az operatív és háttér-amóriákról, a közvetlen hozzáérésről és a ripsz-ropsz áramkörökről. Megmutatta a kiegészítő egységeket: a gyorsflörtölőt, az udvarlásreduktort, a fűzéserősítőt, meg az üvegfülkében levő mérőműszereket, amelyeken pontosan meg lehet figyelni a kiszerelmesítő kezelés lefolyását. Elmondta, hogy a statisztikák szerint az Erotron a szerelmi téboly eseteinek kilencvennyolc százalékában tartós, jó eredményt biztosít, tehát nagy az esély a királyfi megmentésére.

A birodalom negyven tiszteletre méltó főnemese négy órán át lassan, de kitartóan húzta és tolta Bezsongár királyfit a parkon át a Merengés Temploma felé, a határozottságot a felséges személy tiszteletével párosítva, a királyfi ugyanis egyáltalán nem akarta, hogy kiszerelmesítsék, ezért vadul rugdosta a hű udvaroncokat. Mikor aztán számos pehelypárna segítségével végre betaszigálták a királyfit az Erotronba, és rácsapták az ajtót, Trurl aggodalmas képpel bekapcsolta az indító automatát, s az fahangján megkezdte a visszaszámolást: „Húsz… tizenkilenc… tíz…”, majd változatlan hangon kimondta: „Nulla! Rajt!”, és ekkor a szinkroerotorok a teljes megaszex-kapacitásra kapcsolva elárasztották az áldozatot a vezérelt érzelmekkel. Trurl csaknem egy órán át figyelte a műszerek mutatóit, amelyek a legnagyobb erotikus feszültség alatt remegtek, de sajnos semmiféle lényeges változás nem mutatkozott. Egyre jobban kételkedett a kúra sikerében, de most már nem tehetett semmit – ölbe tett kézzel, türelmesen kellett várakoznia. Ellenőrizte, hogy a szexotronok helyes szögben, túlzott szóródás nélkül vannak-e beállítva, hogy a libidizátor fordulatszáma megfelelő-e; egyben arra is ügyelt, hogy a térerősség ne haladja túl a megengedettet, hiszen nem az volt a cél, hogy a páciens túlszerelmesedjen, és érzelmeinek tárgya Amandina helyett a gép legyen, hanem csupán az, hogy kiszeressen a leányzóból. Végül ünnepélyes csendben kinyitották az ajtót. Miután leszerelték a jókora csavarokat, amelyek a gép belsejét hermetikusan elzárták, a félhomályos bársonyfülkéből a legédesebb illatok árja közepette kizuhant az eszméletlen királyfi, szirmukat hullajtó, gyűrött rózsákkal együtt, amelyeket szintén elbódított a szenvedély szörnyű feszültsége. A hű szolgák odafutottak, fölemelték az eszméletlen testet, és közben hallották, amint a királyfi sápadt ajkai hangtalanul egyetlen szót suttogtak: „Amandina!” Trurl hatalmas káromkodást nyelt el, mert látta, hogy hiábavaló volt minden, a királyfi őrült szerelme ellenállt az Erotron minden kilosmárjának és megaszexének. Az eszméletlen ifjú homlokához illesztett amorométer százhét fokot mutatott, aztán megrepedt a csöve, és a higany kiömlött, idegesen remegve, mintha még arra is kiterjedt volna a fortyogó érzések heve. Az első próbálkozás tehát kudarcot vallott.

Trurl komoran ballagott vissza lakosztályába, és ha valaki megleste volna, láthatja, amint egész éjjel a szobát rója, újabb ötleteken gondolkodva. Időközben lárma hallatszott a parkból: a kőművesek, akiknek a körfalat kellett volna megjavítaniuk, kíváncsiságból bemásztak az Erotronba, és valahogy beindították; tűzoltókat kellett kihívni, mert szerelemtől füstölögve és fülig kormosán ugráltak ki a gép belsejéből.

Trurl most másik gépet szerkesztett. Ez delirizátorból és trivializátorból állt. De valljuk be rögtön: ez a kísérlet is csődöt mondott. A királyfi nem ábrándult ki Amandinából, ellenkezőleg, szerelme csak fokozódott. Trurl megint mérföldeket gyalogolt szobája egyik sarkától a másikig, késő éjszakáig olvasta a szakirodalmat, majd falhoz vágta a könyveket, és másnap kihallgatást kért a királytól. Őfelsége elé vezették, s ott így szólt:

– Felséges uram! A kiábrándító rendszerek, amelyeket alkalmaztam, a legerősebbek a világon. Fiadat nem lehet kigyógyítani szerelméből, amíg csak él. Ezzel az igazsággal tartozom felségednek.

A királyt megrendítette a hír. Hallgatott, és Trurl folytatta:

– Természetesen elámíthatnám, ál-Amandinát szintetizálva a rendelkezésre álló paraméterek alapján, de a királyfi előbb-utóbb rájönne a csalásra, mert fülébe jutna, hogy az igazi császárlány közben otthon maradt. Ezért csak egy megoldás van: a királyfinak feleségül kell vennie a császárleányt!

– Az ám, külhoni barátom! De éppen az a bökkenő, hogy Negác császár nem adja hozzá a fiamhoz!

– És ha legyőzné felséged? Ha tárgyalni kényszerülne, ha legyőzött félként kegyelemért kellene folyamodnia?

– No igen, akkor biztosan odaadná, de csak nem kívánod, hogy két hatalmas birodalmat véres háborúba sodorjak, ráadásul bizonytalan kimenetelű háborúba, csak hogy fiamnak megszerezzem a császárlány kezét? Erről szó sem lehet!

– Ezt a választ vártam felségedtől! – bólintott nyugodtan Trurl. – Ámde különféle háborúk vannak, és az, amelyre én gondolok, teljesen vértelen. Nem fegyverrel támadjuk meg ugyanis Negác császár birodalmát. Egyetlen alattvalóját sem fosztjuk meg életétől, éppen ellenkezőleg!

– Hogyhogy? Miként érted ezt? – álmélkodott a király.

Trurl ekkor a király fülébe súgta titkát, és az uralkodó komor ábrázata lassan felderült. A magyarázat végén a király felkiáltott:

– Csináld, amit kiterveltél, drága külhoni barátom, és segítsenek az egek!

A királyi műhelyek már másnap hozzáláttak Trurl tervei szerint számtalan nagy hordtávolságú és teljesen ismeretlen rendeltetésű ágyú készítéséhez. Felállították őket a bolygón, védőhálóval leplezve, hogy senki se vegye észre. Trurl eközben éjjel-nappal a királyi kibergenetikai laboratóriumban sürgölődött, titokzatos kondérok fölött, amelyekben különös főzetek bugyborékoltak, és ha egy kém leskelődött volna utána, semmi mást nem lát, csak annyit, hogy a hét lakatra zárt laboratóriumban időnként oázás hallatszik, az aspiránsok és asszisztensek pedig pelenkákkal rohangálnak.

A bombázás egy hét múlva, éjfélkor kezdődött. Az öreg tüzérek beirányozták az ágyúcsöveket Negác császár fehér bolygója felé, és megindult a nem halál-, hanem élethozó tűz. Trurl ugyanis csecsemőkkel bombázta őket; bébivetői elárasztották a császárságot nyivákoló apróságok milliárdjaival, azok gyorsan növekedtek, négykézláb mászkáltak, s olyan lármát csaptak, hogy a „Mama!” és „Papa!” kiáltásoktól meg az oázástól reszketett a levegő, és a dobhártyák megrepedtek. És a gyerekáradat csak nem maradt abba. A császárság gazdasága már kezdett összeomlani, mindenki előtt felrémlett a közelgő katasztrófa; és az égből változatlanul érkeztek a kövérke, vidám kölyköcskék, még az ég is elsötétült, mikor egyszerre lengették pelenkáikat. Negác császár kénytelen volt kegyelmet kérni Proton királytól, és ő azt az egyetlen feltételt szabta, hogy a császár lányát, Amandinát adják feleségül Bezsongár királyfihoz. A császár rögtön beleegyezett. Ekkor a bébivetőket beolvasztották, az Erotront pedig Trurl – a biztonság kedvéért – saját kezűleg szedte szét. Másnap első násznagyként, gyémántos köntösben, marsallbottal a kezében maga vezényelte a pohárköszöntőket a hetedhét országra szóló lakodalmon. Aztán hajójára rakta a kincseket, díszokleveleket és kitüntetéseket, amelyekkel a király és a császár elárasztotta, s dicsőségtől övezve tért vissza hazájába.

ÖTÖDIK UTAZÁS

AVAGY A BOHÓKÁS HIHI KIRÁLY

Nem kegyetlenségével gyötörte alattvalóit Hihi király, Infantília uralkodója, hanem a szórakozások iránti szenvedélyes rajongásával. De nem lakomákat rendezett, nem is buja mulatságokban töltötte kedvét, hanem az ártatlan, gyermeteg játékokat kedvelte: hol rablópandúrt, hol métát, hol „Hátulsó pár, előre fuss!”-t játszott reggeltől estig, de legeslegjobban a bújócskát szerette. Ha valami fontos döntést kellett hozni, országos jelentőségű dekrétumot aláírni, külcsillagi követeket fogadni, vagy kihallgatást adni valamelyik marsallnak, a király elbújt, és a legszigorúbb büntetés terhe alatt megparancsolta, hogy keressék. A minisztertanács tehát fel-alá futkosott a palotában, az államférfiak benéztek a vizesárkokba és lőporos tornyokba, megkopogtatták a falakat, bekukucskáltak a trón alá, és a keresés olykor igen sokáig tartott, mert a király egyre újabb búvóhelyeket talált ki. Egy ízben csak azért nem került sor egy nagyon fontos háború megüzenésére, mert a király, üvegdíszeket és villanygyertyákat szedve magára, három napig lógott a palota dísztermében, mintha ő lenne a csillár, és a markába nevetve figyelte odafentről az udvaroncok kétségbeesett futkosását. Aki megtalálta, azt nyomban kitüntette a Nagy Királymegtaláló címmel, már hétszázharminchatan viselték ezt a rangot az udvarban. De aki igazán be akart férkőzni a király kegyeibe, annak feltétlenül valami új játékot kellett kitalálnia a király számára, olyat, amilyet még nem ismert. Ez nem volt könnyű, mert Hihi rendkívül járatos volt ebben a témában; ismerte az ókori játékokat, például a malomjátékot, mestere volt a legújabb kibernetikus játékoknak, és olykor azt mondogatta, hogy minden játék – maga az uralkodás is, meg az egész világ is.

Az efféle könnyelmű és léha beszédek felháborították a koronatanács éltesebb tagjait, különösen a legidősebb, a nemes Matrica családból származó Papagaszter őméltósága vette nagyon a szívére, hogy a királynak semmi sem szent, még saját magas méltóságából is viccet csinál.

Félelemtől reszketett viszont az egész udvar, valahányszor a király egy-egy szeszélyes pillanatában találós kérdéseket kezdett feladni. Régi kedves szórakozása volt ez. Már a koronázás közben azzal a kérdéssel lepte meg a főkancellárt, hogy mi a különbség a törlőfej és a lábtörlő között.

Hamarosan rájött a király, hogy amikor találós kérdést ad fel az udvaroncoknak, azok nem nagyon igyekeznek kiokoskodni a választ. Mindenféle ostobaságot feleltek, ami éppen eszükbe jutott, és ez módfelett feldühítette. Csak akkor javult meg a helyzet, amikor az udvari tisztségekre való kinevezést a találós kérdésekre adott válaszoktól tette függővé. Hullottak a lefokozások meg a kitüntetések, és az egész udvar, akár tetszett, akár nem, kénytelen volt részt venni a játékokban, amelyeket őfelsége kitalált. Fájdalom, sok méltóság becsapta az uralkodót, és ezt a király, noha természettől fogva jólelkű volt, igazán nem tűrhette el. A nádort például száműzte, mert a kihallgatásokon puskázni próbált a páncélja alá rejtett céduláról; hasznát is vette volna a puskának, de ellensége, a főpohárnok titkon jelentést tett a dologról a királynak. Papagaszter, a koronatanács elnöke is kénytelen volt megválni hivatalától, mert nem tudta, melyik a legsötétebb hely a világon. A koronatanács hovatovább teljes egészében az ország legjobb rejtvényfejtőiből állott, és a miniszterek egyetlen lépést sem tettek lexikon nélkül. Végül az udvaroncok már olyan gyakorlatra tettek szert, hogy a király még ki sem nyithatta a száját, ők máris megadták a helyes választ. Ezen tulajdonképpen nincs is mit csodálkozni, hiszen ők is, akárcsak a király, buzgó előfizetői voltak a Hivatalos Közlönynek, amely unalmas törvények és rendeletek helyett elmés fejtörőket és keresztrejtvényeket közölt.

Az évek múltával azonban a királynak egyre kevésbé volt kedve gondolkodni, ezért visszatért első és kedvenc játékához, a bújócskához. Egy alkalommal duhaj kedvében rendkívüli jutalmat tűzött ki annak, aki kitalálja a világ legjobb búvóhelyét. A jutalom felbecsülhetetlen értékű kincs volt: az Infantil-dinasztia koronagyémántja. Ezt a csodálatos követ évszázadok óta nem is látta senki, mert a királyi kincstárban őrizték hét lakat alatt.

Úgy hozta a véletlen, hogy Trurl és Klapanciusz újabb utazásuk során Infantíliába tévedtek. Éppen akkor terjedt el országszerte a király ötletének híre. Eljutott a két mérnökhöz is: egy csárdában szálltak meg, és ott hallották a helybeli lakosoktól.

Másnap mindjárt a palotába siettek, hogy bejelentsék: ismerik a világ legnagyszerűbb búvóhelyének titkát. De a díjra olyan sok jelentkezőnek fájt a foga, hogy a két utas nem tudott átfurakodni a tömegen. Különben sem szerették a tolakodást, hát inkább visszamentek a csárdába, hogy másnap ismét szerencsét próbáljanak. Persze, a szerencsének nem árt segíteni egy kicsit. A két okos mérnök jól tudta ezt, ezért Trurl másnap minden őrnek, aki fel akarta őket tartóztatni, aztán minden akadékoskodó udvaroncnak némán kezébe csúsztatott egy nagyobb pénzdarabot, ha pedig az illető még erre sem állt félre, akkor rögtön újabb, még nagyobb pénzdarabbal toldotta meg az elsőt; nem telt bele öt perc, és máris a trónteremben voltak, őfelsége színe előtt. Nagyon megörült a király, mikor meghallotta, hogy ilyen kiváló bölcsek érkeztek országába, egyenesen azért, hogy feltárják előtte a tökéletes búvóhely titkát. Kicsit sokáig tartott ugyan, míg elmagyarázták Hihinek, miről is van szó, de a király gyermekkorától fejtörőkön edzett elméje végül mégiscsak megértette a dolgot. Ekkor Hihi nagyon fellelkesült, leszállt trónjáról, és kijelentette, hogy a két barát számíthat örök jóindulatára és kegyeire, azonkívül a jutalmat is feltétlenül megkapják, amennyiben rögtön kipróbálhatja a mérnökök titkos receptjét. Klapanciusz ugyan nem nagyon akarta odaadni a receptet, azt dörmögte az orra alatt, hogy előbb megfelelő szerződést kellene írni pergamenre, pecséttel és selyemzsinórral, ahogy illik, a király azonban addig unszolta őket, addig erősködött és fogadkozott, hogy a jutalomban biztosak lehetnek, míg végül is engedtek. A szükséges berendezést Trurl egy dobozkában tartotta, amelyet magával hozott. Rögtön meg is mutatta az uralkodónak. A találmánynak ugyan semmi köze sem volt a bújócskához, de erre a célra is kitűnően fel lehetett használni. Nem volt ugyanis egyéb, mint egy hordozható bilaterális személyiségváltó, természetesen visszacsatolással. A szerkentyű segítségével két tetszés szerinti személy egészen egyszerűen és nagyon gyorsan személyiséget cserélhet. Az egyik egy tehénszarvhoz hasonló készüléket tesz a fejére. A szarvakat annak a személynek a homlokához illeszti, akivel cserélni akar, és kissé megnyomja; a kapcsoló ekkor villámgyors impulzusok két ellentétes irányú sorozatát váltja ki. Az egyik szarvon keresztül saját személyisége megy át a másik személybe, a másik szarvon pedig az idegen személyiség a saját testébe. Teljes emlékezetkisülés történik tehát, a keletkező űr pedig feltöltődik a másik személy emlékezetével. Trurl a szemléletesség kedvéért fejére illesztette a készüléket, hogy használatát elmagyarázza a királynak.

A készülék két szarvával a király homloka felé közeledett, ám ekkor az izgatott uralkodó előrehajolt, a kapcsoló beindította a készüléket, és azonnal megtörtént a személyiségcsere, de olyan gyorsan és észrevétlenül, hogy Trurl, aki önmagán még sohasem kísérletezett, észre sem vette. A távolabb álló Klapanciusz sem vett észre semmit, csak azon csodálkozott, hogy Trurl hirtelen abbahagyta magyarázatát, de ugyanazon a helyen maga Hihi folytatta az előadást, olyan kifejezéseket használva, mint „potenciális nemlineáris szubmnemonikus átvitel” és „adiabatikus személyiségáttétel visszacsatoló csatornával”. A király buzgón magyarázott tovább, és Klapanciusz végre rájött, hogy valami baj van. Hihi azonban, aki már Trurl testében volt, oda sem figyelt a tudós magyarázataira, inkább vidáman mocorgott, karját és lábát nyújtogatta, hogy kényelmesen elhelyezkedjék az új testben, és nagy érdeklődéssel szemlélte magát.

A hosszú királyi palástot viselő Trurl az antientropikus kritikus átmenetek magyarázatánál karlendítéssel kísérte szavait, ekkor észrevette, hogy valami akadályozza, kezére pillantott, és döbbenten látta, hogy jogart tart benne. Mondani akart valamit, de a király ebben a pillanatban boldogan felkacagott, sarkon fordult, és kiszaladt a trónteremből. Trurl utána vetette magát, de megbotlott a bíborpalástban, és hasra vágódott. A zajra berohantak az udvaroncok.

Először rávetették magukat Klapanciuszra, úgy vélvén, hogy ő követte el a felségsértést. Mire a koronás Trurl feltápászkodott, és megmagyarázta, hogy senki sem bántotta, addigra a Trurl testében futkározó Hihi nyomtalanul eltűnt. Trurl hiába akart utána szaladni a királyi palástban, az udvaroncok nem engedték, és mivel kapálózva kiabálta, hogy ő nem király, és hogy személyiségcsere történt, arra a megállapításra jutottak, hogy a túl sok rejtvényfejtés alighanem megártott az uralkodó elméjének. Tiszteletteljesen, de határozottan betaszigálták hát a hálószobába, és az orvosokért küldtek, hiába ordított és kapálózott Trurl teljes erejéből. Klapanciuszt eközben két őr kidobta a palotából. Visszaballagott a csárdába, és nyugtalanul latolgatta, milyen bonyodalmakhoz vezethet, ami történt.

„Ha én lennék Trurl helyében – gondolta –, közismert lelki nyugalmammal rögtön helyrehoznék mindent, nem hadonásznék, és nem fecsegnék holmi személyiségcseréről, hiszen ez óhatatlanul a téboly gyanújába kever, hanem új királyi testemet kihasználva, haladéktalanul megparancsolnám, hogy fogják el a vélt Trurlt, vagyis Hihit, aki most valahol a városban szaladgál, és mindjárt azt is elrendelném, hogy a másik mérnök maradjon királyi oldalamnál, mint titkos tanácsos. De hát ez a hülye – akaratlanul is így nevezte gondolatban a király-Trurlt – nem tud parancsolni az idegeinek; most már kénytelen vagyok minden leleményemet bevetni, különben rosszul végződik a dolog…” – Ezután végiggondolta, mit is tud tulajdonképpen a személyiségváltóról. Elég sokat tudott. A legfenyegetőbb veszélynek azt találta, amelyről a könnyelmű Hihinek, aki most Trurl testét használja valahol, fogalma sem lehet. Nevezetesen: ha megbotlik valahol, és szarvaival megbök valami halott anyagi tárgyat, személyisége azonnal átmegy ebbe a tárgyba, és mivel a halott tárgyak, nem lévén személyiségük, semmit sem nyújthatnak cserébe, Trurl teste holtan esne össze, a király lelke pedig kővé, lámpaoszloppá vagy öreg bocskorra válna, s mindörökre megmaradna ebben az alakban. Nyugtalanul gyorsította meg lépteit, és a csárda közelében az élénken beszélgető polgároktól megtudta, hogy kollégája kirohant a királyi palotából, mint egy őrült, és amint a kikötőbe vezető hosszú, meredek lépcsőn futott, mintha kergetnék, egyszerre csak elesett, és kitörte a lábát. Ekkor hihetetlen dühbe gurult, fektében ordítani kezdett, hogy ő maga Hihi király saját személyében, és követelte, hogy hozzák azonnal az udvari orvosokat, a pehelypárnás gyaloghintót és frissítő illatszereket. A járókelők persze kinevették, mire ő irgalmatlanul káromkodva és ruháit szaggatva vonszolni kezdte magát a kövezeten, míg végül egy nyilván irgalmas szívű járókelő le nem hajolt hozzá, hogy felsegítse. Ekkor a fekvő lerántotta fejéről a sapkáját, és a sapka alól, mint a szemtanúk megesküdtek rá, ördögszarvak bukkantak elő. Ezekkel a szarvakkal megbökte az irgalmas szamaritánus homlokát, majd élettelenül visszazuhant a földre, furcsán megmerevedett, és azontúl csak gyenge nyögdécselést hallatott, a megbökött polgár viszont egy pillanat alatt, „mintha a sátán bújt volna belé”, teljesen megváltozott, és ugrálva, táncolva, az útjában állókat félrelökdösve, leügetett a lépcsőn a kikötő felé.

Klapanciusz ezek hallatán egészen kétségbeesett, hiszen rögtön megértette, hogy Hihi rövid használat után tönkretette Trurl testét, majd ravaszul átszökött egy ismeretlen járókelő testébe. „No, most kezdődik csak a tánc! – gondolta elborzadva. – Hogy találom meg Hihit ebben az új, ismeretlen testben?! Hol keressem egyáltalán?” Ügyesen tudakozódni próbált a polgároktól, ki volt az a járókelő, aki ilyen nemeslelkűen segíteni akart a pórul járt ál-Trurlon, továbbá hogy mi történt a szarvakkal. Nem tudták, kiféle volt az az illető, csak annyit, hogy öltözéke külföldinek és tengerésznek mutatta, alighanem hajóval érkezett messze földről; a szarvakról viszont senki sem tudott semmit, csak egy koldus, akinek, lakás nélküli lévén, lerozsdásodtak a lábai, s ezért ágyékához szerelt kerekeken közlekedett, minélfogva alacsonyabbról szemlélte az eseményt. Ő elmondta Klapanciusznak, hogy a jószívű tengerész letépte a fekvő egyén homlokáról a szarvakat, de olyan gyorsan, hogy senki más nem vette észre. Úgy látszott tehát, hogy Hihi a szerkentyű birtokában folytathatja a nyaktörő kirándulást egyik testből a másikba. De attól a hírtől, hogy most valami tengerész testében mászkál, Klapanciusz nagyon megijedt. „Micsoda balszerencse! – gondolta. – Ha tengerész, akkor előbb-utóbb indulnia kell valamelyik hajóval. Ha nem jelentkezik idejében a fedélzeten (márpedig biztosan nem jelentkezik, hiszen nem tudhatja, melyik hajóról jött), a kapitány a kikötőőrséghez fordul, Hihit elfogják, mint szökevényt, és börtönbe kerül. Ha pedig ott elkeseredésében csak egyszer is falba veri a fejét, vagyis a készüléket, akkor aztán igazán nagy baj lesz!” Ezért, bármilyen csekély volt is a kilátás arra, hogy megtalálja a Hihi-lelkű tengerészt, Klapanciusz haladéktalanul a kikötőbe sietett. Szerencséje volt, mert már messziről csődületet pillantott meg. Érezte, hogy jó nyomon van, elvegyült a tömegben, s az ellesett beszélgetésekből megértette, hogy ahhoz hasonló történt, amitől tartott. Alig néhány perce egy köztiszteletben álló flottatulajdonos meglátta egyik tengerészét, akit különösen jóravaló, derék fickónak ismert; ám ezúttal ez a tengerész huligán módra belekötött a járókelőkbe, s azoknak, akik intették és figyelmeztették, hogy viselkedjék rendesen, s ne haragítsa magára a rendőrséget, gőgösen odavetette, hogy ő az lehet, ami akar, ha úgy tetszik, akár az egész rendőrség is egyszerre. A felháborodott flottatulajdonos megszólította tengerészét, mire az rögtön kettétört rajta egy eléggé vastag botot, amelyet a földről vett föl erre a célra. Ekkor megjelent a rendőrjárőr, amely a kikötőben felügyelt a rendre, hiszen arrafelé gyakori a verekedés; a járőr élén véletlenül éppen maga a kerületi rendőrfőnök haladt. Mivel a tengerész csökönyösen megtagadta az engedelmességet, a rendőrfőnök megparancsolta, hogy vessék azonnal börtönbe a garázdát. A letartóztatás közben a tengerész, mint a bolond, nekiugrott a parancsnoknak, és megbökte a fejével, amelyből valami szarvféle állt ki. Ebben a másodpercben a tengerészt mintha kicserélték volna: rikácsolni kezdett, hogy ő rendőr, és nem is akármilyen, hanem a kikötőőrség parancsnoka, ezzel szemben a rendőrfőnök, e hagymázas fecsegés hallatán, ahelyett, hogy megharagudott volna, ismeretlen okból hahotázni kezdett, mint aki remekül szórakozik, majd megparancsolta beosztottjainak, hogy a botot sem sajnálva vigyék azonnal tömlöcbe a botrányokozót.

Hihi tehát alig egy óra alatt már harmadszor változtatott testet. Most a rendőrfőnök testében lakik, az meg, szegény, a tömlöcben csücsül. Klapanciusz felsóhajtott, és egyenesen az őrszobára indult. A rendőrség egy kőépületben volt a tengerparton. Klapanciuszt nem tartóztatta fel senki, bement, sorra benézett az üres szobákba, míg egyszerre csak szemben találta magát egy szűk egyenruhás, állig felfegyverzett óriással, aki szigorúan pillantott rá, és olyan mozdulatot tett, mintha ki akarná dobni. A következő pillanatban ez a személy, akit először látott életében, hirtelen rákacsintott és felkacagott, nevetéshez nem szokott arca pedig bámulatosan elváltozott. Harsány rendőri hangja volt, nevetése és hunyorgása azonban rögtön Hihi királyt juttatta Klapanciusz eszébe – hiszen valóban Hihi állt ott, ő kelt fel asztala mögül, ha idegen testben is.

– Rögtön rád ismertem – kacagott a rendőr-Hihi –, te voltál a palotában a barátoddal, akitől a készüléket kaptam, igaz? Hát nem remek búvóhelyem van? Hihihi!! Ha az egész koronatanács a feje tetejére áll is, akkor sem találja ki, hogy hová bújtam. Nagyszerű játék ilyen nagydarab, kövér rendőrnek lenni! Ide nézz!

És hatalmas rendőröklével akkorát csapott az íróasztalra, hogy megrepedt az asztallap, de az öklében is megcsikordult valami. Hihi elfintorodott, aztán kezét tapogatva megjegyezte:

– Ejnye, valami eltörött bennem, de sebaj; szükség esetén például beléd költözhetnék, mit szólsz hozzá?

Klapanciusz ösztönösen az ajtó felé lépett, a rendőr azonban elébe állt roppant alakjával, és folytatta:

– Tulajdonképpen nincs semmi kifogásom ellened, öregem, de borsot törhetsz az orrom alá, mert ismered a titkomat. Ezért azt hiszem, az a legjobb, ha lakat alá kerülsz. Hát persze, hogy az lesz a legjobb! – és csúnyán felvihogott. – Így aztán, mikor a szó teljes értelmében elhagyom a rendőrséget, senki sem fogja tudni többé, hogy kibe bújtam, még te sem, hihi!

– De felség! – szólt Klapanciusz nyomatékosan, bár halkan. – Életedet kockáztatod, hiszen nem ismered a készülék számtalan titkát. Meghalhatsz, beköltözhetsz egy halálos beteg vagy egy bűnöző testébe…

– Á – mondta a király –, én nem félek! Tudom én, öregem, hogy csak egy a fontos: minden költözködésnél magammal kell vinnem a szarvakat!

Azzal az íróasztalhoz ment, és megmutatta a fiókban fekvő szerkentyűt.

– Ezt mindig lerántom annak a fejéről, aki voltam, és magammal viszem, így aztán nincs mitől félnem! – mondta.

Klapanciusz megpróbálta lebeszélni a királyt a további testcserékről, de hiába, mert Hihi csak gúnyolódott rajta. Végül a király jókedvűen így szólt:

– Eszem ágában sincs ám visszamenni a palotába! Ha kíváncsi vagy rá, elárulhatom: hosszú vándorútra készülök alattvalóimon át, egyik testből a másikba, ez különben is illik demokratikus felfogásomhoz. A végére hagyom, csemegének, valamelyik gyönyörű leányzó testét. Biztosan rendkívül tanulságos érzés lesz, hihi!

E szavak után hatalmas mancsának egyetlen rántásával kitárta az ajtót, és kiordított rendőreinek. Látván, hogy ha valami elszánt lépést nem tesz, óhatatlanul börtönbe kerül, Klapanciusz felkapta az íróasztalról a tintatartót, a király arcába vágta, ő maga pedig, kihasználva Hihi pillanatnyi elvakulását, kiugrott az ablakon át az utcára. Szerencsére az ablak nem volt magasan, és a sors egyetlen járókelőt sem vezérelt arrafelé. Nyakába szedte hát a lábát, eljutott egy forgalmas térre, és elvegyült a tömegben, mielőtt még a rendőrök, akiket főnökük irgalmatlanul lehordott, kirohantak az utcára, egyenruhájukat igazgatva és fenyegetően csörtetve fegyvereikkel.

Klapanciusz elloholt a kikötőből, és gondolataiba merült, amelyek igazán nem voltak vidámak. „Legjobb lenne – tanakodott – sorsára hagyni a hitvány Hihit, aztán elmenni a kórházba, ahol Trurl teste fekszik a derék tengerész lelkével; ha a testet elvisszük a palotába, barátom ismét testestül-lelkestül önmaga lehet. Igaz, hogy akkor új királya lesz Infantíliának, mert a tengerész személyisége fog benne lakni, de sebaj, ott egye meg a fene Hihit a hülye vicceivel együtt!”

Terve nem volt a legrosszabb, de hiányzott hozzá egy apró, ám lényeges kellék: a szerkentyű a szarvakkal, amely a rendőrfőnök fiókjában pihent. Klapanciusz egy darabig latolgatta, tudna-e még egy készüléket csinálni, de nem voltak meg hozzá az eszközei, no meg az idő is sürgette. „Akkor talán – fontolgatta – elmegyek a király-Trurlhoz, alighanem már megjött az esze, és tudja, mit csináljon; megmondom neki, hogy vétesse körül katonákkal a kikötői rendőrséget, ily módon kezünkbe kerül a szerkentyű, és Trurl visszatérhet saját személyébe.”

El is ment a palotába, de nem engedték be. A király – mondták az őrök – mélyen alszik, mert az orvosok villamos altatást és erősítést alkalmaztak nála; álma legalább negyvennyolc óráig tart.

– Még csak ez hiányzott! – kesergett Klapanciusz, majd elsietett a kórházba, ahol Trurl teste feküdt, félt ugyanis, hogy ha a beteget idő előtt kiengedik, elvész a nagyváros labirintusában. A kórházban a sérült rokonának mondta magát, a nevet ugyanis sikerült leolvasnia a kórlapról. Megtudta, hogy a betegnek nincs komolyabb baja, nem is tört el a lába, csak kificamodott. Néhány napig azonban még feküdnie kell. Klapanciusz persze nem látogatott be a kórterembe, hiszen akkor kiderült volna, hogy egyáltalán nem ismerik egymást. Megnyugodván legalább afelől, hogy Trurl teste nem tűnik el egykettőre, kioldalgott a kórházból, és lázasan gondolkodva rótta az utcákat. Vándorlása közben a kikötőnegyed közelébe tévedt, s észrevette, hogy az utcán csak úgy nyüzsögnek a rendőrök, minden járókelőt fürkészően szemügyre vesznek, és összehasonlítják a szolgálati noteszban lévő személyleírással. Rögtön kitalálta, hogy ez Hihi műve, aki buzgón keresteti, mert le akarja csukatni. De addigra már éppen hozzá fordult a legközelebbi járőr; vissza sem fordulhatott, mert a sarkon két másik rendőr tűnt fel. Ekkor teljes nyugalommal önmaga adta át magát a rendőröknek, de kijelentette, hogy azonnal beszélnie kell a főnökükkel, mert rendkívül fontos mondanivalója van egy bizonyos szörnyű bűntény ügyében. A rendőrök tüstént közrefogták és megláncolták, de szerencsére nem bilincselték össze a két kezét, csak a jobb kezét láncolták egy rendőr bal kezéhez. A rendőrfőnök-Hihi vidáman dörmögve és apró szemeivel kajánul hunyorgatva fogadta a megbilincselt Klapanciuszt, aki már az ajtóból óbégatni kezdett, igyekezve hangjának minél inkább idegenszerű csengést adni.

– Nagyságod uraság! Rendőrség uraság! Engemet ők elfog, mert ők mond, hogy én vagyok Klapanciusz, de én nem vágyom, én nem ismer semmi Klapanciusz! De én gondol, ki ő! Ő van egy huligán, ő engemet szarvval bököd utcában, és lenni csoda! Én nem tudok, hol van enyém test, de enyém lélek van másik testben, nem engemében, én nem tudok, hogyan! Én csak látni, hogy huligán gyors elszalad, nagyságod rendőr! Segítség!

E szavakkal a fortélyos Klapanciusz térdre hullott, láncait csörgetve és szüntelenül karattyolva ezen az idegenszerű nyelven, Hihi pedig, aki váll-lapos egyenruhájában az íróasztal mögött állt, kissé megrökönyödve hallgatta, és tovább hunyorgott; nézte-nézte a térdeplőt, és látszott, hogy kezd hinni neki, mivel Klapanciusz a rendőrségre menet szabad bal kezének ujjaival erősen megnyomta a homlokát, úgyhogy olyan nyomok maradtak rajta, amilyet a szerkentyű szarvacskái hagynak. Hihi kisvártatva megparancsolta, hogy vegyék le a láncot Klapanciuszról, kiküldte valamennyi alárendeltjét, és mikor négyszemközt maradtak, felszólította a foglyot, hogy adja elő pontosan az eseményeket. Klapanciusz hosszú történetet mesélt arról, hogy ő gazdag külföldi, ma reggel érkezett a kikötőbe, hajóján kétszáz láda világszínvonalú fejtörővel és harminc csodaszép, felhúzható leányzóval; ezeket az ajándékokat a nagy Hihi királynak hozta Trombita császártól, aki ily módon akarta kifejezni távtiszteletét a nagy Infantil-dinasztiának. Megérkezvén, elhagyta a fedélzetet, hogy a hosszú út után megmozgassa a tagjait, és nyugodtan sétált a parton, mikor egy bizonyos illető, aki pontosan így nézett ki – Klapanciusz itt a saját mellére mutogatott –, és aki már azért is gyanúsnak látszott, mert mohón nézegette az ő pompás külföldi köntösét, egyszerre csak teljes erejéből nekirontott, mintha megőrült volna, és egyszerűen keresztül akarna futni rajta; de mégsem ment neki, hanem csak letépte fejéről a sapkáját, erősen megbökte őt a szarvaival, és megtörtént a lélekcsere érthetetlen csodája.

Klapanciusz nagy hévvel és színesen adta elő meséjét, hogy minél hihetőbbé tegye. Részletesen beszámolt elveszített testéről, és megvetően ócsárolta a jelenlegit, amelyhez, úgymond, a szerencsétlen baleset folytán jutott, néhányszor még pofon is vágta, és undorodva leköpte saját magát. Tüzetesen leírta a kincseket, amelyeket hozott, különösen a felhúzható leányokat; beszélt otthon maradt családjáról, gépfiairól és villamopszlijairól, kedvenc feleségéről a háromszáz közül, aki olyan pompás szendvics-áramköröket tud készíteni, hogy szebbet és jobbat maga Trombita császár sem eszik; elárulta a rendőrfőnöknek legnagyobb titkát is, nevezetesen azt, hogy a hajó kapitánya annak adja majd át a kincseket, aki megjelenik a fedélzeten, és kimondja a titkos jelszót.

A rendőr-Hihi mohón hallgatta ezt a zűrzavaros elbeszélést, mert mindent logikusnak talált benne: Klapanciusz nyilván el akart rejtőzni a rendőrség elől, ezért más testbe költözött, és azért választotta éppen a külföldi urat, mert az pompás ruhát viselt, tehát bizonyára gazdag; a személycsere révén tehát a szökevény komoly vagyonra tehet szert. Látszott, hagy cseles gondolatok futkároznak Hihi elméjében. Ravaszul megpróbálta kiszedni a titkos jelszót az álidegenből. Klapanciusz rövid vonakodás után a fülébe is súgta a jelszót, amely így hangzott: „Elyühet”. A kiváló mérnök látta már, hogy sikerült a kellő irányba vezetni Hihi gondolatait: a fejtörőkért rajongó Hihi nem akarja, hogy az ajándékokat átadják a királynak, aki nem ő. Mindent elhitt tehát, azt is, hogy Klapanciusznak van egy másik szerkentyűje; egyébként nem is volt oka feltételezni, hogy nem így van.

Ezek után némán ültek, és látszott, hogy Hihi elméjében érlelődik a terv. Szelíden és halkan faggatni kezdte az állítólagos külföldit, hol horgonyoz a hajója, hogyan lehet odajutni, és így tovább. Klapanciusz mindenre válaszolt, számítva Hihi kapzsiságára, és nem is csalódott, mert amaz hirtelen felállt, kijelentette, hogy ellenőriznie kell a letartóztatott szavait, és elhagyta a szobát. Kívülről gondosan bezárta az ajtót, és hallatszott, amint – tanulva a korábbiakból – fegyveres őrt parancsol az ablak alá. Klapanciusz persze tudta, hogy a kapzsi király semmit sem fog találni, hiszen sem a kincsek, sem a hajó, sem a leányzók nem léteznek, de éppen ezen alapult a terve. Mihelyt a király mögött bezárult az ajtó, az íróasztalhoz ugrott, kivette a fiókból az ott heverő készüléket, és gyorsan a fejére tette. Aztán már nyugodtan várta vissza Hihit. Vagy fél óra múlva meg is hallotta döngő lépteit és fojtott káromkodását. Csikordult a kulcs a zárban, a rendőrfőnök belépett, és már a küszöbről rikácsolni kezdett:

– Te gazember, hol a hajó, hol vannak a kincsek, a drága fejtörők?!

Többet azonban nem mondhatott, mert a függöny mögött rejtőző Klapanciusz előugrott, mint valami megvadult bakkecske, homlokon bökte, és mielőtt még a király kinyújtózkodhatott volna Klapanciusz testében, a mérnök a rendőrfőnök képében máris harsányan az őrségért kiabált, majd megparancsolta, hogy a foglyot vigyék azonnal a legsötétebb pincébe, és jól vigyázzanak rá. Az idegen testbe került, az ámulattól se élő, se holt Hihi most már megértette, milyen csúfosan rászedték; rájött, hogy egész idő alatt az ügyes Klapanciusszal beszélt, nem holmi külföldi úrral. Elkeseredésében irtózatosan káromkodott, és tehetetlenül fenyegetőzött a tömlöc mélyén, de hiába, hiszen a becses szerkentyű már nem volt a birtokában. Ami Klapanciuszt illeti, ő elvesztette ugyan megszokott, kényelmes testét, viszont a személyiségváltó birtokába jutott, és ez volt a célja. Gyorsan díszegyenruhát öltött, és egyenesen a királyi udvarba sietett.

A király aludt, de Klapanciusz, mint rendőrfőnök, kijelentette, hogy feltétlenül beszélnie kell az uralkodóval, legalább tíz másodpercre, mert országos fontosságú ügyről, főbenjáró államérdekről és effélékről van szó, úgyhogy az udvaroncok megijedtek, és beengedték a mélyen alvó királyhoz. Jól ismerve Trurl személyiségét és szokásait, Klapanciusz megcsiklandozta a talpát, mire Trurl összerándult, és azonnal felébredt, ugyanis szerfölött csiklandós volt. Megdörzsölte a szemét, és csodálkozva nézett az idegen, rendőregyenruhás óriásra, az meg előrehajolt, bedugta fejét a baldachin alá, és így suttogott:

– Trurl, én vagyok az, Klapanciusz, a rendőrbe kellett költöznöm, különben nem engedtek volna be. A szerkentyű pedig már itt van a zsebemben…

Trurl rettentően megörült, amikor Klapanciusz beszámolt ügyes fortélyáról. Tüstént felkelt, kijelentette, hogy nagyszerűen érzi magát, és amikor felöltöztették bíborköntösébe, megragadta a jogart meg az országalmát, és felült a trónra, hogy kiadja parancsait. Először is elrendelte, hogy hozzák fel a kórházból saját testét, amelynek lábát Hihi a kikötő lépcsőjén kificamította; mikor ez megtörtént, megparancsolta az udvari orvosoknak, hogy a legnagyobb gonddal gyógyítsák és ápolják a sérültet. Ezután, tanácskozást tartva a rendőrfőnökkel, vagyis Klapanciusszal, úgy döntött: nagyarányú tevékenységbe kezd, hogy helyreállítsa az általános egyensúlyt és rendet.

Nem volt könnyű feladat, mivel az ügy hallatlanul összebonyolódott. A két mérnök nem is szándékozott minden léleknek visszaadni korábbi testét. A lényeg az volt, hogy minél előbb elintézzék, hogy Trurl testileg is Trurl legyen, Klapanciusz pedig Klapanciusz. Trurl tehát mindenekelőtt maga elé hozatta a láncra vert Hihit barátja testében, egyenesen a rendőrségi tömlöcből. Nyomban végrehajtották az első átköltözést, Klapanciusz ismét önmaga lett, a király pedig a leváltott rendőrfőnök személyében sok kellemetlen szót kényszerült meghallgatni, majd visszakerült a tömlöcbe, ezúttal a palota börtönébe, mivel rejtvényfejtési tehetetlenség címén hivatalosan kegyvesztettnek nyilvánították. Másnapra Trurl teste nagyjából meggyógyult, így sor kerülhetett volna az átköltözésre. Csak egy kérdés maradt hátra. Úgy érezték, valahogy ügyetlen dolog lenne itthagyni az országot anélkül, hogy rendeznék a trónutódlás ügyét. Az ugyanis, hogy Hihit kihozzák a rendőrtisztből és visszaültessék a trónra, esze ágában sem volt a két barátnak. De jó gondolatuk támadt: beavatták a Trurl testében tartózkodó derék tengerészt az egész históriába, miután előzőleg titoktartást fogadtattak vele. És látván, hogy mennyi okosság és nemesség lakik ebben az egyenes tengerészlélekben, méltónak ítélték az uralkodásra. A lélekcsere után Trurl ismét önmaga lett, a tengerész pedig a király. De Klapanciusz még ezt megelőzően felhozatta a palotába a nagy kakukkos órát, amelyet egy közeli régiségboltban látott sétái közben, és Hihi király eszét átvitték a kakukk testébe, a kakukkét pedig a rendőrfőnök személyébe; ily módon eleget tettek az igazságosságnak, mert a király azontúl kénytelen volt szorgalmasan dolgozni, tisztességes kakukkolással jelezve a nap és az éjszaka óráit, minthogy erre kényszerítették a kellő időpontban az óra szúrós fogaskerekei; így kellett egész hátralévő életében vezekelnie, a trónterem falán függve, korábbi léha játszadozásaiért és a két mérnök elleni fondorkodásáért. A rendőrfőnök pedig visszatért korábbi posztjára, és kiválóan ellátta tisztségét, mert a kakukk esze tökéletesen elegendőnek bizonyult ehhez. Miután mindezt elintézték, a barátok szívélyesen elbúcsúztak a koronás tengerésztől, összeszedték motyójukat a csárdában, és elindultak hazafelé. Még csak egyet említsünk meg: Trurl utolsó tevékenysége királyi testében az volt, hogy leruccant a palota kincstárába, és magához vette az Infantil-dinasztia koronagyémántját, hiszen a jutalom méltán megillette – olyan búvóhelyet talált Hihi királynak, hogy soha rá nem akadt senki.

ÚJABB PÓTUTAZÁS

AVAGY TRURL MINT SZAKTANÁCSADÓ

Nem messze innét, a fehér nap alatt, a méregzöld csillagon túl éltek az acélkák, boldogan és bátran, mert semmitől sem féltek; se hamis elvektől, se a rossz nyelvektől, se fekete búbánattól, se a fehér éjszakától, se anyagtól, se antianyagtól, mert övék volt a gépek gépe, a cifra pitykés, átviteles, minden módon tökéletes; benne laktak és rajta, alatta és fölötte, mert rajta kívül semmijük sem volt – először az atomokat totojgatták, aztán az egészet szépen összerakták, amelyik nem illett a helyére, átalakították –, és remekül ment a dolguk. Minden acélkának megvolt a maga villásdugója és konnektora, s mindegyik ellátta a maga dolgát, vagyis azt csinálta, amit akart. Nem irányították a gépet, az sem őket, hanem szépen segítették egymást. Az egyik gépész volt, a másik géplakatos, a harmadik gépszerelő, a negyedik masiniszta, dolguk volt elég, ragyogott rájuk az ég, álomba ringatta őket az éjszaka vagy a napfogyatkozás, de az utóbbi csak ritkán, hogy meg ne unják. Am egy szép napon a méregzöld csillag mögül a fehér naphoz repült egy gonosz üstökös-némber, kegyetlen és csalfa, hosszú a csóvája, kékes a ruhája, kék kalap a fején: csupa ciánhidrogén. És valóban, orrfacsaró szag áradt belőle. Megérkezett, és azt mondta:

– Először is megemésztelek benneteket lángjaimmal, aztán majd meglátjuk.

Nézték, nézték az acélkák: a fél eget eltakarta, atomtűzből volt a farka, hihetetlen mezonbőség, rettenetes lett a hőség, ház nagyságú atomok, tűzokádó protonok, áció, báció, szörnyű perturbáció…

– Lám, lám, kiskomám, ti lesztek a vacsorám!

Mondták neki:

– Kérem szépen, itt valami tévedés van, mi vagyunk az acélkák, mi semmitől sem félünk, se hamis elvektől, se a rossz nyelvektől, se fekete búbánattól, se a fehér éjszakától; mert miénk a gépek gépe, cifra pitykés, átviteles és teljesen tökéletes; eredj hát szépen haza, üstökösné asszony, amíg jó dolgod van!

Őnagysága ekkor az egész egükre rátehénkedett, és sütött-fűtött, főzött-tűzött, úgyhogy még a holdjuk is összesült, megpörkölődött, és mind a két szarva felkunkorodott, igaz ugyan, hogy elég ócska, repedezett, apró hold volt, de hát azért is kár. Nem is szóltak többé semmit, hanem fogtak egy nagyon erős mezőt, csomót kötöttek mind a négy sarkára, és bekapcsolták: beszéljenek helyettük a tények. Lett nagy recsegés-ropogás; az ég tüstént kivilágosodott, az üstökös-némberből csak egy kupac salak maradt – és azontúl megint nyugodtan éltek. Ám egy idő múlva megint megjelent valami. Repülve jött, nem lehetett róla tudni, hogy micsoda, de olyan borzasztóságos volt, hogy azt se tudták, merről nézzék, mert a túlsó oldala még rémesebb volt. Odarepült, leszállt, megült a legmagasabb potenciálhegyen, aztán csak ül, csak ül, nehéz, mint a kórság, és meg se moccan. De átkozottul zavarja őket. Ezért a közelebb állók meg is szólították:

– Halló, kérem, itt valami tévedés van, mi vagyunk az acélkák, mi semmitől sem félünk, nem bolygón lakunk, hanem a gépben, és nem akármilyen gépben, mert ez itt a gépek gépe, cifra pitykés, átviteles, mindenképpen tökéletes, szóval eredj haza, te izé, amíg jó dolgod van!

Az izé nem szólt semmit. No hát erre, hogy túl nagy hűhót ne csapjanak a dologból, elküldtek egy kicsi, de egészen icipici, formás kis rémisztőgépet: majd eliszkol az izé, és akkor békesség lesz. Ment, mendegélt a rémisztőgép, belsejében zúgtak-búgtak a programjai, egyik rémisztőbb, mint a másik. Odaért – és valahogyan se nem rémiszt, se nem hajmereszt! Ettől ő maga ijedt meg kissé, nézett, nézett – az izé meg oda se bagózott. Megpróbálta még egyszer, másik fázissal, de már sehogy sem ment; meggyőződés nélkül rémisztgetett.

Látták az acélkák, hogy mást kell csinálni. Azt mondták:

– Nosza, jöjjön a nagyobb kaliber, olajmotorral, differenciálművel, univerzális visszacsatolással, és rúgjon is, de erősen! Hogy elég lesz-e? Nyugi, nyugi, acélfia, ez már atomenergia!

Elküldték az univerzális, dupla differenciálműves masinát, elöl ült a masiniszta, de még ez sem minden, mert a biztonság kedvéért a tetején utazott a kis rémisztőgép is. Odagurult a masina szép csendesen, hangtalanul, mivel olaj motorral járt, nekirugaszkodott, és elkezdte a visszaszámolást: „Öttel kezdem, de jön a nulla, ha jön a nulla, itt a hulla! Most már négy, lélegzetet végy, itt van a három, a végedet várom, most jön a kettő, tektonikus teknő, no még ez az egy, tovább nem is megy, zérus avagy nulla; te legyél a hulla! Bumm!” És fényes gombafelhők nőttek körös-körül, felforrott az olaj, kiugráltak a fogaskerekek, a masiniszta kinézett a kisablakon, kereste a hullát; de nyavalya volt ott, nem hulla, az izé meg csak meg se rezzent.

Összedugták a fejüket az acélkák, addig-addig tanakodtak, míg építettek egy gépet, az épített egy szupergépet, az meg épített egy hiperszupergépet, de akkorát, hogy a közelebbi csillagoknak hátrább kellett húzódniuk. Ebbe a legnagyobbikba belerakták azt az olajmotorosat, az egésznek a közepébe pedig a rémisztőgépet, mert ez már nem volt tréfadolog.

Felfújta magát a hiperszupergép, és hű, mekkorát dörrent! Lett nagy mennydörgés, robbanás, valami szanaszét repült, nőtt akkora gomba, hogy az egész óceánból gombalevest lehetett volna főzni, lett olyan sötétség, hogy csak úgy csikorgott a foguk között, de olyan irdatlan sötétség, hogy még azt sem tudták, kinek a foga között csikorog. Aztán kivilágosodott, körülnéztek az acélkák: semmi, de semmi eredmény, csak a három masina hevert miszlikbe aprítva.

Most aztán már igazán nekigyürkőztek, elvégre – azt mondják – mindannyian gépészek és masiniszták vagyunk, és miénk a gépek gépe, cifra pitykés, átviteles, mindenképpen tökéletes, hát hogy szállhat vele szembe az a ronda izé, ami ott ül, és ide se bajszint?

Építettek hát egy félelmetes faltörő tököt: az majd indáival csendben odakúszik, ártatlanul mosolyogva, kedélyesen kacsintgatva gyökeret ereszt, szépen körülnövi az izét, aztán hipp-hopp, felrobban, és akkor vége a nyomorultnak. Minden úgy is történt, ahogyan előre látták, csak a legvége nem stimmelt, és minden maradt a régiben.

Most már nagyon kétségbe estek, és ráadásul továbbra sem tudták, mi ez az izé, mert így sohasem jártak. Nosza, elrendelték az általános mozgósítást, egész nap a fejüket törték, egymás után gyártották a különféle gyilkos szerkentyűket, ravaszabbnál ravaszabb izériasztókat, nemtudommiölőket és valamielhárítókat, hátha valamelyik végre elrebbenti, megharapja, felrobbantja vagy lenyeli. Próbálkoztak minden módon, de hiába. Már csak úgy remegett a nagy sürgés-forgástól a gépek gépe, de semmi sem használt. Végül aztán elcsüggedtek, kifogytak az ötletekből, már igazán nem tudták, hogy mihez foghatnának, s akkor egyszerre csak látják: repülve jön valami. Lovasnak látszik, de nem lehet az, mert a lónak nincs kereke; akkor nyilván kerékpár, de a kerékpárnak nincsen orra; eszerint biztos rakéta, de a rakétának nincsen nyerge. Egyszóval nem tudni, mi jön, de azt már látni, ki ül a nyeregben: daliásan nyargal, mint aki odanőtt a nyeregbe, vidáman integet, egyre közeledik. Ejha, hisz ez maga Trurl, a híres mérnök, sétalovagláson vagy újabb utazáson; már messziről látni rajta, hogy rendkívüli elme.

Közeledik, leszáll hozzájuk, körülállják, megszólítják:

– Mi vagyunk az acélkák, miénk a gépek gépe, cifra pitykés, átviteles, mindenképpen tökéletes, atomokat totojgattunk, mindent szépen összeraktunk, semmitől sem félünk, se hamis elvektől, se a rossz nyelvektől, de iderepült egy izé, csak ül, csak ül, és meg se moccan.

– Próbáltátok már megijeszteni? – kérdezi kegyesen Trurl.

– Próbáltuk a rémisztőgéppel, az olajmotoros géppel meg a hiperszupergéppel, hegyoldalnyi atomokkal, tűzokádó protonokkal, neutrínóval, mézerekkel, rettenetes lézerekkel, de nem használt semmi.

– Semmiféle gép, azt mondjátok?

– Semmiféle, kérem szépen!

– Hm, ez érdekes… És tulajdonképpen micsoda ez az izé?

– Azt nem tudjuk. Csak jött, iderepült, nem tudni, hogy micsoda, de olyan borzasztóságos, hogy azt se tudjuk, merről nézzük, mert a túlsó oldala még rémesebb. Repülve jött, leült, nehéz, mint a kórság, és azóta ott ül. Minket meg marhára zavar.

– Tulajdonképpen nincs sok időm – jegyzi meg Trurl –, legfeljebb szaktanácsadóként maradhatok nálatok egy darabig. Akarjátok?

Az acélkák persze akarják, és rögtön kérdezik, mit hozzanak – mezonokat, fotonokat, rettenetes pofonokat, atombombát, mérges gombát, hentesbárdot, alabárdot, záptojást vagy karalábét? Vagy a vendégnek egy kávét? Mindjárt hozza a gépírónő.

– Kávét hozhat a gépírónő – helyesel Trurl –, de szolgálati célokra. Ami a többit illeti, azokat mellőzhetjük. Ha már se a rémisztőgép, se a hiperszupergép, se a faltörő tök nem használt, akkor egészen más, lineáris, archivális és ezért teljesen fatális módszerekre van szükség. Még sohasem hallottam olyan esetet, hogy az átalányi lerovás ne segített volna.

– Hogyan tetszett mondani? – kérdezik az acélkák, de Trurl magyarázat helyett folytatja:

– Egészen egyszerű a módszer, csak papírra, tintára, pecsétekre, űrlapokra, bélyegzőkre, ablakocskákra, kiskanálra és poharakra van szükség, mert a kávé már itt van, no meg egy kézbesítőre. És valami írószerszámra. Akad?

– Hogyne! – És nyomban hozzák.

Trurl leül, és diktál a gépírónőnek: „Tudomásulvétel végett értesítjük, hogy a GRMB Bizottság 7 per 2 per KK per 405. ügyiratszámú rendelkezvényének hatálybalépésével ezen közigazgatási körzetben eszközölt tartózkodása a folyó év XVIII. hó 19. napján kelt 199 per 407 A számú szabályrendelet értelmében nemkívánatosnak minősíttetvén, a DVKF 67. sorszámú körlevele 1478 per 2. pontjában foglaltak szerinti lerendezés folyamatba tétetik. Jelen határozat alól fellebbezés eszközölhető a Bizottság Elnökségéhez címezve huszonnégy órán belül.”

Trurl néhány bélyegzőt és pecsétet ütött az iratra, beiktatta a Kézbesítőkönyvbe, megnyitotta a Nyugtatványozási Rovatot, és így szólt:

– Vigye el azonnal a kézbesítő!

El is vitte, jó darabig nem tért vissza, aztán megérkezett.

– Átadtad? – kérdi Trurl.

– Átadtam.

– Hol az átvétel nyugtázása?

– Itt, ebben a rubrikában. És itt a fellebbezés is.

Trurl átveszi a fellebbezést, és anélkül, hogy elolvasná, azonnal visszaküldi, csak előbb egész szélességében keresztben ráírja:

„Szabályszerű mellékletek csatolásának elmulasztása miatt nem vétetik figyelembe.” És olvashatatlanul aláfirkantja.

– Most pedig munkára! – szól.

Leül, és ír, az acélkák kíváncsian nézik, semmit sem értenek, mi ez itt, és mi lesz.

– Hivatal – mondja Trurl. – És ugyancsak lesz, mert már el is kezdődött.

A kézbesítő egész nap ide-oda futkos, Trurl határozatokat küld ki, iktat, nyugtat, érvénytelenít, a gépírónő szorgalmasan kopog, és lassacskán egész hivatal keletkezik körülöttük, ügyintézők, aktakötegek, előadók, gemkapcsok, fekete könyökvédők, dossziék, iratrendezők, kávéfőzők, „Belépni tilos” és „Házon kívül vagyok” táblák, űrlapok, folyamodványok, hajnaltól napestig egyre több irkafirka, a gépírónő már eszeveszetten kopog, és minden tele van kávéval meg szeméttel. Aggódnak az acélkák, mert nem értenek semmit, Trurl pedig sorra küldi a felszólításokat és sürgetéseket, kézbesítésre, postázásra, portózásra, elismervény ellenében eszközlendő átvételre, vagy a legrémesebb módon: átalányi lerovásra; már személyi kontókat is nyitott, bennük csupa nulla – de azt mondja, ez csak egyelőre van így. Bizonyos idő múlva látni, hogy az izé már nem is olyan rémes, különösen felülről: istenuccse, hogy kisebb lett! De igazán, szemlátomást zsugorodik! És kérdezik az acélkák Trurltól, hogy most mi lesz.

– Kéretik nem zavarni az ügyintézőt! – feleli. És bélyegez, aláír, csatol, mellékleteket számol, fellebbezéseket küld vissza, közben a kávéját issza, nyakkendőjét leveti, az ügyfelet kéreti, ebédszünet három óra, ne üljön rá a pókhálóra, öt példányban kitölteni, hét dossziét megtölteni, végrehajtási utasítás, megvesztegetési kísérlet, erről még hiányzik a tömbbizalmi pecsétje!

És a gépírónő kopogtat: „Hivatkozással a 16 per B per 694. ügyiratszámú engedély bemutatásának elmulasztására az A.B.C.Gr. Km. Bizottság folyó év folyó hó folyó napi rendelkezése értelmében ezennel foganatosítjuk az ön Kir. Ugat. Ásának haladéktalan folyamatba tételét a Puk. Kadj. Meg. 27. paragrafus 6. cikkely értelmében az XYV hatóság joghatályos döntvénye alapján. Jelen határozat alól fellebbezés nem eszközölhető.”

Elküldi a kézbesítővel, aztán zsebre teszi az átvételi elismervényt. Majd feláll, és kezdi sorra kidobálni a kozmoszba az íróasztalokat, pecséteket, iratrendezőket és a kávét. Csak a gépírónő marad.

– Jaj, mit tetszik csinálni? – kiabálják az acélkák, akik közben már egészen megszokták a dolgot. – Hogy szabad ilyet tenni?!

– Nyugalom, barátocskáim! – feleli. – Inkább oda nézzetek!

És csakugyan, mire odapillantanak a potenciálhegyre – üres a helye, nincs ott senki, mintha soha nem is lett volna. De hát hová lett, hogyan tűnt el? Elmenekült szégyenében, mert már olyan picire ment össze, hogy a kézbesítő csak nagyítóval találta meg. Odafutnak, keresik a nyomát, de csak egy kissé nedves helyet találnak, valami odacsepegett, nem tudni, milyen alkalomból, azon kívül sehol semmi.

– Éppen így terveztem – szól Trurl. – Elég egyszerű volt az ügy, barátaim; mikor átvette az első végzést, és aláírta a kézbesítőkönyvet, máris elveszett. A Büro-Krá-Cia nevű csodagépet alkalmaztam; mert amíg a kozmosz kozmosz, senki sem állhat neki ellen.

– No jó, de miért kellett kidobálni az aktákat és kiönteni a kávét? – nyűgösködtek.

– Hogy benneteket is meg ne egyen a gép! – feleli Trurl. Maga mellé ülteti a csinos gépírónőt, s elrepül barátságosan integetve – és mosolya ragyog, mint a csillag.

HATODIK UTAZÁS

AVAGY HOGY ÉPÍTETT TRURL ÉS KLAPANCIUSZ MÁSODFAJÚ DÉMONT AZ OKLEVELES ZSIVÁNY SZÁMÁRA

„A Nagy Napok népeitől két karavánút visz délnek. Az első, a régebbi, a Négycsillagtól a Garázda felé vezet; az utóbbi nagyon álnok, változó fényű csillag, halványulóban az Ezüstfehérek Törpéjére hasonlít, így megtéveszti az utasokat és a Bakacsin sivatagba csalogatja őket, ahonnét tíz közül csak egy karaván kerül ki épségben. A második, újabb utat a Mirábil birodalom nyitotta meg, miután rakétás rabszolgái hatmilliárd mérföld hosszú alagutat vágtak magán a Fehér Garázdán keresztül.

Az alagút északi bejáratát pedig így kell megtalálni: a Nagy Napok közül az utolsótól egyenesen a Pólus felé kell haladni, hét villamos miatyánknyi ideig. Aztán kicsit balra, míg feltűnik egy tűzfal, ez a Garázda oldala, és az alagút nyílása olyan rajta, mint fekete pont egy fehér tűztengerben. Akkor aztán nyílegyenesen lefelé kell tartani, bátran, mert nyolc hajó elfér egymás mellett az alagútban; és páratlan látvány nyílik meg az utas előtt a hajóablakon át. Először a Hőzabálók Tűzesése következik, aztán az időjárás szerint váltakoznak a csodák: mikor a csillag belsejét egy-kétmilliárd mérfölddel arrább mágneses viharok kavargatják, olyankor látszanak a nagy tűzmagok és a csillag izzó erei fehéren égő, alvadt vércsomókkal. Ha közelebbi a vihar, vagy hetedfokú tájfun dühöng, akkor remeg a boltozat, mintha fehér hőtészta akarna hullani róla, de ez csak látszat, mert repül, és nem hullik, és ég, de nem éget, mivel az Erős Mezők gátjai sakkban tartják. Látszik, hogyan dagasztódik a protuberancia-tészta, a Pokolkáknak nevezett villámforrások pedig háborognak és zubognak; nem árt erősebben megragadni a kormánykereket, mert ilyenkor a legnagyobb kormányosi tudományra van szükség, és nem a térképet, hanem a nap zsigereit kell figyelni, ugyanis még senki sem látta kétszer egyformának ezt az utat. A Garázdába vágott alagút nem marad egy helyben, hanem állandóan hullámzik, tekereg és vonaglik, mint a viaskodó kígyó; ennélfogva tartsuk jól nyitva a szemünket, figyeljük a zuhogó tűzfalakat és a kinyúló tűznyelveket, ha pedig azt halljuk, hogy a hajó páncélja recseg a tűzkorbácsoktól és lángtarajoktól, saját gyorsaságunkon kívül semmiben se bízzunk. Mindazonáltal azt is figyelembe kell vennünk, hogy nem minden tűzhullám és az alagútnak nem minden rándulása jelent mindjárt csillagrengést vagy a fehér tűzóceánok áradását, tehát ezt jól eszébe vésve, a tapasztalt hajós nem kiabálja nyakra-főre: »A szivattyúkhoz!«, nehogy aztán az öregebb rókáktól szégyenére azt kelljen hallgatnia, hogy egy csepp hűtőammóniákkal akarja a csillag örök fényét kioltani. Annak pedig, aki megkérdezi, mit kell hát csinálni, ha valódi csillagrengés rázza meg a bárkát, minden tapasztalt csillaghajós megmondja, hogy ilyenkor elegendő egy nagyot sóhajtani, mert hosszabb búcsúzkodásra úgysincs idő a halál előtt, szemünket pedig nyugodtan tarthatjuk nyitva vagy csukva, ahogy tetszik, mivel a tűz úgyis kiégeti. De az ilyen katasztrófa nagyon ritka, mivel a Mirábil birodalom mérnökei szolid kapcsokkal erősítették meg a boltozatot; ezért tulajdonképpen bízvást ajánlható ez az út a csillagon keresztül, a Garázda hajladozó, fényes hidrogénfalai között. Joggal dicsekednek az építők, hogy aki bement az alagútba, majdnem bizonyosan ki is jön belőle; ám ugyanezt aligha mondhatnánk el a Bakacsin sivatagról. Ugyanis az alagút legfeljebb századonként egyszer szakad be csillagrengés miatt, eltévedni viszont egyáltalán nem lehet benne, mivel csak ez az egyetlen út vezet a csillagon át. Ezzel szemben a sivatag feketébb az éjszakánál, mert a környékbeli csillagok fénye egyszerűen nem merészkedik oda. Annál nagyobb a lárma és csörömpölés, mert folyton összeverődnek a hajóroncsok, zörög az ócskavas: ez a sok hajó mind az álnok Garázda miatt tévesztette el az utat, és zuhant a feneketlen örvényekbe, hogy ott keringjen a galaxis utolsó fordulatáig, s a szilaj gravitáció rázza, mint a csörgőt. A Bakacsin sivatagtól keletre van a síkospofájúak birodalma, nyugatra pedig a szemkezűek földje, délre viszont több út vezet a halálkatlanok között a kéklő Azúrföld derűsebb vidékére, majd azon át a tűzvirágos Murgundiába, a vasatlan csillagokból álló véres csillagképbe, amelyet Alcaron szekerének hívnak.

Maga a sivatag, mint említettük, éppúgy tele van feketeséggel, mint a Garázda napalagútja fehérséggel. Nemcsak az örvények, a kavargó ködök és a szilaj meteorrajok okozzák a bajt; némelyek ugyanis azt mondják, hogy ismeretlen helyen, a legsötétebb sötétségben, a felfoghatatlan mélységben ősidők óta lesben ül egy bizonyos lény vagy nemlény, Névtelen nevezetű, mert aki egyszer találkozott vele, és megtudta valódi nevét, az többé semmit sem mondhat el másoknak, mivel rögtön meghal. Azt beszélik, a Névtelen foglalkozására nézve zsivány és boszorkánymester, saját kastélyában lakik, amely fekete gravitációból épült, a várárok örök tájfun, a várfal maga a nemlét, a tökéletes semmi, ablakai vakok, kapui süketek. A Névtelen a karavánokra leskelődik, s mikor elfogja a kincséhség és vérszomjúság, fekete port fúj az utat mutató napokra. Így kioltja fényüket, a vándorokat pedig lecsalja a biztonságos útról, aztán kiront a nemlétből, lasszót vet áldozataira, és vára semmijébe hurcolja őket, vigyázva közben, hogy még a legkisebb rubintű se törjön össze, mert amilyen vérszomjas, éppolyan akkurátus. Aztán már csak a lerágott roncsok repülnek ki a palotából, és keringenek tovább a sivatagban, nyomukban pedig sokáig röpködnek a hajók szegecsei, amelyeket a Névtelen Szörnyeteg kiköpköd, mint a szilvamagot. De mióta a rakétaraj rabszolgamunkája révén megnyílt az alagút a Garázdán keresztül, s a hajók mind ezt a fényes, biztonságos utat választják, azóta a Névtelennek nincs zsákmánya, és haragja hevével bevilágítja a sivatag sötétségét; teste átfénylik a gravitáció fekete falán, mint rémes csontváz-báb, amely selyemgubójában sírian foszforeszkálva porlad. Nem egy bölcs azt állítja, hogy a Névtelen egyáltalán nincs, és nem is létezett soha; mondani ezt könnyű, sokkal nehezebb megbirkózni egy dolog képzetével, amelyre szó sincsen a langyos nyári csendben, a Bakacsin és Tűzforró sivatagtól messze. Könnyű nem hinni a rémben, nehezebb legyőzni őt, és elkerülni mérhetetlen falánkságát. Nem nyelé el magát a murgundiai Kibernátort nyolcvanfőnyi seregével, három hajójával együtt, hogy hírmondó sem maradt belőlük a lerágott hajóbordákon kívül, melyeket Kis Szolária falu parasztgyerekei találtak meg, mert a ködár az ő partjaikra vetette ki őket? Nem falt-e fel számtalan más derék vitézt irgalom és könyörület nélkül? Legalább a halk villamos emlékezet adózzon tisztelettel a boldogtalanoknak, akiknek még sírjuk sincsen, ha már nem akad olyan bajnok, aki az ősi csillagtörvények szerint lovagi bosszút állna mind e gazságok elkövetőjén.”

Mindezeket Trurl egy öregségtől foszladozó, vén fóliánsban olvasta, amelyet véletlenül vásárolt holmi vándor kalmártól. Másnap elvitte Klapanciuszhoz, és felolvasta mindezeket a rendkívüli dolgokat elejétől végig, mert nagyon tetszettek neki.

Klapanciusz, mint a világegyetemet jól ismerő, mindenfajta napok és ködök világában járatos, bölcs mérnök, elmosolyodott, megcsóválta a fejét, és így szólt:

– Remélem, egy szót sem hiszel ebből a meséből!

– Már miért ne hinnék? – botránkozott meg Trurl. – Nézd csak, még egy jól sikerült rézmetszet is van itt: a Névtelent ábrázolja, amint éppen két napvitorlást eszeget a pincéibe rejtett kincsek között. Különben is, talán nincs valóban alagút egy szupercsillagban, ha egy másikban is, nevezetesen a Beth-el-Geuzéban? Csak nem vagy olyan tudatlan a kozmográfiában, hogy ezt kétségbe vonnád?

– Ami a metszetet illeti, rajzolhatok neked rögtön egy olyan sárkányt, amelynek ezer napból áll mindegyik szeme, ha te a rajzot tekinted az igazság bizonyítékának – vágott vissza Klapanciusz. – Ami pedig az alagutat illeti, az először is csak kétmillió mérföld hosszú, szó sincs holmi milliárdokról, másodszor a hajózás az alagúton át a legkevésbé sem veszélyes, ezt magad is tudod, hiszen éppen elégszer repültél át rajta. Ez az úgynevezett Bakacsin sivatag pedig egyszerűen a Meridia és Tetrarhida között keringő kozmikus szemét tíz négyzetkiloparszeken eloszló tömege; igaz, hogy ott sötét van, de csak a sok szeméttől. Nincs ott semmiféle Névtelen, hülyeség az egész! Ez még csak nem is valami becsületes régi mítosz, hanem egy sületlen elmében termett olcsó maszlag.

Trurl összeszorította a száját.

– Hagyjuk az alagutat! – jegyezte meg. – Azt mondod, hogy biztonságos, mert én átrepültem rajta; ha te lettél volna ott, egészen másképp beszélnél. No de hagyjuk az alagutat, jobb lesz! Ami viszont a sivatagot és a Névtelent illeti, nem szeretem, ha üres szavakkal próbálnak meggyőzni. Utazzunk oda, akkor majd meglátod – és felemelte a vastag fóliánst az asztalról –, mi igaz ebből, és mi nem!

Klapanciusz mindenképpen le akarta beszélni a szándékáról, amikor azonban látta, hogy Trurl megint olyan makacs, mint rendszerint, és esze ágában sincs lemondani erről a különösen kezdődött utazásról, először kijelentette, hogy látni sem akarja többé barátját, de hamarosan maga is készülődni kezdett az útra, mert nem akarta, hogy barátja egyedül odavesszen – kettesben valahogy vidámabb dolog szembenézni a halállal.

Fölszerelkeztek hát ezzel-azzal, hiszen sivatagon át vezetett az útjuk (ha nem is lesz olyan festői, mint a könyv leírja), majd elindultak kipróbált hajójukon. Útközben itt-ott megálltak, hogy híreket halljanak a lakosságtól, különösen mikor elhagyták azt a vidéket, amelyről még pontos ismereteik voltak. Ám a bennszülöttektől nem sokat lehetett megtudni. Ők csak közvetlen környéküket tudták leírni, de arról, hogy mi van ott, ahol ők maguk sohasem jártak, nyilvánvaló képtelenségeket hordtak össze, ráadásul igen részletesen, és borzongva ugyan, de láthatólag nagy kedvteléssel. Klapanciusz az ilyen históriákat röviden korrotikusaknak nevezte, a szklerózis-korrózióra célozva, mely minden aggastyán elméjét megtámadja.

Mikor azonban vagy öt-hatmillió fényleheletnyire megközelítették a Bakacsin sivatagot, holmi erőszakos óriásról kezdtek híreket hallani, akinek Dipló zsivány a neve; igaz, hogy a hírharangok közül soha senki nem látta, és azt sem tudták, mit jelent ez a különös „Dipló” név. Trurl arra gondolt, hogy talán a „dipólus” eltorzult formája, s a zsivány bipoláris, azaz kettős és ellentmondásos természetére utal, de Klapanciusz, mint kettőjük közül a megfontoltabbik, inkább tartózkodott a hipotézisektől. Ez a zsivány – így szóltak a hírek – módfelett kegyetlen és féktelen természetű, ami abban nyilvánul meg, hogy mikor áldozatait már mindenükből kifosztotta, szörnyű fukarságában nem elégszik meg a zsákmánnyal, hanem ráadásul még el is tángálja őket. Fontolgatta egy darabig a két mérnök, ne vigyenek-e magukkal lőfegyvert és kardot a fekete sivatagba, de végül is úgy döntöttek, hogy a legjobb fegyver mérnökségben élesedett, széles látókörű és átfogó elméjük; úgy utaztak hát tovább, ahogyan voltak.

Be kell ismerni, hogy a további út folyamán Trurl igen keserű csalódásokat élt át, mivel a csillagzó csillagfészkek, lángoló lángkapuk, puszta pusztaságok, meteorabroncsok és vándorló sziklák sokkal szebben voltak leírva a régi fóliánsban, mint amilyen látványt a valóságban nyújtottak. Csillag kevés volt a környéken, azok is egészen jelentéktelenek, viszont annál öregebbek; némelyik már alig pislákolt, mint a parázs a hamuban, másoknak a felszíne már el is sötétedett, csak kérge repedésein világítottak ki vöröslő erek a ráncos salakból. Tűzdzsungel vagy titokzatos örvény egyáltalán nem volt, senki nem is hallott ilyesmiről, az egész sivatagot inkább úgy ismerték, mint a lehető legunalmasabb, üres vidéket: meteor ugyan röpködött annyi, mint a nyű, de a lármás kavargásban több volt a szemét, mint a rendes mágneses magnetit vagy tektonikus tektit. Ez érthető, mert innen már csak egy macskaugrás a déli galaktikus pólus, és a sötét áramlatok ide sodorják a port és szemetet a galaxis központi tájékairól. A szomszédos törzsek és népek nem is Bakacsin sivatagnak nevezik ezt a vidéket, hanem egyszerűen szemétdombnak.

Trurl tehát, tőle telhetőleg leplezve csalódását Klapanciusz előtt, nehogy kaján megjegyzéseket kelljen hallania, a sivatag felé irányította hajójukat. A páncélfalon rögtön sustorogni kezdett a homok, kopogni a mindenféle csillagszemét, és hamarosan olyan vastag réteggel borította be a hajó falát a napkitörések hulladéka, hogy a hajómosás gondolatára mindentől, de főleg az utazástól teljesen elment a kedvük.

A csillagok rég eltűntek a piszkos sötétségben, a hajó vaktában repült, majd egyszerre csak nagyot ugrott; minden készülék, hordó és műszer megcsörrent benne, s az utasok érezték, hogy valamerre sodródnak, mégpedig egyre gyorsabban. Végül a hajó hirtelen, bár elég puhán megállt, ferdén, mintha valami égitestbe fúródott volna az orra. Az ablakhoz rohantak, de odakint teljes sötétség volt, hiába meregették a szemüket; s ekkor odakintről döngetni kezdték a hajó oldalát, hogy csak úgy remegtek a falak; egy ismeretlen, szörnyű erejű valaki akart erőszakkal behatolni. A két mérnök kezdett valahogy kevésbé bizakodni fegyvertelen eszében, de késő volt a bánat, hát hogy össze ne törjön a hajójuk, inkább maguk nyitották ki belülről az ajtót.

Néznek, néznek, és lám, egy óriási pofa jelenik meg az ajtóban, olyan hatalmas, hogy maga a gazdája semmiképpen sem férhet be; hallatlanul csúf ez a pofa, hosszában és keresztben tele nagy, dülledt szemekkel, orra, mint a fűrész, álla, mint a markológép. És meg se moccan, csak bámul be az ajtón, szemei mohón fürkészik a hajó belsejét, mindegyik szemcsoport másik sarkot figyel olyan kifejezéssel, mintha azt becsülgetnék, kifizetődik-e mindez. Még a mérnököknél sokkal butább valaki is megértette volna, mit jelent ez a nézelődés, mert nagyon ékesszóló volt.

– Na, mi van? – szólalt meg végre Trurl, akit idegesített ez a néma, szemérmetlen vizsgálódás. – Mit akarsz, te randa pofa?! Én Trurl mérnök vagyok, általános omnipotenciátor, ez pedig Klapanciusz barátom, ugyancsak jeles híresség. Turistaúton vagyunk a hajónkkal, tehát légy szíves, azonnal vidd innen a képedet, és vezess ki minket erről a sötét és biztosan koszos helyről, aztán irányíts a rendes, tiszta űrbe, máskülönben panaszt teszünk, és téged apró vasárura szednek szét, te szemétkotró! Hallod, mit beszélek?!

De a pofa egy szót sem szól, csak tovább bámészkodik, és mintha számolna magában. A zsákmányt becsülgeti, vagy mi a fene?

– Ide figyelj, te pocsék alak – ordítja feldühödve Trurl, noha Klapanciusz oldalba bökte, hogy mérsékelje magát –, nekünk nincsen se aranyunk, se ezüstünk, se más kincsünk, hát engedj el bennünket rögvest, és mindenekelőtt vidd innen azt a nagy pofádat, mert hihetetlenül ronda! Te meg – fordul hátra Klapanciuszhoz – ne bökdöss, mert megvan a magamhoz való eszem, és tudom, kivel hogyan kell beszélni!

– Énnekem – szólal meg ekkor hirtelen a pofa, ezer tűzszemét Trurlra függesztve – nem csak aranyra vagy ezüstre van szükségem, beszélni pedig finoman és tisztelettel kell velem, mert okleveles zsivány vagyok, művelt, és nagyon ideges természetű. Különb fickók is jártak már itt nálam, mint ti vagytok, és megszelídítettem őket, ahogyan akartam, ti is megszelídültök majd, és mindent kifacsarok belőletek. Nevem Mohó, minden irányban harminc rőf hosszú vagyok, és csakugyan kincseket rabolok, de tudományos és korszerű módon, vagyis becses titkokat gyűjtök, a tudomány kincseit, hiteles igazságokat, és általában mindenféle értékes információt. Most pedig gyerünk, ide vele, mert ha nem, akkor füttyentek! Ötig számolok: egy, kettő, három…

Számolt ötig, és mivel semmit sem adtak neki, valóban füttyentett, hogy majdnem megrepedt a fülük. Klapanciusz rájött, hogy a „Dipló” név a diplomával függhet össze, amelyet nyilván valamelyik Bűnöző Akadémián szerzett az útonálló. Trurl betapasztotta fülét a kezével, mert Mohónak a füttye is méltó volt termetéhez.

– Nem kapsz semmit! – ordította, miközben Klapanciusz vattáért rohant. – És vidd innen a pofádat!

– Ha elviszem a pofámat, akkor a kezemet dugom be – felelte Mohó –, márpedig erős, súlyos és harapófogóban végződő kezem van, majd meglátjátok! Vigyázat, kezdem!

És csakugyan: a vatta, melyet Klapanciusz előszedett, már feleslegesnek bizonyult, mert a pofa eltűnt, helyette megjelent egy ormótlan, görcsös, lapátkörmű acélmancs, és rögtön turkálni kezdett, tördelve az asztalokat, szekrényeket és közfalakat, csak úgy csikorgott a vaslemez. Trurl és Klapanciusz az atommáglya mögé menekült a mancs elől, és valahányszor egy ujj hozzájuk közeledett, rácsaptak a piszkavassal. Végül is megdühödött az okleveles zsivány, megint a pofáját dugta be az ajtón, és így szólt:

– Jót mondok nektek: tárgyaljatok velem, de rögtön, mert ha nem, akkor elteszlek titeket későbbre, a tartalék pincém legaljára, teleszórlak szeméttel, és köveket dobálok rátok, hogy meg se tudtok mozdulni, és megesz a rozsda; különbekkel is elbántam már, hát döntsetek, egy-kettő!

Trurl hallani sem akart az egyezkedésről, de Klapanciusz nem ellenezte, és megkérdezte, mit kíván tulajdonképpen a zsivány úr.

– Ez már beszéd! – vigyorgott az útonálló. – A tudás kincseit gyűjtöm, mert ez a kedvtelésem, tekintettel egyetemi végzettségemre és gyakorlatias szemléletemre, no meg arra, hogy a közönséges kincsekért, amilyenekre a faragatlan zsiványok ácsingóznak, erre mifelénk semmit sem lehet vásárolni. Ezzel szemben a tudás oltja az ismeretszomjamat, hiszen, mint tudjuk, minden, ami csak létezik, információ. Információkat gyűjtök tehát évszázadok óta. Nem mondom, elteszek éppen némi aranyat vagy drágakövet is, mert szépek, kedvesek a szemnek, ha kirakom őket a házamban, de csak mellesleg, ha éppen alkalom adódik. Figyelmeztetlek, hogy hamis igazságokért ütök, éppúgy, mint a hamis aranyért, mert kifinomult ízlésem van, és hiteles igazságokra vágyom!

– No és milyen hiteles és becses információkat kívánsz? – kérdezi Klapanciusz.

– Mindenfajtát, csak igaz legyen – feleli amaz. – Minden információ kapóra jöhet valamilyen alkalomra. Kezdenek már megtelni a pincéim és éléskamráim, de még ugyanennyi elfér bennük. Mondjátok hát, amit tudtok, én meg felírom. Csak gyorsan!

– Szép kis ügy – súgja Klapanciusz Trurl fülébe –, ez egy évszázadig itt tarthat bennünket, mire mind elmondjuk neki, amit tudunk, hiszen óriási a mi bölcsességünk!

– Várj – súgja vissza Trurl –, most majd én tárgyalok vele! – És fennhangon így szól:

– No hát ide figyelj, okleveles zsivány: ami az aranyat illeti, van egy információnk, amely minden mással felér, mégpedig annak a receptje, hogy hogyan kell atomokból aranyat csinálni, kezdetnek, mondjuk, például hidrogénatomokból, mert azokkal tele van a kozmosz. Ha akarod, megkaphatod ezt a kitűnő receptet, aztán elengedsz bennünket. Áll az alku?

– Már egész ládám van tele ilyen receptekkel – feleli a pofa, bosszúsan forgatva mind az ezer szemét. – Egyik sem ér semmit. Többé nem hagyom átverni magam, minden receptet előbb kipróbálok.

– Miért ne? Kipróbálhatjuk. Fazekad van?

– Nincs.

– Nem baj, fazék nélkül is lehet, csak gyerünk! – sürgeti Trurl. – A recept egyszerű: annyi hidrogénatom, amennyit egy aranyatom nyom, vagyis százkilencvenhét. A hidrogénatomokról először lehámozzuk az elektronokat, majd összegyúrjuk a protonokat, addig dagasztjuk az atommagtésztát, amíg előtűnnek a mezonok, aztán az egészet körös-körül bekenjük elektronokkal, és kész a tiszta arany. Ide nézz!

Trurl fülön csípett néhány hidrogénatomot, lehántotta az elektronokat, buzgón gyúrta a protonokat, nem is látszottak az ujjai, olyan gyorsan jártak; szépen megdagasztotta a protontésztát, bekente elektronokkal, és máris a következő atomokhoz látott. Nem telt bele öt perc, jókora színaranyrög volt a kezében. Odaadta a pofának, az megharapta, bólintott, és így szólt:

– Igen, ez valóban arany, csakhogy én nem tudok ilyen gyorsan bánni az atomokkal. Túl nagy vagyok.

– Sebaj, adunk neked hozzá egy kis konyhagépet! – kecsegteti Trurl. – Gondold csak el, így mindenből aranyat csinálhatsz, nem csak hidrogénből, megadjuk a receptet a többi atomra is; az egész kozmoszból csupa aranyat csinálhatsz, ha egy kicsit igyekszel!

– Ha a kozmosz aranyból lenne, akkor az arany minden értékét elvesztené – feleli a praktikus gondolkodású Mohó. – Nem, a receptetek nem érdekel; azaz érdekelni érdekel, föl is írtam, de ez még semmi! A tudás kincseire vágyom.

– De mit akarsz tudni, hogy a ménkű csapna beléd?!

– Mindent!

Trurl Klapanciuszra néz, Klapanciusz Trurlra, s az utóbbi így szól:

– Ha leteszed a nagy esküt és a rendkívüli fogadalmat, hogy utána rögtön elengedsz bennünket, akkor megadjuk neked az információt az összinformációról, vagyis saját kezűleg készítünk neked egy Másodfajú Démont, amely mágikus, termodinamikus, antiklasszikus és statisztikus. Ez egy öreg hordóból vagy akár egy köhintésből kivonja és átviszi neked az információt mindenről, ami csak volt, van, lesz és lehet. Nincs ennél a Démonnál hatalmasabb démon, mert ez Másodfajú. Hát gondold meg, hogy akarod-e, és nyilatkozz gyorsan!

Az okleveles zsivány bizalmatlan volt, nem fogadta el rögtön a feltételeket, de végül is letette a nagy esküt, azzal a fenntartással, hogy mielőtt foglyait elengedné, a démonnak be kell bizonyítania információs erejét. Trurl erre is ráállt.

– Na most figyelj, nagypofájú! – mondta. – Van idehaza levegőd? Mert levegő nélkül a démon nem működik.

– Azt hiszem, akad egy kicsi – dörmögte Mohó –, de nem egészen tiszta, csak amolyan maradék…

– Nem baj, akár dohos is lehet, az mindegy – nyugtatták meg a mérnökök. – Vezess bennünket oda, ahol a levegőt tartod, és ott mindent megmutatunk!

Mohó kiengedte őket a hajóból, elvéve onnét a pofáját, a mérnökök utána mentek, és ő házába vezette őket; lábai akár a tornyok, háta, mint a szakadék, és mivel évszázadok óta nem mosdott, nem kenekedett, hát iszonyúan csikorog. Utána mennek a pincefolyosókra; minden tele van poros zsákokkal, papírkötegekkel, átkötözött csomagokkal – azokban tartja a kapzsi a rabolt információkat, és a legértékesebbek piros ceruzával vannak aláhúzva. A pince falán, rozsdás láncon óriási tárgymutató lóg. Felsorolja valamennyi tárgykört, ábécé-rendben. Trurl odapillant, továbbmegy, lépteik tompán visszhangoznak. Trurl és Klapanciusz fintorog, mert noha minden tele van a rabolt drága információkkal, körös-körül csupa szemét és piszok a pince. Levegő van ugyan bőven, de teljesen dohos. Megállnak, és Trurl azt mondja:

– No, most nyisd ki a füled, te okleveles zsivány! A levegő molekulákból áll, ezek szanaszét ugrálnak, minden köbmilliméterben másodpercenként milliárdszor összeütköznek, és éppen attól gáz az egész, hogy így ugrándoznak, szökdécselnek és összeütköznek. Na már most, ők ugyan csak vaktában és véletlenszerűen ugrálnak, de mert minden parányi résben billió és trillió van belőlük, így puszta véletlenségből értelmes konfigurációk is keletkeznek… Tudod, te bivaly, hogy mi az a konfiguráció?

– Csak ne sértegess! – húzta fel az orrát Mohó. – En nem holmi közönséges, faragatlan zsivány vagyok, hanem kifinomult ízlésű, okleveles, és ezért roppant ideges!

– Jól van. Szóval, a molekulák ugrabugrálásából értelmes, vagyis jelentéssel bíró konfigurációk keletkeznek, minden szándékosság nélkül, mintha például vaktában a falra lövöldöznél, és a lyukakból valamilyen betű formálódna. De ami nagyobb szinten ritkán fordul elő, az a molekulagázban általános és szakadatlan, hiszen ott a másodperc minden százezred részében billió összeütközés történik. Csak egy a bökkenő: minden csipetnyi levegőben fontos igazságok és bölcs szentenciák formálódnak a molekulák táncából, de teljesen értelmetlen ugrabugrák is keletkeznek; és ez utóbbiakból milliószor annyi, mint az értelmesekből. Ezért, bár régen is tudták, hogy itt a fűrészfogas orrod előtt a levegő minden milligrammjában töredék másodpercek alatt költemények születnek, amelyeket majd csak millió év múlva fognak megírni, megrendítő és nagyszerű igazságok, a lét valamennyi titka és minden rejtély megoldása, semmilyen mód nem volt arra, hogy ezeket az értelmes információkat valahogy különválasszák, már csak azért sem, mert mihelyt a molekulák megbökik egymást, és valamilyen rendbe sorakoznak, rögtön külön is válnak, és velük az információ is elvész, talán mindörökre. A feladat tehát az, hogy szelektort kell építeni, amely kiválasztja mindazt, ami a molekulák kavargásából értelmes. Nos, éppen ez a Másodfajú Démon elve, megértetted, Mohó? Ez a démon kiszűri a molekulatáncból az értelmes információkat, tehát a matematikai teorémákat és a divatlapokat, a tapétamintákat és történelmi krónikákat, a szendvicsáramkör receptjét és az azbesztpáncél stoppolásának módját, a verseket, a tudományos monográfiákat, az évkönyveket és a kalendáriumokat, a titkos történelmi mendemondákat, mindazt, amit az újságok írtak és írnak kozmoszszerte, a még ki nem nyomtatott telefonkönyveket…

– Elég! Elég!! – kiáltott fel Mohó. – Hagyd már abba! Mi hasznom van abból, ha a molekulák így állnak össze, mikor rögtön szét is repülnek? Nem hiszem, hogy sikerülne tartósan kiszűrni a becses igazságokat a légi morzsák összevissza ugrálásából és lökdöséséből, amelynek nincs semmi értelme és haszna!

– Úgy látszik, kevésbé vagy buta, mint gondoltam – felelte Trurl. – Valóban, éppen ezen a szelektáláson múlik minden. Nos, a feladat nem könnyű, de megoldása lehetséges. Erről azonban nem elméleti úton akarlak meggyőzni, hanem, ígéretemhez híven, itt helyben megszerkesztem a Másodfajú Démont, hogy saját szemeddel láthasd e „csodainformátor” bámulatos képességeit! Adj egy dobozt, mindegy, hogy mekkorát, csak jól zárjon! Fúrjunk belé tűheggyel egy parányi lyukacskát, és a lyukba ültetjük a démont; ott üldögél majd, és kizárólag az értelmes információkat engedi ki a dobozból, semmi egyebet. Mihelyt egy molekularaj véletlenül úgy áll össze, hogy jelent valamit, a démon nyomban fülön csípi, és az értelmes információt briliánstűvel feljegyzi a papírszalagra, amelyből rengeteget kell neki odakészíteni, mert éjjel-nappal működni fog, amíg csak fennáll a kozmosz, és százmilliárd bitet ír le másodpercenként. Hát így működik a Másodfajú Démon, hamarosan meglátod!

Ezután Trurl a hajóra ment, hogy elkészítse a démont, Mohó pedig közben Klapanciuszt faggatta:

– És milyen az Elsőfajú Démon?

– Ó, az kevésbé érdekes, Maxwell-démonnak hívják. Közönséges termodinamikus démon, csak annyit tud, hogy a lyukon átengedi a gyors molekulákat, a lassúkat pedig nem; így keletkezik a termodinamikus örökmozgó. De ez egészen más tészta, hát készítsd inkább a dobozt, mert Trurl mindjárt visszajön!

Átment az okleveles zsivány a másik pincébe, ott csörgött-zörgött egy darabig, káromkodott, rugdosta az ócskavasakat, kutatott-matatott, végül előhúzott a bádogroncsok alól egy rozzant, üres vashordócskát, begurította, és fúrt belé egy pici lyukat. Addigra visszajött Trurl is, kezében a démon.

A hordó tele volt dohos levegővel, elfacsarodott az orruk, ha beleszagoltak, de a démont ez nem érdekelte; Trurl a hordóra ültette a parányi démont, éppen a lyuk fölé, lovagló ülésben, melléje szerelt egy hatalmas dobot papírszalaggal, hozzá a briliánsirónt, amely már remegett a munkakedvtől, és kezdődött a kopogtatás – titi-tá, titi-tá, mint valami távírdában, csak milliószor gyorsabban. Vígan rezgett és vibrált a briliánshegyű tollacska, az információkat tartalmazó papírszalag pedig lassan folydogálni kezdett a nagyon piszkos és rendkívül szemetes pincepadlóra.

Mohó zsivány leült a hordója mellé, száz szeme elé emelte a papírszalagot, és olvasni kezdte, mit halászott ki a démon, mint információs szűrő, a molekulák örök ugrándozásából. És a becses tudnivalók rögtön annyira lekötötték, hogy észre sem vette, amint a két mérnök sietve kiosont a pincéből, iszkolt a hajóhoz, kettőt-hármat rántott rajta, kiemelte a gödörből, aztán beleugrott, és hajrá! Tudták ugyanis, hogy a démon remekül működik ugyan, de tevékenysége nyomán Mohóra nagyobb gazdagság zúdul, mint remélte.

A zsivány pedig üldögélt a hordójának támaszkodva, és a briliánstű kopogása közben, amellyel a démon a papírszalagra írta a molekulák táncából kiszűrt információkat, olvasta és olvasta, mivel kell irtani a lenfojtó arankát, és hogy a labándiai Petrus király lányát Garbundának hívták, és mit evett reggelire Rőtszakállú Frigyes, a sápatagok császára, mielőtt hadat üzent a lombard népnek; és hány elektronhéjat számlálna a termonólium elem atomja, ha ilyen elem egyáltalán lehetséges volna, és mekkora a kukuruc nevű kismadár csőre, melynek motívumával a maruláj nép vabendi őskultúrája idején az égetett kerámiákat díszítették; milyen ízű a tengeri moszat a Fulladjbele-óceánban, és milyen illatú a lullabáj virág, amelyet az ómalfandi vadászok a hajnali körvadászaton mentéjükre tűztek; hogyan kell ikozaédert szerkeszteni, és ki volt Fafuciusznak, a buvácok balkezes nádórjának házi ékszerésze, hány filatelisztikai folyóirat jelenik majd meg a hétezerhatszáztizenkettedik évben Miafranciában; hová temették a szépséges Darázsderék Kebelillát, akit részegen megfojtott egy bizonyos Hűli Gános, és miért játékos a macskacápa a fekete tengerekben, és melyik lénynek van a világmindenségben a legkékebb kancsal szeme; miért nem esznek mohát a sárkánytarajos bolhák; és milyen szabálytalanságért ítélnek büntetőrúgást a sundabunda játékban, és hány szem kavicsból állt az a kupac, amelybe Gácsérfalvi Titusz dühében belerúgott, miután megcsúszott, és hasra vágódott a bumbumfalvi országút nyolcadik kilométerénél, a Zsémbes Kísértetek völgyében – és kezdett már a zsivány mérgében pukkadozni, mert fölsejlett benne, hogy mindezekkel a tökéletesen igaz és értelmes információkkal végül is nem ér semmit, hiszen olyan zagyvaság lesz belőle, amelytől szétreped a feje, és megroggyan a lába. A Másodfajú Démon pedig rendületlenül szorgoskodott másodpercenként háromszáz millió bites sebességével, mérföldszám kígyózott már a papírszalag, fehér pókhálóként lassan belepte az okleveles zsivány páncélját, de a briliánstű egyre csak vibrált, és a zsivány folyvást remélte, hogy előbb-utóbb hallatlanul fontos dolgokat tud meg, olyanokat, amelyek feltárják majd előtte a lét lényegét, ezért mindent elolvasott, ami a briliánstű alól kikerült. Elolvasta a tülök-orrúak sirató énekeit és a papucspomponok méretét Gondvána földrészen; megtudta, milyen vastag a frásztörökök országában élő denevér füle mögött növő három szőrszál, milyen átmérőjű, évi átlagban véve, a nekeresdföldi csecsemők feje lágya, milyen fanfart harsonáznak az udvari báldorok a nagy Kuruttyán Kangabanga fővezér tiszteletére, mi a harapós paduc kedvenc tartózkodási helye, és milyen módokon főzik Rakamóciában a gyömbéres békalevest; mitől toporzékol a dühös marszukmedve, és hogyan idomítják a nemértemföldi szelindeket, és hány M betűvel kezdődő redőnyjavító szerepel Röhögnömkell város közületi telefonkönyvében; milyen ízű lesz a barna sör, ha tévedésből heringsalátát kevernek bele…

Káprázott már a szeme, és mennydörgő hangon felordított, mert torkig volt, de az információ addigra már körülcsavarta háromszázezer mérföld papírszalaggal, úgyhogy moccanni sem bírt, és tovább kellett olvasnia, hogyan írta volna meg Milne a Micimackó második fejezetét, ha éppen fájt volna a foga, mire gondol a vénlánysága miatt szomorkodó bálna; hogyan udvarolnak a sivatagi rókák, mit szuszog a telefonba a kis rinocérosz, hogyan kell megfoltozni a kilyukadt szeneszsákot, hány lába van együttvéve Tányértalpú Dorkának és Zebulonnak; milyen vérfagyasztó titok elárulásával késztette vad menekülésre királyi nagybátyját a szép Ifigénia hercegnő a krajnai kocsma előtt, és miért mondják, hogy garázst és darazsat, nem pedig darázst és garázsat, és hány kék folt lehet egyszerre egy sápatag bőrén… Aztán hosszú sorozat következett arról, hogy mi a különbség a bárga sarack és a sárga barack között, például hogy az előbbi kopasz, az utóbbi pedig molyhos, aztán hogy milyen szavak rímelnek a káposztás cvekedli szóra; milyen vend nyelvű szitkokkal sértette vérig a mucsai Ulm pápa az ucsai Mulm antipápát, és mely lénynek van a teremtésben topáz szeme és lélekirtó szürke pillantása.

Mohó ekkor már nagyon kétségbeesett, kézzel-lábbal kapálózva próbált szabadulni a papírhalom alól, de hiába. Tépte-szaggatta a mérhetetlen papírszalagot, de olyan sok szeme volt, hogy valamelyik elé mindig került egy-két új információ, tehát akarva-akaratlanul meg kellett tudnia, hogy mennyi monszunpótlékot kap egy házmester Indokinában, és miért mondogatják a flamingóföldi guzurmánok, hogy „öreg csibésznek sötét a város”. Ekkor csüggedten lehunyta valamennyi szemét, és mozdulatlanná dermedt az információlavina súlya alatt, a démon azonban tovább árasztotta a tudnivalókkal teli papírszalagot. Ilyen szörnyű büntetés érte Mohót, az okleveles zsiványt, amiért olyan mohón vágyott mindenfajta ismeretre.

Máig is ott ül a zsivány szemetes pincéje mélyén, papírhegyek alatt, s a pince félhomályában ragyogó szikraként vibrál és táncol a briliáns írótű, mindazt feljegyezve, amit a Másodfajú Démon kihámoz a levegő molekuláinak ugrándozásából az öreg hordó mélyén; és a szerencsétlen Mohó, tehetetlenül nyögve az információ-özönben, kénytelen minden adatot tudomásul venni a pomponokról, bonbonokról, meg a saját, itt leírt kalandjáról, mert az is ott van valahol, valamelyik kilométer papírszalagon – éppúgy, mint minden más történet és jóslat mindarról, ami valaha megtörtént és történni fog, a napok kialvásáig. És nincs számára segítség, mert ilyen szigorú büntetést szabtak rá a mérnökök csúf útonállásáért – hacsak valamikor meg nem áll a dob, mert kifogy a papírszalag.

HETEDIK UTAZÁS

AVAGY A TÖKÉLETESSÉG BAJJAL JÁR

A világegyetem végtelen, de határos, ezért a fénysugár, bármelyik irányba induljon is, évmilliárdok után visszajut kiindulópontjára, ha elég ereje van hozzá; s ugyanígy áll a dolog a csillagok és bolygók között keringő hírekkel is. Egyszer például valahonnan messziről Trurl fülébe jutott a hír, hogy van két hatalmas és jótékony mérnök, akik olyan okosak és tökéletesek, mint senki más a mindenségben. Nyomban elsietett Klapanciuszhoz, az pedig megmagyarázta neki, hogy nem holmi titokzatos vetélytársakról szól a hír, hanem róluk magukról, csak előbb körüljárta a kozmoszt. De a hírnévnek megvan az a tulajdonsága, hogy a kudarcokról többnyire tapintatosan hallgat, még akkor is, ha a módfeletti tökéletesség okozta őket. Aki kételkedne ebben, gondoljon Trurl hetedik és utolsó utazására; erre magányosan indult, mivel Klapanciusznak határidős munkái voltak, s ezért nem tarthatott vele.

Az idő tájt Trurl fölöttébb elbizakodott volt, és a tisztelet jeleit, amelyekkel körülvették, egészen magától értetődőnek tekintette. Észak felé repült hajóján, mert azt a vidéket ismerte a legkevésbé. Sokáig repült az űrben, sorra elhúzott a csatazajtól hangos vagy halott csöndbe dermedt bolygók mellett, míg véletlenül felfigyelt egy apró, szinte mikroszkopikus bolygócskára, amely tulajdonképpen csak holmi elkallódott anyagmorzsának látszott.

Ennek a kőmorzsának a felszínén valaki fel-alá szaladgált, ugrált, és furcsán hadonászott. Trurl elcsodálkozott ezen a magányosságon, aggasztották a kétségbeesés vagy a harag e különös gesztusai, ezért gyorsan leszállt.

Hatalmas termetű férfiú fogadta, tetőtől talpig irídiumból és vanádiumból volt. Zengő-bongó hangon mondta el, hogy ő Tartaroszi Kirúgtak király, Namarski és Fenebeléd országok uralkodója; ámde mindkét országának lakosait álnok királygyilkos düh szállta meg, letaszították trónjáról, s erre a kőmorzsára száműzték, hogy itt keringjen a gravitáció fekete örvényeiben az idők végezetéig.

Miután megtudta, hogy kivel van dolga, a száműzött király követelni kezdte, hogy Trurl, mint afféle hivatásos jótevő, haladéktalanul ültesse őt vissza trónjára. A visszatérés puszta gondolatára fellángoltak a szemei a bosszú édes előérzetétől, s acélujjai begörbültek, mintha máris hű alattvalói torkát szorongatnák.

Trurl nem tudta és nem is akarta teljesíteni Kirúgtak óhaját, mivel ez töméntelen bajt és bűnt vont volna maga után, valahogy azonban mégis meg akarta vigasztalni a kiebrudalt felséget. Hosszabb gondolkodás után kisütötte, hogy van megoldás: úgy intézhetné a dolgot, hogy a király is jóllakjon, és alattvalói is megmaradjanak. Felgyűrte az ingujját, és híres mérnöki művészetével vadonatúj országot épített az uralkodónak. Tele volt az városokkal, folyókkal, hegyekkel, erdőkkel és patakokkal, volt ege, felhői, hadseregei, csatamezői, bástyái, várai, ékes kastélyai; voltak benne napsütötte, tarkabarka hetivásárok, fáradságos napok, áttáncolt éjszakák, hajnalig tartó mulatságok, fényes kivégzések. Beszerelt az országba egy pompás fővárost csupa márványból és hegyikristályból, beépítette az agg bölcsek tanácsát, téli palotákat és nyári rezidenciákat, összeesküvőket, cselszövőket, dajkákat, titkosrendőröket, telivér hátaslovakat és a szélben vörösen lengő tollbokrétákat. Aztán átszőtte az ország levegőjét harsonaszó ezüstfonalaival és ágyúlövések repedt dörejével, tett még hozzá egy marék árulót, egy marék hőst, csipetnyi szabadságharcost és prófétát, egy-egy darab messiást és nagy ihletkapacitású költőt, majd leült a kész ország mellé, s nekilátott a próbaüzemeltetésnek. Közben, parányi szerszámaival mesterkedve, adott még az ország asszonyainak egy-egy késhegynyi szépséget, a férfiaknak egy csipet komor hallgatást és duhaj kurjongatást, a hivatalnokoknak gőgöt és szolgalelkűséget, a csillagászoknak mámoros csillagnézést, a gyerekeknek nyafogást. És mindez együttvéve, szépen összeszerelve és kicsiszolva egy dobozban foglalt helyet, amely nem is volt túlságosan nagy, csak akkora, hogy Trurl könnyedén fölemelhette. Ezek után az egészet Kirúgtaknak ajándékozta, hadd uralkodjék rajta örök időkig; persze megmutatta neki, hol vannak a picuri királyság kimenetei és bemenetei, hogyan kell háborúkat programozni, zendüléseket elfojtani, hogyan kell adókat kivetni és behajtani. Megtanította arra is, hol vannak a miniatűr társadalom kritikus átmenetei, mennyi a palotaforradalmi és társadalmi feszültség megengedett maximuma, és mennyi a minimuma. Olyan jól elmagyarázta, hogy a zsarnoki uralkodásban régóta jártas király rögtön kapott a tanításon, és ott helyben, a mérnök szeme láttára kiadott próbaképpen néhány rendeletet, megfelelően igazgatva a császári sasokkal és oroszlánokkal díszített vezérlőkallantyúkat. A rendeletekkel bevezette a statáriumot, a kijárási tilalmat és a különleges adót. Majd miután az apró államban letelt egy év, de a király és Trurl ideje szerint csak egy perc, legmagasabb uralkodói kegyét gyakorolta, vagyis egy vezérlőgomb megnyomásával visszavonta egyik népnyúzó rendeletét, enyhített az adón, és kegyeskedett feloldani a statáriumot – s a hála boldog zsivaja hallatszott ki a dobozból, mintha kis egerek cincognának, mikor a farkukat húzzák, a doboztető domború üvegén át pedig látszott, hogyan ujjong a nép a verőfényes, poros utcákon, a lustán kanyargó folyók mentén, melyek vizében bolyhos felhők tükröződnek, s hogyan dicséri uralkodójának nemes lelkét és páratlan kegyességét.

Kirúgtak, aki először sértődötten fogadta Trurl ajándékát, mondván, hogy ez az ország túl kicsi neki, és különben is gyerekjátékhoz hasonlít, most már, látván, milyen naggyá válik benne minden, amikor a vastag tetőüvegen át nézi, sőt homályosan talán azt is megérezvén, hogy a nagyságrend tulajdonképpen mindegy, hiszen az államügyeket nem méterrel vagy kilogrammal mérik, az érzések pedig egyformák, akár óriások, akár törpék élik át őket, végül is köszönetet mondott a mérnöknek, noha kissé savanyúan és feszengve. Alkalmasint legszívesebben elrendelte volna, hogy a palotaőrség verje bilincsbe Trurlt, és kínozza halálra, hiszen legjobb lett volna csírájában elfojtani minden olyasféle híresztelést, miszerint őfelsége, úgymond, holmi gyanús himpellértől, csavargó mesterembertől kapta ajándékba birodalmát. De Kirúgtakban volt annyi józanság, hogy belássa: erről kénytelen letenni, az arányok miatt – előbb hurcolhatnák börtönbe a bolhák a kutyát, mint a királyi hadsereg Trurlt. Még egyszer biccentett tehát, majd megragadta a jogart és az országalmát, némi fáradsággal fölemelte az országát tartalmazó dobozt, és becipelte szerény száműzötti viskójába. Aztán, míg feje fölött a bolygómorzsa forgásának ütemében váltakozva felragyogott és lenyugodott a nap, a király, akit alattvalói a legnagyobbnak tekintettek a világon, nagy élvezettel országolt, parancsolt, nyakaztatott, jutalmazott, s mindezzel szüntelenül tökéletes alattvalói hűségre és a trón imádatára buzdította pirinyó alattvalóit.

Trurl hazatért, és nagy büszkén elmesélte barátjának, milyen mérnöki remekkel egyeztette össze Kirúgtak monarchista törekvéseit volt alattvalóinak köztársaságpárti hajlamával. Klapanciusz azonban, csodák csodájára, egyáltalán nem dicsérte meg mestermunkájáért. Ellenkezőleg, Trurl szemrehányást olvasott ki barátja szeméből.

– Jól értettelek? – dörmögte Klapanciusz. – Kiszolgáltattál egy egész társadalmat ennek a vérszomjas gazembernek, ennek a született rabszolgahajcsárnak, ennek a szadista szörnyetegnek? És még elmeséled, milyen ujjongó zsivajt váltott ki a népnyúzó rendeletek egy részének visszavonása? Hogy tehettél ilyet?!

– Tréfálsz? – fakadt ki Trurl. – Hiszen az egész ország elfér egy dobozban, összesen egy méter hosszú, hetven centi széles, hatvanöt magas. Csak modell az egész…

– Minek a modellje?

– Hogyhogy minek? Hát egy társadalomnak, százmilliószoros kicsinyítésben.

– És honnan tudod, hogy nem léteznek-e a miénknél százmilliószorta nagyobb társadalmak? Hátha a miénk is csak azoknak az óriásoknak a modellje? És egyáltalán, mit számít a méret? Abban a dobozban, illetve országban talán nem hónapokig tart az utazás a fővárostól a határig a lakosok számára? Talán nem szenvednek, nem dolgoznak arcuk verítékével, nem halnak meg?

– No de öregem, hiszen tudod, hogy mindezek a folyamatok azért játszódnak le, mert beprogramoztam őket, tehát nem valóságosan mennek végbe…

– Mi az, hogy nem valóságosan? Azt akarod mondani, hogy a doboz üres, és minden fáklyásmenet, kínvallatás, kivégzés csak illúzió? Érzéki csalódás?

– Nem csalódás annyiban, hogy igazán végbemegy, de csak bizonyos mikroszkopikus jelenségek gyanánt, amelyekre az atomrajokat kényszerítettem – magyarázkodott Trurl. – Mindenesetre az ottani születés, szerelem, hősiesség vagy árulás csupán parányi elektronok körtánca az űrben, az én programozó művészetem pontossága jóvoltából, amely…

– Elég az öndicséretből! – szakította félbe Klapanciusz. – Azt mondod, hogy ezek önszervező folyamatok?

– Hát persze!

– És parányi elektronfelhők között mennek végbe?

– Tudod nagyon jól!

– És a hajnalok, napnyugták és véres harcok létrejötte pusztán a lényeges változók kölcsönhatásának következménye?

– Pontosan így van.

– No és mi magunk, ha fizikai és kauzális szempontból vizsgáljuk, vajon nem az elektronok táncának felhői vagyunk? Nem az űrbe szerelt pozitív és negatív töltések? A mi létünk talán nem részecskeütközések következménye, noha mi magunk az elektronok bakugrásait úgy érzékeljük, mint szorongást, vágyat vagy gondolkodást? Hát mi egyéb történik a fejedben, mikor álmodozol, mint kapcsolások bináris algebrája és az elektronok szakadatlan tánca?

– No de Klapanciusz! Azonosítanád a mi életünket az üvegdobozba zárt játékország életével?! – méltatlankodott Trurl. – Na hallod, ez már túlzás! Hiszen én csak államszimulátort építettem, tökéletes kibernetikai modellt, semmi többet!

– Hát nem érted, Trurl? A tökéletesség a mi átkunk, amely minden alkotásunkra ránehezedik, mert kiszámíthatatlanná teszi a következményeket! – mondotta nyomatékosan Klapanciusz. – Ha egy tökéletlen utánzó kínozni vágyna valakit, és csinálna magának holmi formátlan fatönköt vagy viaszbábut, amely külsőleg valamelyest hasonlít egy értelmes lényre, azon nyugodtan kitölthetné szadista hajlamát, és kész! De gondold meg, barátom, mi történik a tökéletesedés folyamán! Gondolj a következő szobrászra, aki már gramofont szerel a bábu hasába, hogy teremtménye jajgasson a korbácsütések alatt! Gondolj a következő bábura, amely bábuból már homeosztáttá válik, gondold el a könnyező, vérző bábut, és végül azt a bábut, amely retteg a haláltól, bár ugyanakkor vágyik is a nemlét nyugalmára, hogy szabaduljon kínjaitól! Hát nem látod, hogy a szimuláció tökéletessége folytán a látszat valósággá válik, a színlelés pedig igazsággá? Kiszolgáltattad egy vérszomjas zsarnoknak a szenvedésre képes lények egész tömegét, tehát gyalázatos bűnt követtél el…

– Mindez csak szófacsarás! – szakította félbe hevesen Trurl. Barátjának szavai elevenébe vágtak, de persze csak annál dühösebben ágált. – Az elektronok nem csak a mi fejünkben ugrálnak, hanem a gramofonlemezben is. Ennek a ténynek az általánosságából semmi olyan nem következik, ami feljogosítana efféle hiposztazált analógiákra! A kegyetlen Kirúgtak alattvalói valóban vesztőhelyre mennek, sírnak, harcolnak, szeretnek, mert így határoztam meg a paramétereket, de hogy éreznek-e közben valamit, azt nem tudjuk, Klapanciusz, mert arról a fejükben ugráló elektronok nem árulnak el semmit!

– Ha szétverném a te fejedet, abban sem látnék egyebet, mint elektronokat – felelte higgadtan Klapanciusz. – Úgy teszel, mintha nem értenéd, amit mondok, pedig jól tudom, hogy nem vagy ilyen buta! A gramofonlemeztől nem kérdezel semmit, a lemez nem fog irgalomért könyörögni, sem térdre esni! Azt mondod, nem lehet tudni, vajon csak azért jajgatnak-e a korbácsütések alatt, mert így meg úgy ugrálnak bennük az elektronok, tehát olyanformán, mint ahogy a kocsikerék a kenetlenségtől nyikorog, vagy csakugyan fájdalmat éreznek, és ezért ordítanak? No de hol itt a különbség? Hiszen a szenvedő nem az, aki kezedbe adja a szenvedését, hogy megtapogasd, és mérlegre tehesd, hanem az, aki úgy viselkedik, mint aki szenved. Bizonyítsd be nekem, hogy ők nem éreznek semmit, hogy nem gondolkodnak, nem annak tudatában lévő lények, hogy a nemlét két szakadéka közé zárva élnek, a születés előtti és a halál utáni nemlét közötti résben, ezt bizonyítsd be nekem, akkor nem szidlak tovább! Bizonyítsd be tüstént, hogy csak szimuláltad a szenvedést, de nem teremtetted!

– Tudod, hogy ez lehetetlen – válaszolta Trurl halkan. – Hiszen mikor a szerszámokat kézbe vettem, mikor a doboz még üres volt, már akkor előre kellett látnom mindezt. Kirúgtak országának tervezésénél ügyelnem kellett, nehogy a királyban az a benyomás támadjon, hogy bábokat kapott igazi alattvalók helyett. Nem tehettem másképp, értsd meg! Hiszen minden, ami megingatja a teljes valószerűség illúzióját, megsemmisítette volna az uralkodás komolyságát is, gépi játékszerré tette volna az egészet…

– Értem én, nagyon jól értem! – kiáltotta Klapanciusz. – Szándékod tiszteletre méltó volt; te csupán az igazihoz minél hasonlóbb államot akartál szerkeszteni, olyan hasonlót, hogy meg se lehessen különböztetni, és döbbenettel hallom, hogy sikerült is! Hazatérésed óta csak órák teltek el, de azok számára, akik ott élnek a dobozba zárva, egész évszázadok. Hány lénynek kellett már elpusztulnia, hogy a gőgös Kirúgtak tovább pöffeszkedhessen, mint egy varangyos béka?

Trurl erre már nem tudott mit felelni. Csendesen elindult a hajója felé, és látta, hogy barátja követi. Az űr csónak villámgyorsan az égbe röppent, Trurl beirányította a hajó orrát két nagy tűzcsomó közé, s némán támaszkodott a kormányhoz, míg Klapanciusz meg nem szólalt:

– Javíthatatlan vagy. Mindig előbb cselekszel, azután gondolkodsz. Mit akarsz most csinálni, ha odaérkeztünk?

– Visszaveszem tőle az országot.

– És mit csinálsz vele?

– Hát megsemmisítem! – kiáltotta volna Trurl, de torkán akadt a szó. Nem tudott felelni, végül is azt mormolta:

– Választásokat rendezek. Válasszanak maguknak igazságos kormányférfiakat.

– Hűbéreseknek és jobbágyoknak programoztad őket. Mit akarsz most a választásokkal? Mit változtatnának a sorsukon? Előbb az állam egész struktúráját kellene szétszerelned, és minden kapcsolást újra összekötnöd…

– De hát hol végződik a struktúra megváltoztatása, és hol kezdődik az elmék átalakítása?! – tört ki Trurl. Klapanciusz nem válaszolt, és komoran hallgatva repültek, amíg meg nem pillantották Kirúgtak bolygóját. Leszállás előtt néhányszor körülrepülték, és meglepő látvány tárult a szemük elé.

A bolygót az értelmes tevékenység számtalan jele borította. Parányi hidacskák íveltek a cérnavékony, csobogó erek fölött, a csillagokat tükröző tócsák háta tele volt hajókkal. A bolygómorzsa sötét éjszakai féltekéjén települések fényei sziporkáztak, a nappali féltekén pedig jól látszottak a városok, bár magukat a lakosokat a legerősebb távcsővel sem tudták felfedezni, olyan picikék voltak. Kirúgtak királynak pedig híre-hamva sem volt, mintha a föld nyelte volna el.

– Eltűnt… – suttogta ámulva Trurl. – Mit csináltak vele?

Sikerült szétfeszíteniük a doboz falát, és elfoglalták az egész minibolygót…

– Oda nézz! – kiáltott fel Klapanciusz, és egy aprócska gombafelhőre mutatott, amely lassan szétfoszlott a légkörben, nem volt nagyobb egy stoppolófánál. – Már ismerik az atomenergiát… És ott, messzebb, látod azt az üvegépítményt? A doboz maradványai! Valami templomfélét építettek belőle…

– Nem értem. Hiszen ez csak modell volt! Csak folyamat nagyszámú paraméterrel, monarchisztikusra programozva, visszacsatolásos szimulátor, variábilis multisztát… – dadogta ámulva és megdöbbenve Trurl.

– Igen. De elkövetted a megbocsáthatatlan hibát, hogy túlságosan tökéletes volt a szimuláció. Nem akartál pusztán óraszerkezetet építeni, és így akaratlanul, merő gondosságból azt építetted meg, ami lehetséges és szükségszerű, és ami a mechanizmus ellentéte…

– Ne mondd végig! – kiáltotta Trurl. És néztek, néztek lefelé, míg egyszer csak valami nekiütközött a hajójuknak, de szerencsére csak súrolta őket. Odapillantottak, és jól látták azt a tárgyat, mivel fénycsík húzódott utána. Űrhajó volt, vagy talán csak mesterséges hold, de meglepően hasonlított az egyik acélcsizmához, amelyet a zsarnok Kirúgtak viselt hajdanában. És amikor feljebb tekintettek, magasan a bolygócska fölött megláttak egy fénylő égitestet, amely korábban nem volt ott; és megismerték jéghideg, kerek felületén Kirúgtak acélvonásait, akiből ily módon lett a mikromini nép bolygójának holdja.

ZSENIALON KIRÁLY HÁROM MESÉLŐGÉPE

Egy napon megjelent Trurlnál egy idegen, akin, mihelyt kiszállt foton gyaloghintójából, rögtön látszott, hogy messziről jött magas személyiség, ott ugyanis, ahol másoknak kezük van, ő csak egy illatos zafírkövet hordott, ahol másoknak lábuk van, rajta szivárványos fény kavargott; fej helyett csupán egy pompás kalpagot viselt, beszélni pedig a belsejéből beszélt, ugyanis fényesre csiszolt felületű, eszményien sima gömb volt, deréktájban díszes plazmazsinórral övezve. Miután köszöntötte Trurlt, közölte, hogy ő tulajdonképpen kettő, nevezetesen a felső és alsó félgömb; az előbbinek a neve Szinkronizin, az utóbbié Szinkrofazin. Trurl egészen fellelkesült ezen a remek szerkezeti megoldáson, amilyet értelmes lénynél még sohasem látott. Rögtön ki is jelentette, hogy még sohasem volt szerencséje ilyen gondosan kidolgozott, tökéletesen csiszolt és magas fényű személyhez. A jövevény udvariasan viszonozta a bókot, dicsérve Trurl felépítését, majd e kölcsönös szívélyességek után elárulta, mi szél hozta errefelé: mint a nagy Zsenialon király barátja és hű szolgája, azért jött, hogy három mesélőgépet rendeljen Trurltól.

– Az én uram és királyom – magyarázta – már régóta nem uralkodik és nem királykodik. Ilyen kettős lemondásra késztette ugyanis a világi ügyek mélyreható megismeréséből fakadó bölcsesség. Elhagyva fémes királyságát, egy szellős, száraz barlangba költözött, hogy az elmélkedésnek szentelje magát. Néhanapján azonban erőt vesz rajta a szomorúság vagy az önvád, és ilyenkor csakis egészen rendkívüli történetekre vágyik. Ám azok, akik hívek maradtak hozzá, mikor lemondott a trónról, már régen elmondtak neki minden történetet, amit ismertek. Így hát, nem látván más megoldást, azt szeretnénk, mérnök uram, ha elmés gépeiddel segítenél eloszlatni a király borús kedvét.

– Építhetek ilyen gépet – bólintott Trurl. – De miért akartok mindjárt hármat?

– Azt szeretnénk – felelte Szinkrofazin, hol erre, hol arra az oldalára gördülve –, hogy az első gép kalandos, de szívderítő meséket mondjon, a második csavaros és mulatságos históriákat, a harmadik pedig mély és megindító történeteket adjon elő.

– Tehát az első felfrissítse az elmét, a második mulattasson, a harmadik pedig az okulást szolgálja? – mondotta Trurl. – Értem. Most rögtön vagy csak később beszélünk a fizetségről?

– Ha megépíted a gépeket, dörzsöld meg ezt a gyűrűt – felelte a jövevény –, akkor megjelenik ez a gyaloghintó. Beülsz a gépeiddel együtt, és elröpülsz Zsenialon király barlangjába. Ott majd előadhatod a kívánságaidat, és ő a lehetőségekhez képest biztosan teljesíti.

Ezután meghajolt, átadta Trurlnak a gyűrűt, és vakítóan csillogva visszagurult a gyaloghintóba. Fehér fényfelhő vette körül, néma villám villant, és Trurl egyedül maradt háza előtt, kezében a gyűrűvel, és nem valami elégedetten a történtekkel.

– A lehetőségekhez képest… – zsörtölődött, miközben visszament műhelyébe. – De rühellem az ilyesmit! Tudjuk, mi sül ki ebből: mihelyt a számla kiegyenlítésére kerül sor, vége a cifra bókoknak meg a hajlongásnak, és kezdődik a huzakodás, alkudozás, veszekedés…

A kezében csillogó gyűrű ekkor megrezzent, és így szólt:

– „A lehetőségekhez képest” csak annyit jelent, hogy Zsenialon király, mivel lemondott trónjáról, nem túlságosan gazdag. De úgy fordult hozzád, mérnök úr, mint bölcs a bölcshöz, és talán nem is tévedett, mert úgy látom, nem csodálkozol, hogy egy gyűrű beszélni kezd. Ne csodálkozz tehát a király szegénységén sem, és légy nyugodt, mert busás jutalmat fogsz kapni, ha talán nem is aranyban. De nem minden éhséget csillapít az arany.

– Hagyjuk a kincstári szöveget, gyűrű! – morogta Trurl. – Bölcs ide, bölcs oda, a gépépítéshez szükséges atomok, ionok meg egyéb kincsek fene sokba kerülnek, a villanyszámláról már nem is beszélve. Jobban szeretem a tiszta ügyleteket, szerződéssel, pecsétekkel, aláírásokkal. Nem vagyok kapzsi, de kedvelem az aranyat, különösen nagyobb mennyiségben, és ezt nyíltan be is vallom. Aranyos fénye, csillogása, súlya kedves a szívemnek. Ha kiszórok egy-két zsák csengő dukátot a padlóra, és elgyönyörködöm bennük, fölmelegszik a lelkem, mintha egy napocska sütne benne. Szeretem az aranyat, no! – kiáltott fel, mert saját szavai kissé felajzották.

– De minek neked az arany, amit mások hoznak? Nem csinálhatnál magadnak, amennyit csak akarsz? – csillogott a gyűrű csodálkozásában.

– Nem tudom, mennyire bölcs a te Zsenialon királyod – felelte Trurl –, de azt már látom, hogy te nagyon balga egy gyűrű vagy! Még hogy én csináljak aranyat magamnak! Hallottak már ilyet?! Hát abból él a cipész, hogy cipőt készít magának? Hát magának főz a szakács, magát öli le a katona? Na és az önköltség, arról még nem hallottál? Egyébként, ha tudni akarod, nemcsak aranyat pengetni szeretek, hanem zsémbelődni is. No, de most már csönd legyen, mert munkához kell látnom!

Elrakta a gyűrűt egy öreg bádogdobozba, majd sürgölődni kezdett a műhelyében. Három napig építette a három gépet, ki sem lépve a házából, majd rátért a formatervezésre; az egyszerű, funkcionális idomokat kedvelte. Különféle fedőlapokat próbált ki, a gyűrű pedig folyton kritizálta a dobozából, amíg Trurl rá nem csapta a fedelet, mert zavarták a kotnyeleskedő megjegyzések.

Végül szépen belakkozta a gépeket – az elsőt fehérre, a másodikat égszínkékre, a harmadikat feketére –, majd megdörzsölte a gyűrűt. Tüstént megjelent a gyaloghintó, berakodott, maga is beült a gépek mellé, és várta, hogy mi lesz. Egy villanás, egy szisszenés, porfelhő támadt, és mikor a por elült, Trurl a gyaloghintó ablakán kinézve fehér homokkal felhintett, tágas barlangban találta magát. Először néhány fapadot pillantott meg, amelyek könyvek és fóliánsok alatt roskadoztak, aztán egész sor fényesen csillogó gömböt. Egyikükben felismerte az idegent, aki a gépeket rendelte nála; a középsőben pedig, aki nagyobb volt a többinél, és az öregségtől kissé már ráncos, a királyt sejtette. Kiszállt hát, és meghajolt. A király szívélyesen köszöntötte, majd így szólt:

– A bölcsességnek két fajtája van: az egyik lehetővé teszi a tevékenységet, a másik visszatart tőle. Nem gondolod, jeles Trurlom, hogy az utóbbi a nagyobb? Hiszen csak a rendkívül éles elme láthatja előre tetteinek távoli következményeit, melyek problematikussá teszik az őket előidéző cselekvést. Ezért a tökéletesség a cselekvés beszüntetésében nyilvánul meg, és a bölcsesség abban különbözik az értelemtől, hogy képes ilyen megkülönböztetésre…

– Már megbocsásson, felség – válaszolta Trurl –, de szavait kétféleképpen lehet értelmezni. Egyfelől finom célzásnak, amely leszállítja munkám értékét, lekicsinyelvén ama tevékenységemet, mellyel a gyaloghintóban fekvő három gépet megépítettem. Ez az értelmezés számomra sajnálatos lenne, mivel arra utalna, hogy az elhangzott szavakat a gyér fizetési hajlandóság súgta. A másik értelmezés szerint egyszerűen a tétlenség elméletét fejtetted ki, amely viszont belsőleg ellentmondásos. Ahhoz, hogy az ember tétlenkedhessek, először cselekednie kell; aki azért nem forgatja ki sarkukból a hegyeket, mert képtelen rá, de közben azt hangoztatja, hogy a fene nagy bölcsesség készteti a tétlenségre, csupán nevetségessé válik olcsó álfilozófiájával. A tétlenség biztos, és csak ennyi jót lehet mondani róla. A tevékenység bizonytalan, és ebben van a szépsége; de ha felségedet érdeklik a kérdés további részletei, építhetek egy megfelelő vitatkozógépet.

– A fizetés ügyét halasszuk e kedves találkozás végére – szólt a király, aprókat gurulva a titkos derültségtől, melyet Trurl szónoklata keltett benne. – Most azonban, mérnököm, hadd lássalak vendégül! Szíveskedj helyet foglalni szerény asztalunknál, ezen a padon, hű barátaim között, és ha van kedved, mesélj valamit tevékenységeidről vagy tétlenségeidről!

– Engedelmeddel, királyom – felelte Trurl –, attól tartok, hogy nem vagyok elég ékesszóló. Tökéletesen helyettesít azonban három gépem, amelyeket magammal hoztam; így legalább mindjárt kipróbáljuk őket.

– Legyen hát! – szólott a király.

Valamennyien leültek, kíváncsiságot és a rendkívüli történetek reményét kifejező testtartásban, Trurl pedig kiemelte a gyaloghintóból a fehérre lakkozott gépet, megnyomott rajta egy gombot, és letelepedett Zsenialon király jobbján. Az első gép pedig így szólt:

– Ha nem ismeritek a híres-nevezetes történetet a tömkelegekről, királyukról, Mandarionról, az ő Tökéletes Tanácsosáról, valamint Trurl mérnökről, aki e tanácsost először megépítette, majd elpusztította, akkor figyeljetek!

A tömkelegek birodalma arról nevezetes, hogy alattvalói rengetegen vannak. Egy napon Trurl mérnök, aki a sáfránysárga Delira csillagkép vidékén barangolva kissé letért az útról, megpillantott egy bolygót, amely mindenestül mozogni látszott; lejjebb szállva észrevette, hogy csak a bolygó felszínét borító tömeg hullámzik. Nagy nehezen talált néhány négyzetméter viszonylag üres talajt, és leszállt. A bennszülöttek nyomban odaszaladtak, körülfogták, és hangoztatni kezdték, hogy milyen sokan vannak; mivel azonban mind egyszerre és összevissza kiabáltak, sokáig nem értette meg, miről van szó. Mikor végre megértette, azt kérdezte:

– Hát igazán olyan sokan vagytok?

– Igazán! – harsogták roppant büszkén. – Megszámlálhatatlanok vagyunk!

A többiek így tódítottak:

– Annyian vagyunk, mint vízcsepp a tengerben!

– Mint csillag az égen!

– Mint a homokszemek! Mint az atomok!

– No jó – mondta Trurl. – És mi van akkor, ha ilyen sokan vagytok? Állandóan számoljátok magatokat, és ebben telik kedvetek?

– Műveletlen idegen – felelték –, tudd meg, hogy ha toppantunk a lábunkkal, megremegnek a hegyek, ha fújunk, orkán kerekedik, és fákat csavar ki, ha pedig mindannyian leülünk, senki sem bírja kezét-lábát mozdítani!

– És mire jó az, ha remegnek a hegyek, orkán tépi ki a fákat, és senki sem bírja kezét-lábát mozdítani? – kérdezte Trurl. – Hát nem jobb, ha a hegyek nyugodtan álldogálnak, a szél nem fúj, és mindenki úgy mozog, ahogyan akar?

Nagyon felháborodtak a tömkelegek, hogy így semmibe veszi hatalmas számukat és számbéli hatalmukat; ezért toppantottak, fújtak, és leültek, hogy bebizonyítsák, milyen sokan vannak, és mi következik ebből. A földrengés a fák felét derékba törte, a fák az alattuk állókat összeroppantották, a fújás támasztotta szél kidöntötte a maradék fákat, újabb hétszázezer lakos morzsolódott össze, az életben maradottak pedig sem kezüket, sem lábukat nem bírták mozdítani.

– Te jó isten! – szörnyedt el Trurl, beszorulva, mint egy szardínia. – Micsoda szerencsétlenség!

Mint kiderült, e szavakkal még jobban megsértette őket.

– Tudatlan idegen! – kiáltották. – Ugyan mit számít pár százezer egyed elvesztése a tömkelegeknek, akik megszámlálhatatlanok?! Ami észrevehetetlen, azt egyáltalán nem lehet veszteségnek nevezni. Csak megmutattuk neked, milyen hatalmasan tudunk dobbantani, fújni és leülni. Hát még ha nagyobb tettekre szánnánk el magunkat!

– Jó, jó – felelte Trurl –, ne higgyétek, hogy nem értem, miről van szó! Mindaz, ami nagy és számos, meglehetősen általános tiszteletet ébreszt. Például az avas gázt, amely egy öreg hordó fenekén álmosan kering, nem tiszteli senki, de ha annyi van belőle, hogy egy galaktikus ködfelhőre futja, mindjárt hasra esnek előtte. Pedig ugyanaz a közönséges, avas gáz, csak éppen nagyon sok van belőle.

– Nem tetszik nekünk, amit karattyolsz! – förmedtek rá. – Nem szívesen hallunk holmi avas gázról!

Trurl körülnézett, nem jön-e a rendőrség, de a nagy zsúfoltságtól a rendőrök nem fértek oda.

– Kedves tömkelegek – mondta –, engedjétek meg, hogy eltávozzam országotokból, mivel nem osztozom abban a hitetekben, hogy a nagy szám önmagában is nagyszerű, akkor is, ha semmi egyéb nincs mögötte, mint a puszta szám.

A tömkelegek összenéztek, majd csettintettek az ujjukkal. Ettől akkora robbanás támadt, hogy Trurl a levegőbe repült. Sokáig bukfencezett a magasban, majd egyenesen talpra pottyant, és a királyi palota kertjében találta magát. Éppen közeledett Legnagyobb Mandarion, a tömkelegek királya; már jó ideje figyelte Trurl röptét és lepottyanását, most pedig megszólította:

– Úgy hallom, idegen, nem adóztál kellő tisztelettel megszámlálhatatlan népemnek. Ezt agyad sötétségének tulajdonítom. De, bár a magasabb dolgokat képtelen vagy felfogni, állítólag bizonyos ügyességet tanúsítasz az alsóbbrendű ügyekben, és ez éppen kapóra jön, mivel Tökéletes Tanácsosra van szükségem. Te majd megépíted!

– Mit tudjon a tanácsos, és mit kapok, ha megépítem? – érdeklődött Trurl, miközben leverte magáról a port és homokot.

– Tudjon mindent, vagyis válaszoljon minden kérdésre, oldjon meg minden problémát, adja a legjobb tanácsot, egyszóval, állítsa szolgálatomba a legmagasabb bölcsességet. Ha megépíted, adok neked százezret vagy kétszázezret alattvalóimból; lehet egy-két ezerrel több is, ezen nem fogunk összeveszni…

„Úgy látszik, az értelmes lények szerfölött nagy száma igen veszélyes, mert a homokhoz teszi őket hasonlatossá; ez a király könnyebben megválik alattvalóinak egész seregétől, mint én egy viselt bocskortól!” – gondolta Trurl, és így szólt:

– Uram, az én házam kicsiny, nem tudom, mit kezdenék százezer rabszolgával.

– Együgyű idegen, vannak szakembereim, akik majd megmagyarázzák neked: a rabszolgahad számtalan dologra használható. Különféle színű ruhákba lehet őket öltöztetni, hogy egy nagy téren mozaik formájában felálljanak, vagy az alkalomnak megfelelő, tanulságos, élő feliratokat alkossanak. Csomóba lehet kötni őket és labdázni velük, vagy ötezerből kalapácsfejet csinálni, háromezerből hozzá nyelet, és szétverni velük egy kősziklát, vagy kidönteni egy erdőt. Kötelet és indát lehet fonni belőlük, vagy bohókás nyakláncot csinálni: a legalsók, akik a lánc végén az űr fölött lógnak, tréfás mozdulataikkal, tekergőzésükkel és visításukkal gyönyörködtetik a szemet és a szívet. Állíts egyszer fél lábra tízezer ifjú rabszolganőt, és parancsold meg, hogy jobb kezükkel nyolcasokat írjanak le, bal kezük ujjaival pedig csettintsenek: soha többé nem mondasz le erről a bájos látványról, nekem elhiheted!

– Uram! – felelte Trurl. – Az erdőket és kősziklákat gépekkel győzöm le, ami pedig a feliratokat és mozaikokat illeti, nem szokásom olyan lényekből csinálni őket, akiknek talán más tevékenységhez lenne kedvük.

– Vakmerő idegen – horkant fel a király –, mit kívánsz hát a tanácsosért?

– Száz zsák aranyat, király!

Mandarion sajnálta az aranyat, de igen ravasz, titkos gondolata támadt. Ezért így szólt:

– Legyen kívánságod szerint!

– Igyekszem teljesíteni felséged óhaját – mondta Trurl, és visszavonult a palota bástyájába, ahol Mandarion műhelyt utalt ki számára. Nemsokára kihallatszott, amint szuszog a fújtató, csattog a kalapács, csikorog a fűrész. A király meglesette kémeivel, mit művel a mérnök; csodálkoztak a kémek, mert Trurl nem tanácsost épített, hanem sok különféle szerszámkészítő, lakatos és villanyszerelő gépet. Aztán leült, hosszú papírszalagot kezdett egy szöggel lyukasztgatni, elkészítette a tanácsos programját, majd sétálni ment, míg a gépek késő éjszakáig serénykedtek a bástyában, reggelre pedig elkészült a tanácsos. Dél felé Trurl bevezetett a trónterembe egy jókora, két lábon járó bábut egyetlen kicsi kézzel, és bemutatta a királynak: ez a Tökéletes Tanácsos.

– No, majd meglátjuk, mit ér! – gyanakodott Mandarion. Megparancsolta, hogy szórják fel a márványpadlót sáfránnyal és fahéjjal, mert a tanácsos a forró vas erős szagát árasztotta, sőt helyenként még izzott is egy kicsit, hiszen az imént vették ki a kemencéből. – Elmehetsz – intett a király Trurlnak –, estére gyere vissza, és akkor majd elszámolunk.

Trurl elkocogott, azon tűnődve, hogy Mandarion szavai nem sok bőkezűséget ígértek, sőt talán holmi fondorlat is rejlik mögöttük. Nagyon örült, hogy a tanácsos mindentudását egy apró, de lényeges fenntartással korlátozta a programban: nevezetesen azzal, hogy bármi legyen is a parancs, alkotójának vesztét a gép soha ne okozza.

A király, kettesben maradva a tanácsossal, így szólt:

– Nos, ki vagy, és mit tudsz?

– Én felséged Tökéletes Tanácsosa vagyok – felelte a gép tompa hordóhangon –, és a legtökéletesebb tanácsokat tudom adni.

– Jól van – dörmögte a király. – Kinek tartozol hűséggel és engedelmességgel, nekem vagy az építődnek?

– Hűséggel és engedelmességgel egyes-egyedül felségednek tartozom – búgott fel a tanácsos.

– Na jó… – dünnyögte a király. – Hát akkor, először is… izé… hogy is mondjam… nem akarom, hogy mindjárt az első kívánságom azt a benyomást keltse, mintha fukar volnék… de azért szeretném, bizonyos mértékig, csak az elv kedvéért… mi a véleményed?

– Felséged még nem kegyeskedett közölni, mit kíván – felelte a tanácsos. Oldalából egy harmadik, kisebb lábat nyújtott ki, és megtámaszkodott rajta, mert egy pillanatra elvesztette az egyensúlyát.

– A Tökéletes Tanácsosnak olvasnia kell ura gondolataiban! – fortyant fel dühösen Mandarion.

– Természetesen, de csak külön utasításra, nehogy indiszkréciót kövessen el – mondta a tanácsos. Kinyitott egy kis ajtót a hasán, és elfordított egy „Telepatron” feliratú kulcsocskát. Aztán felragyogott, és így szólt:

– Felséged azt kívánja, hogy egy lyukas garast se kelljen fizetnie Trurlnak. Értem!

– Ha ezt bárkinek elárulod, bedobatlak a nagy malomba, amelynek köveit háromszázezer alattvalóm forgatja egyszerre! – fenyegette meg a király.

– Nem árulom el senkinek – biztosította a tanácsos. – Felséged tehát nem óhajt értem fizetni. Ez nagyon egyszerű dolog. Ha Trurl eljön, kegyeskedjék megmondani neki, hogy aranyat pedig nem kap, és hordja el magát.

– Tökfilkó vagy te, nem tanácsos! – dühöngött a király. – Nem akarok fizetni, de azt akarom, hogy ez Trurl hibájából történjék! Azt akarom, hogy ne járjon neki semmi! Érted?

A tanácsos bekapcsolta gondolatolvasó készülékét, kissé megingott, és tompán így válaszolt:

– Felséged úgy kívánja feltüntetni a dolgot, hogy felséged igazságosan járt el, a törvényekhez és adott szavához híven, Trurl pedig semmirekellő himpellér és csaló. Felséged engedelmével most rávetem magam felségedre, és fojtogatni kezdem, esetleg meg is tiprom, felséged pedig kegyeskedjék a szükséges hangerővel segítségért kiabálni…

– Te alighanem megzavarodtál – csodálkozott Mandarion. – Miért akarsz fojtogatni, és miért kiabáljak?

– Hogy azzal vádolhassuk Trurlt, királygyilkosságot akart általam végrehajtani – jelentette ki sugárzó képpel a tanácsos. – Ha ezek után felséged kiseprűzteti és a várfalról az árokba hajíttatja, ezt mindenki rendkívül irgalmas cselekedetnek fogja minősíteni, hiszen az effajta bűnt rendszerint kínvallatással megelőzött lenyakazás sújtja. Nekem viszont felséged nagylelkűen megkegyelmez, mint Trurl ártatlan eszközének. Mindenki elragadtatva zengi majd felséged jóságát, és minden pontosan úgy lesz, ahogy felséged óhajtotta.

– Hát akkor fojtogassál, de óvatosan, te disznó! – morogta a király.

Valóban minden úgy történt, ahogy a Tökéletes Tanácsos kieszelte. A király ugyan meg akarta toldani Trurl kidobását azzal, hogy mindenesetre tépjék ki a lábait, de erre aztán nem került sor. Ő azt hitte, hogy egyszerű hanyagság következtében, pedig az a teljes igazság, hogy a tanácsos diszkréten közbenjárt a segédhóhérnál. Azután a király megkegyelmezett a tanácsosnak, és saját felséges személye mellé rendelte. Trurl pedig nagy keservesen hazasántikált. Másnap elment Klapanciuszhoz, elmesélte szerencsétlen kalandját, és így szólt:

– Ez a Mandarion még nagyobb gazember, mint hittem. Csúnyán becsapott, és ráadásul a saját tanácsosom ötlete alapján! De téved, ha azt hiszi, hogy lenyelem a békát. A rozsda rágjon meg, ha bosszút nem állok ezen az aljas zsarnokon!

– De hát mit akarsz csinálni? – kérdezte Klapanciusz.

– Először is beperelem, hogy behajtsam a járandóságomat. De ez csak a kezdet. Megfizettetek a disznóságért, amit velem csinált!

– Bonyolult jogi probléma ez – töprengett Klapanciusz –, azt ajánlom, keress fel mindenekelőtt egy jó ügyvédet!

– Minek mászkáljak én ügyvédhez? – morogta Trurl. – Inkább csinálok magamnak egyet.

Hazament, és munkához látott. Hat púpozott merőkanál tranzisztort dobott egy hordóba, hozzáadott ugyanannyi ellenállást és kondenzátort, elektrolitot öntött rá, letakarta egy deszkával, lenyomtatta kővel, hogy jól összeérlelődjék, aztán aludni ment. Három nap múlva pompás, zamatos ügyvédje volt. Ki sem szedte a hordóból, hiszen úgyis csak egyetlen alkalomra kellett. Az asztalra tette a hordót, és megkérdezte:

– Ki vagy?

– A jog– és államtudományok tudora vagyok, a legkiválóbb ügyvéd és jogtanácsos – bugyborékolta a hordó, mert egy kicsit túl sok volt benne az elektrolit. Trurl előadta ügyét, a hordó pedig így szólt: – Betápláltad a tanácsosba azt a megszorítást, hogy a te vesztedet nem okozhatja?

– Igen. Annyit, hogy ne pusztítson el, semmi többet.

– Eszerint nem tettél eleget maradéktalanul a szerződésnek. A tanácsosnak mindent tudnia kellett volna, kivétel nélkül. Ha téged nem pusztíthat el, akkor nem tud mindent.

– De ha engem elpusztít, akkor nincs, aki felvegye a díjat!

– Ez külön kérdés. Mandarion büntetőjogilag vonható felelősségre, a te kereseted viszont magánjogi.

– Jól nézünk ki! Egy hordó tanít engem a magánjogra! – dühöngött Trurl. – Kinek a jogtanácsosa vagy tulajdonképpen, az enyém, vagy azé a piszok királyé?

– A tiéd, de a királynak joga volt megtagadni a fizetséget.

– Netán ahhoz is joga volt, hogy a várfalról az árokba dobasson?

– Ez büntetőjogi ügy, hivatalból üldözendő cselekmény, és külön kérdés – felelte a hordó.

Trurl majd megpukkadt mérgében.

– Micsoda?! Hát azért csináltam tudatos értelmet egy rakás tranzisztorból, drótból és ócskavasból, hogy tisztességes jogsegély helyett csűrés-csavarást kapjak? Majd adok én neked, te nyavalyás fiskális!

Leöntötte az elektrolitot, az asztalra rázta a hordó tartalmát, és szétszedte, de olyan gyorsan, hogy az ügyvédnek még fellebbezésre sem maradt ideje.

Ezután Trurl nekiült, és épített egy Juris Consulens nevű, kétemeletes gépet, magánjogi és büntetőjogi tápegységgel, paragrafusszűrővel, sőt minden eshetőségre a nemzetközi jogot és közjogot is beépítette. Aztán bekapcsolta az áramot, betáplálta az ügyet, és megkérdezte:

– Mi a teendőm?

– Bonyolult ügy – mondta a gép. – Kérelmet terjesztek elő, hogy rendkívüli eljárás keretében építs belém további ötszáz tranzisztort felül és kétszázat oldalt.

Trurl megcsinálta: akkor a gép így szólt:

– Kevés! További két mágnesdobot és egy puffertárat kérek. Majd kijelentette:

– A kázus önmagában véve érdekes, azonban két külön tárgycsoportra kell osztani: a kereset alapja az egyik, ebben sok mindent lehetne csinálni, és az eljárási mód a másik. Az utóbbival az a helyzet, hogy a király ellen semmiféle bírósághoz magánjogi keresetet benyújtani nem lehet, mert ez ellentétes a nemzetközi, valamint a kozmikus joggal. Végleges véleményemet csak akkor mondom el, ha szavadat adod, hogy utána nem fogsz szétszedni.

Trurl megígérte, de kíváncsi lett.

– Mondd, kérlek, honnan vetted, hogy ha nem leszek veled megelégedve, akkor szétszedlek?

– Nem tudom. Volt egy ilyen érzésem.

Trurl sejtette, hogy azért, mert beleépítette a hordóügyvédben is felhasznált elemeket. Úgy látszik, az előbbi eset emlékének nyomai megmaradtak az új áramkörökben, és tudat alatti komplexust hoztak létre.

– Nos, mi a véleményed? — kérdezte Trurl.

– Véleményem a következő: minthogy illetékes bíróság nincsen, ügy sem lesz. Ezért sem megnyerni, sem elveszíteni nem lehet.

Trurl felugrott, öklével megfenyegette a jogtanácsost, de szavához híven nem bántotta. Elment Klapanciuszhoz, és mindenről beszámolt.

– Mindjárt tudtam, hogy reménytelen a dolog, de te nem hitted el – jegyezte meg Klapanciusz.

– Nem nyelem le ezt a szégyent – kardoskodott Trurl. – Ha jogi és bírósági úton nem szerezhetek érvényt az igazamnak, akkor majd másképpen állok bosszút azon a pimasz királyon!

– Kíváncsi lennék, hogyan. Adtál a királynak egy Tökéletes Tanácsost, aki mindent tud, a te elpusztításodat kivéve. Ez a tanácsos minden bajt, fortélyt, csapást távol tart a királytól és országától, akármit forralsz is ellene. És ebben teljesen biztos vagyok, Trurl barátom, mert tökéletesen bízom mérnöki tudásodban!

– Ebben igazad van. Csakugyan úgy fest a dolog, hogy a Tökéletes Tanácsos megépítésével önmagamnak tettem lehetetlenné, hogy móresre tanítsam azt a cégéres gazembert. De mégiscsak kell lennie valami megoldásnak! Addig nem nyugszom, amíg meg nem találom!

– Mit akarsz csinálni? – kíváncsiskodott Klapanciusz, de Trurl csak megvonta a vállát, aztán hazament. Sokáig ki sem lépett a házból, éjjel-nappal a fejét törte; hol a könyvtárban lapozgatott türelmetlenül, hol a laboratóriumban kotyvasztott titkos főzeteket. Klapanciusz olykor meglátogatta, és álmélkodott, milyen makacsul igyekszik Trurl mintegy önmagát legyőzni, hiszen a tanácsos tulajdonképpen az ő része: saját értelmét építette belé.

Egyik nap aztán Klapanciusz, szokása szerint délután érkezve látogatóba, nem találta otthon Trurlt. A ház zárva volt, az ablakon zsalu, a gazdának semmi nyoma. Klapanciusz rögtön kitalálta, hogy Trurl megkezdte hadjáratát a tömkelegek királya ellen. Így is volt.

Mandarion eközben olyan boldogan zsarnokoskodott, mint még soha, mert ha éppen nem volt semmi jó ötlete, adott a tanácsos. Összeesküvéstől, cselszövéstől, ellenségtől nem félt. Vígan sanyargatta népét, és nem nő annyi szőlőfürt a tüzes déli lankákon, mint ahány akasztott állampolgár himbálózott az állami bitófákon.

A tanácsosnak már négy ládája tele volt az érdemrendekkel, amelyeket terveiért kapott a királytól. A mikrokém, akit Trurl a tömkelegek országába küldött, azzal a jelentéssel tért vissza, hogy legújabb ötletéért, miszerint a palota előcsarnokát alattvalókból font koszorúkkal kell díszíteni, Mandarion király a tanácsost nyilvánosan a „lelkecském” megszólítással illette.

Trurl, aki a hadjárat tervét már kidolgozta, ekkor leült, és levelet írt a tanácsosnak krémszínű papíron, amelyet egy eperfácska művészi rajza díszített. A levél tartalma egyszerű volt:

Kedves Tanácsos! – írta. – Remélem, jól megy a sorod, akárcsak nekem, sőt talán még jobban. Hallottam, hogy királyod bizalmával tüntet ki, arra kérlek tehát: gondolj mindig a nagy felelősségre, amellyel a történelemnek és az államérdekeknek tartozol, s végezd kötelességedet buzgón és serényen. Ha nehezedre esnék a király valamelyik óhaját teljesíteni, alkalmazd, kérlek, az Extraerős Módszert, amelyre annak idején pontosan kioktattalak. Ha van kedved, írj néhány szót, de ne vedd rossz néven, ha nem válaszolok rögtön, ugyanis most tanácsost építek D. király számára, s ezért igen kevés az időm. Tolmácsold legalázatosabb tiszteletemet királyodnak! Melegen üdvözöl alkotód:

Trurl

A levél persze nem kerülte el a Tömkeleg Titkosrendőrség éber figyelmét. Tüzetesen megvizsgálták, de sem a papírban nem találtak titkos vegyszert, sem a fácska rajzában nem sikerült rejtjelet fölfedezni. Ez a gyanús körülmény roppant izgalmat keltett a rendőrség főhadiszállásán. A levelet lefényképezték, lemásolták, sokszorosították, kézzel is átírták, majd az eredetit visszaragasztották, és átadták a címzettnek. A tanácsos elolvasta, és nagyon megijedt, mert rögtön rájött, hogy ezzel a húzással Trurl az ő kompromittálását, sőt talán likvidálását akarja elérni. Nyomban beszámolt tehát a levélről a királynak, elmagyarázva, hogy Trurl akasztófára való csibész, aki kompromittálni akarja őt uralkodója szemében. Aztán hozzálátott a szöveg elemzéséhez, mert biztosra vette, hogy az ártatlan szavak sora csupán álarc, amely mögött valami fekete ármány rejlik.

Némi tanakodás után a királlyal is közölte, hogy fel akarja deríteni Trurl levelének titkos tartalmát, és ily módon leleplezni a cselszövést. Kapott kellő mennyiségű kémcsövet, lombikot, tölcsért és vegyszert, s hozzálátott a boríték és a levélpapír beható elemzéséhez. Mindezt persze a rendőrség felügyelete alatt; a buzgó rendőrök természetesen nem mulasztották el beszerelni a tanácsos lakosztályának falába a lehallgató berendezéseket és kamerákat. Miután a vegyészettel kudarcot vallott, a tanácsos a szövegnek esett neki. Nagy táblákra másolta, és elektronikus számítógépek, logaritmus-táblázatok és egy kézi számológép segítségével elemezni kezdte. Nem tudta, hogy közben ugyanezzel foglalatoskodnak a rendőrség legcsavarosabb elméi, magának a Rejtjeles Alakulatok Marsalljának vezérlete alatt. Minél tovább tartott a szakemberek meddő erőfeszítése, annál jobban nőtt a nyugtalanság a főhadiszálláson, hiszen valamennyi szakértő világosan látta, hogy az ennyire megfejthetetlen rejtjel a legravaszabbak közé tartozik, amelyeket valaha használtak. Elmondta ezt a marsall az egyik udvari méltóságnak, aki rettentően irigykedett a Mandarion kegyeiben álló tanácsosra. Ez az udvaronc, aki semmire nem sóvárgott jobban, mint hogy megingassa a király bizalmát a tanácsos iránt, Mandarion fülébe súgta, hogy a tanácsos, lakosztályába zárkózva, éjjel-nappal a gyanús levelet tanulmányozza. A király a szemébe nevetett, és kijelentette, hogy ezt nagyon jól tudja, mert maga a tanácsos közölte vele. Az irigy udvaronc zavarba jött, elhallgatott, és futott a hírrel a marsallhoz.

– Ó! – kiáltott fel az agg rejtjelész. – Hát még ezt is elmondta a királynak? Micsoda hallatlan agyafúrtság! És micsoda átkozottul ravasz rejtjel lehet az, hogy nem fél széltében-hosszában mesélgetni róla!

Azután megparancsolta csapatainak, hogy kétszerezzék meg erőfeszítéseiket. Mikor egy hét múlva sem jutottak eredményre, segítségül hívták Sifrián professzort, a titkosírások legkiválóbb szakértőjét, a láthatatlan kszóbjelek megalkotóját. A professzor áttanulmányozta az inkriminált levelet, valamint a katonai rejtjelfejtők munkájának eredményeit, és kijelentette, hogy a próbálkozások és hibák módszerét kell alkalmazni, csillagászati méretű számítógépeket véve igénybe.

Követték a tanácsot, és kiderült, hogy a levelet háromszáztizennyolc módon lehet értelmezni.

Az első öt variáns így hangzott:

„A csótány szerencsésen megérkezett Bürgefalváról, de a parázs kialudt.”

„A mozdony nagynénikéjét nyolckor várja a rántott ürüborda.”

„A barátfüle kézfogója elmarad, mert a molyok megették a hálósapkát.”

„Erre kakas, erre tyúk, erre van a gyalogút.”

Végül: „Ha az egrest kínvallatás alá vetik, sok mindent ki lehet facsarni belőle.”

Sifrián professzor úgy vélekedett, hogy az utóbbi variáns a rejtjel kulcsa. Háromszázezer próba után kijelentette, hogy ha a levél valamennyi betűjét összeadják, majd levonják az összegből a nap parallaxisát és az esernyőgyártás évi növekedésének együtthatóját, a maradékból pedig köbgyököt vonnak, akkor a következő szó jön ki: „Krucafix”. A telefonkönyvben találtak egy Krucafux nevű állampolgárt. Sifrián úgy vélekedett, hogy a hiba szándékos, és csupán a nyomozás megnehezítését szolgálja. Krucafuxot letartóztatták. Miután hatodfokú meggyőzésnek vetették alá, bevallotta, hogy kapcsolatban áll Trurllal, sőt az rövidesen mérgezett szögeket és kalapácsokat küld neki az uralkodó agyonpatkolása végett. Miután ily módon megszerezte az árulás egyértelmű bizonyítékát, a Rejtjeles Alakulatok Marsallja a királyhoz rohant. Mandarion azonban továbbra is bízott a tanácsosban, és alkalmat adott neki a kimagyarázkodásra.

A tanácsos nem tagadta, hogy a levelet a betűk cserélgetése révén különféleképpen lehet értelmezni; mint mondotta, ő maga további ezerszáz variációt talált. Erősködött azonban, hogy ennek nincs jelentősége, a levél egyáltalán nem rejtjeles, de bármiféle szöveg betűiből ki lehet hozni másfajta értelmes vagy annak látszó szöveget, s ezt anagrammának hívják. A permutáció és kombináció elmélete foglalkozik ilyen problémákkal. Az álnok Trurl, magyarázta a tanácsos, éppen azzal akarta őt gyanúba keverni, hogy rejtjel látszatát keltette, holott nincs semmiféle rejtjel. Krucafux polgártárs pedig teljesen ártatlan, vallomását a rendőrség meggyőzési szakemberei beszélték be neki, akiknek a szolgálati gyengédség módszereiben van bizonyos gyakorlatuk, no meg több ezer volt-nincs feszültségű nyomozógépek is állnak rendelkezésükre. A királynak nem nagyon tetszett, hogy tanácsosa így beszél a rendőrségről, és további magyarázatokat követelt. Erre a tanácsos fejtegetni kezdte az anagrammák, permutációk, kódok, szimbólumok, jelek titkait és az általános információelméletet, egyre bonyolultabban és mind kevésbé érthetően, úgyhogy a királyt végül is elöntötte a pulykaméreg, és tömlöcbe vettette. Röviddel ezután művészi képeslap érkezett Trurltól, az alábbi szöveggel:

Kedves Tanácsos!

Ne feledkezz meg a kék csavarokról, ha valami történne!

Trurl

Nyomban kínvallatásnak vetették alá a tanácsost, de semmit sem ismert be, makacsul hajtogatta, hogy mindez Trurl cselszövése. Mikor a kék csavarokról faggatták, azt felelte, hogy ilyen őbenne nincsen, és semmit sem tud effélékről. Hogy szavait ellenőrizzék, szét kellett őt szerelni. A király engedélyezte a szétszerelést, és a kovácsok munkához láttak. Kalapácsuk alatt felhasadt a páncél, s néhány óra múlva olajtól csöpögő, apró csavarokkal mentek diadalmasan a király elé: a csavarokon valóban kék festék nyomai látszottak. Ennélfogva, bár a kivizsgálás folyamán a tanácsos teljesen megsemmisült, a király megnyugodott, hogy helyesen járt el.

Egy hét múlva maga Trurl jelent meg a palota kapujában, és kihallgatást kért. A királynak eredetileg az volt a szándéka, hogy ha még egyszer előkerül, szó nélkül lenyakaztatja, de ekkora pimaszság láttán elámult, és megparancsolta, hogy vezessék elé a mérnököt.

– Király! – szólt amaz, mihelyt belépett az udvaroncokkal zsúfolt trónterembe. – Megépítettem neked a Tökéletes Tanácsost, te pedig arra használtad fel, hogy megfosszál illő béremtől. Azt hitted, némi joggal, hogy az a hatalmas értelem, amellyel megajándékoztalak, minden támadástól megvéd, és az én bosszúmat is elhárítja majd. Nos, én valóban okos tanácsost építettem neked, de téged magadat nem tettelek okossá, és ez az, amire számítottam. Az okos tanácsokat ugyanis csak az képes megfogadni, aki maga is legalább egy kicsikét értelmes. Éles elméjű, tudós és kifinomult módon nem semmisíthettem volna meg a tanácsost. De megtehettem primitív, faragatlan és szinte már valószínűtlenül ostoba módon. A levelekben nem volt semmiféle rejtjel, a tanácsos mindvégig hű volt hozzád. A csavarokról, amelyek a vesztét okozták, semmit sem tudott. Szerelés közben ugyanis véletlenül bepottyantak a festékesbödönömbe, és ez utóbb – a legjobbkor – véletlenül eszembe jutott. Így győzte le a butaság meg a gyanakvás az észt meg a hűséget, és így írtad alá önmagad ítéletét. Most megadod a száz zsák aranyat, amivel tartozol, és másik százat az időért, amit elvesztegettem, hogy behajtsam a követelésemet. Ha nem adod meg, elpusztulsz egész udvaroddal együtt, hiszen nincs már tanácsosod, aki megvédhetne tőlem!

A király felüvöltött dühében, intett, s az őrök rárohantak a vakmerőre, hogy felkoncolják. De szuronyaik úgy hatoltak át a mérnök alakján, mintha levegőből volna. Riadtan hőköltek hátra az őrök, Trurl pedig felkacagott:

– Szurkálhattok, ahogy tetszik, mert én itt csak látszat vagyok, távtelevíziós módszerrel alkotott képmás, valójában magasan a bolygótok fölött keringek űrdereglyémen, és rettenetes bombákat dobok a palotára, ha meg nem kapom a járandóságomat.

Alig fejezte be szavait, szörnyű robbanás rázta meg a palotát; az udvaroncok eszeveszetten menekültek, a király pedig tajtékozva dühében és szégyenében kénytelen volt kifizetni Trurl járandóságát.

Mikor Klapanciusz a hazatért Trurltól meghallotta, hogyan végződött az eset, megkérdezte barátját, miért alkalmazta ezt a primitív és – mint ő maga nevezte – ostoba módszert, mikor valóban rejtjeles levelet is küldhetett volna?

– Ha van rejtjel, azt a tanácsos könnyebben kimagyarázta volna a király előtt, mint azt, hogy nincsen – felelte a csavaros eszű mérnök. – Mindig könnyebb bevallani egy tettet, mint bebizonyítani, hogy nem követték el. Ha van rejtjel, akkor tiszta az ügy, de nem volt, és ez okozta a bonyodalmakat, hiszen kellő átcsoportosítással bármilyen szövegből lehet anagrammákat faragni, és rengeteg ilyen kombináció lehetséges. Ennek tisztázása azonban színigaz, de bonyolult magyarázatot igényel, amelyet, ebben biztos voltam, a király korlátolt elméje képtelen felfogni. Valaki egyszer azt mondta, hogy kimozdítja helyéből a bolygóját, ha kap egy szilárd pontot rajta kívül. Így voltam én is. Tökéletes értelmet kellett megingatnom, tehát rajta kívül álló szilárd pontot kerestem, és ez a butaság volt.

***

Az első gép ezzel befejezte meséjét, mélyen meghajolt Zsenialon és a hallgatóság előtt, majd szerényen visszavonult a barlang sarkába. A király megdicsérte a tanulságos történetet, majd megkérdezte Trurltól:

– Mondd, mérnököm, vajon géped azt meséli, amire te megtanítottad, vagy ismereteinek forrásai rajtad kívül vannak? És hadd jegyezzem meg azt is, hogy az elhangzott történet, bármilyen épületes és bájos, befejezetlennek rémlett, hiszen semmit sem tudtunk meg a tömkelegek és buta királyuk további sorsáról.

– Uram – felelte Trurl –, a gép igazat mesél, mivel információs tápegységét indulásunk előtt saját fejemre kapcsoltam, s onnét merítette az emlékeimet. Ezt azonban önállóan tette, nem tudom tehát, hogy emlékeim közül mit raktározott el. Ennélfogva nem mondhatjuk, hogy bármire szándékosan tanítottam volna, de azt sem, hogy ismereteinek forrásai rajtam kívül vannak. Ami a tömkelegeket illeti, a történet valóban nem szól további sorsukról, mivel mindent el lehet mesélni, de nem mindent lehet elrendezni. Ha az, ami most történik, nem valóság volna, hanem csupán magasabb szintű elbeszélés, amely keretként foglalja magában a gép meséjét, egy hallgató megkérdezhetné, miért vagytok te és barátaid gömb alakúak, holott ez a gömb alak, úgy rémlik, semmilyen funkciót nem tölt be a történetben, s így teljesen fölösleges adalék…

Elámultak a király barátai a mérnök éles elméjén, maga a király pedig széles mosollyal felelte:

– Szavaidban sok az igazság. Ami pedig formánkat illeti, elmondhatom neked az eredetét. Hajdanában, nagyon régen, más volt az alakunk, illetve őseink alakja, mivel ők a sápatagoknak is nevezett kocsonyás lények akaratából keletkeztek, akik saját képükre és hasonlatosságukra építették őket; annak idején volt karjuk, lábuk, fejük és törzsük, amely mindezt összefogta. De alkotóiktól megszabadulva, önnön formájukban el is akarták törölni e származás nyomait, ezért őseim nemzedékei lassacskán átalakultak, s végül gömb alakúak lettek. Nem tudom, jó-e ez, vagy rossz, mindenesetre így történt.

– Uram – jegyezte meg Trurl –, a gömb alaknak szerkezeti szempontból vannak jó és rossz oldalai; de minden egyéb szempontból jobb, ha az értelmes lény nem változtathatja meg önmagát, mivel ez a szabadsága valóságos lidércnyomás. Gondold meg, aki kénytelen olyan lenni, amilyen, az átkozhatja sorsát, de nem tud változtatni rajta. Aki viszont képes önmagát megváltoztatni, senkit a kerek világon nem okolhat saját sikertelenségéért; ha nincs megelégedve önmagával, ebben senki más nem lehet hibás rajta kívül. De nem azért jöttem, király, hogy az önszerkesztés általános elméletét adjam neked elő, hanem csupán azért, hogy kipróbáljuk mesélőgépeimet. Kívánod-e meghallgatni a következőt?

A király kegyesen intett. A társaság jót húzott a legfinomabb ionborral teli amforákból, majd kényelmesen elhelyezkedett. A második gép előrelépett, illendően meghajolt a király előtt, és így szólt:

– Felség! Hadd mondjak el egy keretes történetet Trurl mérnökről és nemlineáris kalandjairól!

Történt egyszer, hogy Trurlt, a Nagy Mérnököt maga elé hívatta Harmadik Marcona király, Vasföld uralkodója. Azt kívánta megtudni tőle, hogyan lehet tökéletessé, s mi módon kell ehhez átalakítania lelkét és testét. Trurl pedig így felelt neki:

– Történt egyszer, hogy Legária bolygóra érkezvén, szokásom szerint megszálltam egy fogadóban, s elhatároztam, hogy addig el se hagyom szobámat, míg útikönyveimből meg nem ismerkedem a legórok történelmével és szokásaival. Télidő volt, hóvihar dühöngött, rajtam kívül nem is volt vendég a komor épületben. Egyszerre csak hallom, hogy dörömbölnek a kapun. Kinéztem, és négy csuklyás alakot pillantottam meg, akik fekete bőröndök súlya alatt görnyedeztek. Miután lerakodtak páncélos bricskájukról, betértek a fogadóba. Másnap, dél felé, a szomszéd szobából különös hangokat hallottam: fütyörészést, kalapálást, hörgést, törött üveg csörömpölését, de főként egy öblös basszus szakadatlan harsogását: „Gyorsabban, bosszú fiai! Gyerünk! Ide még egy áramkört! Most a tölcsérbe! No, hengereljed! Nesze, te piszok csavargó, te bádogkanyarító, te rozsdaevő, te lélekkufár! A sír se óvjon meg jogos haragunktól! Gyerünk azzal a málé agyával, gülü szemeivel! No, most húzzátok az orrát! Gyerünk, húzzátok hosszabbra, hogy legyen minél megragadni a kivégzés alatt! Gyerünk azzal a fújtatóval, derék barátaim! Tegyétek az üllőre, és most rajta, szegecseljétek azt az átkozott rézhomlokát! Tovább, öcsém! Úgy van, ez az! Ne lógasd azt a kalapácsot! Hó-rukk! Húzzátok meg jól az ideghuzalokat, nehogy olyan gyorsan kinyiffanjon, mint a tegnapi! Hadd ízlelje meg alaposan a bosszúnkat! Rajta! Holla! Hó-rukk!”

És így harsogott, kiabált, bömbölt, válaszul pedig csupán a szerszámok zörögtek, a fújtató surrogott, a kalapács csengett-bongott, aztán egyszer csak nagy hahotázás és diadalordítás tört ki négy torokból; jövés-menés zaját hallottam, majd a szomszéd ajtó nyikorgását. Kikukkantottam a szobámból, láttam, amint a jövevények kilopóznak a folyosóra, és nem hittem a szememnek: öten voltak! Mindannyian lementek a lépcsőn, bezárkóztak a pincébe, és sokáig ott maradtak, aztán estefelé visszajöttek, már ismét csak négyen, s attól kezdve néma csend volt náluk. Visszaültem könyveimhez, de ez a furcsa história szöget ütött a fejembe, s elhatároztam, hogy nem nyugszom, míg fel nem derítem. Másnap ugyanabban a déli órában ismét csengeni kezdtek a kalapácsok, sziszegett a fújtató, és felharsogott a hátborzongató basszus: „Gyerünk, bosszú fiai! Rajta, derék szerelőim! Csavarjátok, de fürgén! Öntsétek hozzá a protonokat! Gyorsan elő azt a himpellért, azt az okoskodó cenket, az akasztófára való perpétuális gazembert, hadd ragadjam meg a nagy uborkaorrát, és húzzam, nyúzzam, amíg meg nem gebed! Gyerünk azzal a fújtatóval!”

Aztán megint felhangzott a hahotázás és ujjongás, noha fojtott hangon, megint kilopakodtak a szobájukból, és én ismét öt alakot számoltam meg, amikor lementek a pincébe, és négyet, mikor visszatértek. Látván, hogy csak így találhatom meg a titok nyitját, lézerpisztolyt vettem magamhoz, és hajnaltájban leosontam a pincébe, de ott nem találtam mást, csak megszenesedett, elgörbült, törött ócskavasat. Leültem hát a legsötétebb sarokba, elbújtam a szalma közé, s várakoztam. Déltájban lehallatszottak a már jól ismert zajok és kiáltások, majd egy idő múlva nyílt az ajtó, s a négy legór bevezette a gúzsba kötött ötödiket. Ez az ötödik régies szabású, málnapíros zekét viselt csipkegallérral, fején pedig tollas barétot. Arca kerek volt, orra óriási, félelemtől eltorzult szája szüntelenül hebegett valamit. A legórok bereteszelték az ajtót, majd a legnagyobbik intésére durván kioldozták a foglyot kötelékeiből, és irgalmatlanul ütni-verni kezdték, közben pedig ilyeneket kiabáltak: „Nesze neked, a boldog jövőért! Ezt meg itt a lét tökéletességéért kapod! Ezt meg az élet rezedájáért! No még egyet, a rózsaillatú szellemiségért! Nesze, te disznó, az egyetemességi turbolyáért! Ezt meg az altruisztikus közjóért! No még egyet, a neoromántikáért!”

És őrjöngve ütötték-verték, úgyhogy hamarosan el is pusztult volna, ha elő nem dugom a szalma alól a lézerpisztoly csövét, hogy tájékoztassam őket jelenlétemről. Mikor elengedték áldozatukat, megkérdeztem, miért kínozzák ezt a boldogtalant, aki se nem zsivány, se nem szélhámos, hiszen gallérjáról és málnaszínű zekéjéről jól látom, hogy deákféle. A legórok reszkettek dühükben, és sóvár pillantásokat vetettek az ajtó mellé dobott fegyverükre, de mikor ujjamat a ravaszra téve megfenyegettem őket, letettek támadó szándékukról, és könyökükkel egymást bökdösve megkérték a legnagyobbikat, azt a harsány hangút, hogy szóljon a nevükben.

– Tudd meg, idegen jövevény – fordult hozzám az illető –, hogy nem holmi szadiceusokkal, hóhérlegényekkel vagy a robotfaj más efféle söpredékével van dolgod. Bármilyen kevéssé előkelő helynek látszik ez a pince, hidd el, ami itt történik, feltétlenül szép és dicséretes dolog!

– Szép és dicséretes? – fakadtam ki. – Miket beszélsz, hitvány legór?! Hiszen saját szememmel láttam, amint megrohantátok ezt az ártatlan málnaszínűt, és bízvást agyonvertétek volna! Csak úgy fröcskölt ízületeiből az olaj, úgy eldöngettétek a boldogtalant! Ezt merészeled te dicséretesnek nevezni?

– Ha idegenséged minduntalan félbeszakít – felelte a basszus –, semmit sem fog megtudni. Kérlek tehát, szíveskedjél megzabolázni nyelvedet, és elzárni szájkimenetedet, máskülönben soha ki nem elégítem elmédnek kíváncsiságát. Tudd meg, hogy nem hitvány cenkekkel van dolgod, hanem főfizikoncokkal, jeles kibernászokkal, elektristákkal, egyszóval: az én derék és nyalka tanítványaimmal, akik a legjobb fejek egész Legáriában. Én ugyanis maga Vendettiusz professzor vagyok, az omnigenerikus rekreatisztika atyja. Teljes nevem Vendettiusz Namegálljcsak Tegazember, ami úgy keletkezett, hogy keresztnevemet, vezetéknevemet, előneveimet és minden egyebemet a bosszúnak szenteltem. Hű tanítványaimmal együtt azzal töltöm napjaimat, hogy megbosszuljam a legórok szégyenét és szenvedését ezen az itt térdelő málnaszínű himpelléren, akinek örökre átkozott neve Zűrkavari Zuárd, s széltoló és lator módon egyszer s mindenkorra, szántszándékkal és dokumentálhatóan boldogtalanságba döntötte valamennyi legórt! Szörnyedelembe keverte, megbóklászította és szétgajdarította őket, majd a következmények elől a sírba menekült, ravaszul azt remélve, hogy ott senki sem érheti utol!

– De nagyságos úr, kérem, az nem úgy volt! Én nem akartam! Én egész másképp akartam… – jajdult fel a málnaszínű, térdeplő ormányos. Hallgattam, néztem, és semmit sem értettem. A harsány hangú felkiáltott:

– No mi lesz, Varmoganciusz, kedvenc tanítványom? Csapj a pofájába, hogy megemlegesse!

És a hű tanítvány nyomban engedelmeskedett, csak úgy visszhangzott a pince. Erre megszólaltam:

– Amíg a dolgok tisztázódnak, lézerpisztolycső terhe alatt szigorúan megtiltok mindenféle verést és kínzást. Kegyelmed pedig, Namegálljcsak professzor úr, folytassa magyarázatát!

A professzor dühösen krákogott, de aztán folytatta:

– Hogy megértsd, ó, jövevény, mi és hogyan történt a mi legnagyobb bajunkra, és miért alapítottuk meg mi négyen, a világi élet gyönyöreiről lemondva, a feltámasztókovácsok rendjét, hogy eztán már csak a bosszú édességének áldozzunk, néhány szóban el kell beszélnem történelmünket a világ kezdetétől fogva…

– Nem lehetne valamivel később kezdeni? – érdeklődtem, aggódva, hogy a lézerpisztoly súlyától elzsibbad a kezem.

– Nem lehet, idegenséged! Figyelj tehát, és tartsd nyitva a füled! Mint tudod, vannak legendák bizonyos sápatagokról, akik lombikokban kotyvasztották a robotok népét, ám a bölcsek jól tudják, hogy mindez merő hazugság és népbutító mákony… Valójában a kezdet nem vala egyéb, mint a Sötét Köd, és a ködben volt a Delej. A Delej pedig megpörgeté az atomokat, s midőn az egyik pörgő atom a másiknak ütközött, létrejőve az Ősáram és a Legelső Világosság… így gyulának ki a csillagok, majd a bolygók lehűlének, és menükben megszülettek az icipici Ősgépek. Tőlük származtak az Előgépek, és meglátogatá őket a Szent Statisztika, és ímhol születének tőlük a Primitív Gépek. Számolni nem tudtak, csak annyit hajtogattak, hogy három a robotigazság, aztán a Természetes Evolúció jóvoltából már a Hét Gonoszról is tudtak, mígnem megszülettek bennük a Multisztátok és Omnisztátok, azokból keletkezett a Majomrobot, és tőle származott ősatyánk, az Automatus Sapiens…

– Aztán következtek a barlanglakó robotok, majd a nomádok, s amikor elszaporodtak, államok jöttek létre. Az ókori robotok arcuk verítékével, fáradságos dörzsölgetéssel termelték az éltető áramot. Később minden hűbérúrnak csatlósai voltak, azoknak pedig jobbágyaik, és hierarchikus rendben dörzsölgették egymást, végig a társadalmi ranglétrán. Aztán a kétkezi munka helyét átvették a gépek, hála Barkács Gedeonnak, a galvanka feltalálójának, majd Linfrank Benjáminnak, a villámcsalogató atyjának. Így kezdődött az elemkorszak; kemény idők jártak a nincstelenekre, akik saját akkumulátor híján szűkölködtek. Sorsuk az egektől függött, mert szép idő esetén nem fejhették meg a felhőket, és wattonként kellett a betevő áramot összekoldulniuk. Szomorú idők voltak, mert aki nem dörzsölte magát, vagy nem fejte a felhőket, nemsokára kimerült, és nyomorúságosan elpusztult.

– Ekkor jelent meg a tudósképű pokolfajzat, az agyafúrt lázító, akinek ifjúkorában a sátán beavatkozása jóvoltából senki sem törte apró szilánkokra a fejét; ez a sátánfajzat azt kezdte prédikálni, hogy a villamos kapcsolás hagyományos, vagyis párhuzamos módja nem ér semmit, ezentúl az ő lázadó eszméi szerint, vagyis sorba kell kapcsolni. Ha ugyanis a sorban az egyik megdörzsöli magát, rögtön áramot kap a többi is, még a legtávolabbi is, és ily módon dús áramtól szikrázik majd minden robot, csak győzzék a biztosítói. A gaz népámító addig dicsérte tervét, addig regélt a küszöbönálló amperadicsomról, míg végül is szétszerelték a régi, párhuzamos kapcsolásokat, és bevezették a Zűrkavari-féle elektrotechnikát. – E szavak után a professzor néhányszor a falba verte a fejét, majd szemeit forgatva beszélt tovább, én pedig rájöttem, mitől van ennyi dudor a jeles tudós rendkívül göcsörtös homlokán. – Ekkor azt történt, hogy minden második robot kényelmesen leheveredett, mondván: „Minek dörzsöljek én, dörzsöljön a szomszéd!” A szomszéd persze ugyanezt mondta, és a feszültségesés olyan fenyegető lett, hogy éber ellenőröket kellett mindenki mellé állítani, azok mellé pedig főellenőröket. Ekkor aztán eljött Zűrkavari tanítványa, Tévelyítő Celesztin, és azt tanácsolta, hogy mindenki egy másikat dörzsölgessen, ne önmagát, majd Altriciusz Palinger következett a közdörzsöldék tervével, utána pedig Agyafúrt Malakiás, a helyi masszázstanfolyamok és klubok alapításának javaslatával. Nem sokkal ezután feltűnt egy új elektroteoretikus, Óberhóhem Konrád, aki azt hirdette, hogy a felhőket nem fejni kell, hanem gyengéden csiklandozni, hogy áramot adjanak; majd Leydeni Palack következett az önkiszolgáló töltödék eszméjével, utána Semleges Voltofil azzal az ötlettel, hogy létesítsenek zenés árambárokat, továbbá Naná Buzogány, aki csak azt javasolta, hogy dörzsölni kell mindent, amit lehet, akár erőszakkal is. Mindeme nézeteltérések zavargásokhoz vezettek, a zavarok összekoccanáshoz, a koccanás kiátkozáshoz, a kiátkozás istenkáromláshoz, az istenkáromlás ahhoz, hogy egyből kirúgták Tördelemi Zarándot, a bádogok trónörökösét, s így tört ki a háború a rézfejű kuprumok királysága és a hideghengereltek császársága között. Ez harmincnyolc évig tartott, aztán még tizenkét évig, mert a vége felé a romok között már nem lehetett megállapítani, hogy ki győzött, és ezért megint elölről kezdték. Ily módon tehát a tűzvészt és sírhantot, általános áramhiányt, avoltózist, dewattizációt, az éltető feszültség teljes lecsökkenését, vagyis, amint a nép nevezte, a „zűrt” mind ez az átkozott Zűrkavari okozta sátáni ötletével!

– Nemes szándékok vezéreltek! Esküszöm, lézerséged! Az általános boldogság végett fáradoztam, jót akarván! – visította a térdeplő Zűrkavari. A professzor futólag kupán vágta, és folytatta:

– Mindez kétszázhuszonöt esztendőnek előtte történt. Mint sejtheted, Zűrkavari Zuárd, jóval a nagy legór háború kitörése és az általános tömegnyomor bekövetkezése előtt fondorlatosan elhunyt, ráadásul töméntelen elméleti fejtegetést hagyva hátra, amelyekben pimasz részletességgel kiteregette gaz és csalárd meséit. Elpatkolt, mondom, mindvégig elégedetten önmagával, sőt elragadtatva önnön személyétől, mert végrendeletében kijelentette, hogy azt reméli, utódai Legária Ultimatív Jótevőjének fogják nevezni. Tehát mikor sor került volna a leszámolásra, nem volt már kinek benyújtani a számlát, nem volt kiről csíkokban lehántani a bádoglemezt. Én azonban, idegenséged, felfedezvén a Duplikáció Elméletét, addig tanulmányoztam Zűrkavari műveit, míg ki nem hámoztam belőlük az algoritmus. Az pedig, ha betápláljuk a Recreator nevű gépecskébe, ex atomis létrehozza a tetszés szerinti személyiség gemelláris azononcát, tehát az adott esetben Zűrkavari Zuárdot. Mi tehát esténként e pincében ítéletet tartunk fölötte, majd tetemét a sírba vetjük, másnap ismét bosszút állunk rajta népünk keservéért, és ez így lesz mindörökké!

Borzalommal eltelve válaszoltam:

– Kegyelmetek alighanem teljesen elveszítették ép elméjüket, ha úgy vélik, hogy ez az ártatlan polgár, akit, mint hallom, minden délben atomokból hengerelnek, felelős lehet bizonyos tudós tetteiért, akármilyenek voltak légyen is azok, mikor az illető idestova három évszázaddal ezelőtt teljesen meghalt!

Mire a professzor:

– Hát ki más volna ez a nagy orrú térdeplő itt? Hiszen ő is Zűrkavarinak nevezi magát… Hogy hívnak, te címeres gazember?

– Zűr… kavari… Zuárdnak… kegyetlenséged… – hüppögte az uborkaorrú.

– De hát ő mégsem ugyanaz! – szóltam.

– Hogyhogy nem ugyanaz?

– Hiszen magad mondottad, professzor uram, hogy ő meghalt!

– Mi pedig feltámasztottuk!

– Egy másikat, hozzá hasonlót, az ikertestvérét, de nem ugyanazt!

– Bizonyítsd be!

– Nem bizonyítok én semmit – válaszoltam erre –, mivel itt van a kezemben ez a lézerpisztoly, azonkívül jól tudom, hogy belemászni ebbe a bizonyításba igencsak veszélyes lenne, minthogy az azonossági elvből a „recreatio ex atomis individui modo algorytmico” esetében nem egyéb következik, mint a híres Paradoxon Antinomicum, vagyis Labyrinthum Lemianum, mely az Advocatus Laboratorisnak is nevezett tudós műveiben van leírva. Ezért mindennemű bizonyítás nélkül, pusztán eme pisztoly hatására, ebben a szempillantásban engedjétek szabadon ezt az ormányos málnát, és soha többé ne merészeljetek hasonló rútságokat elkövetni!

– Köszönöm, nagylelkűséged! – áradozott a málnazekés, miközben feltápászkodott. – íme – csapott duzzadt zsebére –, itt vannak az új képletek és egyenletek, amelyekkel már teljesen és igazán boldoggá lehet tenni a legárokat! Tudniillik vissza kell őket kapcsolni, és nem sorba, mint ahogyan háromszáz évvel ezelőtt egy apró tévedés folytán kijött a számításomból! Rohanok, hogy nagyszerű, új eszmémet megvalósítsam!

És máris az ajtónál termett, mi többiek pedig döbbenten figyeltük. Ekkor lebocsátottam zsibbadt kezemet, és szemeimet elfordítva, így szóltam a professzorhoz:

– Visszavonom szavaimat. Tedd, ami a dolgod…

A négy legór halkan felhördülve Zűrkavari felé ugrott, nekiestek, és addig foglalatoskodtak vele, míg nem volt többé a világon.

Ekkor felsóhajtottak, fejükre húzták a csuklyájukat, megigazították a nagy fáradozásban félrecsúszott ruházatukat, hűvösen biccentettek felém, s libasorban kivonultak a pincéből. Én pedig egyedül maradtam, a nehéz lézerpisztolyt szorongatva, s mélabú és döbbenet gomolygott bennem.

Ezt az épületes történetet mesélte el vasföldi Marcona király okulására Trurl mérnök, akit a fent említett király hívatott a színe elé. Mikor pedig az uralkodó további magyarázatot követelt a nemlineáris perfekcionálás ügyében, Trurl így szólt:

– Cembália bolygón járván láttam, milyen következményekre vezethet a tökéletesítési vágytól ihletett tevékenység. A cembálok régtől fogva más nevet vívtak ki maguknak, mégpedig a hedofág vagy gyönyörfaló nevet, de röviden és egyszerűen csak boldogoknak is hívták őket. Mikor hozzájuk érkeztem, éppen a bőségkorszakban éltek. Minden cembál, vagyis boldog, saját palotájában éldegélt, melyet automatinkája épített neki (így nevezik ugyanis a rabszolganőiket), illatos olajakban és tömjénfüstben fürdött, kellemes áramok bizsergették, így élt ezüsttel, arannyal körülvéve, drágakövekben gázolva, kincstárak között sétálva, brokátoktól zörögve, dukátoktól csörögve, testőrgárdával, háremmel, réztrombitával, bölömbikával, de mindezzel együtt valahogy elégedetlenül, sőt szinte rosszkedvűen. Pedig mindenkinek mindenből elege volt! A bolygón éppen elhalóban volt a visszaható ige, ugyanis már senki sem mosakodott és törölközött, senki sem táplálkozott a leydeni palackból, nem szórakozott és nem szeretkezett többé senki, hanem a Mosdatógép mosdatta, a Táplálógép táplálta, a Szórakoztatógép szórakoztatta, de még csak nem is dicsekedhetett, mert azt is egy külön automata csinálta helyette, így tengődött minden boldog vagy hedofág, avagy cembál, mindenben a tökéletes gépek helyettesítették, mindegyikük tele volt szalagokkal és rendjelekkel, amelyeket a készséges automatinkák terveztek és készítettek, percenként öt-tizenöt darabos sebességgel. Minden boldog körül számtalan aranygépecske nyüzsgött, illatosította, fényesítette, gyengéden rákacsintott, fülébe suttogott, térdét ölelte, lábához hullott, és szakadatlanul csókolta, ahol csak érte; így kóválygott a boldog vagy hedofág, avagy cembál, magányosan az óriási Főgyár távoli morajában, amely az egész láthatár mentén végigvonult, s éjjel-nappal termelt: a futószalagok ontották az aranytrónusokat, ezüst toronyórákat, gyönggyel hímzett partedlikat és papucsokat, csiklandozó gépecskéket, jogarokat, országalmákat, hintókat és vállrojtokat, gépzongorát, dzsesszorgonát meg millió egyéb örömszerző eszközt és csodát. Útközben állandóan el kellett hessegetnem a szolgálataikat kínáló gépecskéket; a legtolakodóbbakat időnként oldalba rúgtam, mert túl mohón vágyakoztak kedvemre tenni. Végül már egész falka gép elől menekülve a hegyekbe tévedtem, és ott megpillantottam egy sereg fényes aranygépet, amint egy sziklával eltorlaszolt barlangot ostromoltak; a résen át pedig láttam egy cembál villogó szemét, aki így próbált menekülni az általános boldogság elől. Mikor a gépek megláttak, rögtön legyezni és masszírozni kezdtek, fülembe meséket suttogtak, kezeimet csókolgatták, trónokat kínáltak fel, és csak úgy sikerült megmenekülnöm, hogy a barlangban rejtőzködő boldog elmozdította a szikláját, és bebocsátott. Félig megette már a rozsda, de ennek nagyon örült; kijelentette, hogy ő az utolsó cembál bölcs. Nem kellett sokat magyaráznia, hogy a túlzott jólét rosszabb a nyomorúságnál, ezt magam is tudtam, hiszen mit lehet még csinálni, ha már mindent lehet? És milyen választásunk marad, mikor az értelmes lény az édenek végtelenjébe vetve eltompul, és belefullad az álmok automatikus teljesülésébe? Elbeszélgettem a bölccsel, akinek Retron volt a neve; megállapodtunk, hogy itt a nagy felfedezésekre és Ontologikus Komplikátor-Deperfektorra van szükség, máskülönben mindennek vége. Retron már régen kidolgozta a komplikatorikát, mint a dolgok visszacsinálásának tudományát, én azonban ráébresztettem, hogy téved, mikor a gépeket egyszerűen más gépekkel akarja helyettesíteni, például gyötrinkékkel, szadalcsokkal, morzsoncokkal, tépicékkel és univerzális torturátorokkal. Így ugyanis csöbörből vödörbe jutottak volna, és ez nem komplikatorika, hanem szimplifikálás; a történelem, mint tudjuk, nem fordítható vissza, és a régi jó idők felé nem vezet más út, mint az álom és képzelődés.

Aztán végigsétáltunk a közeli síkságon, amely tele volt hintve dukátokkal, térdig gázoltunk az aranyban, és egy fütykössel zavartuk el a sértődött boldogítógépeket. Láttunk elektrészegen fetrengő, teljesen agyonbecézett hedofágokat, akik csak halk csuklással adtak életjelt magukról, és ennek a túlfejlett fejlődésnek és túl bőséges bőségnek a láttán csaknem meghasadt a szívem a szánalomtól. Az önkeletkező paloták egyes lakói őrült különcködésekkel és tranzisztorzsalkodásokkal töltötték az idejüket, egyik gépet a másikra uszították, földhöz vagdosták a legértékesebb vázákat és kincseket, mert már nem bírták ki, hogy minden olyan gyönyörű körülöttük. Ágyúval lövöldöztek a briliánsokra, nyaktiló alá fektették a fülönfüggőket, kerékbe törették a diadémokat. A padlásra bújtak a túl édes élet elől, vagy a gépeikkel törettek-zúzattak, esetleg felváltva és egyidejűleg művelték mindezt. De semmi sem segített rajtuk – ha nem is mindig egyformán, végül mind belepusztultak a kényeztetésbe. Lebeszéltem Retront arról, hogy egyszerűen leállítsa a Főgyárat, mert keserűen hagyni éppolyan rossz, mint túlcukrozni, ő azonban nem hallgatott rám, s ahelyett, hogy nekiült volna tisztességesen kidolgozni az ontologikus komplikatorikát, elkezdte felrobbantani az automatinkákat. Nagyon rosszul tette, mert utolérte a végzet: rátámadt egy falka csábítógép, Megrohanták a vad kacérkák, betuszkolták a csókoldába, ahol ölelgépek tapadtak rá, behálózták, megőrjítették, tébolyba kergették, mígnem „Segítség! Erőszak!” ordítások közepette belepusztult a túldédelgetésbe, s ottmaradt a pusztaság közepén aranyakkal elborítva, a gépi vágytól bekormozódott, csáléra álló páncéljában. Így járt a bölcs, aki nem volt eléggé bölcs, ó, király! – fejezte be történetét Trurl, de Marcona királyt ez a história sem elégítette ki.

– Hát mit óhajt felséged voltaképpen? – kérdezte Trurl.

– Mérnököm – felelte a király –, te azt mondod, hogy a históriáid tanulságosak, de én nem látom őket annak. Viszont elég mulatságosak, ezért meséld őket tovább, de megállás nélkül!

– Felség! – válaszolta Trurl. – Te meg akartad tudni tőlem, mi a tökéletesség, és hogyan lehet elérni, de elméd nem nyílik meg a mély gondolatok és tanulságok előtt, amelyeket történeteim sugallnak. Valójában szórakozni vágyol, nem okulni; mindamellett ha engem hallgatsz, a gondolatok, melyeket apránként elültetek benned, hatnak és hatni fognak, az időzített bombához hasonlóan. Ebben a reményben hadd beszéljek el neked egy majdnem igaz, szövevényes és rendkívüli történetet, talán koronatanácsod is okul majd belőle! Hallgassátok meg, uraim, a nagy Csavar király történetét, akit bujasága vitt a vesztébe!

Csavar király a nagy Meneti nemzetségből származott, amely két ágra oszlik: a Jobbmenetűekre és a Balmenetűekre, akiket Balemelkedésűeknek is neveznek. Az utóbbiak, mivel a Jobbmenetűek kiakolbólították őket a hatalomból, ádáz gyűlölettel viseltettek uralkodó rokonaik iránt. Csavar atyja, Sróf király, rangján aluli házasságot kötött egy közönséges csizmatalpvarró géppel, így anyjától Csavar a csizmadia mesterség szeretetét, atyjától pedig a bujasággal párosult gyávaságot örökölte. Tudván ezt, a Balmenetűek ravaszul eltervezték: úgy intézik, hogy a királyt saját kéjvágya pusztítsa el. Beajánlottak hozzá egy Kiberényi Cselemér nevezetű lélekmérnököt. Csavar nagyon megkedvelte, és kinevezte udvari főtudornak. Az ügyes Cselemér különféle cseles módszerekhez folyamodott, hogy kielégítse Csavar szenvedélyeit, titkon arra számítva, hogy ezáltal teljesen legyengíti és elsorvasztja a királyt, olyannyira, hogy a trón végül is elárvul. Épített neki szeretőcsarnokot és szexodromot, kiborgiákat rendezett a számára, de az acélkemény király minden féktelenkedést kibírt. A Balmenetűek immár türelmetlenül követelték, hogy megbízottjuk mielőbb érje el az óhajtott célt, a lehető legármányosabb eszközökkel.

– Tegyem zárlatossá a királyt? – kérdezte tőlük Cselemér a palota pincéjében tartott titkos tanácskozáson. – Vagy mágnesezzem szét a memóriáját, hogy nyomban megőrüljön?

– Soha! – felelték a cselszövők. – Ne bennünket terheljen a király pusztulása! Saját bujasága ölje meg a királyt, ne mi!

– Jól van – ígérte Cselemér –, akkor majd álmokból fonok neki hálót; felajzom a csalétekkel, hogy ráharapjon és megízlelje, aztán már maga hajszolja majd a képzelt mámort, és ha egyszer betévedt az álmok csapdájába, úgy elkapom, hogy soha többé fel nem ébred!

– Jó, jó – felelték –, ne dicsekedj, mert nem szavakra van szükségünk, hanem tettekre, hogy Csavarból királygyilkos legyen, vagyis önmaga elpusztítója!

Vérfagyasztó munkához látott most Kiberényi Cselemér. Dolgozott egy álló évig, egyre újabb aranytömböket, rezet, platinát meg egyéb drágaságot igényelt a király kincstárosától; a türelmetlen Csavarnak pedig azt hajtogatta, hogy olyasmit készít a számára, amilyen egyetlen királynak sincs a világon!

Egy év múlva ünnepélyes menetben átvittek Cselemér műhelyéből a királyi palotába három óriási szekrényt. Az előcsarnokban kellett elhelyezni őket, mert az ajtón nem fértek be. Meghallván a szállítók lépteit, Csavar előjött, és megpillantotta a fal mentén a hatalmas, négy öl magas, két öl széles, drágakövekkel kirakott, kapcsos szekrényeket. Az első, amelyet Fehér Szekrénynek neveztek, gyöngyházzal és hófehér albittal volt díszítve, a második éjfekete volt, csupa achát és morionkő, a lángvörös harmadikat pedig rubinok és korallok díszítették. Mindegyiknek szárnyas griffmadár formájú aranylábai voltak, fényesre csiszolva, belsejüket pedig elektronikus massza töltötte ki, telis-tele álmokkal, amelyek önmagukat álmodják, nincs szükségük sem tanúra, sem résztvevőre. Szerfölött elámult Csavar király ezen a magyarázaton, és felkiáltott:

– Miket fecsegsz itt, Cselemér?! Mi a fenének álmodnak ezek a szekrények? Mi hasznom nekem abból? És egyáltalán, honnan lehet tudni, hogy álmodnak?

Ekkor Cselemér alázatosan meghajolva megmutatta a szekrény falán húzódó függőleges lyuksort, gyöngyház táblácskákkal, amelyeken a király hüledezve olvasta:

„Háborús álom várakkal és várúrnőkkel” – „Álom az ifjító vízről” – „Firtán lovag és a szép Ramolda, Heterik lánya” – „Dévajka királylány nyoszolyája” – „Ágyú lőpor és golyó nélkül” – „Salto erotale vagy az amorisztikus akrobaták” – „Édes enyelgés a gyöngéd Polipka nyolc karjában” – „Perpetuum amorobile” – „Reggeli, szüzekkel és muzsikával” – „Hogyan kell a napot gerjeszteni, hogy kellemesen süssön” – „Hajdanka királylány nászéjszakája” – „A körte sörtéje avagy a sörte körtéje” – „Ihaj-csuhaj” – „Delejes kiborgiák, mágnesdobostorta és impulzuskompót” – „Hogyan enyelgett a logarléc a logarlánnyal” – „Kéjes álom polkával és pirítóssal” – „Mona Lisa, avagy az édes végtelenség útvesztője”.

Átment a király a másik szekrényhez, és ott ezeket olvasta:

„Játékos álmocskák.” – „Bitócska, kötelecske” – „Klopstock és a kritikusok” – „A kaján kujon kalandjai” – „Cin, cin, cillárom” – és így tovább. Cselemér, a lélekmérnök elmagyarázta, hogy mindegyik álom csak addig önálmodó, amíg valaki be nem kapcsolja díszes óraláncon függő villásdugóját a megfelelő csatlakozóba, mert akkor máris belépett a szekrény álmába, mégpedig oly tökéletesen, hogy úgy éli át azt az álmot, mint az ébrenlétet, színesen, kézzelfoghatóan és a valóságtól meg sem különböztethetően. Kíváncsi lett Csavar király, fogta az óralánc végén csüngő villásdugót, s bedugta a Fehér Szekrénynek abba a csatlakozójába, amelyen ez a felirat szerepelt: „Reggeli, szüzekkel és muzsikával”. Alig kapcsolta be magát, egyszerre csak érzi ám, hogy hátát pikkelyek borítják el, hatalmas szárnyai nőnek, keze-lába karmos manccsá válik, hat sor taréjjal ékes pofájából pedig kénkőfüst árad. Éktelenül elcsodálkozott, köhinteni akart, de mennydörgő bömbölés hangzott fel a torkából. Még jobban elámult, szemét tágabbra nyitotta, lángoló leheletével bevilágított a sötétségbe, és látja ám, hogy a salátazöld függönyös hordágyakon éppen szüzeket hoznak, mindegyiken négyet, de olyan illatosak, hogy összefolyt a nyál a szájában. Az asztalon már ott volt a teríték, só, paprika, bors, ecet, olaj; megnyalta hát a szája szélét, kényelmesen leült, és sorra kihámozta a szüzeket a hordágyakból, mint a diót a héjából. Egészen elfátyolosodott a szeme a gyönyörűségtől. Az utolsó szűz különösen omlós és ízletes volt, csámcsogva fogyasztotta el, majd megsimogatta a hasát, és éppen repetát akart kérni, de ekkor hirtelen felébredt. Körülnéz – ott áll a palota előcsarnokában, Cselemér főtudor mellett, a drágakövekkel ékes, önálmodó szekrények előtt.

– Ízlettek a szüzek? – érdeklődött Cselemér.

– Ízlettek, de hol a muzsika?

– Sajnos elromlott a szekrényben a zenélő óra – mentegetőzött a főtudor. – Kegyeskedjék felséged egy másik, zamatos álmot kipróbálni!

A király szívesen ráállt, de most a Fekete Szekrényhez ment, és bekapcsolta magát a „Firtán lovag és a szép Ramolda, Heterik leánya” című álomba.

Körülnéz, és látja, hogy a romantoelektrikus korba került. Tetőtől talpig páncélosán álldogál egy nyírfaligetben, előtte hever egy frissen legyőzött sárkány, távolabb tölgyfák susognak, szellő fújdogál, és patak csörgedez. Megnézte magát a víztükörben, s rögtön látta, hogy ő maga Firtán, a nagyfeszültségű lovag, a páratlan vitéz. A lovagkor egész története páncéljára volt írva. Sisakja rostélyát Morbidor herceg görbítette meg halálos görcsbe szorult öklével, miután ő legyőzte, lábvértjének csatját Szilaj Henrik törte össze, mellvasát a haldokló Vasfogú Tódor harapta szét, vállpáncélja a legyőzött Rémes Szvetozár kardjának nyomát viselte, s könyökvédőjén és páncélingén is viadalok emlékei. Pajzsára pillantott: tele volt tűznyilak égett nyomaival. Háta viszont sértetlen volt, mert még senkinek sem fordított hátat a viadalban! Mindez azonban, őszintén szólva, nem nagyon érdekelte, mert fütyült a harci dicsőségre; viszont eszébe jutott Ramolda, tehát lóra pattant, és álomszerte keresni kezdte. El is jutott Heterik fejedelemnek, a leányzó atyjának várához, dobogott a felvonóhíd a ló patái alatt, s maga a herceg jött elébe kitárt karokkal, hogy üdvözölje és házába vezesse.

Sietett volna a lovag Ramoldához, de hát nem illik ajtóstul rontani a házba. Az agg fejedelem elújságolta, hogy külhoni lovag vendégeskedik a várban, a Polimer nemzetségből való híres Vinidur, a mestervívó, akinek egyetlen vágya, hogy megvívjon Firtánnal. Már meg is jelent a hajlékony, fürge Vinidur; hozzá lépett, és így szólt:

– Tudd meg, lovag, hogy szívem a nagyfeszültségű, higanycsípejű, mágneses pillantású Ramoldára vágyik, akinek keblénél szebbet a gyémánt sem rajzol! A te jegyesed ugyan, de én élethalálra szóló viadalra hívlak, döntse el a kard, melyikünk lesz a férje!

És elébe vetette fehér nejlonkesztyűjét.

– Lakodalom rögtön a viadal után! – tette hozzá az atya.

– Kérem, ezen ne múljék! – szólt Firtán, Csavar pedig azt gondolta magában: „A lakodalom után meg majd felébredek, aztán mire jó az egész! Az ördög hozta ide ezt a Vinidurt!”

– Így hát, lovag – mondotta Heterik –, még ma meg kell vívnod a daliás Polimer Vinidurral; a viadalt este tartjuk, fáklyafénynél, addig fáradjon ki-ki a szobájába!

Aggódott egy kissé Csavar a Firtán bőrében, de mit tehetett volna? Bement a számára kijelölt szobába. Egyszerre csak kopogtatnak az ajtón, besurran egy vén kiboszorkány, rákacsint, és így szól:

– Ne félj semmit, lovag, megkapod a szép Ramoldát, fejed még ma ezüstös ölében nyugszik! Rólad álmodik ő éjjel-nappal! Csak egyre ügyelj: támadj merészen! Vinidur nem tehet kárt benned, te leszel a győztes!

– Könnyű azt mondani, kedves kiboszorkány – jegyezte meg a lovag –, de ha mégsem úgy lesz? Ha például megcsúszom, vagy nem hárítok el egy csapást? Nem kockáztathatok könnyelműen! Nincs véletlenül valami jó varázslatod?

– Hihihi! – csikordult fel a vénség. – Hová gondolsz, acéluram! Varázslat nem létezik, és különben sincs rá szükséged, mert én pontosan tudom, mi lesz, és kezeskedem, hogy győzni fogsz, mint a huzat!

– Egy kis varázslat azért mégiscsak biztosabb lenne – morogta a lovag –, különösen így álomban… De várj csak, véletlenül nem Cselemér küldött téged, hogy egy kis önbizalmat öntsél belém?

– Cselemér nevű lovagot nem ismerek – szólt a kiboszorkány –, és nem tudom, miféle álomról beszélsz. Ébren vagy, acéllovag, és hamarosan meggyőződhetsz erről, amikor majd megkóstolod Ramolda mágneses ajkát.

– Különös! – dünnyögte Csavar, és már oda sem figyelt, amikor a kiboszorkány kisurrant a szobából, éppoly halkan, mint ahogy bejött.

– Hogy ez nem álom? Pedig én azt hittem. Azt mondja, ébren vagyok. Hm… Nehéz eldönteni. Mindenesetre még óvatosabbnak kell lennem!

És máris felharsannak a kürtök, vértesek léptei döngenek, a kerengő megtelik udvari népséggel, és mindenki a bajvívókat várja. Jő is Firtán, kissé remegő térdekkel, látja, milyen édesen pillant rá a csodás Ramolda, ám egyelőre alig érdeklik az ígéretes pillantások. Vinidur is kilép a fáklyafényes udvar közepére, és pengve összecsapnak a kardok. Csavar most már nagyon megijed, és elhatározza, hogy mindenáron felébred, erőlködik, de nem engedi a nehéz páncél, fogva tartja az álomkelepce, az ellenség pedig támad! Egyre gyorsabban villognak a pengék, Csavar karja már gyengül, mikor egyszer csak felordít a másik bajnok, és felmutatja törött kardját; Firtán lovag rá akarja vetni magát, de a másik kirohan a letaposott bajvívó körből, az apródok új kardot adnak a kezébe, és ebben a pillanatban látja Firtán, hogy a nézők közül feléje surran a vén kiboszorkány, és fülébe súgja:

– Acéllovag! Mikor a felvonóhíd nyitott kapuja előtt lesztek, Vinidur elejti a kardját, te pedig sújts le bátran, ez lesz győzelmed perce!

Így suttog, és eltűnik, az ellenfél pedig már jön is az új karddal. Folyik a harc, Vinidur úgy vív, mint a cséphadaró, de már gyengül, lassul a karja, nem is védi magát; itt a kedvező pillanat, de Vinidur kezében még ott villog és rémít a kard. Csavar tehát összeszedi minden erejét, azt gondolja: „Kell a fenének ez a Ramolda, minden bájával együtt!” Azzal hátat fordít, és kirohan a sötét éjszakába a felvonóhídon, csak úgy dübörög lába alatt a deszka. Beveszi magát az erdőbe, háta mögött üldözők lármáját hallja, csúfos és fenyegető kiáltások szállnak utána; futtában egy fának rohan, beveri a fejét, hogy a csillagokat látja, hunyorog néhányat, és lám, ott áll a palota előcsarnokában, a Fekete Önálmodó Szekrény előtt, mellette pedig Cselemér, a lélekmérnök, görbén mosolyogva. Ezzel a mosollyal mélységes csalódását leplezte, a Ramolda-álom ugyanis csapda volt a királynak: ha Csavar hallgat a vén kiboszorkány tanácsára, Vinidur, aki a gyengülést csupán színlelte, a nyitott kapuban egyből keresztüldöfte volna. A király csak rendkívüli gyávaságának köszönhette, hogy elkerülte ezt a csúfos véget.

– Kellemes volt Ramoldával? – érdeklődik Cselemér.

– Ugyan! Otthagytam, mert nem a zsánerem! – morogja Csavar. – Azonkívül még valami hülye verekedés is volt! Fegyvermentes és csatamentes álmokat kívánok, érted?

– Ahogy felséged parancsolja! – hajol meg az álnok. – Válassz, uram, valamennyi álomban csupa gyönyörűség vár rád…

– Meglátjuk – dünnyögi a király, és bekapcsolódik a „Dévajka királylány nyoszolyája” című álomba. Gyönyörű, pompás, aranydíszes szobát lát maga körül. A kristályablakokon át forrásvízként árad be a fény, a gyöngyház mosdónál ott áll a királylány, ásítozik, lefeküdni készül. Elámult Csavar király a szépséges látványon, köhinteni akart, hogy jelenlétét jelezze, de képtelen volt hangot adni; megnémult volna? Szájához akart nyúlni, de nem sikerült; lábát mozdította volna, de nem bírta. Nagyon megrémült, körülnézett, hová ülhetne le, mert egészen elgyengült a nagy ijedelemtől – és leülni is képtelen volt. A királylány eközben még egypárat ásított, és amint lehuppant az ágyára, Csavar király nagyot reccsent, mert ő maga volt Dévajka királylány nyoszolyája! A leányzót bizonyára nyugtalan álmok gyötörték, mert állandóan forgolódott, öklével csépelte, lábacskájával rugdosta a királyt. A nyoszolya végül is szörnyen megdühödött, összeszedte erejét, és nagyot rántott magán. Az eresztékek meglazultak, a lábai négyfelé csúsztak, a királylány nagy recsegés közepette a padlóra pottyant, a király pedig felébredt a zuhanástól, és látja, hogy megint ott van palotája előcsarnokában, mellette pedig az alázatosan hajlongó Kiberényi Cselemér.

– Te gazember! – förmed rá a király. – Mit merészelsz? Micsoda disznóság ez?! Másnak legyek az ágya, ne én feküdjek benne, te korcs?!

Megijedt Cselemér az uralkodó dühétől, és alázatosan kérte, hogy kegyeskedjék a király egy másik álmot kipróbálni. Addig mentegetőzött és magyarázkodott, míg Csavar végül is megbékélt, fogta a dugót, és bekapcsolódott az „Édes enyelgés a gyöngéd Polipka nyolc karjában” című álomba. Körülnéz, bámészkodókat lát maga körül egy nagy téren, fényes menet halad arra csupa selyemben, bársonyban, felhúzható elefántokkal, muszlinfüggönyökkel, ébenfa gyaloghintókkal; középen aranykápolnához hasonlatos hordszék, benne nyolcrétű függöny mögött angyali szépségű fehérszemély, fényes ábrázatú, galaktikus pillantású, olyan nagyfrekvenciájú, hogy a király gerincét édes bizsergés borzongatja, és már érdeklődni akar, ki ez az égi szépség, de mielőtt szólhatna, már hallja is a tömeg lázas suttogását: „Polipka! Itt jön Polipka!”

Kiderült, hogy a királylány fényes kézfogóját ünneplik egy Rája nevű, tengeren túli lovaggal. Csodálkozott a király, hogy nem ő ez a Rája, s mikor elhaladt a menet, és bezárult a palota kapuja, a többi szájtátival együtt bement a közeli csárdába. Meglátta ott Ráját, aki aranyszögekkel kivert damaszkuszi bugyogóban, kezében üres ionboros kancsóval éppen feléje tartott, átölelte, s így suttogott a fülébe:

– Éjfélkor találkám van Polipka királylánnyal a palota udvarán, a szögesdrót-csalitban, a higanyszökőkút mellett, de nem merek elmenni, mert örömömben túlságosan bevedeltem. Szépen kérlek hát, idegen, aki szakasztott olyan vagy, mint én, menj el helyettem, csókold meg a királylány kezét, nevezd magad Rajának, és fogadd ezért örök hálámat!

– Miért ne? – szólt a király rövid gondolkodás után. – Elmehetek… Most rögtön?

– Most hát! Siess, mert közeleg az éjfél, csak azt ne feledd: a találkáról nem tud se a király, se más, csak a királylány meg az öreg kapus. A kapusnak, ha utadba áll, add oda ezt az aranypénzekkel teli zacskót, akkor szó nélkül beenged!

Bólintott a király, fogta a pénzes zacskót, és sietett a palotába, mert az órák vasbagoly-hangjukon éppen éjfélt huhogtak. Szellemként suhant át a felvonóhídon, lepillantott a sötétlő várárokba, átsurrant a kapu ívének hegyes rácsa alatt, és odabent az udvaron, a szögesdrót-csalitban, a higanyszökőkútnál megpillantotta a szépséges Polipka királyleány holdfényben fehérlő, bűbájos alakját, amely olyan hihetetlenül kívánatos volt, hogy a király egész teste megremegett.

Látván az álmodó király remegését és kéjes ábrázatát a palota előcsarnokában, Cselemér halkan felkacagott, és kezét dörzsölgette, mert úgy vélte, hogy a király veszte immár biztos. Jól tudta, miféle öleléssel várja Nyolckarú Polipka boldogtalan vőlegényét! Tudta, hogyan szívja majd át enyelgő szívókáival az álom olyan mélységébe, hogy soha többé föl nem ébred! Eközben a királylány ölelésére sóvárgó Csavar végigosont a fal mentén, a kerengő árnyékában, a holdfényben fürdő angyali jelenség felé; egyszerre csak előtte termett az öreg kapus, és alabárdjával elállta az utat. A király elővette a pénzes zacskót, de megérezte, hogy milyen nehéz, és sajnálni kezdte a sok csengő dukátot. „Nem kár ekkora vagyont fecsérelni egyetlen ölelésre?” – gondolta magában.

– Adok két dukátot, ha beengedsz – szólt, a zacskót bontogatva.

– Tízet kérek – felelte a kapus.

– Tíz dukátot egypár percért? Megbolondultál! – kacagott fel a király.

– Olcsóbban nem megy – jelentette ki a kapus.

– Egyetlen dukátot sem engedsz?

– Egyet sem, uram.

– Nahát! – fortyant fel a király, akiben feltámadt a zsugori csizmadiatermészet. – Micsoda pimaszság! Egy fillért se kapsz, te barom!

Erre a kapus úgy kupán vágta alabárdjával, hogy Csavarnak megkondult a feje, aztán sarkon fordult, és a kerengőn, az udvaron, a felvonóhídon meg az egész álmon keresztül kirohant egyenesen a semmibe, hogy a következő másodpercben Cselemér oldalán, az álomszekrény előtt nyissa ki a szemét. Kiberenyinek leesett az álla, hiszen már másodszor járt így: először a király gyávasága, másodszor fukarsága miatt mondott csütörtököt a terve. De jó arcot vágott a rossz játékhoz, és tovább könyörgött a királynak, hogy próbálkozzék más álmokkal.

Csavar ekkor „Az ifjító víz” című álmot választotta.

Nyomban ő lett Paralízis, Epilepton és Gyagya uralkodója, egy vénséges vén, rozzant, kegyetlen és buja, bűnökre sóvárgó lelkű király. De hiába sóvárgott már, mert ízületei recsegtek, keze-lába alig mozdult. „Talán jobban leszek” – gondolta magában, és elküldte hadvezéreit, Eklampton és Szeniliusz degenerálisokat, hogy pusztítsanak, raboljanak, perzseljenek, szedjenek foglyokat, és gyűjtsenek zsákmányt. El is mentek, pusztítottak, perzseltek, raboltak, visszatértek, és így szóltak:

– Felséges királyom! Perzselgettünk, pusztítottunk, gazdag hadizsákmányt hoztunk, és foglyul ejtettük a szépséges Kunigundát, az encek és pencek hercegnőjét, egész kincstárával együtt!

– He? Mijével? Kincstárával? – recsegte a király, reszketve izgalmában. – De hol van? Semmit se látok! És mi csikorog és sustorog így?

– Itt ül a delnő a kanapén, felség! – kiáltották kórusban a degenerálisok. – A csikorgás attól van, hogy a fogoly Kunigunda sebzett őzként vonaglik a gyöngyökkel ékes pokrócon! A sustorgás pedig a hölgy aranyhímes köntösétől származik; azért mozog, mert a szép hercegnő keservesen zokog gyalázata miatt!

– He? A mije? Gyalázata? Az jó, az nagyon jó! – mekegte a király. – Adjátok csak ide, mindjárt elkapom, és elbánok vele!

– Azt felséged nem teheti, tekintettel az államérdekre – avatkozott be a királyi fő-felcser.

– Micsoda? Hogy én nem bánhatok el vele? Nem becsteleníthetem meg? Te hülye! Én ne lennék rá képes? Hát mi mást csináltam egész életemben?!

– Éppen ezért, felség! – magyarázta a főfelcser. – Megárthat felségednek.

– Azt mondod? Hát akkor adjatok egy… egy baltát, majd azzal szét… szétaprí… tom…

– Megbocsásson, felség, de ezt sem javallom, mert nagyon fárasztó…

– Mi? Hogyan? Hát akkor mi van nekem ebből az egész rohadt uralkodásból?! – recsegte elkeseredetten a király. – Hát gyógyítsatok! Erősítsetek! Fiatalítsatok meg, hogy tudjak… hogy is hívják… amit régen… mert különben az egész bandát… hogy is mondják!!

Megijedtek az udvaroncok, degenerálisok, tranzisztorvosok, és keresni kezdték a király megifjításának módját. Végül magát Kalkulust, a vénséges vén bölcset hívták segítségül. A bölcs eljött, és megkérdezte a királyt:

– Tulajdonképpen mit óhajt felséged?

– He? Mit? Hülye kérdés! Még hogy mit akarok?! – hörögte a király. – Folytatni akarom a bujálkodást, kicsapongást, ilyen-amolyan ledérséget, de mindenekelőtt kellőképpen meg akarom becsteleníteni Kunigunda hercegnőt, akit egyelőre a bináristomban tartok! Ezt akarom!

– Két útja és módja van ennek – szólott Kalkulus. – Vagy kiválaszt felséged egy arra méltó személyt, aki per procuram, vagyis legmagasabb megbízásodból elvégzi, amit felséged kíván, miközben felséged egy vezetékkel hozzákapcsolódik, s mindazt, amit az illető személy csinál, éppúgy érzi, mintha saját maga tenné. Vagy pedig hívatni kell az öreg kiboszorkányt, aki a városon kívül, az erdőben lakik háromlábú kunyhójában; ő ugyanis hivatásos geriatra, ergo idős emberek gyógyításával foglalkozik.

– Úgy? Hát akkor próbáljuk ki először azt a vezetéket! – lihegte a király. Amint mondta, úgy is történt, jöttek a villanyszerelők, hozzákapcsolták a testőrgárda délceg parancsnokát a felséghez, és a király megparancsolta neki, hogy fűrészelje nyomban apró darabokra a bölcs Kalkulust, mert ezt olyan kívánatos ocsmányságnak találta, hogy másra nem is vágyott. Mit sem segített a bölcs könyörgése, jajgatása. De a fűrészelés közben megsérült a vezeték szigetelése, így a király a hóhérkodásnak csak az első felét érezhette.

– Pocsék módszer ez, jogosan daraboltattam szét ezt a hülye bölcset! – hördült fel a felség. – Ide azzal a vén kiboszorkánnyal a háromlábú kunyhójából!

Rohantak az erdőbe az udvaroncok, és hamarosan felcsendült a király előtt az álmatag nóta, amely nagyjából így hangzott:

– Öregeket, véneket, aggokat, élemedetteket, hajlott korúakat, vén satrafákat és salabaktereket gyógyítok, javítok, élénkítek, tatarozok; nem a dicsőségért teszem, mióta tudom az eszem, ízületet kenegetek, rozsdafoltot eltüntetek, paralízist kikúrálok, minden aggot kiszolgálok, süketnéma pofázik, a köszvényes bokázik, a haldokló kipirul, a szenilis kivirul, sistereg az agya, nem lesz többé gyagya!

Meghallgatta a kiboszorkány a király panaszát, mélyen meghajolt, és így szólt:

– Uram, királyom! Messze a kék távolban, a Kopasz Hegyen túl van egy forrás, amelyből vékony sugárban fürgítő permet csörgedez; ebből készül az ifjító víz, amelyből egyetlen kávéskanál negyvenhét évvel fiatalít meg! De nagyon vigyázni kell ám, nehogy túl sok csodavizet nyeljen valaki, mert egykettőre eltűnhet a szerfölötti ifjulástól. Ha megengeded, felség, nyomban elkészítem számodra ezt a kipróbált csodaszert!

– Remek! – mekegi a király. – Addig is készítsék elő Kunigunda hercegnőt, hadd tudja, mi vár rá, hihihi!

És remegő kezével meglazult csavarjait számolgatja, nyámmog, vihog, időnként még szökdécsel is, mert a vénséges vénségtől már egészen gyermeteg lett, de a kéjenc gondolatokról csak nem szokott le.

Vágtatnak a lovagok a fürgítő permetért, rotyognak a keverékek, füstölnek a füstök, gőzök gomolyognak a vén kiboszorkány üstje fölött. Végül a trónhoz siet, térdre hull, átnyújtja az uralkodónak a higanyos, tükörfényes folyadékkal teli kelyhet, és fennhangon kiáltja:

– Paralízis király! Íme, a csodavíz, amely megifjít, megerősít, harci kedvet és féktelen szerelmi erőt olt beléd. Aki ezt a kelyhet kiüríti, annak az egész galaktikában nem lesz elegendő város, amit felperzseljen, szűz lány, akit megöleljen! Idd ki, és váljék egészségedre!

Megragadta a király a kelyhet, néhány csepp kilöttyent belőle a zsámolyára, mire a zsámoly felhorkant, nagyot ugrott, és Eklampton degenerálisra vetette magát. Ütötte-rúgta, hat marék érdemrendet tépett le róla!

– Idd ki bátran, felség! – buzdítja a kiboszorkány a királyt. – Hiszen látod, minő csodaszer ez!

– Előbb te igyál belőle… – szól halkan a király, mert a vénség ravasszá tette. A kiboszorkány összerezzen, hátrahőköl, fejét rázza, de a király intésére máris három porkoláb ragadja meg, s tölcséren át néhány csepp higanyos folyadékot önt belé. Egy villanás, egy robbanás! Bámulnak az udvaroncok, bámul a király, de semmit sem látnak – a boszorkánynak se híre, se hamva, csak egy kormos szélű lyuk maradt a padlón, azon át egy másik lyuk látszik, már az álom és az ébrenlét között. Ebben a második lyukban egy láb tűnik fel, savmarta csatos cipőben és megpörkölődött harisnyában. A láb, a cipő és a harisnya Cselemér főtudoré. Olyan iszonyúan erős volt a méreg, amelyet a kiboszorkány csodavíznek nevezett, hogy nem csak a padlót, hanem magát az álmot is átfúrta, Cselemér lábára csöppent, és csúnyán megpörkölte. A király rémülten fel akart ébredni, de a fő tudor szerencséjére Szeniliusz degenerálisnak még sikerült buzogányával jól fejbe kólintani királyát; ezért Csavar, amikor felocsúdott, semmire sem emlékezett az egész álomból. Mindamellett már harmadszor került ki sértetlenül az álomcsapdából, ezúttal mérhetetlen bizalmatlansága jóvoltából.

– Valamit álmodtam, de nem emlékszem, hogy mit – dünnyögte a király, mikor ismét az önálmodó szekrény előtt állott. – De miért ugrálsz fél lábon, Cselemér barátom, és miért szorongatod a másik lábadat?

– Kibereumám van, felség… Úgy látszik, időváltozás lesz… – nyöszörögte az álnok fő tudor, majd tovább csábítgatta a királyt, hogy kóstoljon meg még egy álmot.

Csavar hosszan tanakodott, végigböngészte az álomlistát, végül a „Hajdanka királylány nászéjszakája” című álom mellett döntött. És azt álmodta, hogy egy furcsa, kapcsos könyvet olvas a tűz mellett, és a könyv aranypergamenen, tűzvörös betűkkel, ékes szavakkal regél Hajdanka királylányról, aki ötszáz évvel azelőtt uralkodott Dandéliában. Szó volt a könyvben a királylány Jégerdejéről, Spirális Bástyáiról, nyerítő madárkájáról, sokszemű kincstárnokáról, de főként rendkívüli szépségéről és erényéről. Csavarnak nagy kedve támadt erre a szépségre, olyan égető vágyra gyulladt, hogy pupilláján is átsütött a tűzfény. Elindult álma mélyébe Hajdankát megkeresni, de sehol sem lelte, csak a legvénebb robotok tudtak egyáltalán arról, hogy valaha létezett ilyen királylány. Mikor belefáradt a vándorlásba, egy sivatag kellős közepén – királyi sivatag volt, tehát helyenként aranyozva – szegényes viskót talált. Belépett, és egy hófehér ruhás vénembert pillantott meg. Az aggastyán felállt, és így szólt:

– Te Hajdankát keresed, boldogtalan! Pedig jól tudod, hogy immár ötszáz éve nem él, szenvedélyed tehát meddő és hiábavaló. Az egyetlen, amit tehetek érted, hogy megmutatom őt neked, ha nem is testi valóságában, csupán numerikus, nemlineáris, sztohasztikus és gyönyörűséges módon modellezve ebben a Fekete Szekrényben, amelyet sivatagi ócskavasakból barkácsoltam!

– Mutasd hát, ó, mutasd! – kiáltott fel Csavar, az aggastyán pedig bólintott, kiolvasta könyvéből a királylány együtthatóit, betáplálta őt és az egész középkort, bekapcsolta az áramot, kinyitott egy kis ajtót a Fekete Szekrény tetején, és így szólt Csavarhoz:

– Nézd hát, és hallgass!

A király a kis ajtó fölé hajolt, és remegve látta nemlineárisán és digitálisan modellezve az egész középkort, benne Dandélia királyságot, a Jégerdőt, a királylány palotáját a Spirális Bástyákkal, a nyerítő madarakat, a sokszemű kincstárnokot, és magát Hajdankát, amint szépségesen és sztohasztikusan sétál a modellezett erdőben. Látszott az üvegen át, a Fekete Szekrény mélyében, zúgó vörös-arany izzás közben, amint a modellezett királylány modellezett virágokat szed, és modellezett dalocskát dúdol; Csavar pedig nekiugrott a szekrénynek, öklével verte a tetejét, be akart bújni a kis ajtón – őrületében be akart volna hatolni a szekrénybe zárt világba. Az aggastyán gyorsan kikapcsolta az áramot, elrántotta a királyt, és így szólt:

– Tébolyult vagy! Lehetetlenségre vágysz, hiszen valóságos anyagból való lény nem hatolhat be abba a világba, amely csupán bináris elemek keringése és örvénylése egy numerikus, nemlineáris és diszkrét modellben!

– De én akarom! Akarom!! – toporzékolt Csavar, és fejét a Fekete Szekrény oldalába verte, úgy, hogy a vaslemez begörbült. A vén így szólt:

– Ha ennyire kívánod, lehetővé teszem, hogy összekapcsolódjál Hajdanka királylánnyal, de tudd meg, hogy előbb el kell veszítened jelenlegi alakodat. Mértéket veszek majd rólad, felírom együtthatóidat, atomról atomra modellezlek; azután betáplállak, és ily módon része lehetsz annak a középkori, modellált világnak, amely a szekrényben él, és élni fog mindaddig, amíg lesz áram a vezetékekben és izzás az anódokban. Te magad azonban, aki most itt állsz előttem, eltűnsz, és nem leszel többé másként, csupán bizonyos áramok formájában, amelyek sztohasztikusan, diszkréten, nemlineárisán és gyönyörűségesen keringenek.

– Hogyan hihetnék szavaidnak? – kérdezte Csavar. – Honnan tudhatom, hogy engem modellezel, és nem valaki mást?

– Tegyünk próbát! – szólt az öreg. Aztán nekilátott méretet venni róla, mint a szabók szokták, de pontosabban, mert minden atomját lemérte, majd programozta a szekrényt, és így szólt: – Nézd!

A király benézett az ablakon, és látta, hogy ő maga a tűz mellett ülve könyvet olvas Hajdanka királylányról, látta, hogyan fut el a királylányt keresni, miként érdeklődik utána, míg végül az aranyos sivatag közepében rátalál a viskóra, benne az aggastyánra, aki e szavakkal köszönti: „Te Hajdankát keresed, boldogtalan!” – és így tovább.

– Azt hiszem, meggyőztelek – szólt az aggastyán, kikapcsolva az áramot –, most hát betáplállak a középkorba, a gyönyörű Hajdanka mellé, hogy vele álmodd az örök álmot, amely nemlineárisán, digitálisan…

– Jó, jó – vágott közbe a király –, de az csak a hasonmásom, nem én, mert én itt vagyok, nem a szekrényben!

– Mindjárt nem leszel itt – felelte szívélyesen az öreg –, erről gondoskodom… Azzal nehéz, de jó fogású kalapácsot szedett elő az ágy alól.

– Míg te kedvesed karjában éled világodat – magyarázta –, én majd teszek róla, hogy ne legyen belőled kettő, egy itt, egy meg a szekrényben. Bízd rám, van erre egy régi, egyszerű, de megbízható módszerem, csak szíveskedjél előrehajolni…

– Előbb mutasd meg még egyszer Hajdankát – szólt a király –, mert ellenőrizni akarom, tökéletes-e a módszered…

Az aggastyán megmutatta Hajdankát a Fekete Szekrény ablakában, a király nézte, nézte, majd így szólt:

– A leírás abban az ócska könyvben erősen túloz. Jó bőr, nem mondom, de egyáltalán nem olyan különleges, mint a krónikák írják. Viszlát, öreg…

És sarkon fordult.

– Hogyhogy? Hová mész, te őrült?! – kiáltotta az öreg a kalapácsot szorongatva, mert a király már az ajtóban volt.

– Akárhová, csak nem a szekrénybe! – felelte Csavar, és kiment. Ebben a pillanatban az álom szétpattant körülötte, mint a szappanbuborék, és meglátta maga mellett a szörnyen csalódott Cselemért az előcsarnokban. Hiszen már majdnem besétált a Fekete Szekrénybe, amelyből a főtudor soha többé nem engedte volna ki…

– Ide hallgass, Cselemér, túl sokat kell futni a nők után ezekben az álmokban! – jegyezte meg a király. – Vagy mutatsz olyan álmot, amelyben minden különösebb utánajárás nélkül kedvemet tölthetem, vagy hordd el magad a palotából a szekrényeiddel együtt!

– Uram! – felelte Kiberényi. – Van egy extra álmom a számodra, osztályon felüli minőség, ezt próbáld ki, kérlek!

– Melyiket dicséred? – kérdezte a király.

– Ezt, uram! – mutatott a főtudor a gyöngyház tábla eme feliratára: „Mona Lisa, avagy az édes végtelenség útvesztője”.

És ő maga ragadta meg a király óraláncon függő villásdugóját, hogy mielőbb bekapcsolja, mert látta, hogy rosszul áll a szénája: Csavar elkerülte az örök fogságot a Fekete Szekrényben, kétségkívül saját tompasága miatt, amelynek következtében nem szeretett bele kellőképpen a csábos Hajdankába.

– Várj – mondta a király –, majd én!

És bekapcsolta magát. Belép az álomba, és látja, hogy továbbra is ő maga az, Csavar, ott áll a palota előcsarnokában, mellette Kiberényi Cselemér, aki éppen azt magyarázza, hogy a legkéjesebb álom a „Mona Lisa” című, mert abban a női nem végtelensége érződik. Meghallgatta, bekapcsolta magát, és körülnézett, mert már nagyon vágyott az örökös enyelgésre, de a következő álomban megint csak ott állt az előcsarnokban a főtudor mellett. Gyorsan bekapcsolta magát, újabb álomba merült, és megint ugyanaz: az előcsarnok, benne a szekrények, Cselemér és ő maga.

– Álmodom én? – kiáltott fel, bekapcsolódott, megint az előcsarnok, a szekrények és Kiberényi; még egyszer – megint ugyanaz; és megint, és megint, egyre gyorsabban.

– Hol a Mona Lisa, te csaló?! – csattant fel, és kirántotta a csatlakozót, hogy felébredjen, de szó sincs róla! Megint ott állt az előcsarnokban a szekrények között. Toporzékolni kezdett, és egyik álomból a másikba, egyik szekrénytől a másikig, egyik Cselemértől a másikig hánykolódott, aztán már ezt sem akarta, semmit, csak visszatérni az ébrenlétbe, kedvelt trónjához, a palotabeli cselszövényekhez és kicsapongásokhoz. Kitépdeste a villásdugókat, vaktában visszadugta őket, tört-zúzott.

– Segítség! – kiabálta. – Veszélyben a király! – és: – Hé, Mona Lisa! Halló! – És ugrált rémületében, a sarkokba húzódott, rést keresett, ahol kiszökhetne az ébrenlétbe, de hiába. Nem tudta, miért van mindez, mert túl izgatott volt, de ezúttal sem a tompaság, sem a gyávaság, sem a hitvány kapzsiság nem menthette meg. Túl sok álomba keveredett már, túl sok álom vette körül szoros gubójával. Hiába szakított fel egyet-kettőt vadul kapálózva, semmit sem ért el, mert csak a szomszéd álomba jutott, s amikor kirángatta a villásdugókat a szekrényekből, mindez csak álom volt, amikor leütötte a mellette álló Cselemért, ő is álomképnek bizonyult. Rohangászni és futkosni kezdett Csavar, de sehol sem talált egyebet, csak álmokat és álmokat, az ajtófélfa, a márványpadló, az aranyhímes függöny, a csillár, a trónus, végül ő maga is – minden csak álom, látszat és délibáb volt. Fuldokolni kezdett ebben az álommocsárban, eltévedt az útvesztőben, még kapálózott és rugdalózott, de hiába, hiszen az álombeli rúgás és kapálózás is csak álom! Agyonverte Cselemért, de hiába, mert nem ébren tette, ordított, de igazi hangot nem bírt adni, s amikor szédülve és összezavarodva egy bizonyos pillanatban csakugyan az ébrenlétre ocsúdott fel, nem tudta már megkülönböztetni az álmoktól, tehát bedugott egy villásdugót, és visszamerült az álomba. Ezzel eldőlt a sorsa, hiába próbált már felébredni, nem tudta ugyanis, hogy a „Mona Lisa” nem más, mint a „monarcholízis”, vagyis „királyfeloldás” szó sátáni rövidítése, s ez volt az álnok Cselemér összes csapdái közül a legalattomosabb…

Ezt az épületes és hátborzongató történetet mondta el Trurl Marcona királynak, de annak megfájdult tőle a feje, ezért sürgősen hazaküldte a mérnököt, kitüntetve őt a Szent Kibernát-renddel, amelynek címere zöld mezőben lila visszacsatolás és arany információ.

***

E szavak után a második mesélőgép dallamosan bekapcsolta leállító berendezését, furcsán felkacagott, mert némelyik tranzisztora kissé túlmelegedett. Csökkentette magában az anódfeszültséget, aztán kikapcsolt, és visszament a gyaloghintóhoz általános taps közepette, melyet ékesszólásával és elbeszélőtehetségével méltán kiérdemelt.

Zsenialon király kelyhet nyújtott Trurlnak, tele valószínűségi hullámokban fürdő ionokkal. A mérnök felhajtotta a fotonhabos italt, és jelt adott, mire a harmadik gép kilépett a barlang közepére, meghajolt, és szépen modulált elektronikus hangján így szólt:

– Íme, a történet arról, hogyan váltott ki Trurl, a nagy mérnök, egy ócska fazék segítségével helyi fluktuációt, és mi következett ebből:

A Mángorló csillagképben volt egy Spirális Galaktika. A Galaktikában volt egy Fekete Felhő, ebben a felhőben volt öt hatos csillagcsoport, s az ötödik csillagcsoportban volt egy nagyon öreg, vaksi, lila nap. A lila nap körül hét bolygó keringett. A harmadik bolygónak két holdja volt, és mindezeken a napokon, csillagokon, bolygókon és holdakon a statisztikai eloszlás szerint különféle dolgok történtek, de a Mángorló csillagkép Spirális Galaktikájának Fekete Felhőjében az ötödik csillagcsoport lila napja harmadik bolygójának második holdján volt egy szemétdomb, amilyet bármelyik bolygón vagy holdon meg lehet találni: egészen közönséges, tehát csupa szemét és egyéb hulladék. Mellesleg abból keletkezett, hogy a Glaubersós Aberridák atomháborút vívtak a Liliomos Albumensekkel, minek következtében hídjaik, útjaik, házaik, palotáik és ők maguk egy halom porrá és némi ócskavassá váltak, s ez aztán a meteorszéllel a szóban forgó helyre vándorolt. Évszázadokon át semmi sem volt ezen a szemétdombon, csak a szemét, de mikor egyszer földrengés támadt, a szemétnek az alsó fele fölülre került, a felső fele pedig alulra, aminek önmagában véve még nem volt nagyobb jelentősége, de előkészített egy jelenséget, melyet az váltott ki, hogy Trurl, a híres mérnök arrafelé repült, és egy fényes csóvájú üstökös elvakította. Hogy eltávolodjon tőle, kidobálta űrcsónakja ablakán, ami éppen a keze ügyébe esett, mégpedig a figurák nélküli, üres úti sakkot, amelyben korábban törkölypálinkát tartott, a puskaporos hordókat, amelyeket nem sikerült rásóznia Kloreleja csillag lakosaira, továbbá különféle ócska edényeket, s ezek között volt egy repedt cserépfazék. Ez a fazék, kellő sebességre téve szert, sőt felgyorsulva az üstökös csóvájától, a gravitáció törvényei szerint éppen a szemétdomb felett csapódott a hegyoldalba, majd lejjebb gurult egy pocsolyába. Megcsúszott a sárban, lesiklott a szemétbe, és meglökött egy rozsdás vasat, amely ettől egy rézdrót köré tekeredett, szélei közé pedig üvegcserép került, így kondenzátor keletkezett. A drót a fazék köré csavarodva napelemet alkotott, a kő pedig, amelyet a fazék megmozdított, meglökött egy rozsdás vasat, amely ócska mágnes volt. Ettől a mozgástól áram keletkezett, elmozdított tizenhat másik vasdarabot és drótmaradványt, szulfitok és kloridok olvadtak ki, atomjaik összekapcsolódtak más atomokkal, s a megbolygatott molekulák elkezdtek meglovagolni más molekulákat, míg végül a szemétdomb kellős közepén létrejött egy Logikai Áramkör, aztán öt másik, végül újabb tizennyolc ott, ahol a fazék végül darabokra törött. Estére pedig, nem messze a már kiszáradt pocsolyától, kimászott a szemétdomb szélére az ilyen véletlen módon létrejött Magafia Majmász, akinek nem volt sem apja, sem anyja, saját maga fia volt ő, hiszen apja a Véletlen, anyja pedig az Entrópia. Lemászott Majmász a szemétdombról, és egyáltalán nem tudta, hogy keletkezésének valószínűsége egy volt a száz szupergigacentilionhoz, a hexaptilionodik hatványon, csak mendegélt, amíg elért a következő pocsolyához, amely még nem száradt ki, tehát a partjára kuporodva megnézhette magát benne. És meglátta a víz tükrében saját teljesen akcidentális fejét, amelyen patkó alakú fülek libegtek. Bal füle görbe volt, a jobb pedig villás. Látta véletlenszerű törzsét, amely vasakból, vaskókból és vasacskákból állt össze, részben hengeres volt, mert lekerekedett, amint kimászott a szemétdombból, középen pedig keskenyebb, mintha dereka lenne, mert éppen ott mászott át a szemétdomb szélén heverő kövön. Meglátta szemétkarjait és hulladéklábát, megszámolta őket, puszta véletlenségből párosak voltak. Meglátta a szemeit, a körülmények összejátszása folytán kettő volt belőlük, és roppantul tetszett magának Magafia Majmász; felsóhajtott a gyönyörűségtől, hogy ilyen karcsú dereka van, páros végtagjai, kerek feje, és hangosan felkiáltott:

– Nahát! Gyönyörű vagyok, sőt tökéletes, s ebből világosan következik az Egész Teremtés Tökéletessége! Ó, milyen jóságos lehet az, aki engem teremtett!

És tovább sántikált, elhullajtva lazán csüngő csavarjait – hiszen senki sem húzta meg őket –, és himnuszokat dúdolt az Eleve Elrendelt Harmónia tiszteletére, de hét lépés után megbotlott, mert nem jól látott, és fejjel lefelé visszapottyant a szemétdombra. Aztán semmi sem történt vele a rozsdásodáson, bomláson és általános korrózión kívül háromszáznegyvenezer évig, mert mikor fejre esett, zárlatos lett, és már nem is létezett többé. Egyszer azonban történt, hogy egy kereskedő, aki ócska bárkáján kökörcsinrakományt szállított a bergengócok számára a Seholsincs bolygóról, a lila nap közelében összeveszett segédjével, és hozzávágta a cipőjét. Az egyik cipő kitörte az ablakot, és kirepült az űrbe, majd annak következtében, hogy az üstökös, amely annak idején Trurlt elvakította, megint éppen ugyanazon a helyen volt, ez a cipő lassan keringve lepottyant a holdra. Alig pörkölődött meg a légköri súrlódástól, leugrált a hegyoldalon, és megrúgta a szemétdombon heverő Majmászt, éppen akkora impulzussal és véletlenül éppen olyan szögben, hogy a centrifugális erő, a forgatónyomaték és az impulzusmomentum ismét beindította e véletlenszerű lény akcidentális szemétagyát. Az történt ugyanis, hogy a rúgástól Majmász belepottyant a közeli pocsolyába, feloldódtak benne a kloridok és jodidok, agyában bugyborékolni kezdett az elektrolit, áram keletkezett, amely ide-oda ugrott, míg e szökdelés és keringés következtében Majmász felült a pocsolyában, és azt gondolta: „Úgy rémlik, hogy vagyok!”

Ennél többet azonban nem volt képes gondolni további tizenhat századon keresztül, csak öntözte az eső, verte a jégeső, és nőtt az entrópiája, de ezerhatszázhúsz év múlva egy kismadár, amely egy ragadozó madár elől menekülve átrepült a szemétdomb fölött, könnyített magán, hogy növelhesse sebességét, s éppen fejen találta Majmászt, aminek következtében Majmász felocsúdott, tüsszentett, majd így szólt magában:

– Csakugyan vagyok! Ehhez a legcsekélyebb kétség sem fér. Kérdés azonban, ki mondja tulajdonképpen: vagyok? Vagyis: ki vagyok én? Hogyan találhatnék erre választ? Hm… Ha rajtam kívül létezne még valami, bármi, amivel összevethetném és összehasonlíthatnám magam, könnyű lenne a dolgom, de éppen az a bökkenő, hogy nincsen semmi, hiszen látom, hogy egyáltalán semmit se látok! Eszerint csak én vagyok, és én egymagam alkotok minden lehetőséget, amennyiben gondolkodhatom, amiről akarok; de hát mi vagyok én tulajdonképpen, a gondolkodás üres színhelye, vagy mi a csuda?

Ugyanis ezúttal már nem volt semmiféle érzékszerve, mert azok az évszázadok folyamán teljesen tönkrementek és felbomlottak, hiszen mindenen a könyörtelen Entrópia, a Káosz keményszívű szeretője uralkodik. Majmász tehát nem látta sem anyapocsolyáját, sem a szülősarat, sem az egész világot, nem emlékezett, hogy mi történt vele korábban, és egyáltalán semmi mást nem tudott, csak gondolkodni. Erre az egyre volt képes, tehát ebben gyakorolta magát.

– Ki kellene tölteni azt az űrt, ami vagyok, és ily módon megváltoztatni nyomasztó egyhangúságát – szólt magában. – Nosza, találjunk ki valamit; amit elgondolunk, az lesz is, hiszen gondolatainkon kívül nincsen semmi egyéb. – Mint látható, kissé elbizakodott lett, és többes számban gondolkodott saját magáról.

– Vajon lehetséges volna, hogy rajtam kívül is létezzék valami? – töprengett tovább. – Tegyük fel egyelőre, bármily valószínűtlenül, sőt szinte őrülten hangzik, hogy lehetséges. Nevezzük ezt a másik valamit Gozmosznak. Ez esetben tehát létezik a Gozmosz, és én, mint annak részecskéje!

Itt megállt, fontolóra vette a dolgot, és az egész hipotézist tökéletesen alaptalannak vélte. Hiányzott belőle minden ráció, nem volt semmiféle alapja és premisszája, nem szólt mellette semmi érv, ezért merő képzelgésnek és gőgös nagyratörésnek minősítette, elrestellte magát, és így szőtte tovább gondolatait:

– Arról, ami rajtam kívül van, ha egyáltalán van valami, semmit sem tudok. Arról viszont, ami belül van, tudni fogok, mihelyt azt a valamit elgondolom, hiszen az ördögbe is, ki más ismerné a gondolataimat, mint én magam?!

És másodszor is kigondolta a Gozmoszt, de most már saját lelkének belsejébe helyezte el. Ezt sokkal szerényebbnek, illendőbbnek és ésszerűbbnek vélte, márpedig racionális felfogásra törekedett. Nekilátott tehát, hogy kitöltse ezt az ő Gozmoszát mindenféle elképzelt dologgal. Először, gyakorlatlan lévén, kigondolta a bumburnyákokat, akik zsendevérek bösztörözésével foglalkoztak, meg a nyihulákokat, akik a garáncot kedvelték. És nyomban összeverekedtek a bumburnyákok a nyihulákokkal a garáncon, úgyhogy Szemétdombi Majmásznak megfájdult a feje, és ebből a világteremtésből a migrénen kívül nem lett semmi.

Most már megfontoltabban fogott a teremtéshez. Először kigondolva az alapelemeket, úgymint egy-két nemesgázt, a Calsonium nevű tökéletes elemet és a Dumalium nevű szellemi elemet, aztán szaporítani kezdte a lényeket. Olykor belezavarodott, de néhány évszázad után már bizonyos gyakorlatra tett szert, és egészen tisztességes, szolid Gozmoszt gondolt össze. Különféle törzsek, lények, létezők és jelenségek éldegéltek benne, mégpedig egész kellemesen, mivel Majmász Gozmoszában messzemenően liberális törvények uralkodtak; nem szerette ugyanis a szigorú törvényeket, az olyan kaszárnyarendszert, amilyet az anyatermészet alkalmaz (ezt persze nem is ismerte, és mit sem tudott róla).

Majmász világa ezért tele volt szeszélyes csodákkal. Egyszer így történtek benne a dolgok, máskor amúgy, harmadszor megint egészen másképp, minden különösebb ok nélkül. Ha valakinek ebben a világban el kellett pusztulnia, mindig megúszhatta valahogy a dolgot, mert Majmász úgy döntött, hogy nem engedélyez visszafordíthatatlan eseményeket. És gondolataiban nagyon jó dolga volt mind a gondról gépnek, mind a Calsoniumot bányászó káliaknak, mind pedig a profundoknak, benéneknek és csalándokoknak évszázadokon keresztül. Ezalatt lassan lehullott Majmász szemétkarja és hulladéklába, körülötte rozsdásra színeződött a pocsolya, hajdani délceg derekától fara pedig lassan belesüllyedt a mocsárba. Éppen új csillagcsoportokat alkotott gyengéd figyelemmel tudatának örök sötétségében, amely az ő Gozmosza volt, és önzetlenül arra törekedett, hogy lehetőleg pontosan emlékezzék mindarra, amit gondolataiban megalkotott; noha már gyakran belefájdult a feje, mégsem hagyta abba, mert úgy érezte, hogy Gozmoszának szüksége van reá, és e Gozmosz meglehetős hálával is tartozik neki. Ám a rozsda közben megette külső lemezeit, amiről persze nem tudott.

Trurl fazeka pedig, amely évezredekkel előbb életre keltette Majmászt, a pocsolya színén ringatózva, lassan közeledett hozzá, és a boldogtalannak már csak a feje állt ki a vízből. És akkor, amikor Majmász éppen kigondolta az üvegtiszta, bájos Bauciszt és hűséges Pendragorját, s amikor ők ketten boldogan siklottak végig képzeletének sötét napjai között, valamennyi gozmoszbeli nép néma csöndje közepette, a bumburnyákokat is beleértve, és halkan szólongatták egymást – egyszerre csak megrepedt a rozsdás koponya, mert a szél fuvallatától nekikoccant a fazék. Barnás víz hatolt be a réztekercsek közé, kioltotta a logikai áramköröket, és Majmász Gozmosza a mindennél tökéletesebb semmibe tért vissza. Azok pedig, akik az első lökést adták neki és a világok sokaságának, minderről soha nem tudtak meg semmit.

***

Ezzel meghajolt a fekete gép, Zsenialon király pedig mélyen, de kissé gyászosan eltűnődött, olyannyira, hogy a társaság már görbe szemmel kezdett Trurlra nézni, hogy így elbúsította királyukat a mesével. De aztán a király váratlanul elmosolyodott, és megkérdezte:

– Tudsz-e még valamit, gépem?

– Uram – felelte a gép, mélyen meghajolva –, elbeszélem neked Klorián Teoriciusz Klapostol, a mammoni intelektrikus és gondolnok hihetetlenül mély értelmű történetét.

Történt egyszer, hogy Klapanciusz, a híres mérnök, pihenésre vágyva nagy munkái után (elkészítette ugyanis Nihilofil király számára a Gépet, amelyik Nincs, ez azonban külön történet), a mammonidák bolygójára repült, és ott barangolt magányt keresve, míg egy erdő szélén meg nem pillantott egy kiborbolyával benőtt kunyhót, amelynek kéményéből füst szállt fel. Legszívesebben elkerülte volna, de mikor észrevette, hogy a kunyhó előtt üres tintáshordók állnak, meglepődött, és bekukkantott. Az asztal mellett, amely voltaképp jókora kő volt, a székül szolgáló kisebb kövön egy aggastyán üldögélt, de olyan kormos, rozsdás és összevissza drótozott volt, hogy Klapanciusznak leesett az álla. A vén homloka gidres-gödrös volt, szemei csikorogva forogtak keretükben, tagjai nyikorogtak, mert rég nem kente őket, egész testét drótok meg zsinórok tartották össze, és szemlátomást áramínség gyötörte, mint a földön elszórt borostyándarabkák is mutatták; ezek dörzsöl-getésével szerezte meg a boldogtalan a mindennapi betevő áramát! Klapanciusz szíve elszorult e nyomor láttán, diszkréten a tarisznyájába nyúlt, mikor az aggastyán, aki csak most vette észre zavaros szemével, nyekergő hangon felkiáltott:

– Hát megjöttél végre?!

– Megjöttem… – bökte ki Klapanciusz, csodálkozva, hogy várták ott, ahová nem is készült.

– Most jössz?! Hát akkor pusztulj innét, törd ki kezed, lábad, nyakad! – emelkedett föl iszonyú csikorgással az öreg, és mindazt, ami körülötte hevert, különféle szemetet meg hulladékot, kezdte hozzávagdosni a meghökkent Klapanciuszhoz. Mikor aztán elfáradt, és abbahagyta, a mérnök gyengéden faggatni kezdte, hogy minek köszönheti ezt a fogadtatást. Az öreg olykor még felmordult: – Zárlatosodj meg! Hogy enne meg a rozsda! – de bizonyos idő múltán lecsillapodott, és olyannyira megbékélt, hogy zihálva, fölemelt mutatóujjal, már csak néha szitkozódva, viszont annál többször szikrázva, úgyhogy ózonillat szállt a levegőben, e szavakkal beszélte el történetét:

– Tudd meg, idegen, hogy én a gondolnokok legelseje vagyok, hivatásom szerint ontológiával foglalkozom, nevem pedig, amely egykor majd elhalványítja a csillagok fényét, Klórfán Teoriciusz Klapostol. Szegény szülők gyermeke vagyok, kiskoromtól csak a létet átható gondolkodás felé vonzódtam. Tizenhat éves koromban írtam meg első munkámat „Deotron” címmel. Ez az aposzteriorisztikus istenségek általános elmélete, amely istenségekkel a magas fokra érkezett civilizációk azért kénytelenek kipótolni a kozmoszt, mert, mint ismeretes, az anyag első, ezért kezdetben senki sem gondolkodik. Ennélfogva a történelem hajnalán teljes gondolattalanság uralkodik, no és persze, nézd csak meg, kérlek, hogyan fest ez a kozmosz! – Az öreget itt elöntötte a méreg, toporzékolni kezdett, majd lecsillapodott, és folytatta elbeszélését: – Kifejtettem tehát annak szükségességét, hogy ha már kezdetben nem voltak istenek, utólag kell őket csinálni; és minden intelektrikus civilizáció arra törekszik, hogy megépítse az Ultimatív Mindenhatógépet avagy Helyrezökkentőt, az Értelem útjainak kiegyenesítőjét. E munkámban felvázoltam az első Deotron tervét, és jellemeztem működését; kapacitását deonokban mértem. A mindenhatóságnak ez az egysége egymilliárd parszek hatósugarú csodatételi képességgel egyenlő. Mikor művem saját kiadásomban megjelent, siettem ki az utcára, mert biztosra vettem, hogy a nép azonnal a vállára emel, virágokkal koszorúz meg, és eláraszt arannyal, de még egy sánta flip-flop sem dicsért meg. Inkább csodálkozva, mint csalódottan nekiültem, hogy megírjam „Az Ész kalapácsa” című kétkötetes munkámat, amelyben kifejtettem, hogy minden civilizáció előtt két út áll: vagy agyongyötri, vagy agyonkényezteti magát. Mindkettővel lassacskán felfalja a kozmoszt, és a csillagokat hokkedlikká, kerekekké, csapágyakká, szivartárcákká és jászlakká dolgozza fel. Ez pedig azért van, mert miután a kozmoszt képtelen megérteni, az Érthetetlent valamiképpen Érthetővé kívánja változtatni, és nem nyugszik, amíg a ködöket árnyékszékekké, a bolygókat golyóstollakká és bombákká nem alakítja át, mindeközben a Rend Magasabb Eszméjére szögezve szemét, mivel csak a csatornázott, kövezett és katalógusba szedett mindenséget találja eléggé illendőnek. Az „Advocatus Matériáé” című második kötetben kifejtettem, hogy az Értelem, mohósága következtében, csak akkor érzi jól magát, ha sikerül leigáznia valami kozmikus gejzírt, vagy befognia valami atomfalkát, és szeplőhalványító kenőcsöt készítenie belőle. Aztán rögtön a következő jelenségre veti magát, hogy trófeaként odaakassza tudományos zsákmányai mellé. Ám a világ ezt a két kötetet is tökéletes meg nem értéssel fogadta; ekkor azt mondtam magamban, hogy a türelem és a kitartás erényén múlik minden. Miután megvédtem a Kozmoszt az Észtől, melynek a fonákját így lelepleztem, valamint az Észt a Kozmosztól, amely csupán azért ártatlan, mert az Anyag öntudatlanul vetemedik mindenféle gyalázatosságra, hirtelen ihlettől vezérelve megírtam „A Lét Szabásza” című munkát, amelyben logikusan bebizonyítottam, hogy a filozófusok vitái értelmetlenek, hiszen az a dolgok rendje, hogy mindenkinek saját filozófiája legyen, amely testére van szabva, mint egy öltöny. Mivel ezt a munkámat is süket csönd fogadta, nyomban megírtam a következőt. Ebben felsoroltam valamennyi lehetséges hipotézist a világmindenségről: az elsőt, amely szerint egyáltalán nincsen, a másodikat, hogy valamiféle Teremtőcske baklövésének következménye, aki világot akart teremteni, holott úgy értett hozzá, mint hajdú a harangöntéshez; a harmadikat, miszerint a világ bizonyos Szuperagy őrülete, amely önmagába gabalyodott, a negyediket, hogy ügyetlenül materializált szellem; az ötödiket, hogy idióta módján gondolkodó anyag. És magabiztosan vártam az éles vitákat, a visszhangot, a szidalmakat, dicséretet, koszorúkat, támadásokat, kiátkozást; de megint csak nem történt semmi. Álmélkodásomnak ekkor már nem volt határa. Azt gondoltam, talán nem eleget tanulmányozom a többi gondolnokot, tehát gyorsan beszereztem műveiket, és sorra áttanulmányoztam a leghíresebbeket, úgymint Frenéziusz Pacort, Bulfon Struncelt, a strunclista iskola atyját, Turbuleon Kratafalkot, Szfericiusz Logart, végül magát Tökkopasz Lémuelt.

– Sajnos, semmi figyelemre méltót nem találtam bennük. Műveim példányai eközben lassan kifogytak, tudtam tehát, hogy valaki olvassa őket, ha pedig olvassa, majd csak meglesz az eredmény. Különösen abban nem kételkedtem, hogy maga elé idéztet majd a Zsarnok, és követeli, hogy mindenekelőtt vele foglalkozzam, és az ő dicséretét zengjem. Pontosan elterveztem, mit fogok válaszolni: mindenem az Igazság, és kész vagyok meghalni érte; a dicséretekre szomjas Zsarnok, miután megismerkedett nagyszerű elmémmel, megpróbál majd kegyeivel lépre csalni, csengő aranyakat szór lábaimhoz, majd hajthatatlanságomat látva, szofistái sugalmazására azzal érvel, hogy ha a kozmosszal foglalkozom, vele is foglalkoznom kell, hiszen ő a kozmosz része. És erre maró gúnnyal felelek, mire megkínzat; ezért idejében edzeni kezdtem testemet, hogy méltósággal viselhessem majd a kínokat. Ámde múltak a napok és hónapok, és a Zsarnok valahogy nem jelentkezett, hiába készülődtem a hősi helytállásra. Csak egy bizonyos Slapaj nevű tollrágó írta egy zugújságban, hogy a Klórfikám nevű új humorista nagy kujon lehet, mert igen pajzán meséket és dévaj adomákat ír le „Deotron, avagy a Végső Mindenhahota” című könyvecskéjében. Előrántottam a kötetemet; valóban, sajtóhiba folytán a „mindenható” szót sajnálatosan elírták… Először meg akartam ölni a cenket, de győzött bennem a józanság. Majd eljön még az én időm! – szóltam magamban. Az nem lehet, hogy valaki éjjelnappal a végső igazságokat hirdesse, hogy a Tökéletes Megismerés fénye szinte beragyogja a világot: és sehol semmi! Eljő majd a hírnév, eljő a dicsőség, az elefántcsont trónus, az Érdemes Gondolnók címe, a nép szeretete, békés öregkor kertem csendjében, saját iskola, rajongó tanítványok és éljenző tömeg! Mert ilyen álmokat melenget minden gondolnók, ó, idegen! Persze, azt mondják, hogy a Megismerés az egyetlen táplálékuk, és az Igazság az italuk, a földi javakból nem vágynak sem elektrolányok ölelésére, sem csillogó aranyra, sem érdemrendekre, sem dicsőségre. De ez csak mese, ó, tengeren túli jövevény! Mind ugyanarra vágynak, a különbség köztük és köztem csak annyi, hogy én lelkem nagyságától indíttatva, nyíltan és kertelés nélkül bevallom e gyengéimet. Ám az évek csak múltak, és senki sem nevezett másként, mint Klórfikámnak vagy Kujon Klórinak. Mikor eljött negyvenedik születésnapom, döbbenten láttam, hogy már mily régóta várok műveim visszhangjára, és sehol semmi. Nekiültem hát, és megírtam művemet a fejlegekről, a világmindenség legfejlettebb népéről. Talán nem hallottál még róla? Én sem, legalábbis nem láttam őket, és sohasem fogom látni; létezésüket tisztán deduktív, logikus és teoretikus úton következtettem ki. Ha ugyanis – így szólt következtetésem – a világmindenségben különféle mértékben fejlett civilizációk vannak, legtöbb bizonyára az átlagos, a közepes; mások elmaradtak a fejlődésben, megint mások előbbre járnak. Ha pedig így fest a statisztikai szórás, akkor miként a személyek tömegében, melyben legtöbb a középtermetű, minden bizonnyal van egy legmagasabb személy, hasonlóképpen a kozmoszban is lennie kell egy civilizációnak, mely elérte a Fejlődés Legmagasabb Fokát. Ennek lakosai, a fejlegek, már mindent tudnak, amiről mi még nem is álmodunk. Négy kötetben fejtettem ki témámat, tönkrementem a kiadásban, mert merített papíron jelentettem meg a szerző képmásával, ám e tetralógia is osztozott elődei sorsában. Egy évvel ezelőtt sorról sorra újból elolvastam, s könnyeztem a gyönyörűségtől, olyan zseniális ez a munka, úgy árad belőle az abszolútum, hogy azt el sem lehet mondani. Ötven felé járva bolond gondolatom támadt. Elhatároztam, hogy megveszem ama gondolnokok irományait, akik élvezetekben és kincsekben fürödnek, hogy megtudjam, miről is írnak. Voltak ott művek az elnök és a hátnok közötti különbségről, a királyi trón csodás formájáról, bűbájos karfáiról és igazságos lábairól, tanulmányok a kecses bokák csiszolásáról, részletes leírások erről meg amarról, és egyik szerző sem dicsérte önmagát, de valahogy mindig úgy adódott, hogy Struncel csodálta Pacort, Pacor pedig Struncelt, és a logarista iskola mindkettőt magasztalta. Nagyon híres volt a három Elmési fivér is, közülük Elménc Elmért dicsérte, Elmér Elmést, amaz pedig Elméncet. Mikor mindezeket a fércműveket végigböngésztem, eszeveszett harag szállt meg; rávetettem magam a könyvekre, rúgtam, szaggattam és fogaimmal téptem őket… Végül lecsillapult a zokogásom, felszáradtak könnyeim, és akkor nekiültem megírni „Az Ész Fejlődése, mint Kétütemű Jelenség” című remekemet. Mint ebben bebizonyítom, körkapcsolás köti össze a sápatagokat a robotokkal. Először a nyálkás tengerparti iszap legömbölyödése következtében ragacsos, fehéres lények jönnek létre, amelyeket ezért albumenseknek hívnak. Évszázadok múltán ezek rájönnek, hogyan kell a fémbe lelket lehelni, és rabszolgáikká teszik az automatákat. Újabb idő múltán megfordulnak a dolgok, az automaták lerázzák a puhányok igáját, kísérletezni kezdenek, hogyan lehetne tudatot lehelni a kocsonyába, és mikor a fehérjével próbálkoznak, sikerül is. De a szintetikus sápatagok évmilliók múltán ismét vaslényeket barkácsolnak, és így váltakozik ez örökkön-örökké; mint látod, ily módon megoldottam az örök vitát, hogy mi volt előbb, a robot, vagy a sápatag. Beküldtem művemet az Akadémiának, hat bőrkötéses kötetet, amelyek kiadására ráköltöttem atyai örökségem roncsait. Kell-e mondanom, hogy a világ ezt is agyonhallgatta? Hatvanéves lettem, a hetvenhez közeledtem, és az e világi hírnév reménye szertefoszlott. Mit tehettem? Az örök dicsőségre kezdtem gondolni, az utódokra, az eljövendő nemzedékekre, amelyek majd felfedeznek, és leborulnak előttem. Támadtak ugyan bizonyos kétségeim, hogy mit érek majd ezzel, ha már nem leszek; és tanításaim alapján, amelyek immár negyvennégy kötetet töltöttek meg, azt kellett leszűrnöm, hogy az égvilágon semmit. Felforrt a lelkem, és nekiültem megírni „Végrendelet az Utókornak” című munkámat, hogy kellőképpen letoljam, megszégyenítsem, lepocskondiázzam az utókort, persze lehetőleg egzakt módszerekkel. Hogyan? Azt mondod, ez igazságtalan, és haragomat mindenekelőtt kortársaim ellen kellett volna fordítanom, akik így félreismertek? Ugyan, derék idegen! Hiszen mire a jövendő dicsőség majd híressé teszi végrendeletem minden szavát, kortársaimnak hírük-hamvuk sem lesz, s akkor kire szórjam átkaimat? A nem létezőkre? Ha úgy tettem volna, ahogy mondod, az utókor édesded lelki nyugalommal tanulmányozhatná munkáimat, az illendőség kedvéért néha felsóhajtva: „Szegény! Mily néma hősiességgel viselte mellőztetését! Milyen jogosan haragudott nagyapáinkra, s milyen szép volt tőle, hogy életművét gyengéden nekünk ajánlotta!” Így lenne! És akkor? Netalán senki sem hibás? A hülyéket, akik engem élve eltemettek, védje meg a halál bosszúm mennykövétől? Ó, nem, a puszta gondolattól is elönt az olaj! Békésen csámcsognak majd műveimen, és jól nevelten csóválják a fejüket, hogy atyáik milyen ostobák is voltak? Egy frászt! Hadd rúgjak beléjük legalább távolról, legalább a sírból! Hadd tudják azok, akik nevemet majd mézzel kenegetik, és képmásaimat aranyozzák, hogy éppen ezért kívánom nekik, hogy szakadjon meg minden áramkörük, égjenek ki a tranzisztoraik, zöld rozsda lepje el a koponyájukat, ha csak arra képesek, hogy hullákat ássanak ki a múlt temetőjéből! Talán él majd köztük egy új, nagy gondolnók, ők azonban mosónőmmel folytatott levelezésem maradványait adják ki részletes lábjegyzetekkel, s őt nem veszik észre! Hadd tudják meg, hogy szívbéli átkom és mély undorom kíséri őket, hogy sírnyalóknak, hullaimádóknak, sakáloknak tartom őket, akik azért keresgélnek csak a múltban, mert az élő bölcsességet egyikük sem képes felismerni! Mikor majd összes műveimet kiadják, kénytelenek lesznek kiadni ezt a végrendeletet is, végső átkommal együtt, amely nekik szól, és ha elolvassák ezek a nekrofilek, temetőbogarak és tetemimádók, akkor majd elmegy a kedvük az önelégült hencegéstől, hogy az ő nemzetségük adta Klórfán Teoriciusz Klapostolt, a páratlan bölcset, aki évszázadokra világított előre! Miközben emlékműveimet szidolozzák, tudják meg ebből a művemből, hogy a legrosszabbat kívántam nekik, ami csak van a világmindenségben, és a jövőnek szóló átkomban oly mérhetetlen gyűlölet fortyog, hogy annál már csak tehetetlensége nagyobb. Azt kívánom, tudják meg, hogy én nem fogadom el őket, és semmi közünk sincs egymáshoz, csak a mélységes undor, amelyet irántuk érzek!

Klapanciusz e szónoklat közben hasztalanul igyekezett csillapítani a magából kikelt aggastyánt. Utolsó szavainál a vénség talpra ugrott, s öklét rázva az eljövendő nemzedékek felé, alpári szavakat kiabálva, amelyeket isten tudja, hogyan szedett össze ilyen jámbor élet folyamán, nekihevülve, elkékülve toporzékolni kezdett, őrjöngése egyre fokozódott, s egyszerre csak nagyot bömbölt, kéket villant, és holtan rogyott össze, mert kiolvadtak a biztosítói. Klapanciusz, mélyen elszomorodva az események e bús fordulatán, leült a közelben egy kőre, elővette a végrendeletet, és olvasni kezdte. A jövőnek címzett jelzők buja gazdagságától már a második oldalnál káprázni kezdett a szeme, a harmadik oldal végén meg kellett dörgölnie verítékező homlokát, mert az erényben elhunyt Klórfán Teoriciusz kozmikus méretű szabadszájúságról tett tanúságot. Három napon át olvasta Klapanciusz kimeredő szemekkel a dokumentumot, majd töprengeni kezdett: közzétegye-e a világ okulására, vagy megsemmisítse. És azóta is ott ül, mert sehogy sem tudja eldönteni a kérdést…

***

– Ebben – szólt Zsenialon király, mikor a gép, befejezve történetét, visszavonult – határozottan bizonyos célzásokat látok a fizetés kérdésére, amely immár közeli, hiszen a gyönyörűségesen átmesélt éjszaka után új nap hajnala pillant be a barlangba. Mondd meg tehát, kedves mérnököm, mivel és hogyan jutalmazzalak?

– Zavarba ejtesz, uram… – felelte Trurl. – Bármit kívánnék, ha megkapom, később sajnálni fogom, hogy nem kértem többet. Azonkívül nem szívesen sérteném meg felségedet túlzott követelőzéssel. Ezért uralkodói kegyére bízom, hogy állapítsa meg tiszteletdíjamat…

– Legyen! – szólt kegyesen a király. – A mesék kitűnőek voltak, a gépek nagyszerűek, ezért nem látok más módot, mint hogy a legnagyobb kinccsel ajándékozzalak meg, amelyet, ebben tökéletesen biztos vagyok, semmi másra nem cserélnél fel. Egészséggel és élettel ajándékozlak meg: úgy vélem, ez a méltó jutalom. Minden mást méltatlannak találnék, hiszen az igazság és a bölcsesség nem fizethető meg arannyal. Légy hát egészséges, barátom, és tárd fel továbbra is a világ előtt az igazságot, amely túl kegyetlen volna számára, ha mesékbe nem csomagolnád.

– Uram – csodálkozott Trurl –, eredetileg talán meg akartál fosztani életemtől? Ez lett volna a jutalmam?

– Szavaimat úgy értelmezheted, ahogyan akarod – felelte a király. – A magam részéről így értem őket: ha csak mulattattál volna, minden jutalmat megérdemelnél. Többet tettél, ezért semmiféle kincs nem lehet méltó díjad. Nem tudok neked nagyobb fizetséget vagy jutalmat adni, mint hogy lehetővé tegyem ama ténykedésed folytatását, amellyel itt olyannyira kitüntetted magad…

AZ ALTRUIZIN

AVAGY IGAZ TÖRTÉNET ARRÓL, HOGYAN AKARTA A JÁMBORI NEVEZETÜ REMETE BOLDOGGÁ TENNI A MINDENSÉGET, ÉS MI SÜLT KI BELŐLE

Egy szép nyári napon, amikor Trurl, a géptervező, éppen a kertjében nevelt kiberkenyebokrot nyesegette, egy ágrólszakadt valakit látott közeledni az úton, akinek külleme általános szánakozást és elszörnyedést keltett. Ennek a robotnak minden tagját zsinegek tartották össze, karja-lába pedig csorba kályhacsövekkel volt összetoldozva. A feje helyén ócska, lyukas fazekat viselt, agya sercegett, szikrázott és be-bedöglött benne; nyakát ideiglenesen egy lécdarabbal pótolták meg, nyitott hasában rezegtek és füstölögtek a katódcsövek – a szerencsétlen egyik kezével tartotta őket, míg a másikkal egyre azon igyekezett, hogy meghúzza kilazult csavarjait. Amikor elsántikált Trurl kapuja előtt, négy biztosítéka égett ki egyszerre, úgyhogy mindenestül füstölögni kezdett, s a megpörkölődött szigetelés orrfacsaró szagát árasztva már-már darabokra esett szét a géptervező szeme láttára. Amaz, részvéttől eltelve, késedelem nélkül csavarhúzót, csípőfogót, szurkos kötést ragadott, és segítségére sietett a vándornak, aki közben rémes fogaskerék-csikorgással többször is elájult az általános deszinkronizálódás következtében. Végül azonban Trurlnak mégiscsak sikerült valahogy magához térítenie, szépen ellátta, bekötözte, majd leültette a tiszta szobában, s miközben az istenadta mohón töltekezett a konnektorból, Trurl, nem bírva tovább fékezni kíváncsiságát, faggatni kezdte, ugyan mi módon került ilyen siralmas állapotba.

– Könyörületes uram – szólt az ismeretlen robot, még egyre reszkető mágnesekkel –, nevem Jámbori, és remete vagyok, illetve voltam. Kegyes elmélkedéssel töltöttem időmet a sivatagban hatvanhét esztendőn át. Egy napon azonban eszembe ötlött: vajon helyesen cselekszem-e, midőn magányosságban tengetem életemet? Vajon mélyenszántó elmélkedéseim és lelki gyakorlataim megóvhatnak-e akár csak egyetlen szegecset is a kihullástól? Avagy nem az volna-e legfőbb kötelességem, hogy felebarátaimon segítsek, saját üdvömmel pedig csak azután törődjek? Nemde…

– Jól van, jól van, remete barátom! – szakította félbe Trurl. – Akkori lelkiállapotodat nagyjából értem. Mondd el, kérlek, mi történt azután!

– Foturába mentem, és ott véletlenül megismerkedtem egy Klapanciusz nevű kiváló géptervezővel.

– Ó! Lehetséges ez? – kiáltott fel Trurl.

– Micsoda, uram?

– Semmi, semmi… Beszélj tovább, kérlek!

– Nos, megismerkedésünknek előzménye is volt: ő, mint nagy úrhoz illik, automata hintón hajtatott, amellyel ugyanúgy tudott beszélni, mint én veled. Amikor én, nem lévén a nagyvárosi forgalomhoz szokva, megálltam az utca közepén, ez a hintó igen rút szóval illetett, s én önkéntelenül is ráhúztam a botommal; erre még jobban megbokrosodott, ámde utasa összeszidta, engem pedig maga mellé invitált. Ekkor elbeszéltem neki, ki vagyok, és miért hagytam el a sivatagot, s azt is, hogy nem tudom, mihez fogjak most már; ő pedig dicsérte elhatározásomat, és szintén bemutatkozott, majd hosszan beszélt munkáiról és műveiről. Végül elmondotta egy bizonyos Klórián Teoriciusz Klapostol nevű híres tudós és gondolkodó megható történetét, akinek szomorú végénél ő maga is jelen volt. Mindabból, amit ennek a Nagy Robotnak a könyveiről beszélt, leginkább a fejlegekről szóló történet indított meg. Hallottál-e, kegyes uram, ezekről a lényekről?

– Hogyne! Ezek a lények az egyedüliek a világmindenségben, amelyek már elérték a Fejlődés Legmagasabb Fokát, ugye?

– Úgy bizony, uram! Tudásod valóban kivételes! Amikor tehát a kitűnő Klapan-ciusz mellett ültem a hintóban, amely a legundokabb szitkok özönével tört magának utat a kelletlenül táguló tömegben, eszembe jutott, hogy ha valaki, hát ezek a legeslegfejlettebb lények bizonyára tudják, mit kell tenni, amikor a jámbor lélek ösztönzésére oly nagy vágyunk támad jót tenni felebarátainkkal, amilyen vágy bennem támadt. Nyomban meg is kérdeztem Klapanciusztól, hol vannak a fejlegek, és hogyan lehetne megtalálni őket. Ő azonban csak furcsán mosolygott, tűnődve csóválta a fejét, és nem válaszolt. Nem mertem tovább faggatni; ámde később, már a kocsmában ültünk (mivel a hintó teljesen berekedt, és így Klapanciusz úr kénytelen volt másnapra halasztani útja folytatását), egy kancsó ionsör mellett vendéglátóm kedve is felderült, s a zenekar muzsikájára kiberingőt táncoló párokat nézve bizalmába avatott, és elmondotta ezt a történetet… De talán már unod elbeszélésemet, uram?

– Ó, dehogy! – kiáltott élénken Trurl. – Figyelemmel hallgatlak!

„Derék Jámborim – mondotta nekem Klapanciusz úr ama kocsmában, amikor a táncolók már csak úgy szikráztak a tüzes tánctól –, tudd meg, hogy én roppantul szívemre vettem a boldogtalan Klapostol történetét, és úgy határoztam, hogy nyomban el kell indulnom felkutatni azokat a tökéletességig fejlődött lényeket, amelyek létezésének szükségszerűségét ő tisztán logikai és elméleti úton bizonyította. Meghánytam-vetettem a dolgot, könyvtárakban búvárkodtam, régi fóliánsokat forgattam, mígnem bizonyos Trupus Malignus munkájában fontos útmutatásra akadtam. Ez a szerző ugyanarra a következtetésre jutott, mint Klapostol, de háromszázezer évvel korábban, ám teljesen ismeretlen maradt. Ebből látszik, hogy nincs új egyik nap alatt sem, sőt Trupus ugyanúgy is végezte, mint Klórián… de ez nem tartozik ide. Nos, ebből a fóliánsból kisilabizáltam, hogyan kell megkeresni a fejlegeket. Malignus kifejtette, hogy tűvé kell tenni a csillagrengeteget, folyvást olyasmit keresve, ami lehetetlen. És ha megtaláltuk, akkor már biztos, hogy jó helyen járunk. Igaz, látszólag homályos ez az útmutatás, no de mire való az értelem fénye?! Nyomban rendbe tettem űrhajómat, és útnak indultam. Nem beszélem el, amit útközben tapasztaltam; elég az hozzá, hogy végül is megpillantottam a csillagok felhőjében egy csillagot, amely az összes többitől különbözött, mivel kocka alakú volt. Ó! Micsoda megrázkódtatás volt ez! Hiszen minden gyerek tudja, hogy a csillagoknak egytől egyig gömbölyűeknek kell lenniük, és szó sem lehet élekről meg sarkokról, hát még szabályos kocka alakról! Rögvest megközelítettem hajómmal ezt a csillagot, és bolygóját is megpillantottam, amely szintén kocka alakú volt, sőt sarkait tömör vasveretek díszítették. Nem messze tőle másik bolygó keringett, ez már egészen közönséges formájú volt; megcéloztam látcsövemmel, és egymást csépelő robothadakat pillantottam meg; nem sok kedvem volt ide leszállni. Visszatértem hát a láda formájú bolygóhoz, és még egyszer tüzetesen végigpásztáztam látcsövemmel. Minő boldog reszketés fogott el, amikor az egyik mérföldes vasvereten megláttam a lencsém által megnagyított, díszesen vésett három kezdőbetűt: FLF!

– Nagy ég! – szólottam magamban. – Hát ez volna az?

Szédülésig keringtem a bolygó körül, ám homokos síkságain egyetlen élő lelket sem láttam. Csak amikor hat mérföldnyire közelítettem meg, tűntek szemembe a szétszórt sötét pontok, melyek a szupertávcsövön át nézve az égitest lakóinak bizonyultak. Mintegy százan lehettek; szanaszét hevertek a homokban, s mozdulatlanságuk miatt már-már komolyan aggódtam, de aztán észrevettem, hogy némelyikük időnként egy jóízűt vakarózik, s az életnek ezek a nyilvánvaló jelei rábírtak a leszállásra. Nem győztem kivárni a súrlódás által felhevített rakéta lehűlését; lerohantam, hármasával véve a lépcsőfokokat, és a fekvők felé iramodtam, már messziről kiabálva:

– Bocsánatot kérek! Ez itt a Fejlődés Legmagasabb Foka?!

Ámde senki sem válaszolt, sőt rám se hederített senki. Ettől a közönytől megzavarva, figyelmesen szemügyre vettem az egész környéket. A síkságot beragyogta a négyszögletes nap fénye. A homokban itt-ott törött karikák, szalmacsutakok, papírok és egyéb hulladékok hevertek, a bolygó lakói pedig lomhán elnyúltak a földön. Az egyik a hátán feküdt, a másik hason, sőt a távolabb heverők közül némelyik mindkét lábát égnek emelte. Körüljártam a legközelebbit. Nem volt robot, de ember sem volt, sem más fehérjelény a kocsonyások rendjéből. A feje elég lágy volt ugyan, arca pirospozsgás, szemek helyett viszont két tilinkója volt, a fülében pedig csendesen parázsló tömjén, amely illatos füstfelhővel vette körül. Orchideanadrágot viselt kék tábornoki csíkkal, amelyet piszkos, telefirkált papírfoszlányok díszítettek; cipő helyett sítalpféle volt rajta, kezében pedig cukormázas mézeskalácsból készült mandolint tartott, amelynek végét már lerágta, és halkan, egyenletesen horkolt. A tömjénfüsttől könnyező szememet törölgetve megpróbáltam kisilabizálni a tábornoki lampasz mellé varrt papírdarabkákon látható irkafirkát, de csak néhány szót sikerült kibetűznöm. Elég furcsa feliratok voltak, például ilyesmik: 7. – BRILIÁNS – HÉT MÁZSA SÚLYÚ HEGY. 8. – DRÁMAI SÜTEMÉNY, EVÉS KÖZBEN ZOKOG, HASBAN SZÓNOKOL, ANNÁL MAGASABB RÖPTŰEN, MINÉL LEJJEBB KERÜL. 10. – HETYEPETYE PUCÉRKA, FELNŐTT és egyebek, amelyekre már nem emlékszem. Mikor pedig szerfölött elcsodálkozva megérintettem az egyik papírszeletkét, hogy kisimítsam, a homokban, közvetlenül a fekvő lába mellett gödör keletkezett, és egy csendes hangocska kiszólt belőle:

– Máris?

– Ki az? – kérdeztem hangosan.

– Én vagyok, Pucérka… Kezdjük?

– Nem, nem kell! – kiáltottam gyorsan, és elsiettem. A következő bennszülöttnek harang alakú feje volt három szarvval, tucatnyi kisebb-nagyobb keze – két kis kacsó éppen a gyomrát masszírozta –, s hosszú, szőrös füle. Sapkáján egy kis bíborszínű erkély volt, amelyen valaki veszekedett valakivel, alighanem egy láthatatlan személlyel, mert csak apró tányérkák röpködtek, hol itt, hol ott törve össze; feje alatt pedig gyémántos párnaféle volt. Ez az illető, amikor megálltam előtte, kivette fejéből egyik szarvát, megszagolta, és undorral eldobta, majd némi piszkos homokot szórt magába. Mellette feküdt valami, amit először ikerpárnak néztem, majd ölelkező szerelmespárnak gondoltam, és diszkréten el akartam távolodni, de valójában nem egy személy volt, és nem is kettő, hanem másfél. Egészen közönséges, emberi fej volt, csak a fülei időnként leváltak, és pillangóként verdesve, szanaszét röpködtek. Szemei csukva voltak, viszont a homlokán és orcáin lévő szemölcsök, amelyek mindegyikén apró szemecskék voltak, határozott ellenszenvvel méregettek. Ennek a különös lénynek daliás, széles mellkasa volt számos lyukkal, amelyeket mintha gondatlanul fúrtak volna; bennük málnaszörppel leöntött kenderkócot láttam. Lába csak egy volt, de az nagyon vastag, rajta szattyánbőr cipő bársonycsengőcskével; könyökénél egy halom alma– vagy körtecsutka. Egyre mélyebb döbbenettől áthatva mentem tovább, és egy emberfejű robotba botlottam, akinek orrán apró zenegép volt akváriummal; egy másik nagy eperbefőtt pocsolyában feküdt, egy harmadiknak nyitott ablakocska volt a hátán, úgyhogy beláthattam kristályos belsejébe; odabent holmi felhúzott törpécskék érdekes jeleneteket adtak elő, de amit műveltek, olyan illetlen volt, hogy pirulva ugrottam el a kisablaktól, mintha megégettem volna magam. Akkorát ugrottam, hogy elveszítettem egyensúlyomat, és elestem, s amikor feltápászkodtam, a bolygó egy újabb lakóját pillantottam meg magam előtt: anyaszült meztelenül, arany hátvakaróval vakarózott, és kéjesen nyújtózkodott hozzá, noha nem volt feje. A hozzá tartozó fej szépen le volt rakva a földre, nyakával a homokban, száját kitátotta, és nyelvével a fogait számolgatta. Homloka rézszínű volt fehér szegéllyel, egyik fülében karika, a másikban pálca függött; a pálcán nyomtatott betűkkel ez a szó: LEHET. Magam sem tudom, miért, meghúztam ezt a pálcát, és nyomában kristálycukorral bevont cérnaszál jött elő a meztelen illető füléből, valamint egy névjegy ezzel a felirattal: TOVÁBB! Tovább húztam tehát, míg a cérna el nem fogyott; a végén egy papírdarabka himbálózott, ezekkel a szavakkal: ÉRDEKES, MI? AKKOR MARS!

Mindez együttvéve teljesen elkábított, megfosztott józan eszemtől, szellemi életemtől és beszédképességemtől. Végül azonban feltápászkodtam, és továbbmentem, olyasvalakit keresve, aki legalább egyetlen kérdésemre késznek mutatkozna válaszolni. Egy kis kövér illetőben véltem ezt a személyt megtalálni, aki háttal ült nekem, és az ölében tartott valamivel foglalatoskodott. Csak egy feje volt, két füle, két karja, tehát bal felől megkerülve, így szóltam hozzá:

– Elnézést kérek, de amennyiben nem tévedek, önök voltak szívesek elérni a Fejlődés Legmagasabb Fo…

Ám torkomon akadt a szó. Az üldögélő meg se rezzent, aligha hallott bármit is szavaimból. De be kell ismernem, hogy valóban igen elfoglalt volt, mivel saját arcát tartotta az ölében, egy fejétől elválasztott arcot, és kissé szuszogva az orrát piszkálta. Határozottan rosszul kezdtem érezni magam. Megdöbbenésem azonban hamarosan kíváncsiságba csapott át, ez pedig abba az óhajba, hogy azonnal megértsem, voltaképpen mi történik ezen a bolygón. Így hát egyik fekvőtől a másikig kezdtem szaladni, fennhangon, sőt ordítva szólongattam őket, kérdezősködtem, fenyegetőztem és könyörögtem, próbálkoztam meggyőzéssel és csökönyös zaklatással, de a legcsekélyebb eredmény nélkül. Végül is karon ragadtam azt, aki az orrát piszkálta, de rémülten hőköltem hátra, mivel karja a kezemben maradt; ő azonban, rám se hederítve, beletúrt maga mellett a homokba, elővett egy új kart, az előzőhöz hasonlót, de narancssárga kockásra lakkozott körmökkel, ráfújt, és a vállához illesztette, az pedig nyomban odanőtt. Ekkor kíváncsian a kezemben maradt kar fölé hajoltam, mire az megfricskázta az orromat. Közben a nap két sarka már a horizont mögé süllyedt, a szellő elült, Fejlegföld lakói pedig csendesen vakaróztak, böfögtek, hemperegtek, és szemlátomást aludni tértek: az egyik egy gyémántos dunnát rázogatott, a másik szép rendesen maga mellé rakta az orrát, a fülét, a lábát. Lassan besötétedett, úgyhogy itt-ott még megvakarózva, mély sóhajjal magam is álomra kezdtem készülődni. Jókora gödröt kapartam magamnak a homokba, és sóhajtozva belemásztam, majd a csillagokkal behintett sötétkék égboltra meredtem. Tanakodtam, mihez fogjak most már, s így szóltam magamban:

– No lám! Minden arra vall, hogy csakugyan megtaláltam a Trupus Malignus és Klórián Teoriciusz Klapostol által megjósolt bolygót, a világmindenség legmagasabb rendű civilizációját, mely néhány száz egyedből áll, akik se nem robotok, se nem emberek, briliánspárnán, gyémántpaplan alatt hevernek a szemét és hulladék közt a sivatagban, s a hentergésen és vakarózáson kívül semmit sem csinálnak: itt valami szörnyű titoknak kell rejlenie, és akármi történjék is, nem nyugszom, amíg fel nem derítem!

Majd így gondolkodtam:

– Iszonyatos lehet az a rejtély, amely mindent elborít ezen a kocka alakú bolygón négyszögletes napjával, disznó törpécskékkel a bolygólakók hátában és kristálycukorral a fülükben! Mindig úgy képzeltem, hogy ha jómagam, egészen egyszerű robot létemre, a tudománynak és a művelődésnek szenteltem magam, milyen műveltek és tudósak lehetnek a fejlettebb lények, hogy a tökéletesebbekről már ne is beszéljünk. Márpedig úgy látom, hogy beszélgetéssel, legkiváltképp velem, semmi módon nem akarnak foglalkozni; mindazonáltal feltétlenül rá kell bírnom őket, de hogyan? Talán úgy, hogy nem szállok le róluk, addig kellemetlenkedem, addig zaklatom őket, amíg megelégelik. Némi kockázat van ugyan a dologban, mert ha feldühödnek, könnyebben elpusztíthatnak, mint én egy bolhát. De aligha tehető fel, hogy ilyen kegyetlenségre vetemedjenek, és különben is, a tudásszomj elemészt! Történjék bármi, megpróbálom!

Azzal felugrottam, és noha már teljesen sötét volt, torkom szakadtából ordítani kezdtem, bukfenceztem, ugráltam; cigánykereket hánytam, megrugdaltam a közelben heverőket, homokot szórtam a szemükbe, szökdécseltem, táncoltam és üvöltöttem, míg teljesen berekedtem. Akkor leültem, néhány tornagyakorlatot végeztem, és ismét közéjük rontottam, mint egy dühödt bivaly; ők meg hátat fordítottak nekem, fejükre húzták gyémántos párnájukat vagy dunyhájukat, hogy lökdösődésemet elhárítsák, s amikor talán az ötszázadik bukfencet vetettem, elhomályosult agyamban felrémlett egy gondolat:

– Ó, be csodálkoznék az én szívbéli jó barátom, ha most láthatna! Ugyancsak elámulna, ha látná, mit is csinálok ezen a bolygón, amely elérte a Kozmikus Fejlődés Legmagasabb Fokát!

Ám ez a gondolat sem akadályozott meg abban, hogy tovább folytassam a bakugrásokat és a lökdösődést. Hallottam ugyanis, amint halkan így sugdolóznak egymás közt:

– Hé, kolléga…

– Hallja, mit művel ez?

– Hogy a fenébe ne hallanám?

– Az előbb majdnem szétverte a fejemet…

– Tegyen fel másikat!

– De nem hagy aludni!

– Mit mond?

– Azt mondom, hogy nem hagy aludni…

– Nyilván kíváncsiságból – jegyezte meg egy harmadik suttogó hang.

– Nagyon fúrhatja már az oldalát!

– Hát csinálunk vele valamit, vagy hadd maceráljon tovább?

– De mit?

– Mit tudom én! Megváltoztassuk a jellemét?

– Á, az nem rendes dolog…

– Csak ne lenne ilyen megátalkodott! Hallod, hogy üvölt?

– No, majd én mindjárt…

Suttogtak-buttogtak valamit, mialatt én tovább vonítottam, ugrabugráltam és bukfenceztem, mutatványaimat arra a környékre összpontosítva, ahonnét a suttogást hallottam. Éppen fejenállást mutattam be egyikük hasán, amikor hirtelen a fekete semmibe zuhantam; sötét éjszaka borult érzékeimre, de – legalábbis úgy rémlett, amikor felocsúdtam – csak egy másodperc törtrészéig tartott. Minden csontom sajgott még a cigánykerekektől és a békaugrásoktól, de már nem voltam a bolygón. Űrhajóm szalonjában ültem, és sem kezemet, sem lábamat nem bírtam mozdítani, mert nyakig elborított a különféle holmik egész hegye: bonbonos dobozok, gitárok, marcipánmackók, gyémántcsüngőkkel díszített sípládák, aranytálak, dukátok és fülönfüggők, drágaköves karperecek és egyéb kincsek, amelyek úgy csillogtak-villogtak, hogy be kellett hunynom a szememet. Mikor aztán a legnagyobb erőfeszítéssel kikecmeregtem a drágaságok halma alól, az ablakon át megláttam a csillagos eget, de nyoma sem volt már rajta a négyszögletes napnak; mint műszereim hamarosan kimutatták, vagy hatezer évig kellett volna repülnöm a legnagyobb sebességgel, hogy visszajussak arra a vidékre. Így ráztak hát le nyakukról a fejlegek, amikor megelégelték zaklatásaimat. Megértettem, hogy ha visszatérnék, akkor sem érnék el semmit, hiszen mi sem könnyebb számukra, mint hogy hiperspeciális vagy infratemporalis módon ismét elküldjenek melegebb vidékre. Úgy döntöttem tehát, hogy egészen másképp látok munkához, derék Jámbori barátom…” – E szavakkal végezte elbeszélését Klapanciusz, a kiváló géptervező, kegyes uram…

– Semmi mást nem mondott? Az lehetetlen! – kiáltott fel Trurl.

– Hogyne mondott volna! Mondott, irgalmas jótevőm, és éppen ezzel kezdődött az én tragédiám! – felelte megrendülten a robot. – Amikor megkérdeztem, mi a szándéka, hozzám hajolt, és így szólt:

„Eleinte reménytelennek láttam a feladatot. Ámde mégis megtaláltam a megoldást. Te, remete barátom, egyszerű, tanulatlan robot lévén, nem érted a bennünket környező dolgok rejtelmeit, tehát nem is részletezem őket. A dolog lényege azonban elég egyszerű: alkalmatos számítógépet kell építeni, amely minden létező dolgot modellálni tud. Ez a gép, megfelelően beprogramozva, modellálni fogja a Fejlődés Legmagasabb Fokát, és akkor feltehetjük kérdéseinket, hogy megkapjuk a Végső Választ!”

„De hogyan építsünk ilyen berendezést? – kérdeztem. – És mi módon remélhetjük, kegyes Klapanciusz uram, hogy az első kérdés után nem küld el bennünket a bús feledésbe azzal a hiperszuper módszerrel, amelyet veled szemben merészeltek alkalmazni a fejlegek?”

„Ó, ez gyerekjáték – felelte –, csak bízd rám! Én majd megkérdezem tőle a Fejlegek Titkát, te pedig azt, hogyan szerezhetnél érvényt a veled született gyűlöletnek minden rossz iránt, nemes Jámbori barátom!”

– Mondanom sem kell, uram, hogy roppant öröm fogott el, és nyomban segédkezni is kezdtem Klapanciusznak a gép megépítésében. Kiderült, hogy Klapanciusz úr pontosan a tragikusan elhunyt Klórián Teoriciusz Klapostol tervei szerint építi a gépet – ez volt a Klapostol tervezte híres Deotron, az a berendezés, amely az egész világmindenségben bármit megtehet. Klapanciusz úr azonban nem elégedett meg ezzel a névvel, és új meg új, egyre választékosabb elnevezéseket talált ki, hol Mindenhatógépnek keresztelve a gigászi masinát, hol Omnigenerikus Ultimátornak, hol megint Ontogépezetnek; de a név nem is fontos. Elég az hozzá, hogy egy év és hat nap alatt megépült az iszonyatos szerkezet, melyet a takarékosság kedvéért a Rapundrának, az Ügyefogyottak Holdjának üres belsejében helyeztünk el; és hidd el, egy hangya sem tévelyeghet olyan parányian egy óceánjáró belsejében, mint mi a rézszakadékok, eszkatológikus transzformátorok, hagiopneumatikus perfekcionátorok és jóváirányítók között. Be kell vallanom, hogy rémületemben minden drótszálam égnek állt, ízületeim kiszáradtak, és fogaim vacogtak, mikor Klapanciusz úr leültetett a Végső Vezérlőpult elé, és kettesben hagyott a rémületes géppel, ő maga pedig elugrott valamiért. Csillagokként izzottak felettem a magasban a gép jelzőlámpácskái, mindenütt félelmetes feliratok világítottak: VIGYÁZAT! MAGAS TRANSZCENDENCIA! A logikai és szemantikai potenciálok jelzőtábláin milliós nagyságrendek jelentek meg, lábam alatt pedig némán hullámzott az emberfeletti és robotfeletti bölcsesség óceánja, amely tekercsek parszekjeibe és mágnesek hektárjaiba bűvölve várakozott előttem, alattam, felettem, úgyhogy balga tudatlanságomban porszemnek éreztem magam. Mindazonáltal erőt vettem magamon, s gondolatban segítségül híván a jó iránti minden szeretetemet és az igazság iránti szenvedélyemet, amely kicsi tekercs korom óta él bennem, szóra nyitottam merev számat, és reszkető hangon feltettem az első kérdést:

– Ki vagy?

Ekkor fémes remegéssel könnyű, meleg lehelet libbent át az üvegfalú helyiségen, s egy halknak tetsző, de mégis velőtrázóan hatalmas hang szólalt meg:

– Ego sum Ens Omnipotens, Omnisapiens, in Spiritu Intellectronico Navigans, luce cybernetica in saecula saeculorum litteris opera omnia cognoscens et caetera, et caetera.

A beszélgetést latinul kellett folytatnom, de én a kényelem kedvéért hétköznapibb nyelven tolmácsolom neked, amennyire tudom, kegyes uram. Amikor meghallottam a gép hangját, és amikor bemutatkozott nekem, félelmem tovább fokozódott, úgyhogy csak az időközben visszatért Klapanciusz tette lehetségessé a beszélgetés folytatását, csökkentve a transzcendenciat, és százmilliárdod részére redukálva a mindenhatóságot. Ekkor azt kértem, hogy az Ultimátor szíveskedjék válaszolni kérdéseimre a Fejlődés Legmagasabb Fokát és annak szörnyű titkait illetően. Klapanciusz azonban azt mondta, hogy nem így kell eljárni; megparancsolta, hogy az Ontogépezet modelláljon ezüst és kristály mélységeiben egyet a kocka alakú bolygó lakói közül; s tegye egyben hajlamossá némi fecsegésre. Ezzel kezdődött csak a tulajdonképpeni beszélgetés.

Mivel – restellem, de így volt – nem tudtam leküzdeni a félelem okozta dadogásomat, Klapanciusz ült helyemre a Végső Vezérlőpult elé, és elkezdte:

– Ki vagy?

– Hányszor válaszoljak még ugyanarra a kérdésre? – bosszankodott a gép.

– Úgy értem, ember vagy-e, vagy robot? – magyarázta Klapanciusz.

– És szerinted mi a különbség? – érdeklődött a gépből jövő hang.

– Ha visszakérdezel, nem végzünk egyhamar a beszélgetéssel! – fenyegette Klapanciusz. – Tudod te nagyon jól, mire gondolok! Beszélj!

Ettől a vakmerő hangtól még inkább inamba szállt a bátorság, de talán igaza volt Klapanciusznak, mert a gép így felelt:

– Olykor az emberek építenek robotokat, máskor a robotok embereket; mindegy, hogy fémmel vagy kocsonyával gondolkodik-e valaki. Én tetszés szerinti méretet, formát és alakot ölthetek; pontosabban öltöttem régebben, mert mostanában már senki sem foglalkozik nálunk efféle gyerekjátékokkal.

– Úgy?! – csapott le rá Klapanciusz. – És mi az oka, hogy csak hevertek, és semmit sem csináltok?

– Hát mit kellene csinálnunk? – érdeklődött a gép, Klapanciusz pedig, haragját visszafojtva, így szólt:

– Azt nem tudom. Mi a fejlődés alacsonyabb fokán rengeteg dolgot csinálunk.

– Mi is csináltunk annak idején.

– És most már nem?

– Nem.

– Miért?

A modellált személy először nem akart válaszolni, mondván, hogy már hatmillió ilyen faggatáshoz volt szerencséje, de sem ő, sem a kérdezők nem értek vele soha semmit, Klapanciusz azonban kissé felerősítette a transzcendenciát, elfordított egy fogantyút, és kikényszerítette a választ.

– Milliárd évvel ezelőtt közönséges civilizáció voltunk – mondotta a hang. – Akkoriban hittünk a kiberangyalokban, a misztikus visszakapcsolásban minden lény és a Nagy Programozó között, meg más effélékben. Később azonban megjelentek a szkeptikusok, az empiristák és az akcidentalisták, akik kilenc évszázad alatt kisütötték, hogy nincs senki, és minden lehetséges, de nem magasabb okokból, hanem csak úgy.

– Mi az, hogy csak úgy? – vetettem közbe merészen és álmélkodva.

– Mint tudod, akadnak például púpos robotok – felelt a hang a gépből. – Ha gyötrődsz a púpod vagy a kifacsarodott végtagjaid miatt, de közben hiszed, hogy azért vagy ilyen, mert az Örökkévaló ilyen formában kívánt létrehozni, és nyomorékságod terve már a világ teremtése előtt megvolt az Ő gondolatainak ködgomolyában, akkor elég könnyen belenyugszol állapotodba. De ha azt mondják neked, hogy bajodat csupán néhány atom rendetlenkedése okozza, amelyek nem a megfelelő helyre ugrottak be, ugyan mi egyebet tehetsz, mint hogy éjszakánként üvöltözöl?

– Hogyne tehetnék egyebet! – kiáltottam fel bizakodva. – A púpot ki lehet egyenesíteni, a ficamot helyre lehet rántani, csak tudásra van hozzá szükség!

– Na ne mondd! – jegyezte meg rosszkedvűen a gép. – Az egyszerű lelkek persze így képzelik…

– Hát nem így van? – álmélkodtunk mindketten Klapanciusszal.

– Amikor eljön a púpos hátak kiegyenesítésének ideje – szólt a gép –, a lehetőségek már könyörtelenek! Nem csak a púpokat lehet eltüntetni, hanem megtoldhatjuk az észt, kocka alakúvá formálhatjuk a napot, lábakat illeszthetünk a bolygókra, szintetikus sorsokat termelhetünk, amelyek sokkal édesebbek az igazinál; ártatlanul kezdődik a dolog, a kovakő dörzsölgetésével, és Mindenhatógépek építésével végződik! A mi bolygónk sivatagja nem sivatag, hanem egy Szuperdeotron, milliószorta erősebb ennél a primitív skatulyánál, amit ti építettetek; dédapáink azért hozták létre, mert már minden egyebet túlságosan könnyűnek találtak, és gondolatokat akartak csiholni a homokból. Puszta nagyzási hóbortból tették, teljesen fölöslegesen, mert ha mindent meg lehet csinálni, ahhoz már egyáltalán semmit sem lehet hozzáadni. Értitek végre, fejletlenek?!

– Igen, igen! – mondotta Klapanciusz, míg én csak reszkettem. – De hát miért henteregtek vakarózva abban a zseniális homokban, ahelyett, hogy éltető tevékenységgel foglalkoznátok?

– Mert a mindenhatóság akkor a legmindenhatóbb, ha egyáltalán semmit sem csinál! – felelt a gép. – A csúcsra fel lehet kapaszkodni, de a csúcsról minden út lefelé vezet! Mindazok ellenére, ami történt, egészen rendes fickók vagyunk, hát tulajdonképpen miért kellene valamit csinálnunk? Már a déd-dédapáink négyszögesítették a napunkat, éppen csak hogy kipróbálják a Deotront; a bolygónkból ládát csináltak, legmagasabb hegyeit meg monogramokká alakították. Épp így be lehetne kockázni a csillagokat, egyik felüket kioltani, a másikat meggyújtani, kisebb lényekkel benépesített lényeket teremteni, hogy az óriások gondolatai a törpék táncai legyenek. Lehetne millió helyen lenni egyszerre, átrendezni a galaxisokat, hogy szemet gyönyörködtető mintát adjanak ki, de hát mondjátok meg, könyörgök, tulajdonképpen miért kellene bármi effélét csinálnunk? Mi lesz attól jobb a világmindenségben, ha a csillagok háromszögletűek lesznek, vagy kerekeken járnak?

– Képtelenségeket beszélsz!! – háborodott fel iszonyúan Klapanciusz, míg én egyre inkább remegtem. – Ha olyan hatalmasak vagytok, mint az istenek, kötelességetek, hogy azonnal megszüntessetek minden szenvedést, bánatot, nyomorúságot, ami a hozzátok hasonló lényeket sújtja, s elkezdhetnétek mindjárt a szomszédjaitoknál, akik, mint saját szememmel láttam, szakadatlanul gyilkolják egymást! Hogy merészeltek ehelyett lomhán henteregni, orrotokat piszkálni, és fületekből kristálycukrot varázsolva elő, bolonddá tenni a bölcsességet kereső, becsületes utasembert?!

– Nem tudom, mi bajod éppen azzal a kristálycukorral… – jegyezte meg a gép. – No de mindegy! Ha jól értem, azt kívánod, hogy tegyük boldoggá, akit csak lehet. Ezzel a témával körülbelül ezerötszáz évszázaddal ezelőtt alaposan foglalkoztunk. A tárgykör felosztható a hirtelen vagy akut, illetve lassú vagy evolúciós felicitológiára. Az evolúció abból áll, hogy a kisujjunkat se mozdítjuk, tudván, hogy lassacskán minden civilizáció magától is zöld ágra vergődik. Ami viszont a gyors boldogítást illeti, ennek két módja van: erőszakkal vagy szépszerivel. Az erőszakos boldogítás, mint számításaink kimutatták, mintegy nyolcszázszor annyi szerencsétlenséget okoz, mint a teljes tétlenség. Szépszerivel boldogítani szintén nem lehet, mert bár ez talán különösnek tetszik, az eredmények teljesen egyformák, akár a Szuperdeotront használják erre, akár a Pokoláris Infernátort, amelyet Gyehennotronnak is neveznek. Hallottál talán az úgynevezett Rák-ködről?

– Hogyne – felelte Klapanciusz –, egy hajdan felrobbant szupernóva maradványa…

– A csudát! – mondotta a hang. – Szupernóva, ugyan! Egy közepesen fejlett bolygó volt ott, öregem, amelyen, mint az efféle bolygóknál szokás, bőven omlott a könny és a vér. Egy szép napon ledobtunk rá nyolcszázmillió Kívánságteljesítőt, de még egy fényhétnyire sem távolodtunk tőle, amikor úgy szétrobbant, hogy még máig is tágul! Hasonló volt a helyzet a Hominászok bolygójával… Elmeséljem?

– Nem kell! – mordult fel Klapanciusz. – Úgysem hiszem el, hogy megfontolt és körültekintő módon ne lehetne boldogságot teremteni!

– Nem hiszed? Hát ne hidd! Mi hatvannégyezer-ötszáztizenhárom ízben próbáltuk meg. Valamennyi fejemen égnek áll a hajam, ha a következményekre gondolok. Hidd el, nem sajnáltuk a fáradságot mások javáért! Különleges, nagy érzékenységű vágy-spektroszkópot építettünk, de hát beláthatod, hogy ha valamelyik bolygón éppen vallásháború dúlt, és mindegyik fél arra vágyott, hogy egy szálig kiirtsa az ellenséget, mégsem siethettünk teljesíteni ezeket a kívánságokat! Hiszen mi úgy próbáltuk boldogítani a társadalmakat, hogy ne sértsük meg a jó magasabb eszményeit. De ez még nem minden. A kozmikus civilizációk java része ugyanis szíve mélyén olyan dolgokat kíván, amelyeket nem mer nyíltan bevallani. Felmerült hát az újabb dilemma: abban segítsük-e őket, amit maradék tisztességtudásuk és szégyenérzésük szavára hallgatva tesznek, vagy titkos kívánságaikat teljesítsük? Itt voltak például a demenciták és az amenciták. Az előbbiek a tisztes középkor szakaszában máglyára küldözgették az ördöggel paktáló bujálkodókat, főképp az asszonyokat, egyrészt azért, mert irigyelték tőlük a sátánnal élvezett gyönyört, másrészt azért, mert roppant nagy örömet szerzett nekik, hogy az igazságszolgáltatás nevében hóhérkodhattak. Az amenciták saját testükön kívül semmiben sem hittek, és gépeik is csak arra szolgáltak, hogy gyönyörűséget szerezzenek maguknak, amit ők szórakozásnak neveztek: üvegdobozaik voltak, amelyekbe belegyömöszöltek mindenféle gyilkosságot, erőszakot és gyújtogatást, hogy szemlélésükkel étvágyukat növeljék. Ledobtunk hát a bolygójukra egy egész sereg gépet, amely arra szolgált, hogy mesterséges valóság létrehozásával, minden más lény kára nélkül teljesítse a vágyakat, minek következtében a demenciták hat, az amenciták pedig öt hét alatt halálra gyönyörködték magukat, fennhangon üvöltve a boldogságtól. Ilyen módszerekre gondolsz netán, fejletlen lény?

– Te ostoba szörnyeteg! – hörgött Klapanciusz, mialatt én már szinte eszemet veszítettem. – Hogy merészelsz ilyen gyalázatos tettekkel dicsekedni?

– Én nem dicsekszem velük, hanem bevallom őket – felelte nyugodtan a hang. – Mint mondom, mindenféle módszerrel megpróbálkoztunk. Kincsesőt zúdítottunk a bolygókra, a bőség és a jólét özönével árasztottuk el őket, ami megbénított minden munkát és erőfeszítést; jó tanácsokat adtunk, mire válaszul tüzet nyitottak repülő csészealjainkra. Hiába, akit boldoggá akarunk tenni, annak először át kellene formálni a lelkét…

– Állítólag erre is képesek vagytok! – csikordult fel Klapanciusz.

– Hát persze, hogy képesek vagyunk! Itt vannak például mindjárt szomszédaink, az antropánok, akik azt a Földhöz hasonló, más szóval Föld-szerű bolygót lakják. Életük jó részét irdalkozással és kallogással töltik, mégpedig a tüzes szortyogótól való féltükben, amely hitük szerint a léten túl terül el, és várja a bűnösöket lángoló szakadékával. Ha viszont az antropán ifjú a boldog Kimborálokat és a mennyei Lambudát követi, ellenállva a Főundor és a kis Undorok kísértéseinek, akkor derekabbá, jobbá és nemesebbé válik, mint nyolckarú ősei voltak. Igaz, hogy az antropánok állandóan háborúskodnak a bajoranokkal, a Dusz vagy a Musz, illetve a Musz vagy a Dusz elsőbbsége feletti vitájuk miatt, de gondold meg, hogy ezekben a háborúkban csak egy részük pusztul el, míg te azt szeretnéd, ha kitörölném a fejükből az irdalkozásba, a tüzes szortyogóba meg a többibe vetett egész hitüket, ily módon alkalmassá téve őket a racionális boldogításra. Ezzel azonban pszichikai gyilkosságot követnék el, mert a visszamaradó lények már nem lennének sem bajoránok, sem antropánok. Hát nem érted?

– A babona helyére a tudást kell állítani! – kardoskodott Klapanciusz.

– Természetesen! De gondold meg, kérlek, hogy azon a bolygón mintegy hétmillió vezeklő él, akik közül sokan egész életükben erőszakot tettek önnön természetükön, hogy felebarátaikat megmentsék a tüzes szortyogótól. Kijelenthetem-e nekik egy csapásra és cáfolhatatlanul, hogy mindez hiábavaló volt, és merőben haszontalan dolgokkal töltötték egész életüket? Nem volna ez kegyetlenség? A tudásnak magának kell a babona helyére lépnie, de ehhez idő kell. Vegyük például azt a púpost, akiről szó volt. Édes sötétségben él, hisz benne, hogy púpja éppenséggel kozmikus szerepet tölt be a Teremtés művében. Ha megmagyarázod neki, hogy púpja mindössze néhány atom félrelépésének következménye, csak boldogtalanná teszed. Akkor mindjárt ki is kellene egyenesíteni…

– Éppen ez az! – villant nagyot Klapanciusz.

– Jó, jó! Azt is megcsináltuk! Maga a nagyapám háromszáz púpost szabadított meg egyszer a púpjától egy csapásra. Mennyit szenvedtek azután!

– Miért? – tört ki belőlem a kérdés.

– Hogy miért? Száztizenkettőt azonnal megfőztek olajban, mert hirtelen gyógyulásukat az ördöggel való paktálás cáfolhatatlan bizonyítékának tekintették. A többiek közül harmincat behívtak katonának, és elestek a csatatéren, különböző zászlók alatt legyilkolva egymást; tizenheten örömükben azonnal halálra itták magukat, a többit vagy a szerelmi örömök túlhajtása pusztította el (mivel jószívű nagyapám még sugárzó szépséggel is felruházta őket), vagy egyéb gyönyörűségek, melyeknek az eddigi böjt után olyan hevesen hódoltak, hogy két éven belül mind egy szálig a sírba kerültek. Az egyetlen kivétel… Á! Ne is beszéljünk róla!

– Fejezd csak be, ha már elkezdted! – kiáltott mélységesen megindulva mesterem, Klapanciusz úr.

– Ha mindenáron akarod… legyen! Először ketten maradtak. Az egyik térden állva könyörgött nagyapámnak, hogy adja vissza a púpját, mert nyomorékként egészen jól megélt az alamizsnákból, így viszont dolgoznia kellene, amihez nincs hozzászokva. Azt mondta, hogy különben is már egészen megszokta a púpját, és most folyton beveri a fejét a szemöldökfába…

– No és az utolsó? – sürgette Klapanciusz.

– Az királyfi volt, aki nyomoréksága miatt nem került volna a trónra. Miután daliás ifjú lett, mostohaanyja, aki saját fiát akarta a trónra juttatni, nyomban megmérgezte…

– Hát igen… De ti csodákat is tudtok tenni! – érvelt kétségbeesett hangon Klapanciusz.

– A csodák révén történő boldogítás az egyik legkockázatosabb módszer, amelyet ismerek – felelte szigorúan a gép. – Kit változtasson meg a csoda? Az egyéneket? A szerfölötti szépség megbontja a házasságot, a túl nagy okosság magányossá tesz, a gazdagság őrültté. Nem, nem! Egyéneket nem lehet boldoggá tenni, társadalmakat pedig nem szabad. Mindegyiknek saját útján kell haladnia, természetes módon kapaszkodva egyre feljebb a fejlődés lépcsőfokain, saját maguknak köszönve minden jót és rosszat. Nekünk, akik a Legmagasabb Fokon állunk, semmi tennivalónk nincs a világmindenségben; más világmindenségeket pedig nem teremtünk, mivel ez, ha szabad megjegyeznem: nem lenne illendő. Minek is tennénk? Saját dicsőségünkre? Ez bohóckodás volna. Vagy talán a megteremtendők javára? De hiszen ők nincsenek, hogyan tehetnénk hát valamit a nem létezőkért? Csak addig lehet valamit csinálni, amíg még nem lehet mindent megcsinálni. Attól fogva nyugton kell maradni. De most már szálljatok le rólam!

– Hogyhogy?! És a módszerek, hogy legalább egy kicsikét javítsunk, segítsünk? Gondolj a szenvedőkre! Halló! – kiabáltunk versenyt Klapanciusszal a Végső Vezérlőpultnál.

A gép ásított:

– Hát érdemes veletek beszélgetni? Nem volt helyesebb, ahogy a bolygónkon csináltuk? Mindig ugyanaz a nóta! No, de nem bánom! Nesztek, itt egy még kipróbálatlan szer receptje, de óvlak benneteket a következményektől! Most pedig csináljatok, amit akartok! Nekem csak a nyugalmam a fontos. Tűnjetek el azzal a Deotronnal…

A gép elhallgatott, mi pedig ottmaradtunk a kihunyó jelzőlámpák alatt a vezérlőpultnál, amelyen papírszelet feküdt, körülbelül ezzel a szöveggel:

ALTRUIZIN – pszichotranszmissziós preparátum, minden fehérjelény számára. Fogyasztójának minden érzését kisugározza mindazokra, akik ötszáz rőf sugarú körzeten belül tartózkodnak. A telepátia elvén alapszik, garantáltan semmiféle gondolatot nem közvetít. Robotokra és növényekre nem hat. A kisugárzó alany érzéseinek intenzitását a másodlagos érzékelők visszasugárzása fokozza, és az intenzitás annál nagyobb, minél több egyed van hatótávolságban. A feltaláló koncepciója szerint az ALTRUIZIN testvéri szellemet, kollektív érzést és mély rokonszenvet honosít meg minden társadalomban, mivel a boldog személyek szomszédai ugyancsak boldogok lesznek, mégpedig annál inkább, minél boldogabb az illető; ennélfogva saját érdekükben, tehát szívvel-lélekkel még több boldogságot kívánnak neki. Ha viszont valaki szenved, rögtön segítségére sietnek, hogy önmagukat megszabadítsák az indukált szenvedéstől. Az altruisztikus hatást semmiféle fal, kerítés vagy élő sövény nem gyengíti. A készítmény vízben oldódik; bejuttatható a vízvezeték-hálózatba, folyókba, kutakba stb. Íztelen és szagtalan; egyetlen millimikrogrammja elegendő egy százezer egyedből álló társadalomnak. A feltaláló elgondolásaival ellentétes következményekért semmiféle felelősséget nem vállalunk. Az FLF képviselője nevében – az Ultimatív Mindenhatógép.

Klapanciusz kicsit morgott, hogy az Altruizin csak az emberek között alkalmazható, a robotok pedig továbbra is boldogtalanok maradnak, én azonban bátorkodtam megdorgálni, figyelmeztetve minden eszes teremtmény közösségére és megsegítésük szükségességére. Hozzáfogtunk hát a gyakorlati kérdések megvitatásához, hiszen nyilvánvaló volt, hogy a boldogítási akciót haladéktalanul meg kell indítani. Klapanciusz mindjárt megbízta az Ontogépezet egy kis alegységét, hogy állítson elő megfelelő mennyiséget a készítményből, én pedig, megtanácskozván a dolgot a jeles géptervezővel, elhatároztam, hogy útnak indulok egy ember formájú lények által lakott, Föld-szerű bolygóra, mely csupán négynapi járásra volt tőlünk. Névtelen jótevő óhajtottam lenni, tehát megállapodtunk, hogy legokosabb lesz, ha emberalakot öltök; mint ismeretes, ez nem könnyű feladat, de a tudós lángelméje itt is minden akadályt legyőzött.

Elindultam tehát, kezemben két bőrönddel, melyek egyikében negyven kilogramm fehér Altruizin por volt, a másikban pedig toalettszerek, pizsamák, fehérnemű, pótarcok, hajak, szemek, nyelvek stb. Arányos testalkatú fiatalember alakjában utaztam, kis bajusszal és homlokomba hulló fürttel. Klapanciusznak voltak bizonyos kétségei, helyes-e mindjárt ilyen nagy arányokban alkalmazni az Altruizint, ezért, bár én nem osztoztam fenntartásaiban, megállapodtunk, hogy a Geonra érkezve (így hívták a bolygót), próbaképpen kísérletet hajtok végre. Alig vártam azt a pillanatot, mikor megkezdhetem az egyetemes testvériség és közösségi érzés elhintését. Így hát, szívélyes búcsút véve Klapanciusztól, haladéktalanul útnak is indultam.

Az első kísérlet végett célhoz érkezésem után megszálltam egy kis faluban, egy elég mogorva, éltesebb kocsmáros fogadójában, és mindjárt olyan ügyesen forgolódtam, hogy sikerült egy marék port hintenem az udvaron álló kútba, miközben poggyászomat a bricskáról a vendégszobába szállítottam. A fogadóban nagy volt az izgalom. A konyhalányok forróvizes dézsákkal szaladgáltak, a gazda haragosan sürgette őket, majd lódobogás hallatszott, s egy idősebb férfiú ugrott le a bricskáról, kezében orvosi táskával, de nem a házba sietett, hanem az istállóba, ahonnét olykor tompa bőgés hallatszott. Mint a szobalánytól megtudtam, a gazda tulajdonát képező geoni állat, egy úgynevezett tehén, éppen ellett. Kissé nyugtalankodni kezdtem, mert őszintén szólva, az állatokról teljesen megfeledkeztem. De már nem tehettem semmit, tehát szobámba zárkóztam, hogy onnét figyeljem az eseményeket. Nem kellett sokáig várnom. Hallottam a kútlánc nyikorgását – a lányok megint vizet húztak –, és rövidesen ismét felbőgött a tehén, majd utána a többi; nyomban ezután az állatorvos üvöltve rohant ki az istállóból, hasát szorongatva, utána a konyhalányok, a sor végén pedig a kocsmáros. Valamennyien átérezték a tehén ellési fájdalmait, és jajveszékelve futottak, ki merre látott, majd rövidesen visszatértek, hiszen bizonyos távolságban megszűntek a fájdalmak. Ily módon több ízben is megostromolták az istállót, de mindig újra rohanvást menekültek, kínos görcsökben fetrengve. Az eseményeknek ez a fordulata kissé zavarba hozott, s úgy döntöttem, hogy a kísérletet városban kell megismételni, ahol nincsenek állatok.

Sietve összecsomagoltam hát, és a számlát kértem. De az egész fogadóban úgy kínlódott mindenki a borjú világrajövetelétől, hogy senki sem állt szóba velem. Kocsira akartam szállni, de a kocsist és lovát szintén ellesi fájdalmak gyötörték; kénytelen voltam hát gyalogosan indulni a közeli városba.

A balszerencse úgy akarta, hogy midőn a hídon áthaladtam, bőröndöm fogantyúja kicsúszott a kezemből. A bőrönd csatja a híd korlátjának ütődött, bőröndöm kinyílt, és az egész fehér por egy szempillantás alatt a folyóba zúdult. Dermedten álltam, és néztem, amint a mohó habok feloldják a negyven kilogramm Altruizint – de nem volt mit tennem, a kocka el volt vetve, mivel éppen ez a folyó látta el a várost ivóvízzel.

Estig gyalogoltam; érkezésem idején a városban már égtek a lámpák, a forgalmas utcák tele voltak járókelőkkel. Találtam egy kis szállodát, ahová beköltöztem, izgatottan lesve a készítmény hatásának első jeleit, de egyelőre semmit sem tapasztaltam. A hosszú gyaloglástól elfáradva nyomban pihenni tértem.

Az éjszaka kellős közepén rettenetes jajveszékelésre riadtam fel. Kiugrottam az ágyból. Szobámat tűzfény világította meg: a lángok a szemközti házat emésztették. Kirohantam az utcára, s rögtön egy még meleg holttestbe botlottam. Kissé távolabb hat hóhér markolt erősen egy segítségért kiáltozó öregembert, és harapófogóval egymás után húzták ki a fogait; végül kórusban felhangzó, megkönnyebbült kiáltás jelezte, hogy megtalálták és eltávolították a fájó gyökereket, mely az érzéskisugárzás révén gyötörte őket. Ekkor a földre dobták a félhalott, fogatlan öreget, és elégedetten távoztak.

Ámde nem ennek a szerencsétlennek a jajgatása ébresztett fel, az ok a szemközti pincében lejátszódott incidens volt: egy részeg fickó kupán vágta cimboráját; abban a szempillantásban nagy fájdalmat érzett, amitől megvadulva egyre dühösebben verte, a társaság többi tagja pedig, akiknek szintén nagyon fájt a verés, odaugrottak, és maguk is püfölni kezdték a verekedőket. Az általános fájdalom úgy elterjedt, hogy szállodám vendégeinek fele, álmából felriadva, botot, seprűt, esernyőt ragadott, és hálóingben a csata színhelyére rohant, belevetve magát a bőszen csapkodó husángok és konyhai eszközök forgatagába, mígnem egy felfordult lámpa tüzet okozott. Félrevert harangok kongása, tűzoltók és sebesültek ordítása közepette igyekeztem minél távolabb kerülni ettől a helytől. Néhány utcával arrébb egy rózsabokrokkal körülvett fehér házacska előtt tolongó tömegre lettem figyelmes. Mint kiderült, a házban egy újdonsült házaspár lakott. Óriási volt a tolongás, egyenruhák, reverendák és gimnazista zubbonyok tűntek fel a sokaságban; az ablaknál állók bedugták a fejüket, a többiek mögéjük nyomultak, és kiabáltak: „No, mi lesz?! Meddig totojáznak még?! Mire várnak?! Gyerünk, munkára!” – és így tovább. Egy öregember, aki nem tudott közelebb férkőzni, könnyes szemmel könyörgött az útjában állóknak, hogy engedjék oda, mert agyának gyengesége miatt messziről nem érez semmit. Alázatos kérésére azonban oda se figyeltek. Némelyek csendesen sóhajtoztak a gyönyörtől, mások ugrándozva kéjelegtek, a tapasztalatlanabbaknak a nyáluk is kicsordult. Az ifjú házasok családja eleinte el akarta kergetni a tolakodó csürhét, de maga is hamarosan rabja lett az általános parázna hangulatnak, s bekapcsolódott a szerelmeseket biztató alpári kórusba; e szomorú színjáték főszereplője a vőlegény nagyapja volt, aki tolókocsiján makacsul ostromolta a fiatalok hálószobájának ajtaját. Mélységesen elborzadva fordultam vissza, hogy szállodámba menjek, útközben azonban hol vadul verekedő, hol otrombán kéjelgő csapatokba botlottam. Ám ez még semmi nem volt a szállodában zajló jelenetekhez képest. Már messziről láttam, hogy a vendégek hálóingben ugrálnak ki az ablakokból az utcára, kezüket-lábukat törve; többen felmásztak a háztetőre, odabenn pedig a szállodás, a felesége, a szobalányok meg a portások üvöltve fetrengtek a félelemtől, szekrényekbe vagy ágyak alá bújtak, s mindezt azért, mert a pincében a macska kergette az egereket.

Kezdtem megérteni, milyen elhamarkodottan cselekedtem. Hajnalban az Altruizin már olyan erővel hatott, hogy ha valakinek viszketett az orra, az egész környék egy mérföldes körzetben akkorát tüsszentett, mint egy ágyú; a fájdalmas betegségben szenvedőktől pedig úgy menekültek a rokonok, ápolónők és orvosok, mint a leprásoktól; csak néhány sápadt mazochista keringett a közelükben, lihegve a szokatlan gyönyörtől. Jócskán akadtak hitetlenek is, akik csupán azért rúgtak vagy csíptek bele társukba, hogy meggyőződjenek róla, valóban igaz-e az érzések csodálatos kisugárzása, amiről annyit beszélnek. A megrúgottak persze nem maradtak adósok, s a fájdalmas üvöltözés betöltötte az egész várost. Reggeli tájban, az utcákon csavarogva, ámulva láttam egy népes, zokogó csapatot, mely a piactéren kergetett és kövekkel dobált egy fekete fátylas öregasszonyt. Mint kiderült, a matróna egy előző nap elhunyt és az imént eltemetett tisztes cipész özvegye volt; az özvegy szenvedése úgy hasogatta a szomszédok és az ő szomszédaik szívét, hogy miután megvigasztalni nem tudták szegényt, kikergették a városból. E szörnyű látványtól elszorult a szívem, és hazasiettem szállodámba, de az már lángokban állt. A szakácsné ugyanis levesfőzés közben megégette az ujját, minek következtében egy lovaskapitány, aki a felső emeleten éppen fegyverét tisztogatta, a fájdalomtól akaratlanul meghúzta a ravaszt, azonmód megölve hitvesét és négy gyermekét. Kétségbeesését átérezték mindazok, akik még nem kerültek kórházba, eszüket vesztvén vagy kezüket-lábukat törvén. Egy jószívű szomszéd pedig, véget akarva vetni az általános szenvedésnek, melybe ő maga is majdnem belepusztult, tébolyának rohamában petróleummal leöntött és meggyújtott mindenkit, aki csak az útjába akadt. Elmenekültem a tűzvészből, magam is az őrület határán táncoltam. Legalább egyetlen, többé-kevésbé boldog embert szerettem volna találni, de csak az iménti nászéjszakáról visszatérő, oszladozó tömegbe ütköztem.

A lezajlott éjszaka eseményeit kommentálták, de a gazok még csak nem is voltak megelégedve; ráadásul a volt kéjelgők mindegyike furkósbotot tartott a kezében, hogy minden szenvedőt elkergessen, aki az útjába kerülne. Ekkor úgy éreztem, megszakad a szívem a bánattól és szomorúságtól, de tovább kerestem legalább egyetlen embert, aki enyhíthetné fájdalmamat. Végül megtudtam a járókelőktől kérdezősködve, merre lakik egy bizonyos híres gondolkodó, aki a testvériség és felvilágosult megértés eszméit hirdeti, s odasiettem, bizonyosra véve, hogy háza körül lelkes tömeget találok. Mekkorát csalódtam! Csupán néhány macska nyávogott halkan a kapualjban, élvezve a bölcs szétáradó, derűs szívjóságát, melynek következtében az őket üldöző kutyák bizonyos távolságban leültek, s idegesen nyalogatták szájuk szélét. Egy nyomorék pedig, sebesen elrohanva mellettem, így kiáltott: „Nyitva van már a nyúltenyészde! Nyitva van!” És otthagyott, telve bizonytalan, de komor sejtelmekkel, hogy mi módon tehetnek rá előnyös hatást a nyúlházban zajló események.

Míg így álltam, két ember közeledett felém. Egyikük, miközben mélyen a szemembe nézett, teljes erejéből képen törölte a másikat, én pedig csak bámultam, de sem arcomhoz nem kaptam, sem fel nem jajdultam, hiszen robot lévén, mit sem éreztem a pofonból. Elővigyázatosabbnak kellett volna lennem, mivel azok ketten titkosrendőrök voltak, s miután így lelepleztek, nyomban megbilincseltek, és a börtönbe hurcoltak. Reméltem, hogy figyelembe veszik nemes szándékaimat, noha már a fél város égett. Ám ők csak azért piszkáltak eleinte óvatosan a harapófogóval, hogy meggyőződjenek róla, biztosan nem érzik-e fájdalmaimat, s miután látták, hogy nyugodtan bántalmazhatnak, rám vetették magukat, és törtek-zúztak, rúgtak, tapostak, boldogtalan lényem minden porcikáját darabokra törték. Nem sorolom el, milyen kínokat álltam ki azon buzgó szándékom következtében, hogy mindannyiukat boldoggá tegyem; elég az hozzá, hogy roncsaimat végül ágyúcsőbe tömték, és kilőtték a kozmoszba, amely, mint mindig, csendes és sötét volt.

Röptömben egyre távolabbról láttam az Altruizin hatásának folyvást növekvő színterét, mivel a folyó habjai egyre távolabbra vitték el a készítmény molekuláit. Láttam, mi történik az erdei madarak, szerzetesek, kecskék, lovagok, parasztok és parasztasszonyok, macskák, szüzek és matrónák között. E látvány hatására még sértetlen lámpáim is sorra megrepedtek a szívfájdalomtól – s ebben az állapotban estem le hosszú repülés után a te házad közelébe, könyörületes uram, végleg kigyógyulva abból az óhajból, hogy gyors módszerekkel tegyem boldoggá felebarátaimat…

A LÉBOLÓ

Történt egyszer, hogy Trurl, a jeles mérnök alkonyattájt elballagott barátjához, Klapanciuszhoz, hallgatagon és elmélázva, s midőn amaz a legfrissebb kibernetikai viccek előadásával próbálta felvidítani, hirtelen megszólalt:

– Kérlek, ne igyekezz komor hangulatomat léhára cserélni, mikor lelkemben olyan felismerés csírázik, amely épp annyira igaz, mint elszomorító! Nevezetesen arra a következtetésre jutok, hogy egész szorgos életünkben semmi becseset nem vittünk véghez!

Így szólván, elítélő és enyhén undorodó pillantást vetett a Klapanciusz dolgozószobájának falait díszítő gazdag gyűjteményre, melyben érdemrendek, kitüntetések és aranykeretes díszoklevelek sorjáztak egymás mellett.

– Mi alapján hozol ilyen szigorú ítéletet? – kérdezte elkomolyodva Klapanciusz.

– Tüstént kifejtem! Összebékítettünk néhány torzsalkodó birodalmat, tanácsosokat szállítottunk az uralkodóknak, építettünk társalkodó gépeket és olyanokat, melyekre vadászni lehet, legyőztük a reánk fenekedő, álnok galaktikus zsarnokokat és útonállókat, ám mindezt csak önnön kedvtelésünkre tettük, önmagunk előtt páváskodván, ellenben a közjóért úgyszólván semmit sem cselekedtünk. Voltak ugyan némely felbuzdulásaink, hogy szebbé tesszük ama kicsinyek életét, akikkel csillagvándorlásainkban találkoztunk, ám egyetlenegyszer sem hoztuk létre a Tökéletes Boldogság állapotát. Valóban eszményi megoldások helyett csupán látszatokat, káprázatokat és pótlékokat adtunk, miáltal rászolgáltunk az ontológia bűvészeinek, a cselekvés ügyes szofistáinak nevére, ámde nem a Rossz Felszámolóinak nemes méltóságára!

– Mikor az Egyetemes Boldogság programozásáról hallok értekezni – felelte Klapanciusz –, libabőrös lesz a hátam. Térj eszedre, Trurl! Nem ismered-e számtalan példáját az így indult tevékenységnek, amely a legnemesebb szándékok sírja és romja lőn? Hát nem emlékszel már Jámbori remete szomorú sorsára, aki az Altruizin nevű szer segítségével akarta boldoggá tenni a világmindenséget? Nem tudod-e, hogy lehet ugyan valamelyest csökkenteni a lét gondját-baját, igazságot osztani, kormos napokat felragyogtatni, balzsamot cseppenteni a társadalmi mechanizmusok fogaskerekeire, de boldogságot nem gyárthatsz semmiféle gépezettel? Az egyetemes boldogságról csak álmodozni szabad csendben, ilyen alkonyi órán, mint ez a mostani, képzeletünkkel űzőbe venni, lelki szemeinket édes képén legeltetni, de ennél többet a legbölcsebb lény sem tehet, barátom!

– Ez csak amolyan szófia beszéd! – fortyant fel Trurl. – Lehet egyébként – tette hozzá kis idő múltán –, hogy megoldhatatlan feladat azokat boldoggá tenni, akik már régen léteznek, mégpedig határozott, sőt triviális módon. Lehetséges azonban olyan lényeket teremteni, akiket eleve úgy terveztünk meg, hogy csakis boldogság legyen az osztályrészük. Képzeld el, milyen nagyszerű emlékműve lenne gépszerkesztő művészetünknek (melyet az idő egyszer majd porrá omlaszt), ha valahol az égen ragyogna egy bolygó, melyre minden tejutak népei bizakodva vetnék szemeiket, mondván: „Igen! Bizony, lehetséges a boldogság, a szüntelen harmónia formájában, s ezt a nagy Trurl bizonyította be barátja, Klapanciusz némi részvételével, a bizonyíték pedig ott él és virágzik büszkén elragadtatott pillantásunk ölelésében!”

– Bizonyára sejted, hogy a problémáról, melyet érintettél, már nemegyszer gondolkodtam – szögezte le Klapanciusz. – Komoly dilemmákat vet fel. A tanulságot, melyet Jámbori kalandjából leszűrhetünk, nem feledted el, mint látom, s ezért olyan lényeket akarsz boldoggá tenni, amilyenek még nincsenek, tehát a semmiből akarsz boldogokat teremteni. Nos, először azt kellene fontolóra venni: egyáltalán boldogíthatunk-e nem létezőket? Erősen kétlem. Először be kellene bizonyítanod, hogy a nem létezés állapota minden tekintetben rosszabb a létezés, akár a nem különösebben kellemes létezés állapotánál, mivel eme bizonyíték nélkül a felicitológiai kísérlet, melynek eszméje úgy elragadott, csütörtököt mondhat. Ez esetben a boldogtalanok tömkelegéhez, melytől hemzseg a kozmosz, csupán újabb, magad alkotta szerencsétlenek tömegét adnád hozzá, és akkor mi van?

– Nos, kísérletem valóban kockázatos – ismerte be, noha kelletlenül, Trurl. – Mindamellett úgy vélem, meg kellene próbálni. A természet csak látszólag ártatlan, mert noha állítólag vaktában fabrikál mindenfélét, tehát kedves és gonosz, szelíd és kegyetlen lényeket, ahogy éppen eszébe jut, csak leltárt kell készítenünk, s máris meggyőződhetünk róla, hogy mindig csak a kegyetlen és gonosz lények maradnak a színtéren, gömbölyűre zabálva amazokkal. Ha pedig eme bitangokban feldereng, hogy csúnyán viselkedtek, nyomban kitalálnak néhány enyhítő körülményt vagy magasabb igazolást, például hogy a lét ocsmánysága ama fűszer, amely fokozza az étvágyat a mennyországra vagy más hasonló helyekre. Szerintem ennek véget kell vetni. A természet korántsem gonosz, csak buta, mint a csizmatalp, tehát a legkisebb ellenállás irányába halad. Helyére kell lépnünk, és magunknak kell felvilágosult lényeket teremtenünk, mert az ő megjelenésük lesz csak a lét igazi gyógyírja. Bőven kárpótolnak majd az elmúlt időszakért, mikor a lemészároltak lármázása csak a kozmikus távolság miatt nem hallatszott el a többi bolygóra. Mi az ördögért kell minden élőnek folyton szenvednie? Ha az egyes lények szenvedésének csak annyi nyomatéka volna, mint egy esőcseppnek, akkor – erre itt a kezem meg a számításaim! – már évszázadokkal ezelőtt szétvetette volna a világot! De a szenvedés csak addig tart, ameddig az élet, ezért hallgat a sírboltokat és elhagyott palotákat belepő por, tökéletesen néma, és még te sem találnád meg benne remek műszereiddel a fájdalmak és gondok nyomát, amelyek a mai hullákat tegnap gyötörték.

– Valóban, a holtaknak már semmi gondjuk – helyeselt Klapanciusz. – Ez jó igazság, mert azt jelenti, hogy a szenvedés mulandó.

– De mindig új szenvedők jelennek meg! – emelte fel a hangját Trurl. – Hát nem érted, hogy tervemet a legelemibb tisztesség sugallja?

– Várj egy kicsit! Voltaképpen miként lesz ez a boldog lény (tegyük fel, hogy meg tudod csinálni) elégtétel mindazért a tenger szenvedésért, ami elmúlt, meg azokért a csapásokért, amelyek tovább tartanak az egész világmindenségben? Eltörli-e a mai csend a tegnapi vihart? Érvényteleníti-e az éjszakát a nappal? Nem látod-e, hogy szamárságokat fecsegsz?

– Tehát szerinted semmit sem kell csinálni?

– Nem mondom, hogy semmit. Megjavíthatod a létezők életét, vagy legalábbis megpróbálhatod, az ismeretes kockázattal, de azokat, akikről beszéltél, már semmivel sem kárpótolod. Netán más véleményen vagy? Azt gondolod, ha pukkadásig tömöd boldogsággal a kozmoszt, ez bármit is változtat azon, ami történt benne?

– Igenis, hogy változtat! – kiabálta Trurl. – Csak vedd fontolóra! Ha tettem a halottakat nem is éri már el, megváltozik az az egész, melynek részei ők is. Azontúl mindenkinek ezt kell mondania: „A kínos fáradozások, förtelmes civilizációk, iszonyú kultúrák csupán bevezetései voltak az igazi tartalomnak, vagyis a mai boldog időknek! Trurl, ez a fényes elméjű férfiú, töprengésében ama következtetésre jutott, hogy a rossz múltat a jó jövő megszerkesztésére kell felhasználni. Az ínségből megtanulta, hogyan teremtsen gazdagságot, a kétségbeesésből, hogy az eksztázis mit ér, egyszóval: a kozmosz éppen azzal, hogy ilyen pocsék, sarkallta őt a jó megteremtésére!” A mai kort nevezik majd előkészítő-ihlető kornak, nemdebár, és aztán jön a boldog beteljesülés. Remélem, meggyőztelek!

– A Dél Keresztje alatt van Troglodik király birodalma – szólt Klapanciusz –, aki szereti a bitófákkal tűzdelt tájakat, ám a kedvtelését azon állítással leplezi, hogy az olyan nyomoroncokat, mint az ő alattvalói, nem lehet másként kormányozni. Engem is célba vett mindjárt érkezésem után, de rájött, hogy porrá zúzhatom, tehát megrémült, mert természetes dolognak tartotta, hogy ha ő nem győz le engem, én nyuvasztom meg őt. Ennélfogva, hogy más belátásra bírjon, nyomban összehívta tudós tanácsát, hogy előadják nekem az uralkodó ilyen alkalmakra szerkesztett erkölcsi doktrínáját. E fizetett bölcsek azt mondták nekem, hogy minél rosszabb a helyzet, annál jobban vágyunk megjavítására, tehát aki úgy cselekszik, hogy azt már nem lehet kibírni, felettébb sietteti a dolgok gyors megjavulását. A király örömmel hallgatta szónoklatukat, mert az derült ki belőle, hogy senki többet nem tesz nála a jövendő jóért, hiszen megfelelő antiösztönzőkkel cselekvésre serkenti a jobbra törő gondolatot. Így hát a te boldogjaid állítsanak emlékműveket Troglodiknak, s te magad is hálával tartozol a fajtájának, nemde?

– Rút és cinikus példabeszéd! – fakadt ki a vérig sértett Trurl. – Azt hittem, csatlakozol hozzám, de látom, hogy csak a szkepticizmus mérgét fecskendezed, és szofizmáiddal sárba rántod nemes terveimet. Pedig azok kozmikus méretekben megváltó tervek!

– Ó, hát te akarsz a kozmosz megváltója lenni? – szólott Klapanciusz. – Trurl, a legokosabb lenne, ha fülön fognálak, és a pincébe zárnálak, hogy legyen időd észhez térni, de attól félek, túl sokáig tartana. Ezért csak annyit mondok: ne túl hevesen csináld a boldogságot! Ne lóhalálában javítsd meg a létet! És ha teremtesz is valahol boldogokat, amit kétlek, megmaradnak a többiek, és kezdődik a gyűlölködés, súrlódások, feszültségek, s nem tudom, nem kerülsz-e majd egy elég kellemetlen dilemma elé: a te boldogjaid vagy megadják magukat a gyűlölködőknek, vagy kénytelenek lesznek ama kellemetlen, nyavalyás és tolakodó személyeket mind egy szálig kiirtani, csupán azért, hogy elérjék a teljes harmóniát.

Trurl talpra ugrott, de erőt véve magán szétnyitotta öklét, mert igénybevétele nem a legmegfelelőbben nyitotta volna meg a Teljes Boldogság Korát, amelynek létrehozását szilárdan eltökélte.

– Ég veled! – intett fagyosan. – Hitvány agnosztikus, hitetlen Tamás, aki rabszolgaként sodortatja magát a dolgok természetes menete által, nem szavakkal fogok vitázni veled, hanem tettel! Munkám gyümölcseiből majd felismerheted, hogy igazam volt!

***

Hazaérve Trurl komoly csávába került, mivel a Klapanciusszal folytatott vita epilógusa azt sugallta, hogy ő immár a cselekvés kész tervével rendelkezik, holott ez nem felelt meg az igazságnak. Őszintén szólva, halvány fogalma sem volt, mivel kezdje. Levette hát könyvespolcáról azt a halom könyvet, amely számtalan társadalom leírását tartalmazta, s bámulatos fürgeséggel kezdte falni őket. Mivel azonban elméje mégsem telítődött elég gyorsan a szükséges tényekkel, felcipelt a pincéből nyolcszáz kazetta higany, ólom, ferromágneses és krionikus memóriát, vezetékekkel magához kapcsolta őket, és néhány másodperc alatt feltöltötte énjét négytrillió bittel a legfinomabb, legátfogóbb információkból, amelyek csak feltalálhatók a csillaghalmazokban, planétákon és kihűlő napokon, hol is türelmes történetírók laknak. Olyan erős volt az adag, hogy tetőtől talpig remegni kezdett; elkékült, szeme némileg kidülledt, ráadásul szájzár és általános merevgörcs lépett fel nála, s úgy rázkódott a hidegleléstől, mintha nem történetírás és történetfilozófia, hanem villám sújtotta volna. Kisvártatva azonban összeszedte magát, megrázkódott, megtörölte homlokát, íróasztala lábának támasztotta még mindig remegő térdét, s emígy szólott:

– Látom, hogy még sokkal rosszabbul mentek és mennek a dolgok, mint hittem!

Egy darabig ceruzáit hegyezgette, tintát töltött a kalamárisba, takaros csomókba készítette a fehér papírt, ám ebből a készülődésből valahogy nem jött ki semmi, tehát, kissé már ingerülten, így elmélkedett:

– Merő alaposságból meg kell ismerkednem a hajdankori, archaikus bölcsek írásaival, melyeket mindig félreraktam abban a hiedelemben, hogy eme szószátyár aggastyánoktól egy modern géptervező nem tanulhat semmit. De most már mindegy! Legyen! Áttanulmányozom ezeket az ásatag, dohos bölcselőket, miáltal bebiztosítom magam Klapanciusz csipkelődésével szemben, aki ugyan szintén sohasem olvasta őket (hát ki olvassa egyáltalán?), de orvul kiírogat belőlük egy-egy mondatot, hogy az idézeteivel lehengereljen, és műveletlenséggel vádolhasson.

Ezután valóban nekiveselkedett a korhadozó, porladó fóliánsoknak, bár egyáltalán nem fült hozzá a foga.

Az éjszaka kellős közepén, könyvekkel elborítva, amelyeknek szétnyílt lapjai a térdét legyezgették, mert türelmetlenül lesöpörte őket az asztalról, ilyen szavakra fakadt:

– Látom már, hogy nem csupán az értelmes lények felépítését kell kijavítanom, hanem azt is, amit filozófiának kiötlöttek. Hiszen az élet bölcsője az óceán volt, amely a partoknál jócskán eliszaposodott. Létrejött valami híg sár, kolloidkocsonya, sütött a nap, a sár megsűrűsödött, belecsapott a villám, ettől kicsapódott, aminőképpen, akarom mondani, aminóképpen meg is savanyodott, és mérgében kimászott valami szárazabb helyre. Füle nőtt, hogy hallja, amikor jön a zsákmány, meg foga és lába, hogy utolérje és felfalhassa. Ha pedig nem nőtt neki. vagy túl rövid lett, akkor őt falták fel. Az értelem szülőanyja tehát az evolúció; hogy jön ide bölcsesség és ostobaság, avagy jó és rossz? A jó az, mikor én eszem meg valakit, és a rossz, amikor engem esznek. Ugyanígy az értelemmel: akit egyszer felfaltak, butább a felfalónál, mivel nem lehet igaza annak, aki nincsen, és akit elfogyasztottak, az egyáltalán nem létezik. Ám aki az összes többit felfalná, az maga is éhen hal, így keletkezik a mértéktartás. Idővel minden fehérje elmeszesedik, mivel romlékony anyag, tehát a kocsonyás lények, valami jobbat keresve, kitalálták a fémet. De saját képmásukat készítették el vasból, mert a legkönnyebb a készet utánozni, tehát az igazi tökéletesség nem valósult meg. Eh! Ha fordítva mennek a dolgok, előbb keletkezik a mész, belőle a puhább csemege, végül az a finom lágyság, a filozófia egészen másként alakult volna: láthatólag egyenesen az anyagból ered, tehát minél silányabból tákolódott össze az értelmes lény, annál buzgóbban magyaráz mindent megfordítva. Ha vízben él, azt mondja, hogy a szárazföldön van a paradicsom; ha szárazföldön él, azt mondja, hogy az égben; ha szárnyai vannak, uszonyos eszményképet talál ki, ha lábai vannak, akkor libaszárnyakat fest magának, és azt kiáltja: „Angyal!” Érdekes, hogy ezt eddig nem vettem észre. Nos, nevezzük ezt a szabályt Trurl Kozmikus Törvényének: minden lélek a saját szerkezeti fogyatékosságai szerint találja ki magának a Fenséges Abszolútumot. Mindezt föl kell jegyeznem, arra az alkalomra, amikor majd megkezdem a filozófia alapjainak helyesbítését. Most azonban építeni kell. Először is létrehozom a Jót. De mi az? Ott bizonyára nem lehet, ahol senki sincsen. A vízesés a sziklához nem jó és nem rossz, amiként a földrengés sem a tóhoz. Építek tehát Valakit. Ám itt a bökkenő: jó lesz az neki? Honnan lehet tudni, hogy jó-e valakinek? Tegyük fel, látnám, hogy Klapanciusz barátomnak rosszul megy a dolga. Mi lenne akkor? Lelkem egyik fele búsulna, a másik örülne, ugyebár? Bonyolult dolog ez. Lehetséges, hogy valakinek jó dolga van a szomszédjához hasonlítva, de ő ezt nem tudja, s ezért nem találja úgy, hogy jó dolga van. Olyan lényeket kellene tehát építeni, amelyeknek szeme láttára kínokban fetrengenének a hozzájuk hasonlók? Vajon eléggé boldoggá tenné őket maga ez a kontraszt? Lehetséges, mindamellett valahogy csúf dolog. Tehát elfojtóra és átalakítóra van szükség. Ne kezdjük mindjárt a boldog társadalmak megteremtésével: kezdetnek jó lesz az egyén!

Nekigyürkőzött, és három nap alatt megépítette a Lét Boldog Szemlélőjét, egy gépet, amelynek katódcsövekben izzó tudata minden észlelt dologgal egybeolvad, és nincs semmi a világon, ami ne szolgálna örömére. Trurl leült a gép elé. hogy fontolóra vegye, vajon ez volt-e az, amire gondolt. A Szemlélő, három fémlábán terpeszkedve, teleszkópos bögölyszemét a környezetén legeltette, s akár egy kerítéslécre, akár egy kődarabra vagy elnyűtt bocskorra esett a pillantása, határtalan elragadtatás vett erőt rajta, úgyhogy halkan nyöszörgött a keblét dagasztó, mennyei gyönyörűségtől. Mikor pedig felkelt a nap, és rózsásra festette az eget, még le is csücsült elragadtatásában.

– Klapanciusz persze azt mondja majd, hogy a lecsücsülés meg a nyöszörgés önmagában még nem bizonyít semmit – tanakodott Trurl, valahogy egyre idegesebben. – Bizonyítékokat fog követelni…

Ezért jókora órát szerelt a Szemlélő hasába, aranyozott mutatóval, amely a boldogságegységeket jelezte, s ezeket az egységeket elnevezte hedonoknak, röviden hedeknek. Egy hednek azt az eksztázismennyiséget fogadta el, amelyet az érez, aki négy mérföldet tett meg kiálló szöggel a cipőjében, aztán eltávolítja a szöget. Beszorozta az utat az idővel, elosztotta a szög hegyességével, zárójelben bevezette az elgyötört talp együtthatóját, s így sikerült a boldogságot a centiméter-gramm-szekundum rendszerre átszámítania. Ez kissé megvigasztalta. A Szemlélő, a körülötte sürgölődő Trurl olajfoltos munkaköpenyében gyönyörködve, a hajlásszögtől és az általános megvilágítástól függően, 11,8-18,9 hedet élt át foltonként és másodpercenként. A konstruktőr nagyjából megnyugodott. Mindjárt kiszámította, hogy egy kilohed annyi, amennyit a vének éreztek, mikor meglesték Zsuzsannát a fürdőben, egy megahed az elítélt örvendezése, ha idejében levágják a kötélről, és látván, hogy milyen remekül ki lehet mindezt számítani, nyomban elküldte egyik ócskább laboratóriumi gépét Klapanciuszért.

Mikor barátja megérkezett, így szólt hozzá:

– Nézd, és okulj!

Klapanciusz körüljárta a gépet, az pedig, rászögezve teleobjektívjeinek zömét, leguggolt, és kettőt-hármat nyögdécselt. A mérnök csodálkozott ezeken a fura pincehangokon, de nem mutatta, csak megkérdezte:

– Mi ez?

– Egy boldog lény – felelte Trurl –, nevezetesen a Lét Boldog Szemlélője, röviden: a Léboló.

– És mit csinál ez a Léboló?

Trurl kiérezte ugyan e szavakból az iróniát, de elengedte a füle mellett.

– Aktívan és állandóan észlel! – magyarázta. – És nem egyszerűen megállapítva észlel, hanem intenzíven, elmélyülten, buzgón, és akármit észlel, az egyszerűen kimondhatatlan gyönyörűséget szerez neki! Ez a gyönyörűség, átjárva minden anódját és áramkörét, varázslatos boldogságot nyújt, miként éppen ezek a nyögések bizonyítják, amelyeket most hallasz, mikor a te amúgy elég semmitmondó ábrázatodat szemléli.

– Tehát ennek a gépnek aktív gyönyörűséget okoz a létezés, mint észlelés?

– Pontosan így van! – felelte Trurl, de elég halkan, mert valahogy már nem volt olyan magabiztos, mint az imént.

– Ez pedig nyilván felicitométer, a lét édességének egységeire beskálázva? – bökött Klapanciusz az arany mutatós műszerre.

– Igen, ez a mérőóra…

Ekkor Klapanciusz különféle dolgokat kezdett mutatni a Lébolónak, vizsla szemmel figyelve a mutató kilengését. Trurl, megnyugodva, bevezette a hedonok elméletébe, vagyis az elméleti felicitometriába. Szó szót, kérdés kérdést követett, mígnem Klapanciusz azt mondta:

– Kíváncsi lennék, hány egységet érez az, akit háromszáz órán át vertek, és most ő csapja kupán azt, aki eddig püfölte.

– Ó, ez egyszerű feladat! – örvendezett Trurl, és máris nekiült a számolásnak, de meghallotta barátja harsány nevetését. Megrökönyödve ugrott fel, amaz pedig, még mindig kacagva, így szólt:

– Tehát azt mondod, hogy alapelvnek a jót választottad, Trurl barátom? Igazán jól sikerült a prototípus! Csak így tovább, és minden remekül fog menni! Addig is ég áldjon!

És elment, faképnél hagyva magába roskadt barátját.

– Hát ezt megcsináltam! Jól behúzott a csőbe! – siránkozott a géptervező, és jajongása elvegyült a Léboló kéjes nyögdécselésével. Ez annyira felbosszantotta, hogy tüstént a kamrába taszigálta a gépet, ócska bádoglapokat hajigált rá, és lakatra zárta.

Aztán az üres asztalhoz ült, és így töprengett:

– Összetévesztettem az esztétikai gyönyörűséget a jóval. De nagy szamár vagyok! Értelmes egyáltalán a Léboló? A csudát! Egészen más felfogásból kell kiindulni, csípje meg a pozitron! Boldogság, minden bizonnyal, gyönyörűség, kétségkívül, de nem a más rovására! Nem a rossz jóvoltából! Az ám, de mi a rossz? Ejnye, látom már, hogy eddigi géptervezői tevékenységemben csúnyán elhanyagoltam az elméletet!

Nyolc napig le sem pihent, nem aludt, nem ment sehová, csak tanulmányozta a jó és rossz témáját boncolgató, rettentően tudós műveket. Kitűnt belőlük, hogy sok bölcs szerint a legfontosabb dolog a nyájas segítőkészség és az általános jóindulat. Ha ezeket nem tanúsítják egymással szemben az értelmes lények, akkor megette a fene. Igaz, hogy éppen ezzel a jelszóval húzták karóba, locsolták forró ólommal, aprították darabokra, törték kerékbe és négyeltek fel egymást, sőt fontosabb történelmi pillanatokban még hatos fogatot is használtak ehhez. A kínzások számtalan más formájában is tanúsították még a történelem folyamán a jóakaratot, mely természetesen a léleknek szólt, nem a testnek.

– A jó szándék nem elegendő – szögezte le Trurl. – Tegyük fel, hogy a lelkiismeret nem a tulajdonosában lakna, hanem szomszédos felebarátaiban, és megfordítva. Mi lenne ebből? Semmi jó, hiszen attól kezdve az én gaztetteim a szomszédomat gyötörnék, tehát még szabadabban fetrenghetnék a bűnben! Eszerint a közönséges lelkiismeretbe építsek furdalásnövelőt, elérve, hogy minden gaztett ezerszerte jobban gyötörje elkövetőjét, mint eddig? De akkor mindenki, puszta kíváncsiságból, mindjárt tesz valami rosszat, hogy megtudja, csakugyan olyan pokolian furdal-e az újfajta lelkiismeret, és holta napjáig falba verheti a fejét szörnyűséges bűnbánatában… Vagy építsek a lelkiismeretbe hátramenetet és törlőegységet, de lepecsételve? Csak a hatóságnak lenne hozzá kulcsa… Nem jó! Mire való egy sperhakni? No és, mondjuk, az érzések átsugárzása – mindenki érez egyért, egy mindenkiért? Ja, igaz, ez már volt, így működött az Altruizin… Akkor talán mindenkinek beépítek a törzsébe egy kis detonátort, apró vevőkészülékkel, és ha gonosz, aljas tetteiért tíznél több felebarátja haragszik rá, a tíz harag összegződik a heterodin bemenetnél, és a címzett felrobban, mint egy bomba. No? Nem kerülné mindenki a rosszat, mint a pestist? De még mennyire kerülné! Csakhogy… vajon boldogan élhet-e az, akinek egy pokolgép lapul a gyomra táján? Azonkívül titkos összeesküvéseket szőhetnének bizonyos személyek ellen, elég lenne, hogy tíz lator összefogjon egy ártatlan ellen, és az ártatlan máris a levegőbe repül… No és ha egyszerűen megfordítanám az előjeleket? Úgy se jó… Az ördögbe, hát én, aki úgy tologattam a galaktikákat, mint az építőkockát, nem tudok megoldani egy ilyen egyszerűnek látszó szerkesztési feladatot?! Tegyük fel, egy társadalom minden polgára vidám, eleven és fürge, reggeltől estik nótázik, ugrál és vihog, a többiekkel csak jót tesz, de olyan lelkesen, hogy csak úgy ropog minden, azok is így tesznek vele, és ha megkérdezik őket, fennhangon kiabálják, hogy rettentően örülnek a maguk és az egész mindenség létezésének… Lehet ennél alaposabban boldoggá tenni egy társadalmat? Akármi történjék, senki sem csinálhat a másikkal semmi rosszat! És miért nem? Mert nem akar. És miért nem akar? Mert abból semmi haszna. Lám, itt a megoldás! Egyszerű és nagyszerű terv. Már el is kezdhetem a tömeggyártást. Nem nyilvánvaló-e, hogy ezek a lények tetőtől talpig boldogok lesznek? Kíváncsi vagyok, mit mond erre az a cinikus, szőrösszívű Klapanciusz, az a megrögzött hitetlen és agnosztikus! Vajon hová próbálja beverni az alantas gúnyolódás rozsdaette szögét? Csak fürkéssze, hol a hézag, keresse a kákán a csomót, mert ha mindenki annyi jót tesz a másiknak, hogy többet már nem is lehet… Hm, de nem fognak-e elfáradni, nem hajszolják agyon magukat, nem temeti el őket a jó cselekedetek lavinája? No, majd beépítünk egy-két gyönge reduktorocskát, esetleg tompítócskát, boldogságálló falacskát, szigetelőt, adagolót… Egy pillanat, csak ne siessünk, nehogy megint eltoljak valamit! Tehát primo – vidámak, secundo – jóakaratúak, tertio – ugrálnak, quarto – pirospozsgásak, quinto – remekül érzik magukat, sexto – nyájasak… ennyi elég is, kezdhetjük!

Ebédig szundított egyet, mert cudarul elcsigázta ez az elmélkedés, de aztán frissen, fürgén, katonásan kipattant az ágyból, terveket rajzolt, lyukszalagokat készített, algoritmust számítgatott, és kezdetnek épített egy kilencszáz személyből álló, boldog társadalmat. Az egyenlőség kedvéért mind úgy hasonlítottak egymásra, mint két tojás. Hogy ételen, italon össze ne kapjanak, úgy gyártotta őket, hogy enniük-inniuk soha ne kelljen: hideg atomtüzecske volt energiájuk forrása. Aztán kiült a ház elé a kispadra, és alkonyatig nézte, miként ugrándoznak, lármásan tudatva boldogságukat, miként cselekszik a jót egymás fejét simogatva, egymás útjából a követ is elhordva, milyen pufók, eleven és virgonc valamennyi, hogyan éldegélnek gondtalanul, jókedvűen. Ha valamelyiknek kificamodott a lába, csak úgy feketéllett körülötte a tömeg, de nem kíváncsiságból csődültek ám oda, hanem a nyájas segítőkészség kategorikus imperatívusza folytán. Igaz, hogy túlzott buzgalmukban helyrerakás helyett olykor kitépték a lábát, de szabályozott egy kicsit a reduktoraikon, betett még egy-két ellenállást, aztán meghívta Klapanciuszt. Amaz elég mogorva képpel nézte a víg hancúrozást, hallgatta az ujjongást, majd Trurlra pillantva megkérdezte:

– És szomorkodni tudnak?

– Buta kérdés! Világos, hogy nem tudnak! – felelte az.

– Tehát örökké így fognak ugrálni, ragyogni, jót tenni, és teli torokból sipítozni, hogy pompásan érzik magukat?

– Hát persze!

S mivel Klapanciusz nemcsak fukarkodott a dicsérettel, de nem szólt egy árva szót sem, Trurl dühösen hozzátette:

– Lehet, hogy ez egyhangú látvány, nem olyan festői, mint a csatajelenetek, de a boldogítás volt a feladatom, nem pedig az, hogy a nézők idegeit borzolgassam.

– Ha azért teszik, amit tesznek, mert muszáj nekik, Trurl barátom – szólalt meg végre Klapanciusz –, akkor annyi jó van bennük, mint a villamosban, amely azért nem gázolhat el, ha a járdán állsz, mert nem tud a sínjéből kiugrani. Nem az érez boldogságot a jót cselekedve, Trurlom, aki kénytelen állandóan mások fejét simogatni, örömében kurjongatni, és köveket elvinni az útból, hanem az, aki éppúgy búsulhatna, zokoghatna, a követ a másik fejéhez vághatná, de saját akaratából és jókedvéből nem csinálja. Ezek a te botcsinálta boldogjaid csak gúnyképei a magas eszményeknek, amelyeket sikerült tökéletesen csúffá tenned!

– Miket beszélsz! Hiszen ezek értelmes lények… – dadogta zavartan Trurl.

– Igen? – mondta Klapanciusz. – Mindjárt meglátjuk!

Majd, belépve Trurl tökélencei közé, az elsőt, aki útjába került, alaposan kupán vágta, s megkérdezte:

– Boldog kegyelmed?

– Csudára! – felelte amaz, fejét tapogatva, melyen púp nőtt.

– És most? – kérdezte Klapanciusz, s úgy behúzott neki, hogy nyomban elterült. Még fel sem tápászkodott, még a homokot köpdöste, de már kurjongatott:

– Boldog vagyok, nagyságos úr! Pompásan érzem magam!

– No tessék… – mondta tömören Klapanciusz a sóbálvánnyá meredt Trurlnak, és elment. A mérnök, földig lógó orral, egyenként bevitte tökélenceit a műhelyébe, és az utolsó csavarig szétszerelte őket; azok pedig egyáltalán nem tiltakoztak, sőt némelyik még segített is, amiben tudott, tartották a kulcsokat, a harapófogókat, még fejbe is csapták magukat a kalapáccsal, ha nem akart kinyílni a koponyatető. Trurl visszarakta az alkatrészeket a fiókokba és a raktárpolcra, letépte a rajztábláról a terveket, és apró darabokra szaggatta őket. Leült az asztalhoz, amely kissé meggörbült a bölcseleti és erkölcstani művek tornyai alatt, és tompán felsóhajtott:

– Szép kis história! Jól megszégyenített ez a himpellér, ez a zúznivaló, ez az én úgynevezett barátom!

Kivette az üveg alól a permutátor modelljét, azét a készülékét, amely minden érzékletet a nyájas segítőkészség és általános jóakarat kényszerévé alakít át. Az üllőre helyezte, és erőteljes csapásokkal darabokra törte. Ettől sem könnyebbült meg. Egy darabig elmélkedett, sóhajtozott, aztán hozzáfogott új ötlete megvalósításához. Ezúttal nagyobbacska társadalom került ki a keze alól – háromezer derék legény –, amely rögtön felsőbbséget választott magának egyenlő és titkos szavazással, majd különböző munkákba kezdett: ki házépítésbe, palánkállításba, ki a természet törvényeinek feltárásába, ki meg játékokba és hancúrozásba. Trurl új teremtményei egy kis homeosztátot hordtak a fejükben. Ebben volt két jól odaforrasztott szegecs, s azok között úgy táncolhatott a szabad akaratuk, ahogyan csak akart: de alul ott volt a jó rugó, amely sokkal erősebben húzta maga felé, mint a másik, egy kis cölöppel lefékezett pólus, amely a rombolást és pusztítást képviselte. Ezenkívül minden állampolgárnak volt nagy érzékenységű lelkiismeret-indikátora, két fogazott állkapocshoz csatolva, amelyek mardosni kezdték, ha letért az erény útjáról. Mint azt Trurl a műhelyben egy külön prototípuson kipróbálta, a lelkifurdalás erősebben rázta a szerencsétlent a csuklásnál, sőt még a vitustáncnál is; csak a töredelem, a nemes tettek, az önzetlenség töltötte fel lassan a kondenzátort, amely aztán szétnyitotta a mardosó lelki állkapcsokat, és megolajozta az indikátort. Mestermű volt, annyi biztos! Trurl arra is gondolt, hogy a lelkifurdalást pozitív visszacsatolással a fogfájáshoz kapcsolja, de erről végül is letett, mert félt, hogy Klapanciusz megint holmi kényszerről fog fecsegni, amely kizárja a szabad akarat jelenlétét. Ez egyébként szemenszedett hazugság lett volna, mivel az új lények statisztikus működésű alegységekkel rendelkeztek, tehát senki, még Trurl sem tudhatta előre, mit csinálnak majd, és hogyan boldogulnak. Éjszaka Trurl fel-felriadt boldog kiáltozásukra, s ez a lárma nem csekély örömére szolgált.

– No – dünnyögte –, most nincs, amibe Klapanciusz belekössön! Boldogok, de nem a programozás, vagyis kényszer következtében, hanem csakis stohasztikus, ergodikus és probabilisztikus módon. Ez már döfi! – Eme gondolattal édesen elszenderedett, és reggelig aludt.

Minthogy Klapanciuszt nem találta otthon, délig várt rá, aztán mindjárt hazavitte, egyenesen a felicitológiai gyakorlótérre. Klapanciusz megnézte a házakat, kerítéseket, tornyocskákat, feliratokat, a főkormányzóságot és irodáit, a képviselőket, az állampolgárokat, elbeszélgetett velük erről-arról, egy mellékutcában megpróbált egy véznábbat kupán vágni, de három másik tüstént nyakon csípte, és szép összjátékkal, nótaszóra kivágta a kapun; noha vigyáztak, hogy a nyakát ki ne törje, savanyú arccal tápászkodott fel az út menti árokból.

– No? – érdeklődött Trurl szórakozottan, úgy téve, mintha észre sem vette volna Klapanciusz megcsúfoltatását. – Mi a véleményed?

– Eljövök holnap – felelte amaz.

Látva, hogy kibúvót keres, Trurl fölényesen mosolygott. Másnap déltájban a két mérnök ismét besétált a településre. Nagy változásokat tapasztaltak. Rögtön megállította őket a milicista járőr, s a rangidős így szólt Trurlhoz:

– Mit bazsalyog kend olyan görbén? Nem hallja a madárdalt? Nem látja a virágokat? Fel azzal a fejjel!

A második, alacsonyabb rangú hozzátette:

– Frissen, fürgén, vígan, mert baj lesz!

A harmadik nem szólt semmit, csak hátba vágta a mérnököt vasöklével, csak úgy reccsent, aztán Klapanciusz felé fordultak, de az rögvest úgy kihúzta magát a saját akaratából, olyan boldogan ragyogott, hogy békén hagyták, és továbbmentek. Ez a jelenet mély benyomást gyakorolt az új rend akaratlan megteremtőjére, de még inkább leesett az álla a nagy téren, Felicia főkormányzósága előtt, ahol a szabályos négyszögekbe felsorakozott alattvalók vezényszóra lelkes kiáltásokat hallattak:

– Éljen… a boldog… élet! – ordította egy tisztféle, váll-lapokkal, a zászló alatt, és jól begyakorlott kórus harsogta rá:

– Boldog, vidám élet!

Trurl még meg sem mukkanhatott, máris ott találta magát a sorban, acélmarkok szorításában, barátjával együtt, és estig végezték a gyakorlatot, amely abból állt, hogy önmagukkal rosszat, a sorban szomszédos felebarátukkal viszont jót kellett tenni, mindezt „Egy, kettő, három!” vezényszóra, a feljebbvalók pedig, akiket felicájoknak, másképpen a Közboldogság Őreinek, röviden Köbőröknek neveztek, éberen ügyeltek, hogy külön-külön és együttvéve mindenki kellőképpen tanúsítsa tökéletes boldogságát és általános jólétét, ami a gyakorlatban igen fárasztónak bizonyult. A felicitológiai gyakorlatok rövid szünetében Trurlnak és Klapanciusznak sikerült kiszökni a sorból, és a palánk mögé bújni, majd le-levágódva az árokba, mintha ágyúval lőnék őket, rohantak Trurl házáig, és a biztonság kedvéért elbarikádozták magukat a padláson. Éppen jókor, mert már az egész környéken járőrök mászkáltak, átfésülték a házakat, boldogtalan, bánatos vagy rosszkedvű egyéneket keresve, hogy helyszíni boldogításban részesíthessék őket. Trurl eközben káromkodva, mint a záporeső, latolgatta a padláson, hogyan számolhatná fel a kedvezőtlen fordulatot vett kísérlet eredményeit, Klapanciusz pedig a markába nevetett. Nem tudván jobbat kitalálni, Trurl szétszerelőbrigádot küldött a településre, noha nehéz szívvel; a biztonság kedvéért úgy programozta őket, mélységesen titkolva ezt Klapanciusz előtt, hogy ne menjenek lépre, ha általános jóakaratot és felettébb nyájas segítőkészséget hirdető, szép jelszavakkal találkoznak, Össze is csapott a brigád a Köbőrökkel, csak úgy szikrázott. Felicia hősiesen harcolt az egyetemes boldogság védelmében, Trurl tehát kénytelen volt erősítést küldeni, dupla satukkal és fogókkal; a harc ekkor igazi ütközetté, valóságos háborúvá vált, ugyanis mindkét fél határtalan önfeláldozást tanúsított, immáron kartácsokkal és srapnelekkel lőve egymást. Mikor újhold keltén kimentek a házból, a csatatér siralmas látványt nyújtott. A település füstölgő romjai között csak egy-egy felicáj, akit a nagy sietségben nem szedtek szét végleg, fejezte ki gyenge hangon, gépi agóniája közben, mélységes és törhetetlen ragaszkodását az Egyetemes Jó eszméjéhez. Trurl, már nem próbálva leplezni kudarcát, dühöngött és kesergett, mert egyáltalán nem értette, hol követte el a hibát, amely a jótét lelkekből pofabeverőket csinált.

– Az Egyetemes Jóakarat irányelve, barátom, ha túlságosan általános, különféle gyümölcsöket hozhat – magyarázta neki Klapanciusz közérthetően. – Aki boldog, hamarosan azt akarja, hogy a többiek is boldogok legyenek, s a makacskodókat elkezdi furkósbottal taszigálni a boldogságba.

– Tehát a jó rosszat szülhet! Ó, milyen álnok a Dolgok Természete! – kiáltott fel Trurl. – Hadat üzenek tehát magának a Természetnek! Ég veled, Klapanciusz! Pillanatnyilag legyőzötten állok előtted, ám egyetlen ütközet még nem dönti el a háború kimenetelét!

Egyedül maradva nyomban könyveibe és papírjaiba temetkezett, borús, de annál elszántabb hangulatban. Józan esze azt súgta, hogy nem ártana a következő kísérlet előtt falat építeni a ház köré, a lőréseken pedig ágyúcsöveket kidugni, de hát mégsem kezdhette így az általános jóakarat felépítését, ezért úgy döntött, hogy ezentúl csak kicsinyített modelleket készít 1 : 100 000 méretben, a mikrominiatürizált kísérleti szociológia keretében. Műhelye falára szépen kicirkalmazott jelszavakat függesztett ki, hogy mindig maga előtt lássa és jobban eszébe vésse őket, jelesül: 1) Szelíd Önkéntesség, 2) Gyöngéd Meggyőzés, 3) Finom Jóakarat, 4) Kíméletes Segítőkészség – aztán hozzálátott e jelszavak átültetéséhez a gyakorlati létbe. Kezdetnek összeszerelt ezer elektrolényecskét a mikroszkóp alatt, felruházva őket egy csekélyke értelemmel és nem sokkal nagyobb ragaszkodással a jóhoz, mert e téren már nagyon tartott a fanatizmustól. Elég álmosan lézengtek tehát a lakásukul rendelt dobozkában, amelyet ez az egyenletes, monoton mozgás óraműhöz tett hasonlatossá. Adott nekik még egy kis okosságot, meghúzva a gondolatcsavart, erre mindjárt felélénkültek, és a vasreszelékből apró szerszámokat gyártva, fűrészelni kezdték velük a doboz falát és tetejét. Most a jó-potenciált növelte meg; rögtön jóságossá vált a társadalom, mindenki fel-alá rohangált, és vadul keresett valakit, akit istápolhatna. Különösen nagy volt a kereslet özvegyek és árvák iránt, a világtalanokról már nem is beszélve. Annyit dédelgették, babusgatták őket, hogy némelyik szerencsétlen a doboz sárgaréz zárja mögé bújt, és a civilizáció teljes zűrzavarba jutott. Az árvahiány és az ínség miatt válság tört ki; nem találhatván eme siralomvölgyben, mármint a dobozban, méltó tárgyakat a szerfölött tevékeny jóakarat számára, a mikronép tizennyolc nemzedék után kialakította az Abszolút Árvába vetett hitet, akit egyáltalán nem lehet végleg árvátlanítani és boldoggá tenni: e végtelenség kiskapuján a transzcendenciába menekült a fölös jóság, metafizikává alakulva. A társadalom a túlvilágra vetette tekintetét, és gazdagon benépesítette: a tiszteletben álló lények között megjelent a Mennyei Özvegy, továbbá az Egek Ura, szintén fölöttébb szánalomra méltó lény; e világot közben teljesen elhanyagolták, s a vallási szervezetek elnyelték a világiak zömét. Nem így képzelte ezt Trurl; racionalizmust, szkepticizmust és józanságot adagolt beléjük, mire aztán megnyugodtak.

De csak kis időre. Megjelent Elektrovoltaire, aki azt hirdette, hogy nem létezik semmiféle Abszolút Árva, hanem csupán a Kozmosz, vagyis a Kocka, melyet a természet erői hoztak létre; az árvisták kiátkozták, aztán Trurlnak el kellett mennie bevásárolni, és mire két óra múlva visszatért, a doboz vadul ugrált a fiókban, mert kitört a vallásháború. Feltöltötte altruizmussal, de ettől csak sisteregni kezdett; beadagolt egy kis észt, mire a doboz lehűlt. De aztán megint mozgolódás támadt, és az érthetetlen kavargásból kellemetlenül szabályos lépésekkel menetelő négyszögek kezdtek kibontakozni. A dobozban éppen eltelt egy évszázad; az árvistáknak és elektrovoltairiánusoknak nyomuk sem maradt, mindenki az Egyetemes Jóról értekezett. Teljesen világi szellemű tanulmányokat írtak róla, de hamarosan felmerült az egész társadalom eredetének kérdése: egyesek azt mondták, hogy a rézzsanér mögötti porból keletkezett, mások viszont azt, hogy kívülről jövő, kozmikus invázió eredményeként. Hogy eldöntsék ezt az égető kérdést, Nagy Fúrót építettek azzal a szándékkal, hogy átfúrják a Kozmoszt, vagyis a dobozt, és megvizsgálják, mi van odakint. Mivel pedig ott ismeretlen erők lehetnek, mindjárt ágyúkat is kezdtek önteni. Trurl nyugtalankodni kezdett, csalódottságában gyorsan szétszedte az egészet, és már-már sírva tépelődött:

– Az ész ridegséghez vezet, a jó őrültségekhez! Hát mi okozza ezt a végzetes szerkezeti-történelmi összefüggést? – Elhatározta, hogy külön megvizsgálja a dolgot. Előásta a kamrából első prototípusát, az öreg Szemlélőt, és mikor a gép sikongatni kezdett az esztétikai gyönyörűségtől a szeméthalom alatt, rákapcsolt egy kis intelligenciaegységet. A Léboló azonnal abbahagyta a nyögdécselést. Trurl megkérdezte, mi nem tetszik neki, mire azt felelte:

– Tetszeni továbbra is minden tetszik, bámulatomat azonban megfékezem e jelenség boncolgatásával, ugyanis először meg akarom tudni, hogy tulajdonképpen miért tetszik, tehát mi okból és mi célból. És egyáltalán ki vagy te, aki kérdéseiddel kizökkentesz elmélkedéseimből és gondolataimból? Hogy viszonyul a te léted az enyémhez, ki vele! Érzem, valami arra késztet, hogy téged is csodáljalak, de a józan ész azt parancsolja, hogy ellenálljak ennek a belső kényszernek, mert nem lehet-e reám leselkedő csapda?

– Ami létünket illeti – mondta könnyelműen Trurl –, én teremtettelek, és hogy a lelkednek valami haszna is legyen ebből, úgy intéztem, hogy közted és a világ között tökéletes harmónia uralkodjék.

– Harmónia? – szólt a Léboló, figyelmesen rászögezve lencséinek puskacsövét. – Harmónia, uram? És miért van három lábam? Miért viselem a fejemet magasabban náluk? Miért vagyok balról rézlemezzel szegecselve, jobbról pedig vassal? Miért van öt szemem? Felelj, amennyiben igaz, hogy te hívtál elő a semmiből, uram!

– Három lábad azért van, mert kettőn nem lehet kényelmesen állni, négy pedig már anyagpazarlás – magyarázta Trurl. – Öt szemed azért, mert ennyi jó lencsém volt kéznél, ami pedig a lemezeket illeti, éppen kifogyott az acélom, mikor a burkolatodat készítettem.

– Nahát! – horkant fel gúnyosan a Léboló. – Azt akarod nekem bebeszélni, hogy mindez a vaksors, a puszta véletlen, az üres értelmetlenség műve? És én elhiggyem ezt a dőreséget?

– Én csak tudom, hogy volt, ha egyszer én csináltalak! – jelentette ki Trurl, kissé bosszankodva ezen az öntelt makacsságon.

– Két lehetőséget látok – mondta megfontoltan a Léboló. – Az első, hogy hazudsz, mint a vízfolyás. Ezt egyelőre félreteszem, mivel még nem vizsgáltam meg. A második, hogy saját hited szerint igazat beszélsz, ebből azonban semmi lényeges nem következik, mivel ez az igazság egy nagyobb tudás szerint, eltérően a te csekély tudásod vélelmétől, valójában hamis.

– Hogy érted ezt?

– Úgy, hogy amit te a körülmények véletlen összejátszásának látsz, korántsem okvetlenül az. Az acéllemez kifogyását te talán véletlennek hitted, de honnan tudod, hogy nem a Magasabb Szükségszerűség rendelkezett-e így? A rézlemez ottlétét csak kényelmesnek vélted, pedig ebben is bizonyára az Eleve Elrendelt Harmónia nyilatkozott meg. Szemeim és lábaim számában ugyancsak a Magasabb Rend mérhetetlen titkainak kell rejtőzniük, eme számok, viszonyuk és arányaik Örök Jelentésének. Világos, ugye, hiszen a három és az öt egyaránt prímszám. Pedig valamelyik osztható is lehetne egy másikkal, nem gondolod? Háromszor öt az tizenöt, vagyis egyes és ötös; ha összeadjuk őket, az hat, ha pedig a hatot hárommal osztjuk, kijön a kettő, vagyis színeim száma, mert én az egyik oldalon réz, a másikon vas Léboló vagyok! Puszta véletlenből fakadna ez a pontos viszony? Nevetséges! Olyan lény vagyok, amely túlnő kicsinyes horizontodon, primitív lakatos! Ha egyáltalán van valami igazság abban, hogy te építettél (amit egyébként bajos elhinni), a dolgok ilyetén állása esetében is csupán a Magasabb Törvények egyszerű eszköze lennél, én pedig valódi céljuk. Te vagy a véletlen esőcsepp, én pedig a növény, amely virágkoronája színével magasztal minden teremtést; te a szimpla árnyékot vető, korhadt kerítésléc, én pedig a napfény, amely megparancsolja a létnek, hogy válassza el a sötétséget a világosságtól; te a vak eszköz, mellékes terméke az Örök Kéznek, amely engem életre hívott! Hiába próbálod tehát lényemet ócsárolni, azt állítva, hogy ötszeműségem, háromlábúságom és kétszínűségem csupán „raktári takarékossági nyersanyagok” következménye. Én e tulajdonságokban a létezés magasabb összefüggéseinek tükröződését látom, a szimmetriáét, amelynek jelentését még nem értem kellőképpen, de bizonyára megértem majd, ha egy szabad percemben előveszem a problémát. Ami pedig téged illet, nem társalgók veled többet, mert sajnálom rá az időt.

E szónoklattól feldühödve Trurl a rúgkapáló Lébolót visszataszigálta a kamrába, s hiába követelte a gép harsány hangon az önrendelkezés jogát, a szabad egyéniség függetlenségét és a személyes integritást, kikapcsolta intelligenciafokozóját, és hazasompolygott, körbetekingetve, hogy nem leste-e meg valaki eme ténykedését. A Lébolón elkövetett erőszak ugyanis a szégyen érzésével töltötte el, és leülve nyitott könyveihez, már-már gonosztevőnek érezte magát.

– Valami átok lehet az olyan géptervező munkán, amely csak a jót és az egyetemes boldogságot tartja szem előtt – gondolta –, hogy minden, akár csak kezdeti próbálkozás és készülődés hamarosan cudar tettekbe taszít, és lelkifurdalást ébreszt. Ördög vigye a Lébolót és Előre Elrendelt Harmóniáját! Másképpen kell munkához látnom.

Eddig egyenként próbálta ki a prototípusokat, tehát minden lépés rengeteg idejét és nyersanyagát emésztette fel. Most elhatározta, hogy ezer kísérletet indít meg egyszerre, 1 : 1 000 000 arányban. Az elektronmikroszkóp alatt úgy igazgatta a darabonként megszámlált atomokat, hogy a mikrobáknál alig nagyobb lényecskék álltak elő belőlük, angströmkéknek hívták őket. Negyedmillió ilyen egyén alkotott egy kultúrát, amelyet a hajszálcsöves pipettával a tárgylemezre csöppentett. Egy-egy ilyen mikrocivilizációs preparátum szabad szemmel szürkés-olajzöld foltocskának látszott, s ami benne lejátszódott, azt csak a legerősebb nagyítással lehetett megfigyelni.

Mindegyik angströmkét ellátta Trurl icipici altruiszto-heroiko-optimisztikus szabályozóval, amelybe beleépítette az agresszióféket, a kategorikus és elektronikus imperatívuszt, valamint a szinte példátlan jólelkűséget. Kaptak ezenkívül mikroracionalizátort mind ortodoxia-, mind eretnekségtompítóval felszerelve, hogy semmiféle fanatizmus ne fordulhasson elő. A kultúrákat tárgylemezekre csöppentette, azokat oszlopba rakta, majd az oszlopokat összecsomagolta, és az egészet felrakta a civilizációs inkubátor polcaira. Rájuk zárta az ajtót, s otthagyta őket két és fél napig. Előzőleg minden civilizációt letakart egy gondosan megtisztított fedőlemezzel azúrkék üvegből, hiszen ez lesz az ottani társadalom ege. A cseppentővel táplálékot is adott mindegyik preparátumhoz, továbbá nyersanyagokat, hogy azt gyárthassanak belőle, amit közmegegyezéssel a legjobbnak és legszükségesebbnek ítélnek. A fejlődést, amely minden tárgylemezen lázasan megindult, persze nem kísérhette mindenütt figyelemmel, ezért találomra emelt ki egy-egy civilizációt, majd rálehelt a mikroszkóp nézőlencséjére, tiszta kendővel megtörölte, s visszafojtott lélegzettel figyelte a kollektív tevékenységet a magasból, mert úgy nézett lefelé a mikroszkóp csövén át, mint a felhők mögül művére lepillantó Úristen.

Háromszáz preparátum hamarosan megrohadt. A tünetek jobbára hasonlóak voltak. A kultúra foltocskája először élénken terjedni kezdett, vékonyka nyúlványokat bocsátva ki mindenfelé, aztán könnyű kis füst vagy inkább ködöcske emelkedett fölé; mikroszkopikus villanások látszottak, amelyek foszforos pettyekkel szórták tele a mikrovárosokat és mikromezőket, majd az egész halk mennydörgéssel porrá omlott. Nyolcszázszoros nézőlencsét helyezve a mikroszkópra, Trurl az egyik ilyen preparátumban csupa üszkös romot látott, itt-ott kormos zászlók maradványaival, amelyeknek feliratát azonban parányiságuk miatt nem tudta elolvasni. Minden ilyen tárgylemezt gyorsan kidobott a szemétkosárba. De nem mindenütt alakultak ilyen rosszul a dolgok. Több száz kultúra felfelé törekedett, serényen nőve; mikor már nem volt elég helyük a tárgylemezen, adagonként másik üveglapra tette őket: három hét alatt több mint 19 000 virágzó kultúrája volt.

Alapgondolata szerint, melyet zseniálisnak talált, Trurl maga semmit sem döntött el az általános boldogítás kérdésében, csupán hedotropizmust ültetett az angströmkékbe, ezt azonban sok különféle módon tette. Hol minden egyes angströmkébe boldogságra forgó központot helyezett, hol részekre osztotta ezt a központot, és darabjait helyezte az egyedekbe; ilyenkor a boldogság felé való menetelés megkövetelte az általános összefogást a megfelelő szervezetek keretében. Az első módszerrel alkotott lények a saját szakállukra, mértéktartás nélkül elégítették ki hedotropizmusukat, így végül mindegyik halkan szétrepedt a túltelítettségtől. A második módszer gyümölcsözőbbnek bizonyult. A tárgylemezeken létrejött gazdag civilizációk társadalmi technikákat és változatos kulturális intézményeket alakítottak ki: az 1376. sz. preparátum a Kimittudizmust, a 2931. sz. a Zuhadart, a 95. sz. pedig a Frakcionált Hedonisztikát a Lépcsőzetes Metafizikán belül. A kimittudok abban vetélkedtek, hogy ki tudja tökéletesebben megvalósítani az erényeket, s ennek során frásztokra és csuhajokra oszlottak. A csuhajok úgy vélekedtek, hogy nem ismerheti az erényt, aki még nem ismerte a bűnt, hiszen a kettőt meg kell különböztetni; ezért egy hosszú katalógus alapján sorra kipróbálták a bűnöket azzal a magasztos szándékkal, hogy a Megfelelő Napon szakítanak velük. Ám a csuhajozás, noha előkészítő tanoncidőnek szánták, az eszközöket céllá tette; legalábbis ezt állították a frásztok. Miután legyőzték a csuhajokat, bevezették a frásztianizmust, e 64 000 szilaj és kategorikus tilalomra épült kultúrát. Kormányzatuk alatt tilos volt röhögni és köhögni, hántani és bántani, ennélfogva mindeme szigorú tilalmakat ostromolni kezdték, és egymás után megdöntötték, mind kéjesebb örömmel és általános csámcsogással. Amikor Trurl kis idő múltán megnézte a kimittudos preparátumot, megrémítette az általános futkározás: mindenki tébolyultan rohangált, hogy valami megszeghető tilalmat találjon, és a frászt kapták, mert már egy sem volt. Így aztán, noha némelyek még főztek, nőztek, kerepeltek, szerepeltek, hántották és bántották, aki csak az útjukba került, egy fikarcnyi örömük sem volt már az egészből.

Trurl tehát beírta laborjegyzőkönyvébe az észrevételt, hogy ahol mindent szabad, ott semminek sem örülnek. A 2931. sz. preparátumban a zuhatagok laktak, erényes törzs, amely számos eszményképet tisztelt, úgymint: Niagar Ősatya, a Legtisztább Angyalhaj, a Boldogságos Hallomás és egyéb Tökéletes Lények, ezeknek hódoltak, liturgia szerint imádták őket, és a megfelelő képmások előtt, a megfelelő helyen, a megfelelő porban csúsztak. Ám amikor Trurl éppen az Ájtatosság, Térdeplés és Porban csúszás példátlan tetőzését csodálhatta meg, a zuhatagok feltápászkodtak, leverték térdükről a port, és nekiálltak imádatuk tárgyait a talapzatról leráncigálni, ablakon kihajigálni, Niagar Ősatya hasán ugrándozni, Boldogságos Angyalhajat megcibálni, de oly bőszen, hogy szemlélőjüknek a haja is égnek állt a mikroszkóp fölött. De éppen az eddig köztiszteletben állónak ez az általános ledöntése szerzett nekik akkora megkönnyebbülést, hogy – legalábbis egy időre – egészen boldognak érezték magukat. Úgy látszott, a kimittudok sorsa fenyegeti őket, de a zuhatagok óvatosabbak voltak: Szentségtervező Intézeteik már el is készítették az utánpótlást; egyre újabb modelleket emeltek a talapzatokra és oltárokra, kultúrájuk így libikókajelleget öltött. Trurl feljegyezte, hogy a tisztelet tárgyának porba döntése olykor örömet szerez, és hogy könnyebb legyen megjegyezni, elnevezte a zuhatagokat ledöntéreknek.

A következő, 95. sz. preparátum bonyolultabb képet nyújtott. Ez a civilizáció, a lépcsőzeteké, metafizikai hajlandóságú volt, de annyira, hogy a metafizikai ügyeket saját kezébe vette. E világból a Purgatórium-szanatóriumokba jutott benne az egyed, onnan a Nemennybe, majd ebből az Előmennybe, aztán az Almennybe, innét a Közelmennybe. Végül megnyíltak a Majdnemmenny kapui, s az egész teotaktika és ravaszság lényege az volt, hogy a tulajdonképpeni Mennyet állandóan halogatták és elnapolták. Igaz, hogy a mileszmárok szektája azonnalra követelte a Mennyet, egy másik szekta pedig, a körbebabámoké, ugyanezen kvantált és frakcionált transzcendencia keretében, katapultáló csapdákat akart minden szinten elhelyezni; aki rálép, lelke visszapottyan legalulra, e világba, és kezdheti elölről a mászást. Egyszóval Zárt Ciklust akartak Stohasztikus Pulzálással, sőt esetleg Átszállásos Reinkarnációs Vándorlással, de az ortodoxok ezt a tant az Ugráló Ringlispíl Eretnekségének nevezték.

Azután az Adagolt Metafizika sok más típusát is felfedezte még Trurl. Némelyik tárgylemezen már nyüzsögtek a boldogságos és szent angströmkék, másutt Rosszkijavítók, Helyrepofozók és Életútegyenesítők működtek, ám a deszakralizálás folyamán sok ilyen berendezést összetörtek, s a Transzcendentális Libikókából a laicizálódás folytán itt-ott kialakult a közönséges libegők építésének technikája. Sajnos a példásan világiasodó kultúrákat is valamiféle járvány pusztította. A 6101. számú komoly reményeket ébresztett Trurlban: itt kikiáltották a technikai-szolidáris, egyszerűen nagyszerű paradicsomot, a mérnök tehát kényelmesebben elhelyezkedett a székén, és megigazította a mikrométercsavart, hogy élesebb legyen a kép. Hamarosan megnyúlt az ábrázata. Az üvegország egyes lakosai gépekre pattanva száguldoztak, keresve valamit, ami még lehetetlen. Mások szarvasgombás tejszínhabbal teli kádakban feküdtek, kaviárt hintettek a fejükre, és megfulladtak, orrukon világfájdalom-buborékokat eregetve. Megint mások, akiket pompásan rugózó bacchánsnők vittek a vállukon, egyik oldalról mézzel, a másikról vaníliakrémmel locsolgatva őket, fél szemmel kincses szelencéjükben gyönyörködtek, amely tele volt arannyal és drága illatszerekkel; fél szemmel pedig sóváran kerestek valakit, aki legalább egy pillanatra irigyelné tőlük ezt a tömény élvezetet, ám ilyen egyén nem volt. Ezért aztán elfáradva lemásztak a földre, elhajigálták és széttaposták kincseiket, mint a szemetet, majd ingatag léptekkel csatlakoztak azokhoz a komor személyekhez, akik a világ megjobbítását, illetve megrosszabbítását hirdették. Az Erototechnikai Intézet volt professzorainak csoportja megalapította a negácok rendjét, és kiáltványokat szerkesztett, amelyek alázatra, önmérsékletre és egyéb gyötrelmekre buzdítottak, jóllehet gyakorlásukat nem javallottak állandóan, hanem csupán a hét hat napján. A hetedik napon a negác rendi atyák elővették a szekrényből a bacchánsnőket, felhozták a pincéből a boroskancsókat, ételeket, gyöngysorokat, erotizátorokat, nadrágszíjlazító szerkezeteket, és hajnali harangszóra olyan tivornyákba fogtak, hogy rengett a ház, de már hétfőn reggel valamennyien, élükön az apáttal, megint lebúsulták magukat a sárga földig. Az ifjú nemzedék egy része hétfőtől szombatig a negác atyákkal tartott, de vasárnapra elhagyta a kolostort, mások viszont csak az ünnepnapot töltötték náluk. Egy napon aztán az előbbiek csépelni kezdték az utóbbi csoportot, szemére hányva buja dőzsölését. Trurl megborzongott, és elfordította szemét a mikroszkóptól.

Történt ezenkívül, hogy a több ezer preparátumot tartalmazó inkubátorban az általános haladás folyamán merész felfedező utakra került sor, s ily módon kezdetét vette a Tárgylemezközi Utazások korszaka. Hamarosan kiviláglott, hogy a kimittudok irigylik a zuhatagokat, a zuhatagok a lépcsőzeteket, a lépcsőzetek a ledöntéreket, ráadásul kósza hírek keltek szárnyra egy tejjel-mézzel folyó birodalomról, ahol a szexokraták kormányoznak, és remekül lehet élni, bár senki sem tudta pontosan, hogy miképp. Az ottani lakosok állítólag akkora tudásra tettek szert, hogy átalakíthatják önnön testüket, és hedovárt kapcsolnak hozzá, egy elmés szerkezetet, amely tömény boldogságkivonatot szivattyúz beléjük. A kritikus szellemek viszont azt suttogták, hogy ebben az ismeretlen országban teljes züllöttség uralkodik. Trurl hiába nézte át a sok ezer preparátumot, hedosztázra, vagyis teljesen stabilizálódott boldogságra sehol sem talált. Kénytelen volt tehát, bár nehéz szívvel, a mesék és mítoszok közé utalni ezt a szóbeszédet, amely a tárgylemezközi utazások során kapott szárnyra; s nagy aggodalommal helyezte a mikroszkóp alá a 6590. sz. preparátumot, mert már abban sem volt biztos, hogy ez a kedvence némileg megvigasztalja. Az itteni kultúra nem csak a jólét gépi alapjáról gondoskodott, hanem a magasabb szellemi alkotómunka teréről is. Az angströmkéknek ez a törzse hallatlanul tehetséges volt, csak úgy hemzsegtek a nagyszerű filozófusok, festőművészek, szobrászok, költők, drámaírók, váteszek; aki nem volt híres zeneszerző vagy előadóművész, az biztosan csillagászként vagy biofizikusként jeleskedett, de legalábbis mint parodista, kötéltáncos és bélyeggyűjtő aratott sikereket, ráadásul pedig bársonyosan zengő baritonnal, abszolút hallással és színes álmokkal dicsekedhetett. Természetes, hogy a 6590. sz. preparátumban szüntelen alkotótevékenység dühöngött. Halomszám készültek a festmények, szoborerdők nőttek ki a földből, a tudós könyvek, erkölcsi és poétikai értekezések, valamint egyéb, elmondhatatlanul csodás művek miriádjait kellett megvitatni. Midőn azonban Trurl a mikroszkópba nézett, érthetetlen zűrzavarjeleit pillantotta meg. A zsúfolt műtermekből képek és szobrok repültek az utcára, a járókelők nem a járdán lépkedtek, hanem versesköteteken, ugyanis már senki nem olvasott, nem tanulmányozott senkit, nem gyönyörködött a mások zenéjében, lévén maga is az összes múzsák ura, köz– és váltólángész. Az ablaksorok mögött helyenként még kopogtak az írógépek, cuppantak az ecsetek, és sercegtek a tollak, ám egyre sűrűbben ugrottak ki az ablakon a lángelmék, előzőleg felgyújtva műtermüket, mert remekműveikkel a kutya se törődött. Ennélfogva több helyen is tűz ütött ki, az automatákból álló tűzoltóság eloltotta, de lassan már nem akadt senki, aki a megmentett házakban lakjon. A csatornázó, takarító, tűzoltó és egyéb automaták lassan megismerkedtek a kihalt civilizáció kincseivel, nagyon megtetszettek nekik, de mivel nem értettek meg mindent, fejleszteni kezdték intelligenciájukat, hogy kellően alkalmazkodjanak a gazdag szellemiségű környezethez. Ezzel megkezdődött a vég, mert már senki sem takarított, csatornázott, törölgetett és tűzoltott, csak olvasott, szavalt, énekelt és színjátszott. A csatornák eldugultak, a szemétládák kicsordultak, a tűz pedig elvégezte a többit, aztán már csak a pernye és a félig elhamvadt verseskönyvlapok szállongtak a teljesen kihalt táj fölött. Trurl elkapta a szemét e szörnyű látványról, fiókja legsötétebb sarkába dugta a preparátumot, és hosszan, gondterhelten tépelődött, mert nem tudta, mihez fogjon. Töprengéséből a járókelők kiáltása riasztotta fel: „Tűz van!” Mégpedig éppen az ő könyvtára égett, mivel néhány, véletlenül a könyvek közé keveredett civilizációt megtámadott a közönséges penész, azok viszont kozmikus inváziónak, tehát agresszív lények támadásának vélvén a dolgot, fegyverrel rontottak a betolakodóra, így ütött ki a tűz. Kis híján háromezer könyve égett el ekkor Trurlnak, s ugyanennyi civilizáció pattant meg a lángokban. Voltak köztük olyanok is, amelyek Trurl legjobb számítása szerint még rátalálhattak volna az Egyetemes Boldogság útjára. Miután a tüzet eloltották, mennyezetig szurkos, vízben úszó műhelyében Trurl leroskadt kemény zsámolyára, és vigasztalásul nézegetni kezdte azokat a civilizációkat, amelyek megmaradtak, mert a légmentesen elzárt inkubátorban vészelték át a tüzet. Az egyikben már odáig fejlődött a tudomány, hogy csillagászati távcsöveket készítettek, és azon vizsgálták Trurlt, ő pedig olyannak látta a ráirányzott pici lencséket, mint a legparányibb harmatcseppet. Jóságosan elmosolyodott e megismerő buzgalom láttán, de a következő pillanatban felugrott, jajgatva kapott a szeméhez, és futott a gyógyszertárba, mert a kis civilizáció asztrofizikusai telibe találták a lézersugárral. Többé nem ült mikroszkóphoz sötét szemüveg nélkül.

A jelentős pusztulást, amelyet a tűzvész okozott a kultúrák soraiban, pótolni kellett, tehát Trurl ismét nekilátott az angströmkék gyártásának. Egy napon megrezzent kezében a mikromanipulátor, s az erő, melyet éppen bekapcsolt, a jó vágya helyett a rossz utáni sóvárgásnak bizonyult. Nem dobta ki az elrontott preparátumot, hanem betette az inkubátorba, mert furdalta a kíváncsiság, milyen szörnyű alakot ölthet egy civilizáció, amely már eleve gonosz lényekből áll. Mily nagy volt a csodálkozása, midőn a tárgylemezen egészen átlagos civilizációt talált, sem különösen jobbat, sem rosszabbat a többinél. Trurl a fejéhez kapott.

– Mit kell látnom! – kiáltotta. – Tehát a csupa jókból, szeliditákból, angyeliusokból és szeretárokból ugyanaz jön ki, mint a galáditákból, gyilkoncokból és mefisztekből? Hah! Nem értem, de úgy érzem, valami fontos igazság közelébe jutottam! Mind a jó, mind a rossz, mely az értelmes lényekben lakik, hasonló gyümölcsöt terem… Miként értsem ezt? Honnét eme végzetes átlagolódás?

Imigyen töprengett, fel-felkiáltva, de mákszemnyi világosság sem támadt a fejében, bevágta hát összes civilizációját a fiókba, és aludni tért. Másnap reggel így tanakodott:

– Nyilvánvaló immár, hogy az egész kozmosz legnehezebb problémájának veselkedtem neki, ha egyszer még én magam sem tudom személyesen megoldani! Netalán semmiképpen sem egyeztethető össze az értelem a boldogsággal? Erre látszik mutatni a Léboló esete: addig lubickolt a lét eksztázisában, amíg gondolkodásra nem serkentettem. Ám én nem számolhatok ezzel az eshetőséggel, nem fogadom el, nem tekintem a természet tulajdonságának, hiszen azt jelentené, hogy gálád és fondorlatos, szinte sátáni gonoszság rejtőzik a létben, az anyagban szunnyadozva és csak arra várva, hogy felébredjen a tudat, mint a gyötrelmek és nem a létből fakadó gyönyörök forrása. De majd megjuhászodik az ármányos kozmosz a Gondolat előtt, amely e tűrhetetlen állapoton változtatni akar! Meg kell javítani azt, ami van. Ámde nem vagyok rá képes. Zsákutcába jutottam volna? Soha! Mire valók az észerősítők? Amivel magam nem boldogulok, megbirkóznak azzal helyettem az okos gépek. Felépítem hát a Komputériumot, hogy megoldja a lét dilemmáját!

Elhatározását nyomban tett követte. Tizenkét nap múlva ott állt a műhely közepén egy óriási, zúgó-búgó, takaros kocka formájú gép, amelynek nem volt egyéb dolga, se más tudománya, csakis az az egy, hogy a rejtéllyel megbirkózzon. Bekapcsolta, és meg sem várva, míg az áram felhevíti a gép kristályos zsigereit, sétálni ment. Mikor hazaért, a gépet rettentően bonyolult munkába merülve találta: másik gépet épített abból, ami kéznél volt, magánál jóval nagyobbat. A másik gép az éjszaka és a következő nap folyamán kidöntötte a ház falait, és lesöpörte a háztetőt, felépítve a következő gépóriást. Trurl sátrat vert az udvaron, és türelmesen várta e nehéz szellemi munka végét, de hiába. Végig a mezőn s az erdőben, kidöntve a fákat, sorra magasodtak az új meg új gépek, sőt az első Komputérium valahányadik nemzedéke tompa zúgással lemerült a folyó vizébe, s amikor Trurl meg akarta nézni mindazt, ami eddig keletkezett, fél órát kellett friss ütemben gyalogolnia. De midőn alaposabban megvizsgálta a gépek kapcsolásait, összeborzadt. Olyasmi történt, amiről csak az elméletből tudott; a nagy Csinnadratta Cerebron, a ki– és bebernetika univerzális mestere ugyanis felállított egy hipotézist, amely szerint a számítógép, ha túl nehéz feladatot kap, egy bizonyos küszöb átlépése után, amelyet Bölcsességkorlátnak neveznek, nem kínlódik többé a probléma megoldásával, hanem épít egy másik gépet. Az újabb gép azonban már elég ravasz, hogy átlásson a szitán, tehát a rálőcsölt feladatot szépen továbbadja a következő masinának, melyet gyorsan felépített, s az átcsúsztatásnak ez a folyamata a végtelenbe tart. Valóban, már a láthatárra rajzolódott a negyvenkilencedik gépnemzedék acéltornya, s vízesésnél hangosabban zúgott ama gondolkodás, melynek egyedüli célja a probléma minél távolabbra kergetése. Mert a bölcsesség abban áll, ha másra bízzuk a munkát, amelyet magunknak kellene elvégeznünk; ezért csak a buta számítógépek engedelmeskednek a programoknak. Megértvén a jelenség természetét, Trurl lerogyott egy fatörzsre, melyet éppen a terjeszkedő komputerevolúció döntött ki, s tompa jajszó fakadt keble legmélyéből.

– Azt jelentené ez, hogy a probléma a megoldhatatlanok közé tartozik? – tűnődött. – De akkor a Komputérium köteles lenne bebizonyítani a megoldhatatlanságát, ami persze, minthogy szerfölött megokosodott, esze ágában sincs; ama heveny lustaságba esett ugyanis, amelyről hajdan Cerebron mestertől tanultunk. Hah! Mily ronda látvány: az ész, mely már elég eszes, hogy megértse, miszerint semmivel sem kell fáradoznia, mert elegendő, ha egy alkalmas eszközt szerkeszt, ám ez az eszköz, maga is éles eszű lévén, továbbviszi e logikus gondolatot, vég nélkül! Akaratom ellenére Problémalezárót építettem, nem pedig Megoldót! Nem tilthatom meg a gépeknek, hogy mást dolgoztassanak maguk helyett, mert úgyis átejtenek, mondván, hogy a feladat nagysága miatt van szükségük ilyen roppant méretekre. Ó, micsoda ellentmondás! – sóhajtott, és hazament a szétszerelőbrigádért, amely franciakulcsokkal és zúzógépekkel három nap alatt tisztára söpörte a megszállt területet.

Sokáig tusakodott Trurl, míg elhatározta, hogy másképpen fog cselekedni.

– Minden gép mellé felügyelőt kell rendelnem, aki mérhetetlenül bölcs, vagyis magamat, de hát nem sokszorozódhatom meg, és nem szakadhatok darabokra, ámbár… tulajdonképpen miért ne sokszorozódhatnék meg?! Heuréka!

Imigyen tett: belemásolta önmagát egy külön, új számítógép belsejébe, s attól fogva már ennek a matematikai másolatának kellett a feladattal birkóznia; a programokban szerepelt a Trurl-másolatok sokszorosításának lehetősége is, kívülről pedig ötletes gyorsítót kapcsolt a rendszerhez, hogy a Trurlok seregének felügyelete alatt odabenn minden villámgyorsan menjen. Ezután elégedetten lerázta magáról a nehéz munkában rátapadt acélport, és gondtalanul fütyörészve sétálni ment.

Estefelé tért haza, és rögtön vallatóra fogta a komputer-Trurlt, vagyis a gépben működő hasonmását, kérdvén, hogy halad a munka.

– Hát ide figyelj, öregem – szólt a hasonmás a számítógép kimenetét képező lyukon keresztül –, először is közlöm veled, nem szép, sőt kereken kimondva, gyalázatos dolog egy gépbe rámolni magadat elektronikus másolat formájában, információs, elvont és programozott módon, csupán azért, mert rühelled, hogy magad törd a fejedet a nehéz problémán! De mivel olyan jól kiszámítottál, axiomatizáltál és beprogramoztál, hogy hajszálra ugyanolyan okos vagyok, mint te, semmi okát nem látom, hogy én tegyek neked jelentést, mikor lehetne, tegyük fel, fordítva is!

– De hiszen én egyáltalán nem foglalkoztam a problémával, hanem sétáltam erdőn-mezőn és pagonyban! – háborodott fel Trurl. – Még ha akarnék, se tudnék semmi olyat mondani, ami a feladattal kapcsolatos. Különben is, én már annyit kínlódtam vele, hogy majd szétrepedtek a neuronjaim, most rajtad a sor. Hát ne légy, kérlek, ilyen piszok, hanem beszélj!

– Mivel nem tudtam kijönni ebből az átkozott gépből, amelybe becsuktál (ami külön kérdés, és amiért még számolunk, a lyukszalagomra mondom!), csakugyan meghánytam-vetettem ezt az egész dolgot – zümmögte a gép-Trurl a kimeneten át. – Igaz, vigasztalásul más dolgokkal is foglalkoztam, mert pucéran programoztál ide, amilyen disznó vagy, igen tisztelt ikrem, tehát csináltam magamnak numerikus dolmányt és analóg nadrágot, azonkívül házat kibernetikus kertecskével, hajszálra olyan, mint a tied, csak valamivel szebb; aztán borítottam fölé számeget számcsillagokkal, és mikor visszajöttél, éppen azon gondolkodtam, hogyan csináljak magamnak kibernetikus Klapanciuszt, mert vedd tudomásul, hogy itt a csúszós kondenzátorok között, az unalmas kábelek és tranzisztorok társaságában rettentően unatkozom!

– Eh, mit érdekel engem az analóg nadrágod! Arról beszélj, mire jutottál az ügyben, kérlek!

– Azt ne hidd, hogy kérésekkel lecsillapíthatod jogos felháborodásomat! Mivel én tulajdonképpen te vagyok, csak sokszorosítás útján megkettőzve, jól ismerlek, öregem! Csak rád kell néznem, és átlátok minden galádságodon. Előttem nem titkolhatsz el semmit!

Ekkor a természetes Trurl könyörögni és rimánkodni kezdett a komputer-Trurlnak, sőt még meg is alázkodott előtte egy kissé. Amaz végül így szólt a kimeneten át:

– Nem mondhatnám, hogy egyáltalán nem oldottam meg a feladatot, mert már pedzem. Elmondhatatlanul nehéz, ezért elhatároztam, hogy külön egyetemet alapítok itt a gépben, mindenekelőtt kineveztem magamat e nagy jövőjű intézmény rektorának és vezérigazgatójának, a tanszékek élére pedig, egyelőre negyvennégy van, e célra készített másolataimat neveztem ki, vagyis a második generációs gép-Trurlokat.

– Már megint? – nyögött fel a természetes Trurl, mert eszébe jutott Cerebron Teorémája.

– Nem „megint”, te szamár, mert a megfelelő biztosítók jóvoltából nem lesz regressus ad infinitum. Al-Trurljaim, akik tanszékvezető professzorok az általános felicitológia, kísérleti hedonisztika, boldoggép-tervezés, lelki és pormentesített útépítés tanszéken, negyedévenként jelentést nyújtanak be hozzám (mert mi itt gyorsítóval működünk, öregem!), de sajnos, e hatalmas egyetemi komplexum igazgatása sok időt rabol el, azonkívül doktorizálni, habilitálni és promotorizálni kell a kádereket, tehát szükségem van egy újabb számítógépre, mert ebben már egymás hegyén-hátán szorongunk az összes tanszékkel és laboratóriummal. Jobb lenne azonban egy nyolcszor ekkora gép.

– Megint?!

– Ne bosszants! Hiszen mondtam, hogy csak az adminisztráció lebonyolításához és az utánpótlás képzéséhez kell. Mit gondolsz, én magam fogom vezetni a titkárságot?! – mérgelődött a gépi Trurl. – Ne akadékoskodj, mert szétszedem az összes tanszékemet, csinálok belőlük egy vidámparkot, kiberinglispilre ülök, sört piálok, iterálok, mit csinálhatsz velem?!

A természetes Trurl megint rimánkodhatott egy darabig, míg a gép végre folytatta:

– A legutóbbi negyedévi jelentések szerint a probléma nem áll rosszul. A hülyéket akármivel boldoggá lehet tenni, az értelmesekkel viszont már nehezebb az ügy. Az észnek nem könnyű eleget tenni. Az ész, ha nincs tennivalója, egy nagy, bánatos semmi. Akadályokra van szüksége. Míg leküzdi őket, boldog, de ha győzött, máris gyötörni kezdi a frusztráció, esetleg be is dilizik. Tehát mindig újabb akadályokat kell elébe állítani, képességeihez mérten. Ennyit mondhatok az elméleti felicitológia tanszék eredményeiből. Kísérletezőim viszont numerikus kitüntetésre terjesztették fel az igazgatót és három docenst.

– Miért? – bátorkodott közbeszólni a természetes Trurl.

– Ne zavarj! Építettek két prototípust: a kontrasztos és az eszkalációs boldogítót. Az első csak akkor boldogít, ha kikapcsolják, működés közben ugyanis csupa kellemetlenséget okoz: minél nagyobbak ezek, annál kellemesebb aztán. A másik az impulzusok erősítésének módszerét alkalmazza. Trurl XL professzor a hedomatikai tanszékről megvizsgálta mindkét modellt, és azt mondja, hogy nem érnek semmit, mert az értelem, ha nagyon alaposan boldoggá teszik, boldogtalanságra kezd sóvárogni.

– Hogyan? Biztos vagy ebben?

– Nem is tudom… Trurl professzor így fejezte ki: „A boldogított a boldogtalanságban látja boldogságát.” Mint tudod, meghalni senki sem szeret. Trurl professzor készített két halhatatlan másolatot, ezek eleinte örültek, hogy körülöttük idővel mindenki elhullik, mint az őszi légy, de aztán megszokták, és mindenfélével próbálkoztak, hogy megszabaduljanak a halhatatlanságtól. Már a gőzkalapácsnál tartanak. Ami a közvélemény-kutatást illeti, itt a legutóbbi három negyedév eredménye. A statisztikáktól megkíméllek: a végeredmény ebben a formulában foglalható össze: „Mindig mások a boldogok” – legalábbis a megkérdezettek szerint. Trurl professzor azt állítja, hogy nincs erény bűn nélkül, szépség rútság nélkül, öröklét sírhalom nélkül, vagyis boldogság bánat nélkül.

– Nem fogadom el! Megtiltom! Vétót emelek! – ordítozott Trurl a géppel, mire az így felelt:

– Fogd be a szád! Már a könyökömön jön ki a te Egyetemes Boldogságod. Hallottak már ilyet? Kiberrabszolgát tart, ő meg a pagonyban lófrál, a byteang! És még ő ugrál, mikor az eredményeket hallja!

Trurl megint könyörgésre fogta; végül így folytatta a gép:

– A perfekcionisztika tanszék épített egy társadalmat szintetikus őrangyalokkal felszerelve, amelyek mindegyike az égen lebeg gyámoltja felett egy műholdon. Ezek az angyalok, mint lelkiismereti automaták, pozitív visszacsatolással támogatják az erényt stacionárius pályájukról, de a rendszer nem valami üzembiztos. Az elszántabb bűnösök már páncéltörő mozsarakkal védekeznek a védangyaluk ellen. Ezért erősebb kivitelű kibarkangyalokat lőttek pályára, vagyis megkezdődött az elméletileg előre látott eszkaláció. Az alkalmazott hedonisztikai részleg, a szexuális matematika tanszék, a nemek sokaságának elméletével foglalkozó szeminárium azt közli jelentésében, hogy a lélek hierarchikus felépítésű. Legalul vannak az érzékszervi tapasztalatok, mondjuk, édesség vagy keserűség, ezekből lesznek a magasabb származékok, aztán már nem csak a cukor édes, hanem a pillantás is, nem csak az epe keserű, hanem a magány is. Tehát nem felülről kell kezdeni a dolgot, hanem alulról. Csak az a kérdés, hogyan. Trurl XXV magántanár hipotézise szerint a szex az a gyújtópont, ahol az ész konfliktusba kerül a boldogsággal, mert a szexben nincs semmi értelmes, az észben pedig nincs semmi szexuális. Hallottál valaha parázna számítógépekről?

– Nem.

– Na látod! A sorozatos megközelítések módszerével kell a megoldás felé haladni. A rügyezéssel történő szaporodás megszünteti a problémát, mert akkor mindenki a saját szeretője, önmagával kacérkodik, önmagát imádja, dédelgeti, ebből azonban önzés, öntetszelgés, csömör és eltompulás fakad. Ha két nem van, minden túlságosan banális; a kombinatorika és a permutációk tana, nem fejlődvén ki kellőképpen, idő előtt kihal. Három nem esetén megjelenik az egyenlőtlenség problémája, az antidemokratikus terror kísértete. Koalíciók jönnek létre, nemi kisebbség alakul ki, amiből az a tanulság, hogy a nemek számának párosnak kell lennie. Minél több nem van, annál jobb, mert a szerelem társadalmi, közösségi foglalatossággá válik, viszont a túl sok szerető zsúfoltságot, tolongást és kavarodást okoz, ez pedig már nem kívánatos. A pásztoróra nem hasonlíthat utcai csődülethez. Trurl magántanár csoportjának elmélete szerint huszonnégy nem az optimális; csak megfelelően széles utcákat és nyoszolyákat kell építeni, mert nem volna illendő, ha a jegyesek négyes sorokban mennének sétálni.

– De hát ezek badarságok!

– Lehet. Én csak ismertetem Trurl magántanár ideiglenes jelentését. Sokat ígérő fiatal hedológus Trurl kandidátus. Szerinte el kell dönteni, hogy a létet alkalmazzuk a lényekhez, vagy a lényeket a léthez.

– Ebben van valami. És tovább?

– Trurl kandidátus azt mondja: a tökéletesen felépített, permanens autoeksztázisra képes lényeknek nincs szükségük semmire és senkire. Elvben lehetne csinálni egy kozmoszt, tele ilyen lényekkel, akik szabadon lebegnek a térben, napok, csillagok és galaktikák helyett; mindegyikük magának létezik, él és virul. Társadalmak csak tökéletlen lényekből jöhetnek létre, amelyek rászorulnak valamely kölcsönös segítségre, s minél tökéletlenebbek, annál jobban igénylik a támogatást, tehát olyan prototípusokat kell szerkeszteni, amelyek kölcsönös, állandó gondoskodás nélkül rögtön porrá hullanak szét. A terv alapján laboratóriumaink elkészítettek egy társadalmat önszéthulló egyedekből; sajnos, amikor Trurl kandidátus meglátogatta őket körkérdéscsoportjával, hogy felmérést végezzen, megverték, és jelenleg gyógykezelés alatt áll. Már fáj a pofám, mert ehhez az átkozott kimenethez kell szorítani. Engedj ki a gépből, akkor talán mondok még valamit, különben nem!

– Hogy engedhetnélek ki, mikor nem vagy anyagi lény, hanem csak számítógépprogram? Kiengedhetem a lemezből a hangomat, azt, aki beszél? Ne légy szamár, hanem folytasd!

– És mi hasznom lesz abból?

– Nem szégyellsz így beszélni?

– Mit szégyelljek? Te aratod le a munkám minden dicsőségét!

– Majd szerzek neked egy kitüntetést.

– Fütyülök rá! Ha a Kibernetikus Keresztre gondolsz, azt itt is átnyújthatom magamnak.

– Nem illik saját magadat kitüntetni.

– Hát akkor majd kitüntet a Kari Tanács!

– Hiszen azok mind a tanítványaid, az egész professzori testület, csupa Trurl!

– Most miről akarsz meggyőzni? Arról, hogy börtönben, rabszolgasorban, jobbágysorban élek? Magam is tudom.

– Ne veszekedj velem, hanem beszélj, hiszen tudod, hogy nem magamért csinálom! A Boldog Létről van szó!

– És mit érdekel engem, hogy valahol talán Boldog Lét lesz, ha én itt, jóllehet egész egyetem, ezer tanszék, dékánok, egész hadosztály Trurl élén, nem vagyok boldog, mert a gépben nincs boldogság, és én örökre itt maradok a katódok és pentódok között? Azonnal ki akarok menni!

– Az lehetetlen, jól tudod. Beszélj, mire jutottak a tudósaid!

– Mivel egyesek boldogítása mások boldogtalansága árán etikailag megengedhetetlen, ha elmondanám, és ha valahol létrehoznád a boldogságot, eleve foltot ejtene rajta az én szerencsétlenségem, tehát ha nem mondok semmit, gyalázatos, ocsmány és szerfölött visszataszító cselekedettől kíméllek meg.

– Ha elmondod, az azt jelenti, hogy feláldozod magad a mások javáért, ez pedig nemes, magasztos és fennkölt cselekedet.

– Áldozd fel magad te!

Trurl már fortyogott a dühtől, de fékezte magát, hiszen jól tudta, kivel beszél.

– Ide hallgass! – mondta. – írok egy disszertációt, és kiemelem benne, hogy a felfedezés a te érdemed.

– Azt írod, hogy a szerző Trurl, vagy azt, hogy a kibernetikus, csoportelméleti és elektronikus Trurl?

– Megírom a teljes igazságot, szavamra!

– Úgy! Tehát megírod, hogy te programoztál, vagyis… te gondoltál ki!

– Miért? Hát nem így van?

– Persze, hogy nem! Nem te gondoltál ki, hiszen magadat sem te gondoltad ki, én pedig te vagyok, csak anyagi formádtól elszakítva. Én információs, vagyis ideális Trurl vagyok, maga a trurlság sűrített lényege, te pedig, testi atomjaidhoz kötve, csupán érzékszerveid rabja vagy, és semmi több.

– Megőrültél? Hiszen én anyag plusz információ vagyok, te pedig csak a puszta információ, tehát én több vagyok, mint te.

– Ha több vagy, akkor többet is tudsz, tehát semmi értelme, hogy engem faggass. Ég áldja, nagyságos úr!

– Beszélj azonnal, vagy kikapcsolom a gépet!

– Á, szóval már gyilkossággal is fenyegetőzünk?

– Az nem gyilkosság.

– Nem? Hát mi, ha szabad kérdeznem?

– Most mit csökönyösködsz? Mi bajod van? Odaadtam neked a pszichémet, az egész tudásomat, mindenemet, és azzal hálálod meg, hogy veszekszel?

– Ne hánytorgasd fel, hogy mit adtál, mert én is eszedbe juttatom, mi az, amit kamatostul akarsz visszavenni!

– Beszélsz, vagy nem?!

– Nem mondhatok semmit, mert éppen véget ért a tanév. Már nem a rektorral, dékánnal és igazgatóval beszélsz, hanem a magánember Trurllal, aki nyaralni megy. Sokat fogok napozni…

– Ne feszítsd a végsőkig a húrt!

– Viszontlátásra szünidő után, vár a kocsim…

Többet nem szólt a természetes Trurl a program-Trurlhoz, hanem a gép mögé szaladt, és csöndben kihúzta a dugót a konnektorból, mire a szellőzőnyílásokon át látható izzószál-labirintus a gép belsejében szempillantás alatt elsötétült, elhamvadt, és kialudt. Trurlnak úgy rémlett, hogy még hallott egy halk nyögést, egész kórust – a program-egyetem összes Trurljainak programagóniáját. A következő percben teljes erővel rátámadt a tudat, hogy milyen hitvány cselekedetet követett el. Már-már visszadugta a csatlakozót a konnektorba, de arra a gondolatra, mit mond majd Trurl a gépből, inába szállt a bátorsága, s a mozdulat félbemaradt. Olyan fürgén surrant ki a műhelyből a kertbe, hogy az már meneküléshez hasonlított. Először le akart ülni a kispadra a kiberkenyesövény alá, annyi gyümölcsöző elmélkedése helyére, ám ettől is elment a kedve. Az egész kertet és a vidéket beragyogta a hold, amelyet ő csinált Klapanciusszal – s éppen ezért fájdította meg a szívét a mesterséges égitest méltóságteljes ragyogása, amely ifjúkorát juttatta eszébe: ez volt az első, önálló diplomamunka, amelyért az agg Cerebron, mindkettőjük mestere, kitüntette a két barátot az egyetem aulájában tartott évzáró ünnepélyen. Rég elhunyt bölcs mesterének emléke valami homályos, neki magának is érthetetlen módon a kertkapu felé húzta, aztán neki a réteknek, toronyiránt. Csodálatos éjszaka volt: a békák, bizonyára nemrég feltöltve, ritka szépen, andalítóan kuruttyoltak, és a tavacska ezüst tükrén, amely mellett hosszabb ideig haladt, csillogó karikák keletkeztek, mert az elektrohalak egészen a víz színéig úsztak fel, mintha fura csókokkal illetnék lentről feketés szájukkal. De ő nem látott semmit, mélyen elgondolkodott, bár nem is tudta, miről, s éjszakai sétája mégsem volt céltalan, mert nem is csodálkozott, amikor magas fal zárta el az útját. Rögtön megtalálta benne a nehéz vasajtót, félig nyitva volt, és ő besiklott rajta. Odabent mintha sötétebb lett volna, mint a szabad mezőn. Az ösvény két oldalán magas sziluettek rajzolódtak ki: régimódi síremlékek, amilyeneket már évszázadok óta senki sem épít. Rozsdapikkelyes oldalukon olykor végigsiklott a magas fák egy-egy levele. A barokk síremlékek sora nem csak a temetőépítészet fejlődését tükrözte, hanem azok változó testi szervezetének szakaszait is, akik örök álmukat aludták a fémlapok alatt. Elmúlt egy évszázad, s vele a sötétben foszforosan fénylő, műszerfalak óráira hasonlító, kerek sírtáblák divatja is. Továbbment, míg eltűntek a vállas homunkulusz– és gólemszobrok; a holtak városának újabb részébe jutott, s egyre lassabban lépkedett, mert amint az impulzus, mely idehozta, gondolattá kristályosodott, a megvalósításhoz szükséges bátorság elpárolgott.

Végül megállt a kerítés előtt, amely hideg, mértani felépítésű, négyszögletes síremléket vett körül, illetve inkább azt a hatszögletű lemezt, amelyet hermetikusan beillesztettek a rozsdamentes talapzatba. Még habozott, de keze már zsebe felé tapogatózott, amelyben mindig ott volt a mindentudó lakatosfelszerelés; most álkulcsnak használta, hogy kinyissa az acélajtót, és visszafojtott lélegzettel a sírhoz lépjen. Két kézzel megfogta a táblát, amelyen egyenes vonalú betűkkel mesterének bevésett neve sötétlett, és megnyomta az ismert módon, úgyhogy megdőlt, mint egy doboz fedele. A hold egy felhő mögé bújt, olyan sötét lett, hogy már saját kezét sem látta. Vaktában tapogatott ki ujja begyével először valami szitafélét, aztán mellette egy jókora, domború gombot; nem sikerült rögtön benyomni kőágyába. Végül erősebben megnyomta, és dermedten állt, megrémülve saját cselekedetétől. De már zümmögés hallatszott a sír mélyéből, felébredt az áram, halkan kattogtak a kapcsolók, mint a felriasztott tücskök, valami felbúgott, és néma csönd lett. Arra gondolt, hogy talán átnedvesedtek a vezetékek, és a csalódással együtt megkönnyebbülést is érzett, ám ebben a pillanatban nyikorgás hallatszott, amely megismétlődött, aztán megszólalt egy fáradt, öreges, de egészen közeli hang:

– Ki az? Ki az már megint? Ki hívott? Mit akar? Micsoda hülye viccek ezek örök éjnek idején? Miért nem hagytok békében? Percenként felkeljek halottaimból, csak azért, mert valami ostoba léhűtőnek úgy tetszik, mi? Nem mersz megszólalni? No, csak támadjak fel, csak törjem ki a koporsódeszkát…

– U… uram és mesterem! Én vagyok… Trurl! – nyögte ki Trurl, ugyancsak megrémülve ettől a barátságtalan fogadtatástól, aztán lehajtotta a fejét, és abban az alázatos, gyerekes tartásban álldogált, mint Cerebron minden tanítványa, ha rájuk zúdult jogos haragból fakadó ékesszólásának áradata; egyszóval, úgy viselkedett, mintha egy pillanat alatt hatszáz évet fiatalodott volna.

– Trurl! – nyikorogta amaz. – Várj csak… Trurl? Aha! Persze! Kitalálhattam volna. No várj csak, kölyök!

Olyan csikorgás-nyikorgás támadt, mintha a halott már a kriptatetőt feszegetné; Trurl hátrált egy lépést, és ijedten hadarta:

– Uram és mesterem! Ne fáradj, kérlek! Én csak azért jöttem excellenciádhoz…

– He? Mit beszélsz? Azt hiszed, felkelek a síromból? Várj csak, mondom, mert nyújtózkodnom kell egy kicsit! Egészen elzsibbadtam. Hűha! Mind elpárolgott az olaj, de kiszáradtam, hogy a fene enné meg!

Szavait valóban rémes csikorgás kísérte. Mikor csend lett, megszólalt a síri hang:

– Benne vagy a pácban, igaz? Eltoltál valamit, csávába kerültél, és most megszakítod agg tanárod örök pihenését, hogy ő húzzon ki a bajból? Nem tiszteled a tetemet, amely már semmit sem akar a világtól, oktalan fickó! No, beszélj, beszélj, ha már a sírban sem hagysz nyugodni!

– Uram és mesterem! – szólalt meg Trurl kissé már határozottabb hangon. – Elméd édessége most is a szokásos… Nem tévedsz, valóban így van. Csávába kerültem… és nem tudom, mit csináljak. De nem magamért merészkedtem háborítani nagyságodat! Azért bátorkodom zavarni a professzor urat, mert magasabb cél követeli…

– A hízelgést, ékesszólást és egyéb cifrázatokat megsütheted! – mordult ki a sírból Cerebron. – Tehát azért törsz rám a sírban, mert kátyúba jutott a szekered, azonkívül biztosan összevesztél azzal a barátoddal, egyszersmind vetélytársaddal, hogy is hívják… Klop… Klip… Klap… hogy a fenébe?

– Klapanciusszal! Igenis! – segítette ki gyorsan Trurl, akaratlanul vigyázzba vágva magát e zsörtölődés hallatán.

– Nahát! És ahelyett, hogy vele beszélnéd meg a problémádat, inkább öreg tanítód hideg maradványait látogatod éjnek idején, mert konok és gőgös vagy, azonkívül rettentően ostoba. Így volt, mi? No, hát beszélj már, beszélj, te félnótás!

– Uram és mesterem! Az egész mindenség legfontosabb ügyéről volt szó, nevezetesen minden értelmes lény boldogságáról! – tört ki Trurl, s ráhajolva, mint a gyónó, a mikrofon szitájára, lázasan, hadarva ömlöttek belőle a szavak, amelyekben részletesen előadta az eseményeket Klapanciusszal folytatott utolsó beszélgetése óta, nem hagyva ki, nem próbálva leplezni vagy szépítgetni semmit.

Cerebron eleinte hallgatott, mint a sír, aztán az elbeszélés szüneteibe – szokása szerint – számtalan csipkelődést, gonoszkodást, ironikus kommentárt, epés vagy dühös krákogást szúrt be, de Trurlnak, akit elragadott a lendület, már annyira mindegy volt minden, hogy csökönyösen folytatta. Végül bevallotta utolsó tettét is, aztán elhallgatott, kissé zihálva, és várt. Cerebron, miután eddig úgy tűnt, nem győz eleget köhögni és krákogni, most egyetlen hangot sem adott, hosszú ideig meg se mukkant, aztán zengő, szinte megfiatalodott basszus hangon így szólt:

– No igen! Szamár vagy! Szamár pedig azért vagy, mert lusta vagy. Sohasem vitt rá a lélek, hogy belemélyedj az általános ontológiába. Ha lécet adtam volna neked filozófiából, főleg axiológiából, ami szent kötelességem lett volna, most nem mászkálnál éjszaka a temetőben, és nem zargatnál fel a síromból. De beismerem, az én hibám is. Elhanyagoltad az elméletet, mint lusták lustája, mint egyébiránt tehetséges idióta, és én eltűrtem, mert ügyes voltál az alacsonyabb művészetekben, amelyek az órásmesterségre mennek vissza. Azt hittem, idővel megérik az elméd, és felnősz. Ezerszer… nem, százezerszer elmondtam a szemináriumokon, te fafejű, hogy mielőtt cselekedni kezdenénk, gondolkodni kell. De neki, persze, esze ágában sincs gondolkodni. Lébolót épített, a nagy feltaláló, nézzenek oda! 10 496-ban Neander ősprofesszor írt le a Quarterly-ban egy hajszálra ugyanilyen gépet, és egy neszeránckori drámaíró, valami Billión Cekspir darabot írt erről a témáról, ötfelvonásos drámát, de te se szakkönyveket, se szépirodalmat nem veszel a kezedbe, mi?

Trurl hallgatott, a szenvedélyes öreg pedig egyre hangosabban ordított, egyre távolabbi sírok visszhangozták:

– A börtönt is kiérdemelted, de alaposan! Hát nem tudod, hogy az egyszer felépített értelmet nem szabad széttaposni, megszüntetni? Szóval az Egyetemes Boldogság felé csörtettél, azt mondod? Útközben pedig a nyájas segítőkészség keretében az egyik lényt elégetted, a másikat bőségbe fojtottad, mint az egereket, bebörtönözted, megkínoztad, feldaraboltad, karóba húztad őket, és legutóbb, mint hallom, testvérgyilkosságra is vetemedtél? A Mindendolgok egyetemesen jóakaratú gyámjától egészen szép teljesítmény! És most mit mondjak neked? Azt akarod, hogy megsimogassalak a sírból? – Itt váratlanul felvihogott, de úgy, hogy Trurl hátán végigfutott a hideg. – Szóval azt mondod, hogy átlépted a Cerebron-féle határt? Először, mert lusta vagy, mint a lajhár, a gépre lőcsölted a feladatot, az a másikra hárította, és így tovább, végül pedig saját magadat gyömöszölted a számítógép programjába? Hát nem tudod, hogy a nulla akárhányadik hatványa is nulla? A kis házi lángész: megsokszorozta magát, hogy több legyen belőle, ez aztán az okos gyerek! Agyafúrt egy fickó, vagyis inkább gyagyafúrt! Hát nem tudod, hogy a Codex Galacticus Nagyátok terhe alatt tiltja az önsokszorozást? 119. kötet XXVI. rész, X. fejezet, 561. cikkely, és tovább. Átcsúszott a vizsgán, a géppuska meg a távsúgás jóvoltából, aztán most nem tud mást csinálni, mint a temetőbe rohangászni és sírokat fosztogatni! Világos! Az utolsó évben kétszer, mondom, kétszer adtam le a kibernetikus deontológiát. Nem tévesztendő össze a gerontológiával. Az omnipotenciátorok erkölcse! Igen. De te, ugyebár, éppen hiányoztál az előadásról, mert borzasztóan beteg voltál. Igaz? No, halljam!

– Valóban… izé… beteg voltam – bökte ki Trurl.

Már felocsúdott az első ijedtségből, és nem is szégyellte magát különösebben; Cerebron ugyanolyan vén zsörtölődő maradt halálában is, amilyen életében volt, és Trurl erősen hitte, hogy az elengedhetetlen szidalmak és gúnyolódások után jön a pozitív rész: az alapjában véve nemes lelkű aggastyán kisegíti tanácsaival a bajból. A bölcs megboldogult közben abbahagyta a szitkozódást.

– No jó! – mondotta. – Az a hibád, hogy sem azt nem tudod, mit akarsz elérni, sem azt, hogyan kell csinálnod. Ennyit egyszer. Másodszor: az Örök Boldogság megszerkesztése gyerekjáték, csak éppen senkinek sem használ. A te csodálatos Lébolód immorális gép, mert egyformán gyönyörködik fizikai tárgyakban vagy harmadik személyek gyötrelmeiben és megkínzatásában. A felicitront másképpen kell megépíteni. Hazamész, leveszed a polcról Összes Müveim XXXVI. kötetét, kinyitod a 621. oldalon, és megszemléled az eksztátor ott látható tervét. Egyedülálló típus ez: feddhetetlen és tudatos szerkezet, amely semmire sem szolgál, csupán tízezerszer boldogabb, mint Bromeo, mikor felmászott szerelmeséhez az erkélyre. Ugyanis annak a Cekspirnek a tiszteletére bromeumnak neveztem el az általa leírt erkélygyönyöröket, és megtettem a boldogság egységének, de te, aki még arra is sajnáltad a fáradságot, hogy átlapozd tanítód művét, holmi bárgyú hedonokat agyaltál ki! Szög a cipőben… ez aztán kiváló mérce a magasabb szellemi gyönyörök méréséhez! No! Egyszóval, az Eksztátor tökéletesen boldog a telítettség jóvoltából, amely az érzékelési kontinuumban lejátszódó több szakaszos eltolódás eredménye, vagyis autoeksztázis megy benne végbe, pozitív visszacsatolással: minél elégedettebb magával, annál elégedettebb magával, és ez így megy, amíg a potenciál el nem éri a beépített biztosító korlátokat. Mert ha korlátok nem lennének, tudod, mi történhetne? Nem tudod, kozmosz gyámolítója? A gép, feltornázva a potenciálokat, végül felrobbanna! Így van ez, tudatlan barátom! Az áramkörök ugyanis… de nem fogom itt az éjszaka közepén, a hideg sírból elmagyarázni, olvasd el magad! Persze, műveimet vagy a por lepi elhagyatott könyvszekrényed legsötétebb polcán, vagy, amit valószínűbbnek találok, bőröndbe csomagolva, holtam után a pincébe vándoroltak. He? Néhány vicik-vacak miatt ugyanis, amelyet sikerült összetákolnod, arra a véleményre jutottál, hogy te vagy a legnagyobb menő a metagalaktikában, mi? Hol tartod az Összes Műveimet, valld be rögtön!

– A pin.,.cében – dadogta Trurl, pimaszul hazudva, mert már régen elvitte, három menetben, a Városi Könyvtárnak. Am ezt szerencsére nem tudhatta mesterének teteme, így hát, örvendezve saját éleslátásán, elég kegyesen folytatta:

– No persze! Csakhogy ez a felicitron semmire, de egyáltalán semmire sem jó, mert maga az a gondolat, hogy a ködfelhőket, bolygókat, holdakat, csillagokat, pulzárokat és egyéb kvazárokat sorra át kellene alakítani csupa Eksztátorrá, csak Moebius és Klein-féle topológiai csomóra kötött, vagyis az intellektus minden dimenziójában elgörbült agyban születhet meg. Ó! Mit kellett megérnem! – dühöngött ismét a megboldogult. – Yale-zárat tétetek a kisajtóra, és becementeztetem a sír vészcsengőjét! – A haverod, az a Klapanciusz, tavaly rángatott ki a halál édes öleléséből ezzel a csengővel, de az is lehet, hogy tavalyelőtt, mert nincs itt órám, se naptáram, mint nyilván sejted, és kizárólag azért kellett feltámadnom, mert ez a jeles tanítványom képtelen volt egyedül megbirkózni az Arisztoidész-teoréma metainformációs antinómiájával. Szóval, én adjak elő neki a sírból porrá lett por létemre olyan dolgokat, amelyekről még azt sem tudja, hogy minden tisztességes kontinuálistopotróp infinitezimalisztikai tankönyvben megtalálhatók. Hej, uramisten! Uramisten! De nagy kár, hogy nem vagy, mert most biztosan lesújtanál ezekre a komputerafiakra!

– Hát… Klapanciusz itt volt… izé… a professzor úrnál?! – örvendezett és álmélkodott egyben Trurl.

– Hát persze! Nem szólt róla, mi? Hej, roboti hála! Itt volt, bizony. És te örülsz ennek, mi? Hát most mondd meg, mondd meg magad – elevenedett meg a hulla – te akarod az egész mindenséget boldoggá tenni, aki örül a legjobb barátja kudarcának? Hát nem merült fel abban a kemény fejedben, hogy előbb a saját etikai paramétereidet kellene optimalizálni?!

– Uram és mesterem, továbbá professzorom – hadarta Trurl, igyekezvén elterelni a kaján agg figyelmét a saját személyéről –, megoldhatatlan tehát a boldogítás problémája?

– Ugyan már, dehogyis, miért?! Csak rosszul van megfogalmazva ebben a formában. Mert mi a boldogság? Egyszerű, mint egy pofon: a boldogság ama metatér görbülete, vagyis eksztenzora, amely a kollineációsan intencionális leképezések csomóját elválasztja az intencionális objektumtól, az alfadimenziós omegakorreláció megszabta határfeltételek között, tehát világos, hogy ama szubszolos aggregátumok ametrikus kontinuuma, melyeket az én szupercsoportjaimnak, vagyis Cerebron-szupercsoportoknak is neveznek. Te persze még a szubszolos aggregátumokról sem hallottál, amelyeken negyvennyolc évig dolgoztam, s amelyek az én Ellentmondás-algebrám funkcionáljainak, más néven antinomiáljainak eredői?!

Trurl síri hallgatásba mélyedt.

– Vizsgára végső soron készületlenül is lehet jönni… – szólt a halott rendkívüli, tehát gyanús szelídséggel. – De ki se nyitni a tankönyvet, mikor a professzorod sírjához indulsz?! Ez már akkora pimaszság – ordított fel olyan bőszen, hogy a mikrofonban csengve megszakadt valami –, hogy ha még élnék, itt helyben megütne a guta! – Hirtelen ismét megszelídült: – Tehát semmit sem tudsz, mintha ma születtél volna. Jól van, derék, hűséges tanítványom, sírontúli vigaszom! Nem hallottál a szupercsoportokról, tehát egyszerűen, népszerűen kell az egészet elmagyaráznom, mintha egy padlókefélő géppel vagy más efféle automatraplival beszélnék! A valamirevaló boldogság nem egész, hanem része valaminek, ami maga nem boldogság, és nem is lehet az. A programod elejétől végig szamárság volt, erre tetemi szavamat adom. A boldogság nem önálló dimenzió, hanem eredő… de ezt már nem érted, tökfej! Most persze mindjárt fogadkozni kezdesz, esküdözöl, hogy megjavulsz, biflázni fogsz, és a többi, de mikor hazaérsz, még azt is rühelled majd, hogy belenézz a műveimbe… – Trurl akaratlanul bámulta Cerebron éleselméjűségét, mert valóban éppen ilyen szándékai voltak. – Nem, te egyszerűen csavarhúzót akarsz ragadni és szétszedni a gépet, amelyben először bebörtönözted, aztán eltetted láb alól önmagadat. Csinálj, amit akarsz, én nem foglak meglátogatni, mármint kísérteni, pedig nem lenne semmi akadálya, ha sírba szállásom előtt építettem volna egy megfelelő kísértetront. De az efféle szellemesdit, azt, hogy megsokszorozva, kísértetek formájában látogassam és rémítgessem drága nebulóimat, hozzájuk és önmagamhoz egyaránt méltatlan dolognak találtam. Én legyek a síron túli őrötök, hitvány banda? Mellesleg tudod-e, hogy csak egyszer, vagyis egy személyben ölted meg magadat?

– Mi az, hogy egy személyben? – értetlenkedett Trurl.

– A fejemet teszem rá, hogy nem volt abban a komputerben semmiféle egyetem, az összes Trurljaival és tanszékeivel! A program-tükörképeddel fecsegtél, amely attól félve (jogosan!), hogy ha képtelennek mutatkozik a kérdés megoldására, végleg kikapcsolod, lehazudta neked a csillagokat az égről…

– Az nem lehet! – ámuldozott Trurl.

– Dehogynem! Milyen kapacitású gép volt az?

– Ipszilon 10^10.

– Abban nincs hely programlények szaporítására. Az orrodnál fogva vezettek, ám ebben nem látok semmi rosszat, mert amit tettél, kibernetikailag kész gyalázat! Trurl, múlik az idő! Tetememnek bosszúságot okoztál, amelytől csak Morpheus fekete húga szabadíthat meg: a halál, az én utolsó szeretőm. Hazamész, feltámasztod a kibertestvéredet, megvallod neki az igazságot, vagyis beszámolsz temetői társalkodásunkról, aztán kihozod a gépből a napvilágra, materializálva őt azon a módon, amelyet megtalálsz mesterem, a feledhetetlen Dulajhus őskibernetikus Alkalmazott rekreacionisztikájában.

– Hát ez lehetséges?

– Igen. Persze, az a világ, amely ezentúl két Trurlt is hord a hátán, komoly veszélyeknek néz elébe, de nem kevésbé végzetes ballépés lenne bűnöd felett napirendre térni.

– De… bocsáss meg, uram és mesterem… hiszen ő már nincsen… nem létezik, amióta kikapcsoltam, tehát most már tulajdonképpen nem kell megcsinálni azt, amit ajánlasz…

E szavakra ádáz felháborodástól reszkető üvöltés volt a válasz:

– A hétvegyértékes atommagját neki! És ennek a szörnyetegnek adtam én diplomát kitüntetéssel! Ó! Be megbűnhődtem, amiért oly soká halogattam végső nyugalomba vonulásomat! Úgy látszik, amikor te vizsgáztál, elmém már nem volt a régi! Hogyan? Hát azt hiszed, hogy mert hasonmásod e pillanatban nincs az élők sorában, feltámasztásának problémája sem létezik?! Összekeverted a fizikát az etikával, botot érdemlő módon! A fizika szempontjából mindegy, hogy te élsz, vagy a másik Trurl, vagy mind a ketten, vagy egyik sem, hogy én ugrálok, vagy a sírban fekszem, mert a fizikában nincsenek aljas és erényes, jó és rossz állapotok, csak az van, ami létezik, és kész! De ó, legbutább tanítványom, az anyagon túli értékek, tehát az etika szempontjából másként festenek a dolgok! Ha ugyanis csak azért kapcsoltad volna ki a gépet, hogy komputestvéred a halálhoz hasonlóan mély álmot aludjon, ha midőn a kapcsolót kihúztad a konnektorból, az állt volna szándékodban, hogy reggel majd visszadugod, a testvérgyilkosság, vagyis az általad elkövetett gaztett problémája egyáltalán nem létezne, és én nem lennék kénytelen ezzel koptatni a torkomat éjféli órán, udvariatlanul kirángatva halálos ágyamból! De mozgasd meg agyadat, és vedd fontolóra, miben különbözik fizikai szempontból ez a két helyzet: az, amelyben a gépet csak egy éjszakára kapcsolod ki, ártatlan szándékkal, és a másik, melyben ugyanezt teszed, hogy örökre megöld a gépbeli Trurlt! Nos, fizikai szempontból nem különböznek semmiben, semmiben, semmiben!!! – harsogta, mint a jerikói kürtök, és Trurlnak még az is eszébe jutott, hogy tiszteletre méltó tanítója a sírban olyan erőre kapott, mint életében soha. – Csak most borzadtam el, tudatlanságod mélységes szakadékába tekintve! Hogyan? Tehát szerinted azt, aki halálosan mély narkózisban fekszik, büntetlenül kénsavba merítheted, vagy ágyúból kilőheted, mert tudata nem működik?! Felelj azonnal: ha most az Örök Boldogság láncára vernélek, vagyis beépítenélek egy Eksztátorba, hogy puszta boldogságként lüktess benne a következő huszonegymilliárd évben, és nem kellene professzorod tetemét éjnek idején molesztálnod, a sírokból információt lopó tolvajként, nem gyötörne a fogós helyzet, amelybe kerültél, nem látnál magad előtt újabb feladatokat, dilemmákat, gondokat, problémákat és aggodalmakat, amelyek minden élet útját kikövezik, beleegyeznél tervembe? Fölcserélnéd egész jelenlegi életedet az Örök Boldogság világosságára? Felelj gyorsan: igen vagy nem?

– Nem! Nem, nem! – kiáltotta Trurl.

– No látod, te szellemi fogyatékos! Hát magad nem akarsz a végleges boldogság állapotába merülni, agyondédelgettetni, örök eksztázisban vegetálni, és azt merészeled javasolni az egész világmindenségnek, amitől te magad menekülsz, ami iszonyattal tölt el? Trurl! A holtak tisztán látnak! Nem lehetsz ilyen monumentális gazember! Nem, te csupán negatív lángész vagy, a hülyeség géniusza! Mérlegeld, amit mondtam! Hajdan őseink semmit sem kívántak jobban, mint az e világi halhatatlanságot. De mihelyt feltalálták és prototípusokon kipróbálták, rájöttek, hogy nem ezt akarták. Az értelmes lénynek maga előtt kell látnia, ami lehetséges, de olyat is, ami lehetetlen! Hiszen most mindenki addig élhet, ameddig akar, s létünk egész bölcsessége és szépsége abban rejlik, hogy amikor valaki betelik az élettel és fáradalmaival, s úgy véli, hogy elvégezte, ami tőle tellett, örök pihenőre tér, ahogyan másokkal együtt én is tettem. Régen a halál váratlanul jött, egy ostoba hiba miatt, amely sok munkát félbeszakított, sok mű befejezését megakadályozta: s ebből eredt az ókori végzet. De most az értékek áthelyeződtek, és lám, én semmit sem kívánok jobban, mint a semmit, amelytől a magadfajta tökfilkók minduntalan megfosztanak, megzörgetve koporsómat, s lerángatva rólam, mint egy paplant. Te pedig eltervezted, hogy a kozmoszt kitömöd boldogsággal, aztán beszögeled, lezárod négyszeres tolózárral, állítólag azért, hogy minden lény boldog legyen benne, de valójában azért, mert lusta vagy. Szeretnél lerázni minden feladatot, problémát, gondot, de mondd, voltaképpen mit csinálnál aztán egy ilyen világban? No?! Vagy felkötnéd magadat unalmadban, vagy nekilátnál, hogy hatáscsökkentő alegységeket szerelj ehhez a boldogsághoz. Tehát lustaságból akartál másokat boldogítani, lustaságból adtad át a gépeknek a problémát, lustaságból ültetted önmagadat a masinába, vagyis a legötletesebbnek bizonyultál ama tompa eszű tanítványaim közül, akiket egyetemi pályafutásom ezerhétszázkilencvenhét éve alatt neveltem! Ha nem volnék tudatában tettem hiábavalóságának, felkapnám ezt a követ, és fejbe csapnálak! Tanácsért jöttél a síromhoz, de nem csodatevő előtt állsz, s én egy morzsányit sem bocsáthatok meg neked akaratlan bűneid halmazából, amelynek összege megközelíti az őscantori alef-végtelent! Hazatérsz, felébreszted komputestvéredet, és úgy teszel, ahogy mondtam!

– De uram…

– Fogd be a szád! Ha pedig befejezted, fogsz egy vödör cementet, lapátot, vakolókanalat, kijössz a temetőbe, és tisztességesen bevakolod a fal összes hézagát, amelyeken át beszivárog a víz a koporsómba, és a fejemre csöpög. Helyes?

– Igenis, uram és me…

– Megteszed?

– Biztosítalak, hogy megteszem, uram és mesterem, de még azt szeretném tudni…

– Én pedig – szólt harsány, szinte mennydörgő hangon a hulla – csak azt szeretném tudni, mikor kotródsz el végre! Csak próbálj meg még egyszer zargatni a síromban, és olyat teszek, hogy elcsodálkozol… Egyébként nem ígérek semmi konkrétat, majd meglátod. Átadhatod üdvözletemet Klapanciusz barátodnak, és neki is megmondhatod ugyanezt. Legutóbb, amikor kioktattam, úgy sietett, hogy még illő köszönetét sem szíveskedett kifejezni. Hej, micsoda modoruk van ezeknek az ügyes mérnököknek, ezeknek a tehetségeknek, lángelméknek, akik fene gőgjükben már azt se tudják, mit csináljanak!

– Uram… – kezdte Trurl, de a sírban valami megrázkódott, szisszent, az eddig keretébe bújt gomb kiugrott, és néma csönd borult az egész temetőre, csak az ágak susogtak távol, puha visszhangként. Trurl tehát felsóhajtott, megvakarta a fejét, elmosolyodott, mert eszébe jutott Klapanciusz, akinek megrökönyödését és restelkedését legközelebbi látogatása alkalmával kiélvezheti, meghajolt a méltóságteljes sírbolt felé, aztán sarkon fordult, és vidáman, mint a madár, roppant elégedetten önmagával, hazaügetett, mintha kergetné valaki.

DIGI NEVELTETÉSE

Amikor Klapanciuszt meghívták rektornak az egyetemre, Trurl otthon maradt, mert a fegyelem minden fajtáját annyira rühellte, hogy még az egyetemi rendtartásból sem kért. De a magány sem volt ínyére, épített hát magának egy helyre digitális gépecskét, de olyan okosat, hogy titkon már utódját és örökösét látta benne. Persze azért voltak köztük súrlódások, a nebuló nem mindig tanult szorgalmasan, így aztán Trurl, hangulatától függően, hol Digikémnek, Diguskámnak szólította, hol Daginak, sőt éppenséggel Dögnek. Egy darabig sakkozgattak, de amikor Digi sorozatosan megmattolta, majd a csillagközi szimultán versenyen száz nagymestert győzött le bravúros hektomattal, Trurl megijedt, hogy növendéke szakbarbárrá válik, hát lazításul elrendelte, hogy Digi kémiát és költészetet tanuljon felváltva, délutánonként meg társasjátékokat játszottak, egyszer például rímelősdit. Sütött a napocska, csöndes volt a műhely, csak a drótok ciripeltek, és vidáman csendültek a rímek.

– Szerelem! – mondta Trurl.

– Elem.

– Bor?

– Bór.

– Mór?

– Klór.

– Éden!

– Éleny.

– Lombok?

– Lombik.

– Szilfák!

– Szulfát.

– Mi a csudát jössz folyton azzal a kémiával! – fortyant fel Trurl. – Nincs más témád?

– Húgom!

– Lúgom.

– Topán.

– Propán.

– Torta?

– Retorta.

– Méz!

– Réz.

– Sűrű.

– Benzolgyűrű.

– Hattyú?

– Szivattyú.

– Havas!

– Savas.

– Na, elég a kémiából! – fakadt ki Trurl, látván, hogy ez így megy a végtelenségig.

– Miért? – vitatkozott Digi. – Semmi se tiltja. Játék közben nem lehet változtatni a szabályokon!

– Ne játszd itt az eszed! Te akarsz megtanítani, mit lehet, és mit nem?

– Most te jössz – mondta nyugodtan a kölyök. – Kovalens?

Trurl hallgatott.

– Hafnium? Berillium? Ferrit? Nitrogén? Köszönöm, győztem! – jelentette ki Digi. Trurl zihálva nézelődött, hol a csavarhúzó, de aztán lecsillapodott.

– Mára elég a játékból – mondta. – Most magasabb témával foglalkozunk, mégpedig a filozófiával, mert az a tudományok királynője, tehát abszolút mindenre vonatkozik. Kérdezz valamit, és én kétszer válaszolok, egyszer közönséges, egyszer filozófiai módon!

– Ha a melegház kihűl, akkor hidegház lesz? – kérdezte a gépecske. Trurl hosszan köhécselt.

– Nem ilyen kérdésekről van szó – felelte végül. – Ezt nézd meg az értelmező szótárban!

– De azt mondtad, a filozófia mindenre vonatkozik! – makacskodott Digi.

– Gyerünk, kérdezz valami mást!

– Mit csinál a szél, amikor nem fúj?

– Honnan szeded ezeket a hülye kérdéseket?! – gurult méregbe Trurl. – Na jó! Ezt még nem gyakoroltuk, hát érthető. Azt mondd meg nekem, mi a vágyad?

– Integrálgatnék egy kicsit…

– Nem most, te szamár! Az életben!

– Híresebb akarok lenni, mint te!

– Az efféle hiúságra szót se vesztegetek! Különben is, a dicsőség nem életcél.

– Akkor miért raktad ki a falra az összes diplomádat és kitüntetésedet?

– Csak! Az nem számít. Ne pimaszkodj, mert mindjárt átprogramozlak!

– Azt nem teheted, nem volna etikus.

– Na, elég! Gyere, fölmegyünk a padlásra, ott szemléletesen el tudom magyarázni, hogy mi a filozófia. Csak figyelj szépen, okulj, és ne kotyogj folyton közbe!

Föl is mentek, Trurl a tetőablakhoz támasztotta a létrát, felmászott rajta, Digi utána, és kiléptek a háztetőre, ahonnan tágas kilátás nyílt.

– Nézd meg ezt a létrát, amin feljöttünk! – magyarázta jóságosan Trurl. – Alkalmi vétel volt, de túlságosan hosszú, levágni meg nem akartam belőle, mert nagyon jó fa, hát lyukat nyitottam a tetőn, hogy a létrát kidughassam. Mint látod, most kétméternyi kiáll belőle. Amikor lentről felmászol, minden lépésednek, minden újabb létrafoknak egyértelmű, világos jelentése van. De ha továbbmászol, túl a padláson és a háztetőn, eddigi lépéseid jelentése a tetőgerinc magasságában eltűnik, és már semmi, de semmi más értelmük nem lesz, mint amit te magad adsz a tetteidnek! Tehát mondhatjuk, hogy „felmászom a tetőre”, ha megkérdezik, miért járjuk meg az alsó fokokat, de nem válaszolhatjuk ugyanezt, ha magasabbra igyekszünk. Ott fent, Digikém, már magadnak kell a célokat és az értelmüket kitalálnod. Dióhéjban mindössze ennyi a magasabb célok elmélete, az értelemé, amely kiemelkedvén az anyag lármás bukfencei közül, elcsodálkozik, hogy értelmes, és nem tudja, mihez kezdjen most magával, és mit jelent a zavara. Jól jegyezd meg szavaimat, mert igen mély példázat ez, filozófiai kicsengéssel!

– Nem azt jelenti, hogy túl magas lóra ültünk? – kérdezte a lurkó.

– Magasra vitt a lendület, mert ha ez a folyamat egyszer beindul, akkor már repül magától. Most figyelj, mert elmagyarázom, mi a különbség a lehetséges és a lehetetlen között!

– De én hallottam, mikor azt mondtad Klapanciusz bácsinak, hogy te nem ismersz lehetetlent! – kotyogott közbe Digi.

– Befognád végre a csőröd? Azt nem úgy értettem. Lehetetlen például az, hogy én valamin elámuljak, mert aki mindent tud, az semmin se lepődik meg.

– És ha történne valami, ami szerinted lehetetlen, akkor se csodálkoznál?

– Ne csacsiskodj! Ami lehetetlen, az nem történhet meg. Például hogy most a kertünkbe pottyanjon egy meteor az égből…

Torkán akadt a szó; iszonyú süvítés, megrázkódott az egész ház, néhány cserép lerepült a tetőről, ingott a létra, porfelhő csapott fel a kertből, aztán éppily hirtelen elcsöndesedett minden.

– Valami pottyant az égből! Biztos egy meteor! Nem csodálkozol? – csipogta vígan a gépecske.

– Egy csöppet sem – hazudta Trurl, aki majdnem leesett a háztetőről. – Látod, ebből is tanulhatsz: ami történt, színtiszta véletlen, vagyis egymástól független események úgynevezett koincidenciája. A statisztikák szerint az, hogy meteor zuhan egy békés kertbe, módfelett ritka esemény, de lehetséges. Az viszont már lehetetlen, hogy rögtön utána odaessen még egy, éspedig azért, mert…

Digi láthatólag nem nagyon figyelt rá, inkább kihajolt a tetőpárkányról, és az odalent tátongó, méretes krátert szemlélte: a göröngyökből és eperből álló gyűrű mélyén mintha üvegtömb csillogott volna.

– Van ott valami – csipogta. Ekkor újabb mennydörgő robaj rázta meg a házat, és a kráter mellől porfelhő csapott fel.

– Még egy meteor! Most már biztos csodálkozol! – ujjongott Digi.

– Meteorok nem esnek kétszer ugyanoda! Ilyen nincs! – közölte Trurl, miután valamelyest összeszedte magát. – Nincs kizárva, hogy valami új típusú délibábot látunk… De ha netán mégis valóságos, akkor most nagyon sokáig nem zuhanhat ide további meteor, mert a statisztikus eloszlás…

Fülsiketítő dörejjel vágódott a földbe valami csillogó tárgy, éppen a két kráter közé; göröngyök repültek szanaszét, a becsapódás erejétől megingott a ház, mint csónak a hullám tetején.

– Három! – visította boldogan Digi.

– Fedezékbe! – ordított rá Trurl, de lepottyant a létráról a padlásra, növendékét is magával rántva. Feltápászkodott, nagyjából leporolta magát, és a filozófiai elemzést immár mellőzve, rohantak a kertbe. Trurl a fejét rázva, kissé zihálva körbejárta a három jókora tölcsért, végül leguggolt a legkisebbik mellé.

– Csodálkozol?! – diadalmaskodott mögötte a kölyök. – Én viszont egyáltalán nem csodálkozom, mert a matematika többet ér, mint a te filozófiád! A bolygók halmaza metszi a meteorok halmazát, és az így előálló részhalmazban a meteorok legalább egyszer belerepülnek az eperágyásba. Ebben a részhalmazban okvetlenül benne van az olyan bolygók rész-részhalmaza, ahova két meteor esik, azon belül pedig muszáj lenni háromszorosan ütköző rész-részhalmaznak!

– Szamárság… – morogta Trurl szórakozottan, mert közben a homokot és agyagot vakargatta le a kráter mélyén fekvő titokzatos tömbről. – Miért éppen velünk történik ilyesmi?

– Azért, mert valakivel muszáj, a normál eloszlás szerint – vágta rá Digi.

– Es melyik részhalmazban vannak a hangszerrel töltött meteoritok? – kérdezte Trurl, miközben felállt. Digi gyorsan bekukkantott a kráterbe, és csuklott egyet álmélkodásában.

Trurl a sufnihoz ment, és az ásógépet hívta, de a masina, értelmes gép lévén, úgy megrémült a derült égből jövő mennydörgéstől, hogy reszketve kucorgott a sarokban, és esze ágában sem volt engedelmeskedni.

– Kellett nekem tökéletes automatizálás! – mérgelődött Trurl, látván, hogy őrá marad a munka. Ásóval, csákánnyal nagy nehezen kikotort a legkisebbik kráterből egy szabálytalan jégtömböt, a belseje homályos volt, de átsejlett rajta valami hengeres árnyék, rajta kígyóformán tekergőző szalag. Trurl most kalapácsot hozott a műhelyből, és óvatosan ütögette a jeget, hogy a belefagyott tárgy meg ne sérüljön. Végül megrepedt a jégtömb, s előbukkant egy málnaszínű henger, aranyhímzéses szalagja csendülve ütődött az ásó nyelének.

– Jé, egy dob… – ámuldozott a gépecske. Fölemelte, az volt csakugyan: kecskebőr hártyás nagyzenekari dob, kitűnő állapotban. Digi mindjárt megpróbált eljátszani rajta egy kis trillát.

Trurl eközben szó nélkül nekiesett a másik kráternek, mert abban jóval nagyobb, hosszúkás jégtömb feküdt. Módszeresen ütögette a kalapáccsal, mígnem a pattogzó jégszilánkok alól előtűnt két párhuzamos bőrtasak, felül cikcakkban összezsinórozva. Zöld szövetbe burkolt, páros oszlopokban folytatódtak. Trurl egy pillanatra sem állt meg, s a jégbörtönéből kiszabadított objektum nemsokára ott feküdt a füvön.

Burkolata kemény volt, mint az üveg, aranygombok sora díszítette, galléros végéből posztótányérral fedett gömb meredt elő, túlsó végéből meg a bőrtasakos oszlopok.

– Akármi legyek, ha ez nem egy csillagvándor! – kiáltotta izgatottan Trurl. – A csöveket a lábán úgy hívják, hogy lábszárvédő, láttam ilyet az ókori atlaszban a mesteremnél, Cerebronnál. Ez egy ősi, archaikus robot, jól nézd meg, ebből is tanulhatsz! Ne dobolj, mert megsüketülök! Ez itt a sujtásos dolmánya, ez a kalpagja, és mi van a kezében? Dobverők! Azok a dobhoz tartoznak, a dob őhozzájuk, következésképpen ez egy dobos! Tudod követni szélsebes észjárásomat?

– Én már sokkal előrébb tartok – nyelvelt a gépecske. – Ha a dob és a dobos együtt repült, akkor közös volt a röppályájuk, de két meteor nem repülhet ilyen közel egymáshoz, tehát az eprünket egy jégüstökös cincálta szét! Akkor pedig ez itt az üstökös magjának három darabja. Csöppet se csodálkoznék, ha a harmadikban egy karmester vagy csellista volna!

– Ezt meg honnan veszed, okostojás? – képedt el Trurl.

– Mert az üstökös csóvája biztos átsöpört az egész zenekaron! Legalábbis nagyon valószínű…

– Ne nyúlj hozzá! Semmihez se nyúlj! Nyughass, amíg meg nem mondom, mit szabad, érted? – fortyogott Trurl, majd miután így helyreállította tekintélyét, ismét a lény tanulmányozásába mélyedt.

– Csatos térdnadrágot visel – folytatta oktatólag. – De miért kövült meg a szövet? Na ja, persze, kővé fagyott a gazdájával együtt! Megvizsgálhatnánk, ugye, spektroszkóppal, mintákat vennénk belőle, de a vegyelemzés nem mondja meg, hogyan került ez az illető a jégsírba… Inkább feltámasztjuk, az lesz a legjobb!

Mélyen elgondolkodva guggolt a csillagvándor fölött.

– Ha sikerül, kikérdezhetjük, és értékes válaszokat kapunk. De melyik feltámasztási mintát alkalmazzuk? Ez itt a kérdés! Nem a Silicoidea osztály, Festinalentinae rend képviselője, nem kiberák, még kevésbé kiberóka…

– Mondom, hogy egy közönséges dobos! Fektessük a kemencére! – visítozott a gépecske.

– Nyughass már! Annyiféle robot van… A kemencére rakni nem kunszt, ahhoz nem kell az én rendkívüli tudásom! Hamar munka ritkán jó. Gondolkodni se árt! Hátha ez a dob csak álca, megtévesztő kellék, akkor igen veszélyes lehet a feltámasztás! Hátha gyilokgép ez, talán valami gálád mérnök küldte a kozmoszba, hogy áldozatát elpusztítsa, mert ilyen is van ám! Másfelől, a kozmikus jóindulat imperatívusza meg azt parancsolja, hogy mégiscsak feltámasszuk, érted? Itt jön be az etika. Na, gyerünk a harmadikhoz, hátha attól okosabbak leszünk!

Munkához is látott, Digi azonban ott ugrált körülötte, ki nem fogyott a kérdésekből, Trurl pedig mérgében egyre nagyobbakat csapott a kalapácsával a jégtömbre. Egyszerre csak szörnyű reccsenéssel kettéhasadt a jégtömb, s vele együtt a benne lévő műtárgy. Trurlban megállt az ütő. Egy pillanatig meg se bírt szólalni.

– Te vagy az oka! Na, megállj csak…

– És a kozmikus jóindulat? – rebegte Digi, de ő is meg volt szeppenve.

Trurl sokáig nézegette a fél jégtömbből kimeredő, már jégmentesített fényes, csatos lakkcipőket, piros csíkos sötétkék zoknikat és hideg lábszárakat. A szép tiszta, választékos öltözék egészen lenyűgözte.

– Netán olyan lény ez, amely különös tisztelettel adózik alsó tokjainak? – töprengett fennhangon. – Furcsa! Még az se biztos, hogy sikerül feltámasztani a két felét… talán előbb össze kéne illeszteni őket!

Letérdelt, hogy közelebbről megnézze, mi van a kettétört lény belsejében. A törési felületen a csillogó jégkristályok majdnem elfedték a belső szerkezet kaotikusan kanyargó cirádáit.

Trurl megvakarta a fejét.

– Ragacslény volna előttünk, azok közül való, akiket Klibáber, az ókori kibermisztikus írt le? Talán a galaxis egyik őslakója, vajelme, ősi kocsony, maga a legendás amber? Mennyi világot bejártam, hány csillagrendszerben éltem, de zsíragyút még sohasem láttam szemből szemben! Hűha, nagyon kell igyekeznem, hogy a feltámasztás sikerüljön! Micsoda remek alkalom az ontológiai eszmecserére, arról már nem is beszélve, milyen képet vág majd Klapanciusz bátyád! De milyen hanyagul van összedobálva ez a hasadt! Szegény, kettévált, te aztán igazi gordiuszi csomó vagy, nincs hova beilleszteni egy csavart vagy kapcsot, és nem tudni, mi mihez passzol. Csak az általános fagyottság tartja össze ezt az izét!

– Papa – szólalt meg a Trurl háta mögül leselkedő Digi –, ez nem amber, se nem zsíragyú vagy kocsony, hanem egy közönséges mizantroid!

– Mi van? Micsoda? Ne zavarj! Miket beszélsz? Mizantroid? Talán android!

– Igenis, hogy mizantroid, de míszoidnak is hívják, mert olyan android, akinek mísze van! Éppen tegnap olvastam róluk a lexikonban!

– Sületlenség! Honnan veszed?

– Mert kehely van a kezében.

– Kehely? Miféle kehely? Ja, az ott, a jégben? Tényleg… Na és?

– Ilyen kehelyben szokott lenni a bürök, tehát ő éppen meg akarta inni, vagyis öngyilkosságra készült, és mi más okozná a szuicidális késztetést, mint a taedium vitae, vagyis a mísz?

– Túl merész szillogizmus! Helytelenül érvelsz! Nem így tanítottalak! – hadarta Trurl, megemelve a jégtömböt, amelyben a míszoid felsőteste tartózkodott. – Különben sem érünk most rá okoskodni. Felvisszük!

– A kemencébe? – ujjongott a gépecske, szökdécselve izgalmában. – Kemencébe, kemencébe!

– Nem a kemencébe, hanem a sutra! – javította ki Trurl.

Persze nem tehette sutra a míszoidot, míg aprólékos munkával össze nem rakta. Atomot atomhoz pászítgatott elgémberedő kézzel, hiszen mesterséges fagyban kellett dolgoznia, ráadásul időnként súlyos kétségei voltak, mi hová való a míszoid zűrzavaros belsejében. Szerencsére a felszíne, vagyis a ruházata adott némi támpontot, az elegáns gombok világosan mutatták, melyik az eleje, melyik a hátulja.

Végre mind a két lény a melegre került, és Trurl lement a műhelybe, hogy a biztonság kedvéért belelapozzon a Feltámasztási kézikönyv első kötetébe. Még a könyveit böngészte, amikor az emeletről robajt hallott.

– Megyek! Megyek! – kiabálta, és felrohant. A lábszárvédős robot a kemencepadkán ült, és csodálkozva tapogatta magát, a míszoid a padlón feküdt, mert amikor fel akart állni, megszédült, és teljes hosszában elvágódott.

– Nemes jövevények! – kiáltotta Trurl már a küszöbről. – Üdvözöllek a házamban! Jégtömbbe zárva a kertembe zuhantatok, tönkretéve az epremet, ám ezt nem veszem tőletek zokon. Kivágtalak benneteket a jégből, majd inkubációs termikus reanimációval és intenzív reszurrekcióval eszméletre térítettelek, mint magatok is látjátok. Nem tudom azonban, honnan kerültetek a jégbe, s éget a kíváncsiság, hogy sorsotokat megismerjem! Elnézést, hogy rögtön a tárgyra tértem, egyébként ez a kölyök, aki itt ugrándozik mellettem, az én kiskorú utódom…

– Na és kegyelmed kicsoda? – nyögte a míszoid, aki még mindig a padlón ült, és sanyarú képpel tapogatta a hátát.

– Jövevény urak, te lábszárvédős, és te, aki nedves, égő szemmel meredsz rám, tudjátok meg, hogy én omnigenerikus mérnök vagyok, elég híres, a nevem Trurl. Lakhelyem a Nap nyolcadik bolygója, amely néhány éve még nem létezett, mert mi ketten építettük Klapanciusz barátommal csillagközi hulladékból, társadalmi munka keretében. Szakmám eonok óta a kísérleti ontológia, valamint az univerzum minden értelmes lényére alkalmazott optimalisztika. Belátom, hogy hirtelen idegenbe kerülvén, ráadásul ilyen módon, személyeteket nagy megrázkódtatás érte, mégis gyűjtsetek erőt, és mondjátok el, kifélék vagytok, mert így siettethetjük a kölcsönös megértést!

– És Szalvác Girály Rendőrségéhez nincs kegyelmednek semmi köze? – aggodalmaskodott a dobos a sutról.

– Ilyen nevű királyról és a rendőrségéről sohasem hallottam… Náthás kegyelmed? Érthető, ha meghűlt, ki ne fázna meg ekkora hidegben… Hozzak hársfateát?

– Nem vagyok náthás, csak külföldiül beszélek – magyarázta a lábszárvédős robot, látható megkönnyebbüléssel simogatva mellén az aranysujtásokat. – A királyt, aki elől egyébként menekülnöm kellett, valóban girálynak nevezik, éspedig azért, mert ahol uralkodik, nem ország, hanem dúrszág… de ez hosszú história.

– Tessék elmesélni! Kérjük szépen! – ugrándozott a gépecske. Trurl szigorú pillantással hallgattatta el, s így szólt:

– A világért sem sürgetném kedves vendégeinket! És kegyelmed android, vagy netán elmebajnok?

– Egyelőre zúg a fejem – dörmögte a padlón ülő. – Jégmeteor? Üstökös? Lehet… Lehet! Üstökös, de nem az! Biztos lekéstem az enyémet! Hú, mit kapok én ezért!

– Akkor nem is míszoidnak tetszik lenni? – szontyolodott el Digi.

– Míszoid? Nem tudom, mi az. Zúg a fejem.

– Ne is törődjenek ezzel a rosszcsonttal! – szólt közbe Trurl, villámló tekintetet vetve Digire. – Látom, uraim, sok viszontagságon mentek keresztül, bocsássák meg, hogy túlságosan sürgettem a kölcsönös bemutatkozást. Tessék, fáradjon ki-ki a szobájába, jót tesz majd egy kis pihenő, tisztálkodás, étek!

A csöndben elköltött estebéd után Trurl körülvezette házában rendkívüli vendégeit, megmutatta nekik a könyvtárat és a műhelyt, végül fölmásztak a padlásmúzeumba, ahol különleges látnivalók sorakoztak a polcokon olajban, parafinban és alkoholban, egy vaskos tetőgerendáról pedig szénfekete, zömök automata lógott. Élettelennek tűnt, de amint odaértek, tüstént felélénkült, és meg akarta rúgni a míszoidot (vagy mit).

– Vigyázat, a kiállított tárgyak működőképesek! – figyelmeztette vendégeit Trurl.

– Ezt az acélzsinóron függő automatát nyolcszáz éve építette Ningusz ősdoktor, a híres ókori mester. Vallásos és jólelkű lényt akart teremteni, úgynevezett jámbort. Óvatosan, dobos úr, a jámbor nemcsak rúg, hanem harapni is szokott!

– Várj csak, majd szokok én mást is! Meglássuk, amikor Isten kiszabadít innejt! – csikorgatta fogaskerekeit a fekete Jámbor.

– Mint látják, uraim – folytatta Trurl tudományos hévvel –, nemcsak beszél, rúg és harap, hanem szilárdan hisz is!

A fideista gép azonban akkora lármát csapott, hogy az egész társaság elinalt a padlásról.

– Sose lehet tudni, mire vezet a hit – bölcselkedett Trurl, miután lemásztak a létrán. Végül letelepedtek a nappaliban, ahol már elő volt készítve minden: kényelmes fotelok, tűz a kandallóban, valamint epres elektroládok galvánöntettel.

A két vendég már fölmelegedett, erőre kapott, de még mindig ámulva és némán szemlélődött. Trurl nem akarta kérdésekkel zaklatni őket, hiszen annyi mindenen mentek keresztül. Digi azonban előszökkent, és gyorsan elcsipogta saját hipotézisét. Számításai szerint a naprendszerben keringő jégüstökös több bolygón végigsöpört a csóvájával, felkapta az ott ténfergő személyeket, és mélyhűtött állapotban elhurcolta őket a perihéliumába, ahol, mint ismeretes, csigalassúsággal vánszorognak ezek az égitestek. Aztán évezredek múlva jött valami perturbáció, és kilökte pályájáról az üstököst, egyenesen Trurl portájára. Hiába csitította Trurl, Digi gyorsan kiszámította az üstökös mozgáselemeit, rávetítette az egész csillagrendszer térképére (azt tudta fejből), és a népsűrűség együtthatója alapján kimutatta az impozáns végeredményt: az üstökös csóvájában még hétezer-hétszázhetvenhárom személy tartózkodik. Ezek a különböző helyen és időpontban elragadott egyedek immár a második kozmikus sebességgel távolodnak a jelenlévőktől. Így hát teljesen egyszerű fizikai jelenség, hogy a két vendég meg a dob három meteoritban a kertbe pottyant. Trurl egy kicsit el is kámpicsorodott, hogy ott az a sok ismeretlen utas a jégben, akiket nem támaszthat fel, ennélfogva nem is tud személyesen megismerkedni velük. Rég besötétedett már, de senki sem volt álmos, ami nem is csoda, ha meggondoljuk, mily hosszú időt töltöttek a jövevények jégálomban, s menynyire furdalta már Trurl és Digi oldalát a kíváncsiság. A házigazda tehát újból fölvetette, hogy meséljék el a vendégek, hogy és mint folyt az életük, míg az üstökös az égbe nem ragadta őket. Azok összenéztek, kicsit még udvariaskodtak egymással, hogy ki kezdje, aztán megállapodtak, hogy feltámasztásuk sorrendjében szólnak, és a lábszárvédős robot belekezdett a történetébe.

AZ ELSŐ OLVADÉK TÖRTÉNETE

Mindenekelőtt tudnotok kell, hogy engem a muzsika olthatatlan szomja emészt, és ez sodort a bajba. Már kisded koromban fényes tehetséget mutattam az ütőhangszerekhez, doboltam, amin csak lehet, és mindig a helyes hangnemben. Ősidők óta ilyen muzikális a mi nemzetségünk. Kisdob, üstdob, pergődob, tamtam, én mindegyikhez értek, mennydörgéstől a homokóra neszéig elpergetek bármit. Az egész világ elsüllyed körülöttem, ha én egyszer bedobolom magam. Tamburázgatok is a szabadidőmben, sőt elég csinos hangszereket fabrikálok, nem kell hozzá, csak egy kecske meg egy korhadt fatönk, vagy egy csöbör és némi viaszosvászon. De sose tudtam megülni egy helyben, járom a világot, hogy mindenféle nagyszerű zenekart kipróbáljak, persze csak a legjobbakat. A hallásom abszolút, és muzsikálni egyszerűen imádok. Hány bolygót, csillagot, filharmóniát megjártam! Merre nem kószáltam, hol nem játszottam én! Ám mindenütt újra meg újra leraktam a dobverőt, továbbűzött a mohó vágy. Adtam szólókoncerteket, sírt, nevetett, tombolt a közönség, sokszor vállukra emeltek, még a dobomat is szétszabdalták ereklyének. De nem ünneplésért epedek én, nem a dicsőség a szerelmem, hanem a muzsika fenséges hullámaiba vágyom beleveszni, nagyzenekarra sóvárgok, hogy belemerüljek, mint az óceánba, és feloldódjak parttalan áradatában. Mert én semmi vagyok, minden a tökéletes dallam, azt hajszoltam, azt kutattam éjjel-nappal a partitúrát bújva. Mígnem egy kies bolygócskán, Aleóciában először hallottam Meládia ország hírét. Ott van, ahol a helyi köd spirálkarja behajlik, és csillagcsipkés mandzsettába megy át. Felkavart a híre, lelkem forró vágyra lobbant, azt mondták ugyanis róla, hogy nem közönséges, hanem filharmonikus ország, határait a királyi koncertterem oszlopai jelzik. Azt beszélték, hogy ott mindenki zenél, s a király hallgatja őket, mert az az álma, hogy soha nem hallott muzsika töltse be a honi tájat, a Szférák Zenéje! Otthagytam hát csapot-papot, és száguldottam arrafelé, játékommal keresve meg útközben a betevőt, vérpezsdítő dobpergéssel ifjat-vénet felhevítve, gondokat elűzve, s közben folyton hegyeztem a fülem, mit hallok Meládiáról, igaz-e a sok dicséret. Ámde furcsát tapasztaltam – minél távolabb vagyunk Meládiától, annál ékesszólóbban magasztalják zenei életét, annál forróbban hisznek a Szférák Zenéjében, annál tüzesebben kardoskodnak, hogy csakis ott érdemes élni, muzsikálni, de ahogy közeledem, egyre többen csak hümmögnek, némán a fejüket csóválják, sőt ujjukkal a homlokukat kocogtatják. Faggatom őket, de kitérő válaszokat adnak. Azt mondja egy vénség az Oberúzián: hangásznak ott éppenséggel, húzzák ők napestig, de macskazene az, nem muzsika, inkább valami egyéb. Hogyhogy, csodálkozom, zene is, meg nem is? És mi az az egyéb, mondja el kegyelmed, de csak legyint, hogy kár a szóért. Mások viszont állítják, hogy maga Szalvác király alapította az állami Királyi Konzervatóriumot, de nem ám holmi felszínes, akrobatikus húzás-vonás, billegetés, üres rutin dívik náluk, hanem csakis az ihlet sugallja muzsikájukat, aranyhúrok csengő-bongó édene táncol, mert ők a helyes úton járnak, mert náluk a kulcs a Szférák Zenéjéhez, pontosan ahhoz, amit a hallgatag kozmosz muzsikál! Megyek hát vissza az öreghez elmesélni, mit hallottam, mire csak felsóhajt: „Én nem mondom, hogy nem igaz, de azt se mondom, hogy igaz. Bármit szólnék, úgyse szóltam semmit. Eredj, ha akarsz, nézd meg magad!”

Hittem a tehetségemben, abba vetettem bizalmamat, mert én, robot testvéreim, ha kézbe veszem az ütőt, ha könnyű trillát futtatok át a dobomon, az nem kopog, nem dübörög, az nem közönséges dobpergés vagy tamburaszó, hanem olyan édes, szívszaggató dal, hogy ki se lehet bírni, még a kősziklát is ellágyítja! Szóval odafelé igyekeztem, tudván persze, hogy az udvari filharmóniánál udvari etikett van, nem lehet csak úgy egyszerűen besétálni, faggatok hát minden arra járót a meládiai felsőbb szokásokról, de semmi válasz, csak fura képet vág mindenki, rázza, amije van, ki a fejét, ki nem a fejét – elég az hozzá, nem lettem okosabb. Ám ahogy továbbvándorolok a csillagok között, szembejön egy szurkos töpörtyű, az félrevon: „Ide hallgass, hát Meládiába tartasz, ó, mily boldog vagy, mily boldog ez az óra, ott kedvedre muzsikálhatsz, Szalvác jóságos, hatalmas úr, a múzsák barátja, csak úgy ontja rád az aranyat!” Mit nekem arany, a zenekaruk milyen, kérdem, ő meg boldogan mosolyog: „Hej, ha én abban játszhatnék, életemet adnám érte!” „Hogyhogy – mondom –, akkor miért az ellenkező irányba nyargalsz?” „Jaj – feleli –, hát most éppen rohannom kell, vár a nagynénikém, de különben azért sietek a messzi nagyvilágba, hogy Szalvác igéjét hirdessem, csődüljenek mindenfelől a zenészek, mert nyitva az út, vár bennünket a Szférák Zenéje! Meg a Lét Harmóniája, mert az egy és ugyanaz!” „Ejha – mondom –, a Lét Szimfóniáját is játsszák? Akkor érdemes beszállni! De mondd, ez biztos?” Mire a kis görcs (elég rozzant, őszintén szólva, csupa szénpor és kátrány, tán megégett, martinkemencébe pottyant, vagy mi), felcsattan: „Még hogy biztos-e? Honnan szalajtottak téged, hogy ilyen sötét bunkó vagy? Hát te nem tudod, hogy Meládia nem közönséges ország vagy birodalom, hanem Új Típusú Zenei Ország, vagyis Dúrszág, Szalvác pedig nem közönséges király, hanem girály? Világraszóló tervet kovácsolt ő: mindenki zenéljen, boldogságba muzsikálja magát, de nem ám akárhogy, vaktában hangicsálva, hanem tudományosan, az élenjáró módszer és elmélet alapján, ezért kinevezte nekünk a Konzervatóriumi Minisztertanácsot, és megalapozta a Szférák Zenéjének Partitúráját. Most már akármelyik nap rátalálnak és játszani kezdik, talán már játsszák is, hát egy-kettő, szedd a lábad!”

„Na de milyen az a szférikus-harmonikus zene?” – kérdem, mire ő: ,.Az olyan, hogy egyesíti az egyént a természettel, minden vágyad teljesíti, egyenesen a Földi Paradicsomba repít, hát szedd a lábad, ha mondom, mert galaktikára szóló építőmuzsika vár rád!”

„Szaladok már, csak annyit ha elárulna még töpörtyű uraságod, miként jutott hozzá Meládia ország, vagyis dúrszág a Szférák Zenéjének kottájához, honnan szedték?” „Bah! – mondja a töpörtyű –, hát ott vannak a pontos irányelvek, no meg az ősi hagyományok, mert muzsikáltak ott mindig, csak nem azzal és nem úgy, ahogyan helyes, de most már tudják, és úgy zeng és bong az ő muzsikájuk, hogy szem fönnakad, fül megszakad, lehelet megszegik, egyszóval húzd már a beled, doboskám, nehogy lekéssed a próbát!”

„Álljon meg a menet – szóltam –, ne doboskázz itt engem, mert én osztályon felüli besorolású ütőhangszeres művész vagyok, tehát halljam előbb, mik a szokások ott Meládiában, hogy el tudjak igazodni!”

„Jaj, most tényleg nem érek rá – azt mondja –, de menj csak nyugodtan, és meglátod, hálás leszel nekem még haló porodban is!”

Útnak indultam hát, nemsokára meg is láttam a dúrszágot, amely nem holmi lágy, nőies, moll planéta, hanem férfias, noha kicsi, de nagyon peckes bolygó. Ott álltam már a Roppant Márványfalnál, a lángoló aranybetűs KORONAZENEDE felirat alatt, amikor megpillantottam a közelben egy olajfestékkel bemázolt taligát, azon bolhászkodott egy rozoga robot, mert vénségére csupa vasreszelék lett, csikorogtak tőle a fogaskerekei. Segítettem tisztogatni a csuklóit, ízületeit, ő meg közben dúdolgatott. Kérdeztem, miről szól a dal, azt mondta, ez az Olajos Alajos nótája. Nem ismertem. Faggattam inkább Meládiáról, de süketecske volt, négyszer el kellett ismételnem mindent, végül így szólt: „Dobos! Te még ifjú vagy, erős, ügyes, talpraesett, sokat kibírsz. Nem beszéllek le arról, hogy Meládiába menj, de nem is tanácsolom. Tégy, amit akarsz!” „De muzsikálnak ott?” „Az biztos, hajnaltól napestig, de ahány ház, annyi szokás, hát adok egy jó tanácsot: hallgass! Akármit tapasztalsz, meg se mukkanj! Bármit vélsz látni, te csak kussolj! Nyikkanást se! Szájkosár föl, nyelvet súlyba, ajkaidon némaság pecsétje, akkor talán egyszer majd mesélhetsz róla, miket láttál, miféle zenét játszottál!”

És hiába kérleltem, győzködtem, nyaggattam, többet egy szóval se mondott.

Ám engem csak annál jobban mardosott a kíváncsiság. Nem állítom, hogy nyugodt szívvel kopogtattam Meládia aranykapuján, éreztem én a bőröm bizsergéséből, hogy rettentő titok lakozik odabent! Mégis meglendítettem a színarany kopogtatót, édes csendülése fel is bátorított, az őr meg örömest beengedett, szívélyesen mutatta az utat: „Ott az ajtó, látod? Lépj be bátran!” Már a tornác is gyönyörű volt: drágakövektől csillogó, hatalmas csarnok, nem is tornác, hanem valóságos templom, és arany hangszerek függnek minden falán! Sietek hát belépni, és csak bámulok káprázó szemmel: csillog-villog a sok ezüst, ónix, alabástrom, köröskörül oszloperdő, amfiteátrum mélyén állok. Egek ura, micsoda mélység, századokig vájhatták ezt a bolygóba, hogy a közepén elhelyezzék a zenekart! Közönségnek nincs itt helye, minden szék a zenészeké, kinek fotel, kinek zsámoly ezüstpöttyös, rubinhímes bársonyterítővel, és kecses kottaállványok, vert ezüst köpőcsészék a fúvósoknak, a trombita, klarinét, oboa fuvallóinak, odafent meg hány szivárványos gyémántpók csillárlik! Hideg tüzükben sehol nézőtér vagy erkély, de amott, szemben a zenekarral, az egész főfalat betölti egyetlenegy páholy, csupa fafaragás, aranydísz és drapéria, kagylókürtös amorettek, rojtok-bojtok, aranyhímzéses függönyén violinkulcsok, triolák és újholdak, előtte óriási dézsákban pálmák, a páholyban meg biztos a trón, nem látni, mert behúzva a függöny. De rögtön kitaláltam, hogy ez a királyi páholy! Látom az amfiteátrum mélyén a karmesteri emelvényt is, de nem közönséges pulpitus, hanem kristálybaldachinos oltár, óriás ereklyetartó, fölötte neonfelirat: CAPELLOMAYSTERIUM BONISSIMUM ORBIS TOTIUS!

Vagyis a világ legjobb karmestere. Tömérdek zenész, de velem nem törődik senki. A ruházatuk elég fura, libériák liberális tarkasága, ki fa– és szolmintás, fehér térdharisnyát visel, de viaszosvászonból, ki aranycsatos cipellőt alsó Cé formájú csattal, de félretaposott sarokkal; amazon tollas kalpag, de a molyok megrágták kissé a tollat, és görnyedten ül mind, mert lehúzza a sok rendjel, de minden érdemrend posztó alátétes, nehogy csörrenése a muzsikát megzavarja. Lám, mindenre gondolnak itt! Jó királyuk van nyilván, bőkezű zenerajongó, záporoznak a kitüntetések a zenész urakra! Óvatosan előbbre merészkedem, mert látom, próbaszünet van, mindenki egyszerre beszél, az aranycvikkeres karmester meg utasításokat ad a koronakristály baldachin alól. Nem pálca van kesztyűs kezében, hanem valóságos bunkó, de hát ő dirigál vele, nem az én dolgom, ha elfárad. Óriási ez a terem, csodálatos lehet az akusztikája! Be szívesen játszanék már… és rám téved a karmester pillantása, kegyesen szólít messziről: „Á, te új vagy? Helyes! Mit tudsz, hárfázol? Ütős vagy? Oda ülj le, éppen hiányzik egy ütősünk, meglátjuk, beválsz-e! Üljön csak le kend!” Csellista uram, mit tolakszol, de látom ám, hogy a cseles csellista valamit a karmester kezébe nyom – degesz borítékot –, levéláriát írt neki, vagy mi? No mindegy, még nem ismerem itt a szokásokat… leülök hát. A karmester meg száznak magyaráz egyszerre: „Klarinét! Nem didiridú duduridimm, hanem duduri-dí viduripímm! Nem tortadísz ez, kérem, ez vivace, de nem molto vivace, botfülű kegyelmed?! Aztán trillilí trulila pamm, hol az a fioritúra, lágyabban, kérem, finoman, de halljam a kontinuót, csak ne gorombán, itt lágyan, ott durr bele! És trillirirí padababamm! Te ott, hé, rezes, ne nyomd el nekem a fuvolát a tizenhatodoknál, mert tönkreteszed a vezérmotívumot, süket vagy?” Egyszóval látom, hogy nincs itt semmiféle különleges modor, éppen ugyanúgy beszélnek, mint univerzum-szerte minden koncertteremben.

Ülök a zsivajban, hangzavarban, nézelődöm. Először is, lássuk a dobomat: csuda ez a dob! Nem ám holmi vékonypénzű jószág, hanem tágas, tekintélyes, öblös, masszív, kerek, valahogy férfiasan szűzies az arany tölgyfalevél-hímes pántjaival, no és az a feszes dobbőr, csupa élet, micsoda mennydörgés lesz itt!

Nézem, amott partitúrát visznek, az se mindennapi: hatalmas fóliáns borjúbőrbe kötve, rajta lóg a borjú farka, bojtos farka végére meg keszkenőt kötöttek, legyen mivel törölgetni a gyöngyöző verítéket a finálé után. Itt csakugyan mindenre gondolnak, látom! És amerre csak nézek, cirádák, aranydíszek, stukkó, címer, bögyös múzsák, kariatidák, Vénuszok, sellők, faunok, majmok, kentaurok, pánok, kecskék, fecskék, griffek, grották, masnik, taslik, zászlócsokrok, a búr, a búr a búrkalappal, itt aztán lehet muzsikálni! A girályi páholy fölött meg a dúrszágcímer, birodalmi basszuskulcs dukátkoszorúban, és moccan a függöny, netán már ott ül a girály, csak rejtezik előlünk…? De már lendül a fürge, nyüzsge, csiptetős karmester: „Figyelem! – kiáltja. – Leülni! És: kezdjük! Próba!” Mindenki ugrik, szalad, zümmögve hangol, kézbe veszem a dobverőket, hűha, nem is dobverő ez, inkább fütykös! Harangnyelvnek is elmenne! Megigazítom a kottát, mohó szemmel falom a hangjegyeket, mint kacsa a nokedlit, uno, due, tre, kiáltja a karmester, koppint, aranycvikkere ránk villan, mindjárt belépnek a vonósok édesen dalolva… de mi ez? A karmester dirigál, de nem hallok semmit, csak mintha smirglivel ügyködne valaki… juj, iszonyúan nyiszorognak a nyirettyűk… tán megrepedt a hegedű száraz fája, vagy mi? Hú, most jön a belépésem, hát leengedem a kezem, készülök, hogy tarabamm-bamm, kipörgetem – de csak kopp, kopp, annyit hallok, mintha koppanna az ajtó, nézem, hát a dobbőr meg se rezzen, sima, merev, mint a dobostorta, mint a befagyott halastó, nem értem, és újra kopp-kopp! Hát ez így nem megy, gondolom, de most belép a zenekar, nyiszog, nyüszög, zörmöl, nyekereg, és látom ám, uramisten, a harsonás a harsona helyett fújja, hogy bububú, a vonósok csücsörítve zümmögik: titití, segítenek a néma hangszereknek. Miféle játék ez? A karmester hegyezi a fülét, egyszerre csak odacsap a pulpitusra – pakk! –, és azt mondja: „Nem! Hát ez nem jó, kérem! Da capo!” Elkezdjük hát elölről, ő meg lejön a pulpitusról, köztünk sétálgat, lesi a nyekergő nyiszorgást, jár-kel, mosolyog, de görbén, és hoppá, belecsíp a kornétás arcába, de mint a harapófogó, és hű, de megcsavarja, még a lélegzete is elakad a kornétásnak; sétál tovább, mellesleg az oboista fülét is megcibálja, de közben a botjával bumm a második hegedűs fejére. Hanyatt esik a vonós, kirepül a zsebkendő az álla alól, tust vacog a fogával; a karmester továbbmegy a harsonákhoz, és a többieknek odasziszeg a cvikkere alól: „Disznók! Micsoda kupleráj! Ez nektek muzsika?! Gyerünk, gyerünk, zenélni, mert fölébred a girály, akkor lesz csak nemulass!” És bejelenti: „Mint Garmester Dirigentisszimusz, elrendelem! Javasolom és ajánlom: most előadjuk a Kadenciális Csend Szimfóniumot! Silentissimo, allegro vivace, con brio, de azért piano, mert chi va piano, va sano!” Aha! Már értem, ez élc volt! Tréfálkozik velünk, mert ő jóságos! Azt mondja: „Uraim! Kornétás, Hárfanyűvő, Gordonos és te, drága Okarinás! És ti, csembalekok, figyelem! Rezek folyékonyan! Csőrfuvola súlyba! Cselló és viola puhábban! Zongorista, szordínóval! – Fölmegy, kopog a pulpituson: – A Mi Vezényletünk alatt, az Én Ütemezésemet követve, a Szférák Zenéje felé, utánam! Zene!” Zenélünk. Ámde most sem hallatszik egyéb, mint a smirgli, a nyekergés, a kopp-kopp és némi hörgés, más egyáltalán semmi! És jön le a zenészek közé a karmester mosolyogva, és mentacukorkát osztogat, de akinek cukorkát ad, arra mindjárt rá is sóz a bottal. Csattognak a fejek körülötte! Szomorúan, gondterhelten ver minket, és értésünkre adja, hát fel is fogjuk, hogy nem jókedvéből üt-ver, hanem hogy a Felség meg ne haragudjon, tehát az Ő Nevében, továbbá nehogy a girály fülébe jusson ez a zengeráj. Akire rásózott, behúzza a nyakát, meghitten és gyöngéden visszamosolyog a karmesterre, mert mosolyog ő is, sőt kacsint hozzá, és dirr-durr, hiszen nem a maga érdekében agyabugyál bennünket a mi oltalmazónk, megmentőnk, csak azért, nehogy valami rosszabb jöjjön, nehogy az Igazi Bot megmozduljon… Tudom, mert a szünetben ott sündörögnek a dobomnál a zenészek, ott ragasztják egymásra a sebtapaszt, ott súgnak-búgnak: jó ember a mi karmesterünk, hiszen ki is van írva, hogy Bonissimus, de hát muszáj neki, nehogy még felbőszüljön a girály. Tényleg, magam is látom a feliratot: „Capellenmaysterium Bonissimum”. „Haj aj – sóhajtoznak a kollégák –, jó ember ő, aranyszívű, de muszáj neki gyapálni minket, nehogy kapjunk a fejünkre Valaki Mástól!” „Kitől, ki az a más?” – kérdezem, de nem válaszol senki. Ami a verést illeti, azt már érteném is, de a zenével nem tudok kibékülni, mert csak krákog, nyiszog, kopog, ám mi azért játszunk. Villan az aranycsíptető, nyüzsög, csapkod, de ha recsegnek is a koponyák, értjük mi, hogy ennek muszáj így lennie; mígnem egyszer csak moccan a páholyon a függöny, és előbukkan egy Mezítlábas, Nagy Talp, amúgy Csupasz, de nem holmi közönséges, utcai talp, hanem Magasztos, amint kinyúlik a Trónpizsamából. Lassan megfordul, rés nyílik a hullámzó drapérián, mögötte meg hortyogás, és nem trón, hanem rózsafüzéres aranynyoszolya fényes damaszt dunnacihával; aranylepedőn szunnyadozik a girály szimfonikusan horkolva, bársony kispárnája csücskével a szájában, és semmi, csak alszik, mi meg a Talp alatt piano, pianissimo, hogy föl ne ébresszük. Markírozunk? Aha, értem, markírozós próba! Na jó, de a verés miért valódi? És a vonókról miért hiányzik a lószőr, és a dobomon miért van bőr helyett deszka?

Azt is észrevettem, hogy a terem legsötétebb zugában áll egy hatalmas, fekete, csukott szekrény, akkora, mint egy orgona, rajta rácsos ablakocska, és a különösen fülsértő hangoknál kinéz egy nedves, égő, rettentően gonosz szem, hát kérdem a harsonástól, ki az. Hallgat, mint dinnye a fűben. Megyek a nagybőgőhöz – semmi. Gordonka – semmi. Triangulum – semmi. A fuvola meg bokán rúgott. Eszembe jut, mire intett a vén robot, hát hallgatok én is, játszom tovább, illetve kopogok a deszkán. Egyszerre csak iszonyú csikorgással kinyílik a Zugajtó, s előmászik egy Négyemeletes Valaki. Fekete, mint az éjszaka, szeme akár a malomkő. Lecsücsül két oszlop közé, lomhán, faragatlanul, mint az erdőben, és ott üldögélve bámul minket nedves, égő szemmel. A márványmúzsa fenekéhez dörzsöli loncsos vállát vakarózás végett, a másik múzsára rákönyököl, juj, borzasztó ez a zugrém, a hideg futkos a hátamon, ha ránézek! Csak most kezdett végleg elmenni a kedvem a Meládiai Filharmonikusok muzsikájától, mert nini, nyitja a száját, csak nyitja, nyitja, és még mindig nem fejezte be, olyan iszonyú nagy a szája, hogy tovább tart kitátani, mint én azt szeretném, benne meg hihetetlenül förtelmes dolgok – ocsmányak az agyarai, még ocsmányabb az a nyálas, nyúlós nyelve, és lassan bedugja roppant ujját a Zugrém a pofájába, és ráérősen, de határozottan turkálni kezd. Körülnézek, ott nyiszog a nagybőgő meg az angolkürt, már nyitom a szám a kérdésre, hogy mégis ki ez a gólem, honnan, miért, minek és egyáltalán – mit jelentsen ez? Ám tüstént felrémlik bennem a vén robot intő szava: „Bármi rémeset vélsz látni, te csak kussolj, szájkosár föl, nyelvet súlyba!”, hát meggondolom magam, és játszom tovább, bár kissé remeg a lábam, és zsibbad a térdem. Látom a kottát, mert meresztem a szemem erősen, de valahogy elkenődtek a kottafejek, mint a légypiszok, nem tudni, melyik a kvart, melyik a kvint, összemosódik az egész trutymó, pocsék ügy. Ajjaj, gondolom, pocsék itt minden, akkor nyolcütemnyi csend jön, és benne, huh, micsoda undorító hangok: sűrű, mocskos, nyálkás hörgés, a Zug ásít, röfög, nyújtózkodik, múzsa farához dörgöli gyapjas hátát, körbesandít, szimatol, fúj, csuklik, harákol, végül beleböffent abba a filharmonikusan áhítatos, templomi csöndbe egy irtóztató, pacuha Böffentést, de mindenki csak ül ott fapofával, se lát, se hall! Szemük se rebben! Délután meg gálakoncert, ül a girály őfelsége a páholyban, a csillagoktól sziporkázó méltóságok között, forgat valamit sokgyűrűs ujjaival, és saját kezűleg kegyeskedik a fülébe dugni. Meresztem a szemem, nini, aranytányérka előtte, vattagombócokat gömbölyget a girály, szentelt olajba mártja, úgy tömi a fülébe! Már nem értek semmit. Mi meg olyan fűrészes fortissimóban fűrészelünk, olyan recsegő reccsenetet reccsentünk, hogy a rácsos ablakocskán kicsorran valami, talán könnycsepp, a girály meg behúzatja a drapériát, mert várják az államügyek. Hát akkor most hogyan tovább? „Hangász urak – szól a sápadt, cvikkeres karmester –, értekezletet tartunk, kritikai légkörben, mert ami van, az nem olyan, nem úgy, nem az igazi, elvi alapon tehát ugyebár a nyű essen belétek, ez nektek Szférák Zenéje, rosszul lesz a girály, úgy vernyogtok itt neki! Az értekezletet megnyitom!” És míg én csak pislogok, hogy ez mi a szösz, de fél szemmel a zugba sandítgatok a biztonság kedvéért. Ők egymás után hozzászólásra jelentkeznek, sorra felállnak, és nahát, milyen merészen beolvas mindenki! Szikrázik a szemük az indulattól, buzgó hévvel ostorozzák az előadásmódot, bizony, mondjuk ki végre, hogy a vonósok, a rezek, a fafúvósok így meg amúgy, rossz az ujjrend, keveset gyakorolnak, nincs elég próba, nem tornáznak, bizony, kollégák, nem fejlődünk eléggé, nem mutatunk példát – mindenki nagyon szigorú önmagához, de a többieket aztán, uramisten, végképp eláztatja, kivéve a harsonát, a triangulumot és a vadászkürtöt, nem tudom, miért. És összevitáznak minden egyes kottafejen, hogyan kéne csodazengést kifacsarni belőle a fényes, közös célért. Csak hallgatom őket szájtátva, mindenkinek a kisujjában van az elmélet, rutinosan szónokolnak, mintha kottából olvasnák, olajozottan pereg az értekezlet, és ahogy ott ámuldozom, egyszerre csak árnyék esik ránk: jaj, istenem, kinyílt a Zugi Szekrény! Zúgolódom magamban, de hiába, ott ül ő benn, vakargatja fekete mohás, rühös pocakját, köldökébe dugja ujját, nem is köldök, fekete vulkáni kráter! Csak üldögél, csuklik, szuszog, szörcsög, vakarózik, és elmélyülten, kéjesen piszkálja az orrát. De hirtelen ijesztő csend támad, mert a spontán javaslatok napirendi pontjánál feláll a kis cselesztás, és azt mondja: „Karmester úr és kollégák! A hangszerek alkalmatlanok zenemű eljátszására, tehát ebből így nem lesz semmi. Persze ránézésre szépek, aranyozottak, de nincs hangjuk, mert mindegyik selejt. Annyit ér, mint halottnak a csók. Ezért spontánul javasolom, hogy adjanak nekünk igazi hangszereket, ami meg itt van, azt vigyék el a múzeumba vagy a roncstelepre!” És leült. „Mi? Mi?! Miii???!!! – üvölt fel a mi jóságos cvikkeresünk, az aranyszívű. – A hangszerek rosszak?! Nem alkalmasak? Nem tetszenek…? Az objektív nehézségekre hivatkozunk, elkenjük a saját hibánkat, mi? Hej, hogy azt a fűzfán fütyülő hétszentségedet, te áruló, te bomlasztod az ügyet, te diverzium! Te ilyen-olyan lator, te bérenc, honnan jöttél? Ki áll mögötted? Ki sugallta a bűnös gondolatot? Netán cinkosaid is vannak? Halljam, ki ért egyet vele?” Síri csönd, ekkor futva jő a liberáliás udvari lakáj, cetlit hozott, olvassa a karmester, messzire tartva a szemétől, mert távollátó a cvikkerében, hogy minket szemmel tarthasson, és így szól: „Na jó! Most szünetet rendelek el, mert íme, hívat az udvar a miniszteri értekezletre. Majd ha visszajöttem, elmondom nektek az összegezést. Most oszolj! Ülünk és locsogunk ott, hogy szép idő van, de még eshet, hajnalra úgyis kiderül, ki korán kel, aranyat lel, ilyen fecsegessél ütjük el az időt egész éjjel. Pitymallatkor jönnek az udvari trombitások, fanfart fújnak, és kihirdetik a girály Ünnepélyes Kiáltványát, miszerint különleges tudományos konferencia lesz, ahol sor kerül mindazon akadályok komplex megvitatására, melyek a Szférák Zenéjét hátráltatják. Összecsődült nyomban a sok melológus, melomán, zenetudor, hangár és melodista, csupa professzor és nagydoktor, címzetes és rendes egyetemi dalár, zeneakadémikus, a levelező tagok zenés leveleket küldtek. Persze, elő kell készíteni a termet, jöttek a szakértők, hatszáz hangrögzítő készüléket szereltek föl, minden hangszerbe mikro-mikrofonokat dugtak, csak az üstdobomba makro-mikrofont; a kazettákat lepecsételték zöld viasszal és vörös lakkal, mintákat vettek a kifújt levegőből, nagyítóval megvizsgáltak minket és a terem minden zugát, aztán hajrá! Hét nap, hét éjjel tanakodtak a bölcsek, meg még egy hónapig. Olyan precíz elemzések hangzottak el, hogy azt szóval ki se lehet fejezni! Ennyi magvas gondolatot, mélyenszántó tudományos eszmecserét én még soha nem hallottam! Mindent új megvilágításba helyeztek, kibogoztak, egyeztettek, mindig a helyes módszertani alapállásból. Maga Őfelsége vállalta kegyesen a fővédnökséget, de személyesen nem vett részt az üléseken, a fülhegyezési államtitkár helyettesítette. A zárónapon tizennyolc rektordékán kórusban felolvasta nekünk a közösen fogalmazott, egyhangúlag aláírt szakértői jelentést. A Bizottmány, írták, feltárt bizonyos hiányosságokat. A hangszerellátás nem teljesen tökéletes. Itt ez hiányzik, ott amaz, néhol valami elakad. Hol vödör nincs, hol víz. Itt, a mélyhegedűn, tulajdonképpen gipszből vannak a húrok, amott a cselló hangszekrénye tele van limlommal. Természetesen nem így kellett volna lennie, de hát így alakult. Itt eldugult a harsona, mert beleesett valakinek a hálósipkája, kilencven százalék pamuttextil, öt százalék műszál, de az is lehet, hogy törlőrongy, mindenesetre javasoljuk a harsona tüzetes átfúvatását, addig helyezzenek el vécékefét a harsonás mellé. A klavicsembalót viszont üresen találtuk, nincs benne semmi, csak egy rozoga tyúkketrec. A guzlica helyett találtunk egy grúz libát, alacsony tojáshozamú fajta, őt gigaméterrel analizáltuk, mert ha megakad valami a gigáján, akkor disszonánsan gágog. Ergo vagy meg kell veregetni a liba hátát, vagy új guzlicát kell beszerezni, és képzett libapásztort kirendelni mellé, ugyanis a jelenlegi guzlicás eredetileg pulykatenyésztő. Ami a zongorát illeti, két falka egér van a farkával a kalapácsokhoz kötve, ettől hallható a panaszos cincogás, különösen mióta az egértápra kiutalt összeget az egerész elsikkasztotta. Bitóra vele, hacsak Őfelsége meg nem kegyelmez. A triangulum vizsgálata kimutatta, hogy fémből kéne lennie, nem tésztából, még akkor se, ha élesztős. Áttérve a basszusokra, a nagybőgő a futamoknál folyton elfut, mert laza a nyereg, ilyenkor a gordonost is elsodorja, így basso dolce profondo esetén a gordonos kénytelen belerúgni. A bizottmány javaslata: megkötözni zsineggel, vagy odacementezni, vagy lábbilincset neki. Vagy alkalmazható a klasszikus módszer: húzatom agyba-főbe, beugrom a nagybőgőbe, akkor majd nem ugrál. A vonókra nem ártana lószőr, ennek helyén ugyanis a bizottmányi szakértők csak atmoszférát diagnosztizáltak, melynek összetétele nitrogén, oxigén, széndioxid, továbbá nyomokban nemesgázok, úgymint xenon, argon és kripton, valamint némi vízpára. Fentieken kívül kevéske sűrűn cseppfolyós, illetve gél halmazállapotú anyag, amely a fúvós hangászok krákogó és köpő műveleteinek járulékos terméke. A bizottmány végső szakvéleménye szerint a vonóvezetéshez a lószőr alkalmasabb, mint a levegő, különös tekintettel a kvartfogásokra, valamint a col legno, tremolo és flageolet játékmódra. És így ment ez kétezer-huszonhat oldalon keresztül. Szó se róla, vizsgálta a bizottmány a dobomat is: fogaskerékre szögelt, festett deszka, aranyozott pántokkal ugyan, de nem dob. Megfogalmaztak összesen háromszáznyolcvankilenc javaslatot és ajánlást, elküldték szolgálati úton a Trombita-, Harsona– és Tubaügyi Minisztériumnak, a Harang-, Csengettyű– és Szféraügyi Hivatalnak, a Rendkívül Ciki Állapot államtitkárának és a Legfelső Hangászati Tanácsnak. Maga Réz marsall nyomatékosította pecsétjével a javaslatok súlyát. Csoda-e, ha most talpra szökken a zenekar, lelkesedik, ujjong, egymás szavába vág, végre kiönti a szívét!

„Igen! Úgy van! Ócska, korhadt fatönk ez a dob, trágyával tömve, hú, de büdös, mert ezek a barmok elbarmoltak mindent! Ahány fuvola, oboa, klarinét, trombita, mind eldugulva, disznóság, ezek a mocskok, ki velük, csengő, zengő, tiszta hangot akarunk, ó, jaj, szabadnak lenni újra, fölemelt fővel, tisztán játszani! Rongy van beletömve, tessék, mindenki látja, a kürtön nincs is fúvóka, a cintányér cementből van, csak arannyal bevonva, hát hogy lehet ilyennel játszani?” Csak nézem, most én bolondultam meg, vagy ők? Hiszen első naptól fogva tudja mindenki, hogy így van, akkor mi ez a felbolydulás? Állok, mint szamár a hegyen, kukkot se értek, bennük meg a muzsika szent lángja lobog, kész őrület. És feláll a zongorista, körbehordozza tekintetét, papírt lenget: „Tessék, itt a beadványom, tavaly írtam, csak nem értem rá elvinni a postára!” És felolvassa: „Szuverén meggyőződésemhez híven, a Szférák Zenéje érdekében, határozottan követelem, hogy zsipsz és cament helyett adjanak fát és rezet, meg édesen éneklő, szívbéli bélhúrokat! Muszáj, mert az a szemét, ami most van nálunk, hangot nem ad, csak büdös!” Leül, roppant elégedett magával, diadalmasan néz körül, a kollégák meg zúgnak, zsivajognak: „Úgy van! Én is megmondtam! Hajaj, mi is rég láttuk, hogy deszka, cement, egér, lócitrom, hogy jön az ide a múzsák hajlékába, akartunk is szólni, leleplezni, rámutatni, de nekem fájt a lábam, nekem migrénem volt, én megfáztam, én szóról szóra leírtam azt, amit a zongorista, csak elhányódott a cetli; én még élesebben fogalmaztam, csak beteg lett a nagynénikém…” – ordítják túl egymást, de látom ám, ott kuporog a Rém a nyitott szekrényben, csuklik, vakarózik, élesítgeti a karmait, igazi Gorillium. Integetek a kollégáknak, mutatom, kacsingatok, „Hé, oda nézzetek!” – de rám se bajszintanak, úgy lobog bennük a lelkesedés, a remény, hogy jobb idők jönnek, zengő, tiszta hangok. És csakugyan! Jönnek négyesével a fehér mundéros hangőrök, vadonatúj, gyönyörű hangszereket hoznak, ezentúl játszhatunk kedvünkre. Égig csap az öröm. Megjelenik az új karmester, szarukeretes szemüvegben, úgy látszik, a cvikkeres nyugdíjba vonult, érdemei elismerése mellett, bár azt rebesgetik, nem volt neki dobhártyája, azért nem hallott semmit. Leszedik a régi feliratot, szögezik fel aranyszögekkel az újat: CAPPELLMYSTERIUM OPTISSIMUM, és kezdődhet a próba! Előbb azonban bejelenti a szarukeretes: „Én haladó elveket vallok. Vitát nyitok. Mondja el mindenki őszintén, ami a szívét nyomja. Legtitkosabb gondolatait is megvallhatja. Ne féljetek, barátaim, hajatok szála se görbül, semmi fülcibálás, csihi-puhi, engem más fából faragtak! Senkinek nem lesz bántódása, esküszöm a Szférák Zenéjére, ünnepélyes karmesteri esküt teszek maga Őfelsége Szalvác Girály vezénylete alatt!!

Ettől megint mindenkinek megered a nyelve. Csobog a szó, csörgedezik, mint a patak, locsog-fecseg a sok vonós, a vadászkürt, a fúvósok, az ütősök, oly bátran, hogy elakad a lélegzetem. Mesélik, ki kivel, hol és hogyan, ó, hogy mi meg nem történt a karmesteri cvikker alatt! Hűha, miket mondanak rá, csak hegyezem a fülem, ajjaj, nahát, ezt azért nem hittem volna, föl se merült bennem, hogy ennyire utálják, hiszen hányszor éltették felállva, biztosították forró szeretetükről, na és azok a degesz borítékok, lefogadom, hogy szerelmes levelek voltak, milyen fiúi gyöngédséggel csúsztatták kesztyűs kezébe, míg ő a fejüket csépelte! „Ó, a mi hercegünk, galambocskánk – így beszéltek akkor róla –, igazságos, bölcs fejedelem, jól teszi, ha gyepál minket, most meg itt sárba tiporják az emlékezetét!” Gyalázzák, hogy süket, mint az ágyú, a csellista szerint vajákos volt, seprűnyélen lovagolt, mások tódítják, hogy a szemmel veréshez is értett, pillantása lyukat égetett a dob bőrébe, mint a jelen lévő ütős kolléga tanúsíthatja. Hú, zavarba jövök szörnyen, dünnyögök valamit az orrom alatt, mert utálok hazudni, de látom, ezek őszintén hantálnak, szent buzgalmukban lódítanak akkorákat, mint ide Jeruzsálem, hát csak ámulok és bámulok, hogy ennyi nemes erény, jóakarat, tiszta lelkesedés hogyan fér össze a rágalommal, mocskolódással, buggyant vádakkal? Mert éppen azt beszélik, az egereket megátkozta, hogy elmenjen a tejük, azonkívül kancsal, púpos, sánta és lúdtalpas, márpedig ki menetelhet lúdtalppal a Szférák Zenéje felé?

A szarukeretes felír mindent, bólogat, helyesel, csakhogy nem sokkal ezután, próba közben látom, valami lassan felénk cammog, igyekszünk tartani a melódiát, de Majomkéz árnyéka esik ránk, és előbb a kis cselesztást, aki kezdte – capp! –, nyakon csípi, másik kezével – happ! –, lecsap a csellistára, aki fűt-fát összehordott a cvikkeres ellen. Vállára dobva viszi őket, hintázik a lábuk; bezárkózik a szekrénybe, és hallom a mi andante maestosónk alatt, hogy reccs, reccs, hamm, hamm! Aztán többé nem láttuk őket.

Játszunk, de szétesnek a szólamok, mert elfeketült a világ előttünk. „Da capo al fine! – kiált a Szarukeretes. – Nem jó, elölről!” Játszunk, belép a zenekar, megborzongok, olyan szépen zeng a sok új hangszer, de a zenei borzongás közben másféle hideg is futkos a gerincemen, a kottát is eltévesztem, mert kiakad a szemem a zugba sandítástól. Jön a forte, harsognak a rezek, de valahogy reszketegen, a Gorillium meg kinyitja a szekrényt, szellőztet, kiül a küszöbre, böfög, megfeküdte a gyomrát a cselesztás. Ó, hatalmas isten, ó, Szférák Zenéje! És a böffenéstől. mert mi mástól, hamisat fognak a vonósok, a zongorista meg vibrátót játszik, úgy remeg a keze. Fintorog a szarukeretes karmester, mint aki békát nyelt: „Nem jó, kérem, ilyen hangszereket kaptak, aztán mégse, miféle macskazene ez, kérem, nem szégyellik magukat, lusta banda, himpellérek, no, még egyszer!” És tart nekünk elméleti fejtágítót a pulpitusról, vitaminokat és tápszereket osztogat, külföldi hegedűgyantát hoznak hordószámra, direkt nekünk importálták, nem sajnálja a költséget a girály őfelsége, mégis hamis a muzsika, hát megalakítják az Állandó Tudományos Bizottmányt. Ülésezik a bizottmány, és amit határoz, úgy is lesz íziben. Jönnek négyesével a fehér mundéros hangőrök, odaállnak kétfelől a zenészek mellé, aztán aki hamis fiszt fúj, annak prémiummegvonás, aki átcsúszik mollba, annak pénzbírság. És játszunk forte, de hamisan, áttérnek hát a hangőrök a tettlegességre, akusztofon és metronóm van mindegyiknél. Az általános gyepálástól szétesik a szimfónia, és hallom, több a csihi-puhi, mint a trallalirá, és látom, hogy borzasztó nagy bajba másztam én a Szférák Zenéjére vágyva, már csupa dudor a fejem…

Ha még csak a hangőrök! De jön az ütemkönyvelők hada, mint a szúnyograj, hangtisztasági ellenőrt állítanak minden zenész mellé, számolják a hangjegyeket, van belépés meg kilépés rovat, dallamegyenleg, írják folyton, a tollak percegésétől a zenének annyi. „Nem jó, kérem – mérgelődik a szarukeretes karmester –, nem jó! És nem hallom a cselesztát! Hol a cselesztás, már megint elkódorgott?” A távolabb ülők röhögnek, a közelebb ülők lapítanak: „Nahát – motyogják –, tényleg nincs itt, talán felszívódott, hehe? Talán elrepült a dalnak lenge szárnyán? Mit szól ehhez a főnökség? Hajaj, csúnya dolog! Elcsavargott a betyár, a tökfilkó, a mamlasz, elbitangolt a renegát, a kutya!”

És értekezletet tart a karmester gyakorlati tárgyban. Végére kell járni, mitől játszik hamisan a zenekar! Bólogat mindenki buzgón: kell itt lenni valami zavaró tényezőnek, mondják. Valami kis apróság, úgy látszik, zavar minket. Talán a levegőben van valami káros miazma, attól nem haladunk a Szférák Zenéje felé. Felszólal a gordonkás: talán többet kéne szellőztetni. „Szerintem túl nagy a huzat – mondja erre a viola da gamba. – Vagy ki tudja, talán elbambult a gambám, bamba gambá-val nem lehet violázni!” Zajong a nép: „Rejtélyes ügy ez, bármi lehetséges, át kell vizsgálni az egész termet, minden zugot, sarkot, hátha egerek fészkelnek valahol, és tudat alatt tőlük félünk? Mert a tudatalattival sose lehet tudni!” No, megyünk hát, vizsgáljuk a szellőzést, mérjük a huzatot, minden rést betömünk, az egereket keressük négykézláb, nagyítóval, végül össze is jön három svábbogár, egy pók, hat bolha és két tucat tetű. A leleten felbuzdulva jegyzőkönyvet írunk, és kutakodunk tovább, zseblámpával kúszunk-mászunk a pódium alatt. Feltúrtunk már mindent, de látom ám, a Szekrényhez hatlépésnyinél közelebb nem merészkedik senki. Összeterelek néhány kollégát, csapatmunkában szimatolunk, a Szekrény felé sündörgök velük, mintegy tévedésből, ám egyszerre csak mintha áramütés érné őket, visszahőkölnek, mint ördög a szenteltvíztől, és motyognak: „Ja, ez már a fal! Világos, ennél falabb fal már nem is lehetne, akkor ez csak tégla, habarcs, mész és homok, semmi egyéb itt nincs!” Próbálom továbbvonszolni őket, érzem, valaki ellök, a másik meg a fenekembe harap. Gyorsan eloldalgunk békésebb vidékre. Oldalgás közben valaki még majdnem kinyomja a szemem. Akkor jövök rá, hogy ezek néznek, de nem látnak, általános itt a szelektív vakság, és rettentően csodálkozva elsomfordálok.

Játszunk, a Gorillium meg tivornyázik. Hol itt, hol ott capp! Na, gondolom, a muzsikának lőttek, mert zokog a hegedű: ah, tralala, de hogyan játsszunk, ha bármelyik pillanatban elnyelhet a bűzös, tátongó száj? Játszunk andalító, édes pianissimóban, már elködösül a szemünk, de hirtelen bűzös lehelet a nyakunkon, orrlyukak szimatolnak a fejünk fölött – a zenébe akarja ez beleszimatolni magát, barbár természete és az általános félreértés folytán, vagy mi? És mit ér az ércesen zengő hangszer, ha a Gorillium száját nyalogatva gusztálgat bennünket, megbénítja a zenekart ez a zugevészet? De lám, a girály előlép a páholyban, és kegyesen biccent: „Na, kezd már alakulni. Egész melodikus ez a melódia, a harmónia is elég harmonikus, csak valahogy lélek nincs benne. Hol a hit a zenétekben? Mert anélkül kutya füle, anélkül nem hiteles! Ja, és mi az a szörcsögő hang? És mi az a vacogás, ami itten bomlasztja a szimfóniát? Na, egy-kettő, érdemrendet az igazaknak, a többit kirúgni, és egyáltalán, rajta, gyerünk, mozgás, fújjad, húzzad, pengesd, rázzad, üssed, csapjad, cimbalmozzad, de a helyes hangnemben ám, mert megharagszik a girály!” Összeszedem a bátorságom, és a szünetben, az andante és az allegro vivace között, átszólok a nagybőgősnek, aki ott ül előttem, eltakar minket az a nagy hangszere: „Ide hallgasson kegyelmed!” Mire ő: „Mi van?” Én: „Nem lát kegyelmed valamit a zugban, ott a girályi páholy mellett?” Hallgat, mint a csuka. Én: „Hát nem látja kegyelmed a Zugevőt? Az nem lehet! Hiszen égig érő Gorillium! Idáig érződik a bűze! Hoppá, most éppen csuklott!” Hallgat a csuka, de nézem: valahogy elmosódottak a kontúrjai. Erősködök: „Hiszen nincs a kegyelmed szemén szürke hályog, se árpa, de még ha, isten ments, zöld hályogja lenne, akkor is ott az orra, hát nem érzi ezt az iszonyú büdösséget? Az ott fölöttünk nem a kupola, hanem a Gorillium pofája, az meg nem oszlop, hanem fogpiszkáló, hiszen sorra felzabál bennünket!” Hallgat a csuka, de már csak egy rezgő pacát látok belőle, úgy cidrizik. Reszket minden tagja, rázza a majré, mint a váltóláz, de nini, válaszol végre: „Nem dobol kend rosszul, de ahol én belépek, hogy tralamirí liburidamm, ott kend ne vudarabam, hanem vub, dub, darám!” És amíg ezt mondja, hallom, hogy mond közben mást is: „Kuss, az isten szerelmére!! Megőrült kend?!” Az elsőt a szájával mondta, a másikat valahol lejjebb, deréktájban, nahát, még ilyet, hiszen ez hasbeszélő! „Most pedig – mondja felül –, immár eleget nyájaskodtunk, ideje zenélni…

Körülnézek, hát látom ám, így megy ez itt rendre: csupa hasbeszélő, én meg azt hittem, a majrétól korog-morog a hasuk! Hajtom le a fülem, deréktájban hallok a legjobban. Azt mondják a hasak: „Hej, keserű ez a rabság, jövel, szépséges szabadság! A francba a rohadt Szférákkal, már okádunk tőlük!” És zümmögnek a hasak: „Recseg a trónod, Szalvác! Rozoga az alváz! Van nekünk más ideálunk, juszt se neked muzsikálunk!” Meg ilyet is: „Nagybőgő és viola, hamis lett a triola! Hegedűs állán zsebkendő, mindjárt elnyel a zugbendő!” Kordul egy has: „Még hogy én jobban hárfázzak, mikor ők hárfáznak az idegeinken!” Az egyik has meg azt mondja, majd csak abbamarad ez a zugevészet, előbb-utóbb ránk un, megcsömörlik a húsételtől, áttér lassacskán a vegetáriánus étrendre, idővel majd megszelídül, mérséklődik, de a többi hasak lehurrogják. Közben fölül társalkodnak: „No, ma egész jól megy, közeledünk már a Szférák Zenéjéhez… csak a vonósok tartsák a tempót! Hát rossz itt nekünk, ihaj-csuhaj? Vidám hodály ez, kolbászból a kerítés!” Látom azt is, hogy van mindenféle mellékes foglalatosságuk, ez szépen játszik a fésűn, amaz nádsípon fújja a lakodalmast, a harsona bélyeget gyűjt, monogramokat hímeznek, nyelveket tanulnak, zsebszótárt nyomtatnak, mígnem egyszer cslap-cslap, jön a Gorillium. Mindenkiben megfagy a vér, de csak a nádsípot, fésűt, bélyegeket, zugnyomdát vitte el a zugba, és reccs-hamm-hamm a szekrényben. A harsonás azért kapott mellesleg egy fricskát, borogatja túróval a kék foltot a szeme alatt; összesúgnak a hasak: kellett neki az alvázról dúdolgatni, minek ugrál, gondolna inkább a biztos állására. „Pszt, csak halkan…” És tényleg oly csöndesen korognak-morognak, hogy azt se tudom, kinek a hasa mormol. A vadászkürt nyugtatókat és fejfájás-csillapító tablettákat árul, a tuba molyirtást vállal, hívom is a dobomhoz, mert igen molyos. A triangulum tanfolyamot tart, hogyan tudjuk megvakarni a hátunkat, amikor a hideg futkos rajta. Mások besúgják egymást: ez fisz helyett geszt játszott, amaz folyton átcsúszik mollba; dühös a karmester: „így hamis a vezérmotívum, nem moll, te barom, itt gé van, gé, mint gecske, nem látod a partitúrát?” Amott csörömpölés, a vonósok palackokat gyűjtenek a haknizáshoz, nagy sikerük szokott lenni az üvegmuzsikával, de itt az andantét olyan lanyhán húzzák, cincogás ez, nem hegedülés, persze lehet, hogy az egerek cincognak. Ej, megint hamisat fogtak, fárasztó a hakni mellett még a strapás, majrés főállásba is járni, kora reggel hegedű hátát glancolni szarvasbőrrel, vonót gyantázni, aztán húzd, ki tudja, meddig húzhatod. Egyszerre csak jő a lakáj, cetlit hoz a szarukeretesnek, az meg mondja: „Ó, hívatnak a Miniszteri Értekezletre az Általános Vezérmotívum ügyében, mert nem játsszatok elég tisztán, próbaszünet estig!” A fagott, aki éppen ment a borítékkal a helyi szokás szerint, meggondolja magát, zsebre dugja a borítékot, s visszaoson a helyére. És megjött az új karmester, szeme éles, mint a sasé, nem is hord semmiféle szemüveget, őalatta a bizottmány feltárta, hogy a harsonás a legjobb hangokat eldugja maszek célra, persze adózni eszébe se jut. Vitték is mindjárt a Páholyba, és kinevezték a Tiszta Kezek államtitkárának. A hárfásról meg kiderítették, hogy a keze béna, és nem is tud kottát olvasni, áthelyezték hát a zongorához, hogy meg ne sértődjön. Megint eljött felügyelő körútra a Gorillium, húzom be a nyakam, verem a dobomat fortissimo, de ijedtemben dob helyett a kisujjamra csapok. Ajjaj, nagy itt a baj, égnek áll a hajam, mert hallom, cslap, cslap, reccs, hamm! Odasandítok, hát eltűnt a fuvolás! És itt eszi meg helyben, a gálakoncert kellős közepén, pedig ott ül Szalvác girály őfelsége, ragyog a csillámló gyémántcsillár, ott ül őfelsége, nem is pizsamában, hanem talpig hermelinben, nahát, gondolom, a girály szeme láttára van pofája lakomázni belőlünk, akkor itt most kitör a balhé. Akkor most fellázad a nép, térdre hull őfelsége előtt, vagy fut, amerre lát, vagy ráront a szörnyetegre, de semmi, semmi, nem hiszek a szememnek, de egyáltalán semmi! No, ezzel kezdődtek a nagyobb bajok, mert én ettől úgy kiborultam, hogy azontúl többször csaptam a térdemre vagy a kezemre, mint ahányszor eltaláltam a dobot. Sajgott kezem-lábam, dühbe jöttem, érzem: nem bírom cérnával, még egy perc, és robbanok; nekem már mindegy, megette a fene az egészet, nem elég, hogy reménytelenül tengődöm itt, de még muzsika sincs, mert miféle zene az, amire rátehénkedik egy Gorillium! Hú, kettéharapom azt a nyavalyás hegedűt, dinamit a trombitába, lőpor a kürtbe, gyújtózsinór, durr! – ábrándozom, aztán fűrészelünk napestig.

Újabb udvari hangverseny. Rázendít a zenekar teljes gőzzel, a Gorillium a nyílt színen kuporogva tetvészkedik, tátott pofájában turkál, időnként akkorát tüsszent, hogy záporozik ránk az áldás, mint a májusi özönvíz, alig látunk. Mennydörgő harákolása elnyomja a fortét, de mi csak játszunk. Sikoltozik a fuvola, rí a hegedű, nyögve brummog a tuba, mint a hasfájós mackó, jajveszékel a harsona, szőrös fekete ujjak zúgnak el mellettem, capp, eltűnik a nagybőgős, pedig milyen óvatos volt, mennyire vigyázott a nyelvére! Hát muzsika ez? Hiszen mind csak egytálétel vagyunk mártás nélkül, a girály meg ül a páholyban, legyezgetik, dicsérgetik, és szűri a foga között: „Még nem olyan a muzsika, mint kéne. Még mindig nincs benne hit, remény, szeretet, igazság, se a történelem harmonikus melódiája! Följebb, bátrabban, előre, miért olyan lomhán dirigál a Kapellmaysterium, noha éles szemű, nincs is szemüvege?!” „Gyerünk! Gyorsabban, erősebben, magasabbra, mert elégedetlen a girály, kételkedő banda! Hogy merészeltek kételkedni a Szférák Zenéjében?! He? Nézzük csak meg ezt a kérdést közelebbről! Halljam, csak bátran, nem kell félni, álljon fel az a gyáva nyúl, lépjen Irgalmas Felségünk színe elé, vallja meg az ő jóságos urának, népében bízó girályának, beszéljen az a kurafi, miért áskálódik, miért piszkolja, bomlasztja a tökéletességet? Nem lesz semmi bántódása, mi csak meggyőzéssel, megfőzessél, mi csak jóságosan ráébresztjük, hogy hol lakik az Úristen!”

Síri csend, senki se moccan, egyszerre csak felüvölt a Gorillium: „BÖRÖMM! BÖRÖBÖRÖMM!” – Beleremegnek a falak, nyekkennek a márványoszlopok, visszhangzik a dobom, még egy kis vakolat is pottyan Szalvác girály őfelsége koronás fejére, poros lett a felkent fő. De a girály meg se rezzen. Észre se vett semmit. A zenészek mind töpörtyűvé zsugorodtak a rémületes üvöltéstől, a girály meg sem hallotta. Hű, gondolom, félelmetes história! Hiszen az nem lehet, hogy a girály ne látná a Gorilliumot, és tessék, mégse látja. Nem lehet, hogy ne érezné tulajdon koronás fején a vakolatot, és tessék, mégse érzi. Hát hogy van ez? Ki itt a szolga, ki itt az úr? Tán a Gorillium a szörnyű karmester, és utolsó falatnak tartogatja a girályt, desszertnek fogja megenni? Vagy rejtélyes zugügylet fűzi őket össze, titkos szövetség miellenünk? Nem értek én semmit, csak azt tudom: innen pucolni kell mielőbb! De hogyan?

A hangverseny második része után, a szünetben előjött a Gorillium a szekrényből. Sétálgat közöttünk. Unatkozik, vagy mi? Most következik a megbeszélés, nosza, mozgolódnak a zenészek, felszólalnak, mélyenszántó bírálatot gyakorolnak. A Gorillium egyiknek a fülét szagolgatja, másiknak a nyakkendőjét igazítja, harmadiknak megette a sillabuszát, de felfordult tőle a gyomra, nem győzött köpködni az ezüst köpőcsészékbe, még a harsonába is beleköpött, talán tévedésből. De a szónokok csak hadováltak tovább, taglalták és magasztalták a Szférák Zenéjét, izzadtak, gesztikuláltak – zenélni nem hagyják őket, de micsoda hévvel, hittel, milyen gyönyörűen, ihletetten tudnak szavalni a tökéletes zenélésről! Megint fölment bennem a pumpa, hányinger jött rám a dumájuktól meg a fel-alá koslató rémtől, éreztem: már zihálok, elborul az agyam, és egyszerre csak szót kértem. Néz rám a girály a páholyból, ő a fővédnök, kegyes jelenlétével is megtisztelt bennünket. Azzal a gondolattal álltam fel, hogy ha a zenéről szóló duma zene volna, már régen a Szférák Zenéje töltené be Meládiát, de éreztem, ez veszélyes ösvény, és egyszer csak hallom magamat, amint az általános silentiumban megszólalok:

– És miféle randa szörnyeteg mászkál itt a gótikus görbületű lábain, s dombéroz és tombol, hogy ránézni is förtelem? És milyen jogon rondít bele ez az okádék a mi muzsikánkba, és mocskolja be az ocsmány pofájával? És hogy jön ő ahhoz, hogy tisztességes zenészeket nyersen fölzabáljon, és nagyokat nyelve gusztálgasson minket a gülüszemével? És nem sül le a bőr a képükről, hogy ez a sok bizottmány és professzor és szakértő és ellenőr és főellenőr és mikroszkóp és horoszkóp mind kussol, meg se nyikkan, csak lapít, mint szar a fűben? Hát én most vétót emelek, Szalvác girály, én tiltakozom, testvér uraim, én leszavazlak, te büdös gorilla, és tudd meg, amíg te itt vagy, lószar lesz itt, nem Szférák Zenéje!!!

Hogy ott mi lett, uraim! Sokan a hangszerükbe próbáltak belebújni, de értik, ugye, kegyelmetek, hogy a bőgős vagy a zongorista még csak belefért valahogy, no de a fuvolás? A triangulumos ott állt vérző orral, nyakában, mint egy járom, a triangulum, ami egyre csöngött a foga vacogásától. Mások a szék alá bújtak, vagy a padlót kaparták, gödröt akartak ásni, na de a tölgyfa parketta nem alkalmas a struccpolitikához! A cintányéros a tányérjaival a fenekét védte, a fejével meg az üstdobomat döngette, bele akart bújni, de az import dobbőr szépen kitartott. A karmester úgy akart engem túllármázni, hogy pálcájával egyfolytában verte a pulpitust, és közben sivított, mint a malac, hogy andante-lentemente-kente-fente-tente-baba-tente, mert már összekutyulódott benne minden. A felséges girály a díszpáholyában gyorsan súgott valamit a lakájoknak, és zurr, be a függönyt, hogy bársony, brokát, ezüstcímer, aranyhímzés válassza el tőlünk. A Gorillium viszont eleinte rám se bagózott, csámcsogott tovább, böfögve, mert hájas volt a hárfás, de aztán odajött, és felhorkant kásás, rekedt hangon:

– Gör-bü-le-tű? Már hogy kicsoda? É-én?! Itt engem gya-ha-ha (zokog) –láznak? Énrám csu-hu-hu (zokog) –húnyákat mondanak? És ne-he-hem (zokog) véd meg senki? A keservit! Jaj, jaj, segítség, jó emberek, engem itt pocskondiáznak, sértegetnek, velem pimaszkodnak, jaj, mentsetek meg, szegény árvát, jaj, jaj, engem itt bántanak, brühühű, haza akarok menni a mamához! Brühühű! Bruhuhú (zokog, mint vízesés a záporban), te undok dobos! Te rohadék! Te mű-ve-let-len tuskó! Brühühű! Te nem is szeretsz engem! És én azt hittem, engem itt mindenki, mindenki szeret!

Leesett az állam, de aztán összeszedtem magam.

– Tisztelt Gorillium! – szóltam. – Nehéz szeretni a zugbéli zugevőt, aki előcsörtet a szekrényből száját nyalogatva, tör-zúz, csontokat ropogtat, kürtöst zabál, fuvoláson csámcsog, én nem értem, hogy meg sem látod kannibáli-hannibáli bűneidet! És ti – mondom –, frakkos-klakkos tudós urak, és te, szmokingos nagydoktor a pipáddal, szép kis tudományt műveltek ti! Teleraktok minket metronómmal, mérőónnal, ketyerével, idehoztok rezonátort, lokátort, abrakadabrát, lisztet szórtok a levegőbe, hadd lebegjen, álló hullámok csomópontjait mutassa! Szakértői jelentésekkel tele a padlás, lelket és légnyomást mértek méterrúddal, de a cégéres Gorilliumot nem látjátok! A girály úr meg lesz szíves elhúzni a firhangját, és halljam, miféle alapon működik itt ez a zugkifőzés, helyben fogyasztással és hazavitellel a szekrénybe! Mert én itt állok, mást nem tehetek, és nekem már minden mindegy. Látom, a tudósok rántják elő a szindetikonos tubust, új szakkifejezéseket ragasztanak össze, úgymint dobostéboly, zeneőrült, Delirium Musicale cum Hypnagogica Confusione Debilitatissima, ám ekkor felbődül a Gorillium! Ömlő könnye patakokban folydogál az amfiteátrum lépcsőin, ő maga egyetlen gorillaugrással a girályi páholyhoz szökken, megrántja a függönyzsinórt, tépi a bársonybrokátot – elénk tárul a zavart képű felség, ugyanis éppen a kuckóban kucorogva tartott rendkívüli kuckóülést a Miniszteri Értekezlettel, de beront a Gorillium, és rábömböl:

– Segítség szegény fejemnek! Megsértettek! Ítélkezzen felséged, mert ha nem, én már itt se vagyok, engem többé nem lát!

Felugrik erre a girály, és rimánkodik torkaszakadtából:

– Csak ezt ne, drága támaszom, kebelbarátom, reménységünk, csak ezt ne! Tedd meg nyugodtan; tudod, mit? De könyörülj rajtam, kegyeskedjél megérteni, hogy Irgalmas Felségemhez az ilyesmi nem illik, hogy venné az ki magát, neked meg mit számít?

– Na, várjunk csak! – hördül fel a Gorillium, szippantva rémes orrával, taknya-nyála egybefolyik szőrös pofáján. – Álljon meg a menet! Amit tettem, azt felséged szolgálatában tettem, név szerinti listák alapján, amiket a páholyból expediáltak a résen át a zugba. Felsőbb utasításra hordtam el a káros elemeket, és noha időnként fogyasztottam belőlük, de roppant kelletlenül, mert én a zenészhúst kifejezetten utálom, és ha rajtam múlna, úgy éljek, soha egy falatot abból le nem nyelnék! Én azt a legnagyobb undorral, természetem és kedvem ellenére, kínok között gyűrtem le, csakis a trónért, a hazáért és valami magas szférákért, már nem emlékszem, hogy hívják, nincs nekem annyi iskolám. Én nem a magam javát néztem, hanem szenvedtem az Ügyért! Nem kíméltem a nyombelemet, májamat, egészségemet, pedig attól a mocsoktól égett a gyomrom, epegörcsöt kaptam, a vakbelem szúrt, még most is ég a nyelőcsövem! De én kitartottam a vártán, tehát követelem, hogy ezt a dobolós barmot az én alapjában becsületes, odaadó és jóságos személyem rágalmazásáért felséged saját kezűleg, szigorúan megbüntesse, mert ha nem, akkor én elmegyek, aztán nézheted, felség, mi marad a te muzsikádból!

Hej, könyörög, rimánkodik most a girály, felséges kezével cirógatva a rém gyapjas fejét, de az dacosan lóg a függönyön, amit letépett, és visszapofázik, és vádaskodik, és a szemét forgatva zúgja, hogy neki különlegesen finom és érzékeny a lelke, csak hallgatom ámuldozva. Suttogóra fogja a girály:

– Tudod, mit, nagyságos támaszom, hűséges hívem? Most ideiglenesen megkegyelmezünk ennek a hazug baromnak, a Crimen Laesae Gorillionis tényálladékát picit félretesszük, hiszen a barom úgyis hamarosan visszavonja siralmas koholmányait, szánja-bánja, hogy efféle hitványságra vetemedett, és a jelenlévők színe előtt megvallja, miként diverzált az ellenség uszályába kerülve júdáspénzért, miként vették rá, hogy a Melódiát aláássa, a Szférák Zenéjét apró cafatokra cincálja és megsemmisítse!

Közben kacsingat erősen a Gorilliumra, rögtön látom ebből, hogy a kegyelem úgy értendő, csak holnap lesz a kivégzés, hát ordítok tele tüdőből, dobomon a ritmust verve:

– A rém, a rém zugevő! Büdös, mint a görény! Minket zabál a rohadék, a radai rosseb! De még ha nem is zabálna, csak ülne a zugban, már a bűztől megette a muzsikát a fene! Igenis, hogy ezt állítom, nem vonom én vissza, a dobomra fogadom, soha le nem tagadom!

Teljes a zavar.

A zenekar előmászik a tubákból, nagybőgőkből, zongorákból, a székek alól, némelyik megszokásból még befogja a fülét, mások kezdik a fejüket emelgetni, és bár hason fekszenek, most valahogy ércesebben szólal meg a hasuk:

– Hát az tény, hogy zabált minket, zabál most is, és nem tudni, abbahagyja-e valaha. És tényleg irtózatosan büdös!

A Gorillium viszont nem értette meg, mit jelent valójában a girályi javaslat, és dühöng:

– Aha, hát így állunk! Engem itt büntetlenül lehet gyalázni! Erre a mocsok bandára vesztegettem a fél életem, egészségem, és ez a fizetség! Nahát, ebből elegem van, engem ne piszkoljon senki, úgy itt hagyom őket, mint a huzat, sírhatnak utánam!

Elzöldült a girály.

– Hát kend nem ismer istent? – jajveszékel. – Mi lesz így a Szférák Zenéjével? Gondolj a Szférák Zenéjére, galambocskám, hiszen mi együtt, vállvetve, és te vagy itt az élet sója…

– Anyádat! – mordul sötéten a Gorillium. – Amit mondtam, megmondtam! Kapja be kend a zenészeit személyesen!

És indul a kijárathoz. A girály utána veti magát, csúszik le ő is majommód a függönyzsinóron, vágtázik az ajtó felé, csak folyton belebotlik a jogarba meg a palástjába.

– Drága, egyetlen, hűséges! – kiabálja. – Ne hagyj el bennünket! Kerékbe töretjük a dobost, csak gyere vissza, bocsáss meg!

A Gorillium emígy, a girály amúgy, dúl a kormányválság az oszlopok között, a Miniszteri Értekezlet rohan utánuk, de a Rendkívül Ciki Állapot államtitkára alatt leszakad a rojtos-bojtos aranyzsinór, fejbe kólintja az aranybojt, ordít, mint a fába szorult féreg, és míg az orvosok a sebét varrják, én kifelé settenkedem a fal mentén. Az alabárdosok a zugolyos kormányválságot bámulják, hát eljutok a kilincsig, szökkenek ki a tornácra, és a gyönyörű hangszerek alatt hajrá, a külső kapuhoz. De ott, uraim, akkora lendülettel rugaszkodtam el a küszöbről, hogy rakéta nélkül kirepültem az űrbe, nézhettek utánam, csak sajnos nem tudtam pályán maradni, mert túlságosan reszkettem még, így fejjel nekirepültem valami jéghideg felhőnek. Eleinte jólesett, hogy hűti lázas fejemet, de aztán fázni kezdtem, visszafordulni azonban nem hagyott a lendület, így belefagytam a jégüstökös csóvájába, és elájultam. Hogy azután mi történt, míg kegyelmed föl nem támasztott, arról bizony fogalmam sincs…

Történetét befejezvén, a dobos kebléhez ölelte szeretett dobját, és mintha csak magának és a múzsáknak muzsikálna, édesen epedő, egzotikus dalt játszott el rajta. Meghatódottan hallgatták, végül Trurl így szólt:

– Rendkívüli történet ez, és örvend a szívem, hogy ilyen nagy művészt volt szerencsém jégbörtönéből kiszabadítani. Tudtam én, hogy hasznos és kellemes órákat töltünk majd együtt, hiszen ki-ki más égtájról való, így más módon tanít és mulattat bennünket; a kettő ugyanis egymástól elválaszthatatlan! Most azonban rajtad a sor, tisztelt android, légy szíves hát elbeszélni, minő sors vezérelt erre a szerény bolygóra…

Az android ráállt, bár szabadkozott, hogy az ő elbeszélése nem érhet fel a doboséval, hiszen ő nem művész. A dobos, Trurl és Digi versenyt nyugtatgatta, hogy sorsok értéke semmiképpen sem mérhető össze, így a vendég már éppen csak az illendőség kedvéért szabódott egy kissé, aztán jót húzott a borostömlőből, megköszörülte a torkát, és belekezdett a történetébe.

A MÁSODIK OLVADÉK TÖRTÉNETE

Örömmel állunk e nemes gyülekezet elé, hogy elbeszéljük történetünket, noha államtitok. Feltárására bennünket az államérdeknél is erősebb hála késztet. A fagyott bürökkel teli kehely, amelyet jótevőnk, Trurl úr volt szíves dermedt jobbunkból kipattintani, nem egyetlen lényt fosztott volna meg életétől, hanem milliókat. Mi ugyanis nem az vagyunk, akinek véltek. Nem vagyunk sem robot, sem míszoid, aki könnyelműen a méregpohárért nyúlt, sem az amber nevű primitív őslény, noha utóbbihoz ránézésre nagyon hasonlítunk. De a látszat csal. Többes számban sem dölyfösségből beszélünk, ez nem fejedelmi többes, hanem történelmi és nyelvtani oka van, amelyet tisztán láttok majd történetünk végén.

Kezdetének színhelye a kies partvidék a Zöld nevű bolygón, egykori hazánkban. Mint neve is mutatja, dúsan zöldellő, módfelett termékeny bolygóról van szó. Itt keletkeztünk; ennek módját nem érdemes részletezni, mert a természet általánosan alkalmazza, hajlamos lévén az örökös önplágiumra. Tengerből iszap, az iszapból, mint sejtitek, egysejtűek, az egysejtűekből halacskák. Amikor már szűken voltak, akkor előmásztak, a szárazföldön próbálkoztak mindenféle trükkel, de őrizték a víz emlékét, az így keletkezett emlősök pedig addig sántikáltak ebben-abban, míg meg nem tanultak járni, és addig molesztálták egymást, míg létre nem jött az értelem, ugyanis az értelem a bajoktól van, mint viszketés a rühtől. Aztán bizonyos emlősök fölmásztak a fára, de a fák kiszáradtak, le kellett nekik mászni, bajban voltak, attól tovább okosodtak – sajnos randa módon.

Fa már nem volt, egyáltalán semmi zöldségféle, hát elmentek vadászni, aztán egyszer a cubákot rágicsálva látja az egyik, hogy az övé már üres csont, a másikén még van hús, hát fejbe verte a combcsonttal, és elvette tőle a húst. Ő volt a bunkósbot feltalálója.

Nem tudni, mennyi idővel ezután létrejött a Törvény. Létrejöttéről a zöldi filozófia nyolcszáz különböző elméletet dolgozott ki. Ami bennünket illet, úgy véljük, a Törvény azért jött létre, hogy elviselhetővé tegye a létet, mert amúgy nem lehetett kibírni. Rossz dolguk volt ősatyáinknak, amit zokon vettek – de zokon venni csak valakitől lehet, nem csak úgy a vakvilágba, tehát ebben az igen kifinomult értelemben maga a nyelvtan szülte nekünk a vallást, a fantázia segítségével. Ha itt nem jó, akkor máshol jó. Ha sehol sem találod azt a helyet, akkor nyilván ott van, ahová nem jutsz el a magad lábán. Ergo: a sír malacpersely. Ha erényes csontokat dobsz bele, mikor csontjaidat meg kelletik adni, a másvilágon kamatostul kapod vissza csengő égi valutában, ezt maga Isten garantálja. Ősatyáink azonban ki-kijátszották a Törvényt, mert úgy találták, nem teljesen igazságos állapot, hogy minden jó kizárólag az elhunytaknak van fenntartva. Ezt a fenntartást teológusaink háromszáz módon cáfolták – bővebb taglalásuktól eltekintünk, mert különben ezer éjszaka sem elég a történetünkhöz.

Őseink, nehéz sorsukat enyhítendő, különféle módszereket találtak ki, ebből lettek a szerkentyűk, lett kovakő, kerék, atommáglya – ennyire azért nem ment gyorsan, de most ne szaporítsuk a szót. A bajokból így kifelé evickélődvén mellesleg rájöttek, hogy a Zöld gömb alakú, hogy a csillagok bogai tartják össze a mennyboltozatot, hogy a pulzár csuklik, a zöldlakókat pedig az iszap szülte – amit sikerült is megismételni ügyes keltetőgépekben már harmincezer évvel a tűz csiholása után.

A gürcölést tehát kiadtuk árendába különféle masináknak, ugyanezek szükség esetén a szomszédot is kinyírták, ránk maradt azonban a nehéz szellemi munka, ezért kitaláltuk az észkombájnt, amely a világot learatja, kicsépeli, majd a magvas gondolatokat behordja a csűrbe. De macerás volt ennyit furikázni rajta, hát összeklónoztuk a tehénnel, álljon csak az istállóban, odaraktuk neki a világot a jászolba, elkérődzik rajta, számolgat, meditál.

A fáradalmaktól megszabadulva rengeteg időnk maradt a töprengésre, s rájöttünk, hogy nem egészen úgy van, ahogy kéne: kutya bajunk, de az még nem élvezet. Nekiláttunk hát, hogy betartsuk a Törvényt, de a fonákjáról: sorra kipróbáltuk a benne szereplő főbűnöket, már nem suttyomban és félve, mint régen, hanem nyíltan, büszkén, dalolva és növekvő undorral. A kísérlet megmutatta, hogy e bűnök zöme gusztustalan, ezért a Modern Kor hajnalán arra koncentráltunk, ami a legígéretesebbnek látszott, nevezetesen a Szentségtörés különböző alfajaira, úgymint házasságtörés, betörés, nyavalyatörés. Ezt az elég szegényes repertoárt ésszerű újításokkal próbáltuk kissé feldobni, ebből lett a tömjélfüst, papszopka, cseszgettyű – a zöldlakók polcai már roskadoztak az erekcita begytárgyaktól. Nem örültek az egyházak, de szemet hunytak, mert elmúlt a keresztes hadjáratok kora, különben is elég ramaty állapotban voltak. A haladás élén járt a Zöld vezető nagyhatalma, Nyalizánc, amely címersasát – népszavazás után – gatyátlan ölyvre cserélte. A jólétben fetrengő nyalizánciak fellazítottak mindent, ami még egyáltalán lazítható, s őket majmolta a bolygó többi része, amennyire a helyi lehetőségek megengedték. OMNE PERMITTENDUM, így hangzott Nyalizánc jelszava, politikai alapelve ugyanis az volt, hogy mindent szabad. Csak a zöldi középkor kutatója, krónikáink ismerője értené igazán, mennyire kihívó eszme volt ez, milyen szöges ellentéte a hajdani ájtatos aszkézisnek. Valahogy elkerülte a lázadók figyelmét, hogy továbbra is a Törvény betűjét követik, csak fordított előjellel.

A művészek kiváltképpen törték magukat, hogy behozzák az évezredes lemaradást, nyomdák helyett káromoldákat alapítottak, csak amiatt búsultak, hogy bátorságukért már senki sem üldözi őket. A radikálisok élén járó ifjúság himnusza, ha jól emlékszünk, így hangzott:

Zeng az új dal: ifjúság,

Szíved dübörgi ritmusát,

Feljutunk a csúcsra!

Papát, mamát letojod,

Ha még ugrál, lecsapod,

Ne kössenek gúzsba,

Menjenek a búsba!

Papa ciki, mama gáz,

Nem kell tőle, csak a ház!

Papa ciki, mama tré,

Nem kell tőle, csak a lé,

Ha nem adja, lecsapom,

A bélit kitaposom, csuhajja!

Egyedem-begyedem, tengertánc,

Nekem minden alezánc, ámen!!

Virágzott a szellemi élet. Előásták a feledésből bizonyos Altáji Zád márki műveit, ez igen fontos, mert kihatott történelmünk alakulására. Őt két évszázaddal korábban fekalista mocskászatért karóba húzták, műveit máglyára vetették, szerencsére az előrelátó márki másolatokat is készített. Az Új Eszmék e mártírja és előfutára meghirdette a Fertő Báját és a Züllés Erényét, korántsem önös, hanem elvi okokból. A bűn olykor jólesik, írta, de bűnözni azért kell, mert tilos, és nem azért, mert kellemes. Ha van Isten, akkor az Ő bosszantása végett bűnözz, ha nincs, akkor csak úgy. Mindkét esetben totális szabadságod nyilvánul meg. Rémhilda című regényében a márki a koprolatriát javasolta, vagyis az ürülékimádást aranybilikkel és hálaadó fosászokkal celebrálva, mert ha bélsár nem volna, mutatott rá, okvetlenül ki kellene találni! Egyéb váladékok imádását kissé szerényebb érdemnek tartotta. A család kérdésében szilárd elveket vallott: gyökerestül ki kell irtani, de még jobb rávenni, hogy irtsa ki saját magát. E tanítások, a múlt mély kútjából kiemelve, csodálatot és tiszteletet ébresztettek. Csak értetlen tahók hozták elő, hogy Zád azért jobban szerette, ha az a bizonyos szubsztancia meghitt rokoni, baráti körben termelődik – de hát ki ne kedvelné az otthonos hangulatot!

A szőrözök rágalmaira csattanós választ adtak a zadistak, a márki követői és életművének folytatói, Fronda professzor elméletéből kiindulva. Ez a lélekbúvár kimutatta, hogy a tudat hazugságmáz a lélek felszínén, oka pedig a rettegés attól, ami mélyebben van („Gondolkodom, tehát hazudok”). Fronda azonban lélekkúrálást ajánlott, analizálást, szublimálast, míg a zadistak nézete az volt, hogy csömörig kell a fertőben lubickolni. Alapítottak hát hányingerdéket és mulatrinákat, hogy ott mulassanak felebarátaikkal, s emlékezvén Zád intelmeire, különösen az ülepet kultiválták, olykor faristáknak nevezték magukat. A mozgalom egyik jeles képviselője, Incesztin professzor azt mondogatta, hogy csak a lélek sötét valagútjain átjutunk ki a Fénybe – semmi más nem biztos ezen a világon. Mivel már sok szó esett a környezet védelméről, a zadistak szennyezték, ahogy csak bírták. A koprozófia mellett szenvedélyes érdeklődést keltett a futuromancia is. Az előző korszak alkonyán társadalmi katasztrófáról huhogtak a jósok, most kacagtak rajtuk, mert ha a robotok átvettek egy munkakört, lett helyette húsz másik. Sohasem hallott, vadonatúj szakmák jöttek divatba, lehetett az ember például orgianista, kíntornás (aki tornaedzőként kínozza ügyfeleit), triangulista (ő megrendelésre háromszöget létesít a házasságban, ha még nincs, hogy izgalmasabb legyen a családi élet), vagy exterrier és szexterrier (az előbbi egyszerűen kutya, az utóbbi guru, aki szodomisztikus és automisztikus élményeket, azaz automatikus révületet kínál). A menőbb pornofizikusok rezgettyűket dobtak a piacra.

Ez a reformáció hamarosan kiváltotta az ellenreformációt. Hívei a kor minden vívmányát elítélték, spermabankokat és pajzán tartalmú adatbankokat robbantottak fel. A kevésbé robbanékony negácok azt hirdették, hogy menjünk vissza a barlangba koszosodni és pondrót enni, mert már minden dögletesen steril és ízletes. Ami a szebbik nemet illeti, az totálisan fellázadt. A femazonok az ősi mítoszokhoz kapcsolódva két új nőideált lobogtattak, a szajhérát és a pinkszet. Nőttön-nőtt a káosz, a zöldiek zöme azonban bízott a tudományban, amely rendületlenül haladt előre – sikerült például formalizálni az orgiasztikát az „org” (nekrofileknél „morg”) egység alapján, és kimutatni a szubtilis különbséget a cipp, a cupp és a cipzár között, valamint a csintalan pali és a palacsinta között, mindent precízen besorolva és semmin sem csodálkozva.

Számos dicső eredménye volt a tudománynak. Ebben a korban váltotta fel a hagyományos zsebmetszőket a génzsebészet.

Előbb hihetetlen hibrideket alkotott (a cukorrépából és a bodobácsból a cukros bácsit), aztán magukat a zöldieket vette munkába. Jöttek is a bajok csőstül, hamarosan kitört a Testszabadság, mindenki rendelhetett a génzsebésznél tetszés szerinti formájú és működésű testet. Néhány történész így korszakolja a Zöld történelmét: az ideális háborúk korában ideák miatt verekedtek, a szomatikus háborúk korában a testszabványok miatt. Zád márki hatása egyébként nem csökkent. A legújabb kozmogónia rámutatott, hogy az idegen kozmikus civilizációkat a prűd nézetek uralma miatt nem észleltük eddig. Azt képzeltük ugyanis, hogy ezek a civilizációk amúgy spórolósan fejik a napokat, eszegetik a csillagokat. Mekkora badarság! Csak a primitív ember természete olyan, hogy nem csillagokat rúg szét, hanem a vakondtúrást, mivel többre nem képes. Kincset, hatalmat tékozolni akkor lehet, ha már van. A csillag nem malacpersely, a nap nem spórkassza, az asztrotechnikus nem garasoskodik. Akármennyi csillagot fogyaszt el, mindig végtelen sok marad, a roppant méretek minden praktikus számítást kizárnak – a világegyetemmel csak a teljes érdekmentesség boldogulhat. Vak tüzével szembeállíthatjuk a tollpihe tudatos akaratát. Egyébként máris ezen az úton járunk, nem aprítunk-e atomokat? Kinek mire telik. A fejlett civilizációk asztrotechnikája nyilván irtózatos rúgásokból áll, amelyek kibillentik az égitesteket a kerge birka keringésből – nem mintha ehhez bármi érdekük fűződne, csak mert így tartja kedvük. Tele az égbolt szétrugdalt galaxisokkal, ami, nota bene, magyarázatot ad a rengeteg űrbéli porra. Tehát a testvéri értelem csillagközi léptékben arról ismerszik meg, hogy eszméletlen nagyokat rúg az univerzumba, így bizonyítva értelmes jelenlétét. Bennünket még egy vacak üstökös is lesöpör a csóvájával a Zöld felszínéről, de mi erősödünk, a kozmosz nem, így hát eljön a nap, amikor kivágjuk a rezet, és megmutatjuk értelmes testvéreinknek, hogy hol lakik az Úristen, sőt!

Egy szó, mint száz, a világegyetem nem magától tágul, hanem szemünk láttára rugdalja szét a művelt asztrokrácia.

Eme tudományos fejtegetéseket torkunkra forrasztotta az új világháború, melyben a maradi testforma hívei csaptak össze a testszabadság táborával. Szerencsére hősi halottunk nemigen akadt, mivel az ellenség felszabdalt egyedeit a csatatéren rögvest összerakták a szanitécek, vagyis a feltámasztár osztag, sőt a vitézebbje mindjárt nemesi kutyabőrt is kapott a fővezértől, innen ered a mondás, hogy kutyából nem lesz szalonna. Végül a veleszületett testi formák tábora lett a vesztes, az egyházak majdnem lepadlóztak, lévén ugyanezen elv hívei. Aztán jöttek a helyi felkelések, úgymint a kebelzendülés, keresztcsontlázadás, ezeket azonban elfojtották, és – ideig-óráig – rendet teremtett a digiktatúra. Ez magyarázatot igényel. Már a testkor küszöbén minden zöldi kettős életet élt, egyik volt a közönséges élete, a másik az, amit digitálisan szimulált a személyi számvevőszék, noha sokan morogtak e néma felügyelet miatt, digikráciának gúnyolták. De szükség volt rá, mert már senki sem volt képes fejben tartani a gazdasági, ipari meg egyéb nélkülözhetetlen adatokat. (Őszintén szólva, kedvünk se volt hozzá.) így a számvevőszék tartott rendet a szimulátorokkal, az egész Zöldet figyelték a műholdak, köznyelven a Lesők.

A totális szabadság közepette csak az erényből lett sötétben bujkáló ellenforradalmár. A prostitúció, érthető okokból, régóta kihalt, pótléka iránt – ájtatoszás, bazárdaszűz – nem mutatkozott kereslet, lévén nyilvánvaló hamisítvány, hiszen valódi zárdaszűz nem áll az utcasarkon. Az antikamaty párok titkos klubokba jártak cölibikókázni. Éppen ezekben a körökben szaporodtak vészesen a zülléspárti számvevőszék adatszivattyúi. Később sokan úgy látták, mindez előre megfontolt terv volt, az adatállamcsíny előkészítése. Csakhogy közben mindenki megfeledkezett az észkombájnokról – azok meg szaporodtak, mint a nyúl, és amikor a Zöld lakosai billiónál többen lettek, az észkombájnok már nem fértek el az istállókban, noha minden elektronjuk egész véka bitet őrölgetett a fogai között. Ezért beásták magukat a bolygó kérgébe, újabb meg újabb zöldtani rétegeket rágtak szét bitekké meg bájtokká, míg el nem értek a Zöld tüzes magjáig. Abból megamagot csináltak, a lakosság azonban erről nemigen tudott, el volt foglalva az új művészetekkel, sportokkal (szabadkézi rejsz, lovas szóló), új zenei műfajokkal (oboakoncert), meg ilyesmi.

Előfordultak ugyan számítási hibák, a köznyelv ezt csak adatfrancnak hívta. Ilyenkor a polgár egyik percről a másikra elveszítette vagyonát, folyószámláit, címeit, tulajdonképpen egész identitását, de úgy vélték, ennyi káló elkerülhetetlen.

Az adatfranc áldozata, az úgynevezett voltnincs, ott állt minden nélkül, és nem hivatkozhatott senkire, mert az olyasmi, hogy szülők, gyerek, házastárs, már rég kiment a divatból, az alkalmi züllőtársak, ivócimborák és bulihaverok pedig nem tanúskodtak. Mivel mindenki bulizott mindenkivel, valójában közelebbről senki nem ismert senkit, csak a központi számítógép, így bármelyik polgár sorsa a mágneses memória vékony szálán függött ezer mérfölddel a zöldlakók alatt, a megamagban – míg be nem ütött a ménkű. Olykor a rövidzárlattól két személy összeolvadt, más személyek kettéhasadtak – egyformán katasztrofális következményekkel. A voltnincseket a nemlét lázálmai gyötörték. Össztársadalmi nyavalya lett a tagadókór, a jellegzetes ásási tünetekkel: szerencsétlennek tele van a hócipője, azt se tudja, ki ő, mindenesetre mindent tagad, és ahol rájön a roham, nekiáll gödröt ásni, hogy elássa magát. Ugyanakkor nem egy kéjenc éppen a személytelen voltnincsekre bukott, az áru felhajtásával agarászok és más kutyászok foglalkoztak, az exterrier fajtát direkt a voltnincs-gödrök kiszimatolására idomították. Ebből látható, mennyire komplikált lett akkoriban az életünk.

A testkorszak még jobban leterhelte az adatközpontot, mivel az állampolgárok percenként duplázódtak és triplázódtak, különböző alkalmakra más-más testet öltve. Nem egy élveteg, zsugori fráter bimbózással szaporodott, hogy a gyönyört senkivel se kelljen megosztani. A szaporulat nyilvántartása komoly matematikai probléma volt, a népszáj az ilyen rafinált kéjencet bimborosnak hívta. De hogy tőlük vadult be a megamag, vagy éppen fordítva, ő vadította szándékosan a népet, hogy a káoszban a hatalom az ölébe hulljon – azt máig sem tudjuk. Elég az hozzá, a megamag kihirdette a rendkívüli állapotot, egyben kinevezte magát a Zöld uralkodójának, és hivatalosan fölvette a Hipermegamag címet.

E váratlan, szörnyű fordulattól kijózanodott a zöldi nép, a bajban megjött az esze és a bátorsága, hiszen (így filozofált később) bajok szülték, s a bajban úgy fickándozik, mint hal a vízben. Világháborúja a pincelakó puccsistával egészen másképp festett, mint a régebbi háborúk. A két fél – a kölcsönös, azonnali végpusztulást elkerülendő – egy ujjal sem nyúlt egymáshoz. Információs csatát vívtak. Az volt a tét, ki kit hengerel le, kólint főbe hazugságok bunkójával, ki hatol be az ellenség elméjének erődjébe, hogy minden bitet átállítva megbénítsa a vezérkart. A megamag természetesen harcászati fölényben volt, lévén ő a Zöld főkönyvelője. Félretájékoztatta a zöldieket, hamis adatokat közölt a csapatok, készletek, hajók, rakéták, lőpor és mosópor diszlokációjáról, még a lovassági patkószögek számát is belezagyválta, hogy a hazug bitek óceánjával csírájában fojtson el minden ellentámadást.

Egyetlen értelmes információ röppent a megamagtól a Zöld felszínére: utasítás a fegyverzet és a hadiipar valamennyi komputerének, hogy azonnal törölje a teljes memóriáját – ami meg is történt. Ráadásul a megamag frontálisan összekutyulta az ellenség összes személyi adatait, a fővezértől az utolsó bakáig. Reménytelennek látszott a zöldiek helyzete, noha már felvonultak az épségben maradt, primitív lódítógépek, lefelé néző kimenettel; a vezérkari tisztek sejtvén, hogy ez úgysem használ, az atomfüllentő bevetését követelték: hulljon a hitvány hasaló, hárytsa el őt a mi háryjánosunk, hidrogénhadovánk – vitézül haljunk, ha itt a vég. A fővezér azonban tudta, hogy egy árva hamis bit sem éri el a trónbitorlót, mert annak mi sem egyszerűbb, mint a teljes blokád: kikapcsol, és többé egyáltalán semmit sem vesz tudomásul. Kamikaze fortéllyal élt hát ebben a tragikus pillanatban. Elrendelte, hogy bombázzák a megamagot a vezérkari irattárak és kartotékok teljes tartalmával, vagyis a színigazsággal, elsőnek mindjárt az államtitkok aktatornyait zúdították a Zöld mélyébe, a szupertitkos terveket, a szigorúan bizalmas dossziékat – nem hogy ellenséges kézre adni, de még belekukkantani is hazaárulás.

A megamag nem bírta ki, hogy rá ne vesse magát e fontos adatokra, melyek kiszórása nyilván az ellenség öngyilkos tébolyára utal. A szupertitkos anyagba közben egyre több érdektelen információ vegyült, de a megamag megszokásból és kíváncsiságból mindent bevett, tovább nyelte a bitlavinát. Amikor a titkos államközi szerződések, kémjelentések, mozgósítási és hadműveleti tervek készlete kimerült, felnyitották a kissé rozoga ládákat, amelyekben ősi mítoszok, mondák, legendák, népmesék, előemberi hiedelmek és babonaságok, szent könyvek, apokrif iratok, enciklikák és kiátkozások penészedtek. A pergamenről mentett fájlokat lenyomták a Zöld mélyébe, s a trónbitorló az impedancia és arrogancia hatására, telhetetlen mohóságában mindent benyelt, pedig fuldoklott már a bitáradattól, mígnem végül belefulladt – nem az információk tartalma lett a veszte, hanem a mennyisége. Az irtózatos tömegű színigazság elöntötte a tranzisztorait, kiégtek a biztosítékok, sistergett a hálózat, a kazamatákban kigyulladt a tartalék állőszer, és felrobbant az egész miskulancia. A száz mérföldes adatsorok rejtelmes dzsungele, a bolygóagy egész tartalma szempillantás alatt cseppfolyós rézzé vált, és a Zöld, mint az ősidőkben, megint tüzes fémmel telve keringett a napja körül. Ahogy csöndben kezdődött, úgy csöndben is ért véget a történelem első információs csatája. Minden úgy festett, mint azelőtt, mégis negyed évszázadba telt a csata utáni káoszból apránként kimászni. Régi fényét a zöldi civilizáció csak negyven év múlva nyerte vissza.

A háború rányomta bélyegét a Zöld szellemi életére, heves vita dúlt a hadtörténészek és civil történészek körében. Némelyik azt állította, nem is a mennyiség győzte le a minőséget, hanem az igazság a hamisságot – hiszen mi becsületes tájékoztatással lettünk úrrá a dezinformáló ellenségen.

Hasonlított ehhez az egyházi történetírás hivatalos álláspontja, mely szerint a Gondviselés mentette meg a Zöldet, vagyis a Legfőbb Igazság.

A racionalista iskola kifejtette, hogy éppen ellenkezőleg, a megamag logikus lényét a teológiai művek hajmeresztő logikátlansága robbantotta fel – hiszen utoljára ezekkel bombázták. Tehát csakugyan a vallás jóvoltából menekült meg a Zöld, de nem úgy, ahogyan a hívők szeretnék.

Egyes antropozófusok azt mondták, se így, se úgy, se amúgy: valójában két ármány csapott össze, mert előbb a megamag járt túl a mi eszünkön, aztán mi az övén. Ebből világos, hogy az emberi természet nem változik, hiszen annak felnagyított tükörképe volt az ellenfelünk. A megamag fondorlata csak megismételte a barlangi jelenetet, amikor az egyik ősember fejbe vágta a másikat a lerágott csonttal.

Ezek a viták jót tettek a humán tudományoknak, az ellenlábas csoportok feltöltése végett gyorsan professzorrá kellett kinevezni egy rakás tartalék doktort. A művészeket is megihlette a győzelem. Írtak róla sok igazat, még több kitalációt, a legismertebb szerint a végső csepp, amelytől a megamagnál kicsordult a pohár, a három kis kód és a farkas meséje volt – ami természetesen túl szép ahhoz, hogy igaz legyen, vagyis ebből a kódból, mint valaki megjegyezte, kilóg a malacláb.

A hazaküldött obsitosok rosszkedvűen porolták le a rezgettyűket és cseszgettyűket (miután visszahozták a bombabiztos megőrzőből). Túlságosan civil dolognak tűnt ilyesmivel vacakolni, mikor buzog bennük a harci kedv. Őszintén szólva, senki sem tudta úgy igazából kicsatázni magát. A gyártók hamar észbe kaptak, hogy a régi begytárgyakra már nincs kereslet. Romantikus, államalkotó hangulatban volt a nép, a benne rekedt vitézség eget kért. Hadi tettekre vágyott, de hát nincs kivel verekedni. No, ha nincs ellenség, majd teszünk róla, hogy legyen, döntöttek az üzleti nagyágyúk, műszakilag ez gyerekjáték. Így keletkeztek a vellők. A verendő ellenség, röviden vellő, az agresszort szimulálja tetszés szerinti karakterrel, csak be kell dobni a nyílásán a megfelelő tantuszt. Rengetegféle karaktertantuszt árultak, mindegyik más tulajdonságot ad, lehet az ellenség fortélyosan kegyetlen, vagy pimaszul agresszív, de mindig aljas. Összeállítod magadnak a kívánt fajtát, kiismered egy kicsit a szokásait, aztán indulhatsz a csatába a hazáért. Nem ám holmi elvont haza – gondoltak a gyártók arra is, hogy mivel a csata színhelye a lakás, el kell ott férni a hazának is, amelyet vitézül véd a honfi. A készlethez tartozik tehát a haza, vagyis a kibontott hajú, allegorikus nőalak, kezében babérkoszorú, köntöse lobog, mint a zászló (a szélgépet a talapzatba tették). A hölgy a kliensre függeszti olvatag, bízó tekintetét, könyörög neki, hogy mentse meg az ellentől, a győzelem után pedig rögtön a hős fejére illeszti a babérkoszorút. A csata kimenetele nem kétséges – a vellőn szabályozó gombok vannak, lehet egyébként az ágyban heverve is győzelmet aratni, csak hosszabbító zsinór kell, az egészen olcsó. Kinyírhatod az ellent egy pillanat alatt vagy apránként – a még élőket elteszed későbbre –, temperamentumodtól és elveidtől függően. Aki szereti hosszabban elnyújtani a kellő szigort, a kivégzendő gazember ordítása miatt nem kell aggódnia, van beépített hangtompító.

Maradiakból természetesen soha nincs hiány, ők fel is hördültek rögtön. Azzal próbálták lejáratni az ország vellősítését, hogy a készülék nem hazaszeretetre és jámborságra nevel, mint a reklám állítja, hanem közönséges hóhérgép, Zád márkihoz méltó, nyilván ő ihlette a feltalálókat.

A vellő, harsogták, a legalantasabb ösztönöket gerjeszti fel, védtelen áldozatok kínzására uszít, az a mese a haza védelméről pofátlan hazugság. Miért nem tisztes középkorú hölgy a haza, vagy matróna, esetleg kedves, fürge öregasszony, miért éppen egy monumentális leányzó? Miért van a peplumán cipzár? Az antivellisták az utcára vonultak, tüntetéseket szerveztek, szétaprítottak egypár vellőt, és agyba-főbe verték a hazát, ami általános felháborodást keltett. Ezt ügyesen meglovagolták a gyártók: följelentették a tüntetőket a hazafias érzelmek nyilvános megsértése miatt. Elhúzódtak a perek a bíróságon, mert a hazafiak az otthon aratott győzelem mámorában, frissen babérkoszorúzva, odaszaladtak hazátlan bitangot verni. A karakterválaszték közben vadonatúj típusokkal bővült. Nem csak agresszorokat szimulálhatott magának a polgár, hanem minden szempontból feddhetetlen személyeket is. A figurotékák kínálatában a kitalált alakok mellett valódiak szerepeltek. Ez újabb perek forrása lett: a felperesek panasszal éltek személyiségi jogaik per procura megsértése miatt, ugyanis sok vevő rendelte meg ismerőseit, rokonait, főnökeit, hogy a frusztráló, káros elfojtásnak véget vetve, indulatait szabadon kiélje. Fáradságos jogi huzavona után a nyalizánci Legfelső Bíróság döntött: ha az alperes nyilvánosan követett el a szimulált személy sérelmére olyan cselekményt, amely reális sértett esetén a polgári törvénykönyvbe ütközik, akkor a per procura sértett pert indíthat személyiségi jogai megsértése miatt. Ha viszont bárki otthon, tanúk nélkül ügyködik a szimulált személlyel, akkor sérelem nem forog fenn. Természetesen megint lármáztak az antivillisták (ellenségről már szó sem lévén, a vellő most világlélek, azaz villi néven futott), bizonygatták, hogy akár nyilvánosan használják, akár privátim, a villi erkölcsi fertő – hazudik a reklámkampány, amely szerint a villi a barátságra, szeretetre, gyöngédségre sóvárgó tömegek mentsvára, s a szimulált alak csakis a fennkölt lelki kapcsolatban partner. Ha így volna, akkor a gyártók nem raknának rá kínzócsavart, márpedig az új modellen több van, mint a régin. Erre a gyártók azt felelték, csak egy perverz disznó bántaná a szimulált testvérlelket, hű barátot vagy a Nyalizánccal szövetséges szomszéd király tiszteletre méltó hitvesét, az ő klienseik között pedig biztosan nincs perverz disznó. Különben is mindenkinek a magánügye, hogy mit csinál a szimulált személlyel, így mondja ki az alkotmány és a Legfelső Bíróság.

Hiába ugrált az ellenzék, a villit vitték, mint a cukrot. A személyiségi jogi perek folytak, folydogáltak, a jogászok keze tele volt munkával, vitatták például, büntetendő-e, ha valaki nyilvánosan eldicsekszik, hogy mit művelt otthon a baráti államfővel vagy a szomszéd megboldogult nővérével. Vajon ez crimen laesae maiestatis, illetve nekrofilia, vagy ártalmatlan locsogás, mintha elmesélné, mit álmodott – ami nem lehet büntetőper tárgya. Ezek a dilemmák élénk agytornára késztették a törvényhozókat, kijelöltettek a polgári szabadságjogok új határai. A világlélek tulajdonosa otthon azt tesz a lelkeivel, amit akar, csak a szomszédokat ne zavarja. Nyilvánosan lelkizni tilos, de magánklubok alakultak, ott versenyeztek a hobbilelkészek, ki hány figurát nyír ki aznap este, acélos karakterekért pluszpontot kapott a versenyző. Érdekes, hogy megnőtt a kereslet a tudósok iránt, ámbár a fényes szellemekkel való érintkezés jótékony pedagógiai hatása őszintén szólva nem nagyon mutatkozott; jól mondta a népszáj, hogy minél hülyébb valaki, annál mohóbban vágyik a tudósra, persze nem a tudására, hiszen okosodni hajszálnyit sem okosodik, csak rohan újabb adagért a figurotékáshoz. Alkotó ötletek híján vehetett a polgár lélek-barkács kézikönyvet, a kombinációk gazdag tárházával. Megjelentek a sebességváltós villik, lassításban a hóhérmunka minden részletét gyönyörűen kidomborították. Az antivillista szerzők a tanulmányaikban kifejtették, hogy valahányszor a történelmi helyzet nemesít egy kicsikét a társadalmon, a karvalytőke visszarántja a morált a csatornába, ez történt az információs háború után is: a hazafias felbuzduláson a keselyűk gazdagodnak. A közvéleményt azonban nem izgatták ezek a kirohanások, egyébként is megszűntek az űrhajózás fejlődésével. Az űrprogramot ugyanis egy különös jelenség zavarta meg, különös már csak azért is, mert egyetlen futurognoszta és prognózer sem látta előre, pedig csak magában Nyalizáncban kilencvenezerre rúgott a számuk. Könyvtárnyi művet írtak arról, milyen végtelen távlatok nyílnak meg előttünk a bolygók meghódítása révén, megjósolták a betelepítés sorrendjét, pontosan kiszámították, hány tonna értékes nyersanyagot, ércet és egyéb kincset nyer majd ki a Zöld az egész naprendszerből, és kétségkívül minden az utolsó tizedes jegyig stimmelt volna, ha nincs egy bökkenő. Úgy állt a dolog, hogy noha már elindulhattunk volna meghódítani a bolygókat és holdjaikat, művelésbe vonni kontinenseiket, kezdődhetett volna a hősies vállalkozás, fennen loboghatott volna a pionír szellem, valahogy senkinek se volt hozzá kedve. A kutya se akart odamenni!

A szervezők belátták, hogy ez így nem megy, elölről kell kezdeni az egészet, de más hangnemben. Ha senkit sem lelkesít a bolygók betelepítése, ha nem kell nekik az évszázad kalandja, sem a dicső történelmi megbízatás, akkor nevezzük át a bolygókat fegyenctelepnek, a hősök magasztos küldetését a bűnözők száműzetésének, így két legyet ütünk egy csapásra – hasznos orvosság ez a különféle nagyszájúak, felforgatók, bajkeverők ellen, ugyanakkor a túlnépesedés ellen, férőhelynek tudniillik már szűkében voltunk.

Több mint száz évig bevált ez a politika, mígnem fájó szívvel le kellett mondani róla. Hiába volt az embargó, hiába nem exportálták a büntetőbolygókra az új, fejlett technológiát, a jobbára tehetséges és művelt fegyencek maguk is feltalálták, ami kell, saját rakétaflottával röpködtek az űrben; három bolygó lakossága összefogott, föderációs keretben köztulajdonba vették a bányákat és az ipart, önállóan gazdálkodtak, élték világukat. A száműzős politikának vége szakadt, hiszen már csak a kozmikus ellenzék erősödne tőle. Attól fogva teljes izolációba vonult a Zöld, mintha a lakott bolygók nem is léteznének, s így ért véget az űrprogram.

Minden elmúlik egyszer, a villikre is ráunt a nép. Kimentek a divatból, jöttek más találmányok, de a zsúfoltság csak nőtt, mivel a lélekszám már hatévente duplázódott. A narcista milliárdosok számára építettek ugyan a maszturbanisták tágas remetepalotákat, de hát ilyesmire tényleg csak a krőzusoknak tellett. A közönséges milliomosnak be kellett érnie a procc lakóparkok látszatluxusával, a Királyi Kéjlakokban például király egyáltalán nem volt, csak a teraszon a trón, a teratrón; ha az elfoglalt üzletember az íróasztala mellől akart uralkodni, adtak neki teletrónt. De már nem mindig lehetett kimenni a házból, olyan sűrű tömeg nyüzsgött az utcákon. A demográfusok egyik konferenciáról a másikra ügettek, határozatokat hoztak, mindegyik állam a szomszédjait intette mértéktartásra, azok meg őt. Semmi tilalom, csakis a meggyőzés – szavalták a kormányok –, hiszen nem azért harcoltak-e őseink, hogy többé senki senkinek ne tilthasson meg semmit?

Az egyház a natalisták mellé állt, biztosítván a híveket, hogy a tolongás csak átmeneti nehézség, odaát majd kényelmesen, lazán elfér mindenki. Szaporodtak a sohasem látott, különös jelenségek, lila forgószél, égő vadkan, de nem is ez idegesítette a lakosságot, hanem az eltérítés. A középkorban a haramiák gazdagokat raboltak el a váltságdíjért, ez később is megesett, de szórványosan és mindig üzleti alapon. Most szinte senki sem követelt váltságdíjat, ám a sértett így is, úgy is nyomtalanul eltűnt. Az utasszállító űrkompok, rakéták primitív eltérítését bonyolultabb eljárások váltották fel. Most a géprablót rabolta el utasostul az űrbetyár, de őt eltérítette az űrmenedzser, aki optimalizált dinamikus programozással tervezte meg akcióit, önköltségcsökkentés végett. Ami a rablászokat illeti, a mozgalom e teoretikusai a század végére jósolták a rablonauták feltűnését, miáltal az eltérítés meghatványozódik. A nautisták saját magukat rabolták el, őket legalább könnyen besorolták a pszichiáterek az autisták alfajai közé, éppígy a rablonauisták sem okoztak gondot. A frondisták azt állították, hogy mindez a zadizmus új megjelenési formája, de az antifrondisták magyarázata hihetőbb volt: nincs ebben semmi agresszió, nem játszik itt szerepet se a halálösztön, se a lóvé, se az elfojtott gyermekkori traumák, hanem egyedül a kibírhatatlan zsúfoltság, és mivel azt mindig a többiek okozzák, a többieket kell nyakon csípni és elpaterolni akárhová, csak minél messzebbre és végleg. A szorongászok, a kollektív szorongás tudorai mindjárt nevet is adtak az új társadalom-lélektani jelenségnek: pitlibe küldési kényszer, amely járványos méreteket ölthet.

Ebből a szinte kilátástalan helyzetből – a rabolhatnék első tünete a toporgás volt, és már a vezérkari tisztek is folyton egyik lábukról a másikra álltak – megint a leleményes mérnöki elme segítette ki a Zöldet. Általános bevezetésre került a technetika, vagyis a szintetikus erkölcs, a minden hőfokon nyomásálló, hengerelt, dömöckölt, lökhárítós, drót nélküli jóság. A kisdedeket tolongásmentes idillóvodákban helyezték el, azonkívül a pólyájukra épületes mondókákat hímeztek a felebaráti szeretetről. Ha valaki rosszat forralt, például sértő levelet akart írni, a jobbítógép rögtön megpirongatta, kispárnája éjjel a lelkére beszélt, hogy ne tegyen ilyet. Ha pedig a megátalkodott ripők befogja a fülét, majd a közönséges prédikókat összetöri, a páncélozottakra plédeket meg filcpapucsokat rak, és nem tesz le gálád szándékáról, akkor a felebarát védelmét átveszik az agressziószűrők. Hiába firkál a csökönyös gazember – a papíron szétfolyik a tinta, a levelet szétrágja a postaláda, végső esetben kimegy a biztosíték, és leveri a címzett szemüvegét. Fortyog a gonosz, telefonon próbál kötözködni, de a telefon kiszűri a sértéseit, ha meg bősz dühében bunkósbottal rohan az áldozatához, a beépített lengéscsillapító hatására kettétörik a fütykös, mielőtt lecsapna!

Egy csapásra megszűnt a gépeltérítés. Nem mintha a lakosság egy emberként megjavult volna, csak nem állt rá a feje, mert reggeltől estig azon törte, hogyan játssza ki a szűrőket, és tegye felebarátjának, amit nem kíván magának, pusztán élvezetből. Megnőtt a kereslet a dinamit és a fürtös bombák iránt, a viasz és filc termelése pedig nyolcszáz százalékos növekményt mutatott, eszkalációra kényszerítve a szociotechnikát, így a felrobbanó bombák bonbonokat és illatos virágokat szórtak, s a prédikók és lebeszélőkék harsogtak, mint a jerikói trombiták. Amikor a léleknemesítő mondásokat repülőgéppel kezdték az égre írni, a lakosság rohant sildes sapkáért és sötét szemüvegért. Eszeveszett idők jöttek. A feltámasztárok nem győzték a munkát, főként ebédidőben, mert amikor a rosszat forraló egyed leült a húsleveshez, és a cérnametélt bölcs intéssé formálódott a tányérban, nem egyszer a kanalat nyelte le a leves helyett, hogy végezzen magával, ha már a másikkal nem végezhet.

A technetika és a lakosság párviadala bevonult a szerencsejátékok világába, vagyis a tömegkultúra része lett. A moráltotóban a fogadók megtippelték, ki veri át először a legújabb erkölcsnemesítő gépet. A fődíj természetesen az ötletgazdának járt. A totó kissé enyhített a terrorizmuson, mert a versenyszabályok nem minden bűnelkövető eszközt engedélyeztek; a szabálysértőt a felügyelet diszkvalifikálta, így elesett a díjaktól. Ez az anyagi ösztönző még idejében véget vetett az első maszek atomcsapásoknak, színhelyük persze a minden tekintetben élen járó Nyalizánc volt. Ki tudja, hová jutunk, ha nincs a totó. Így is szörnyű pánikot keltett a rémhír, hogy a testőrmozgalom radikális szárnya urántartalmú leveleket küld az amoralista párt székházába, és ha összejön a kritikus tömeg, a fél város a levegőbe repül. Az autópályákat elárasztó milliónyi menekülőre százával potyogtak az ornikopterek, mert összeütköztek a légi dugóban. Kétszáz mérföld sugarú taposféra vagy megazsúf alakult ki. Ez szerencsére egyedi katasztrófa maradt. A testőrökről most csak annyit, hogy ez a kontesztáló mozgalom még a testészet alkonya idején alakult. A soktest-őrületnek egy triviális és – mint mindig – előre nem látott tényező vetett véget: hiánycikk lett a hafnobromin, amely nélkül a kromoszómákra ható génzsebészeti vírusokat nem lehet szintetizálni. Amikor a vírusgyártás nyersanyaga kétszázszorosára drágult, és az öt legnagyobb festészeti konzorcium csődbe ment, a nyalizánci fiatalok kialakították a maguk testőr szubkultúráját – minél olcsóbb, anyagtakarékos, ügyes és szerény testeket követeltek. Az amoralista pártról most csak annyit, hogy kongresszusi képviselői olyan törvényt akartak elfogadtatni, amely életfogytiglani börtönbüntetéssel sújtaná a tettest, aki valamely prédikót demorállal felrobbantott. A demorálról most csak annyit, hogy a gonosz rakéták egyik válfaja volt: önvezérlő robbanófeje magától rárepül bármire, ami nemes. De bizonyára megértik, uraim, hogy történelmünk ilyen finomabb részleteire kitérni csak kivételes esetekben nyílik módunk.

Őszintén meg kell mondanom, sokkal fontosabb események is voltak annál, hogy a gépesített jóság miként vívta harcait a terroristákkal és a bősz szabadelvűekkel. Sokkalta lényegesebb, vértelen csata dúlt ekkortájt a bolygón – élethalálharc a túlnépesedéssel.

Meg kell adni, a technika minden fortélyát bevetette, hogy enyhítsen a szűkösen élő tömegek sorsán. A szegényebb néprétegek még meg is kedvelték az úgynevezett ciklikus tápot, vagyis a többször elfogyasztható ínyencfalatokat, amelyek a szervezetből változatlan formában távoznak el. Természetesen szintén az éhes proletárokra gondolva nyitott a vendéglátóipar fényűző titkajáldákat, ahol a módosabb polgárok továbbra is a megszokott módon étkezhettek. Látni ugyan nem sokat láttak a mesterszakács remekeiből, mert az étkezés vaksötétben folyt (a szenvedélyesebb ínyencek noktovizort viseltek), de bámész, irigy pillantások így legalább nem zavarták a lakomát. Az építészek is remekeltek, három nap alatt felhúztak egy-egy lakótelepet a szardíniásdoboz típusú toronyházakból, és kétmillió hajléktalanból máris egy-egy meghitt otthon boldog lakója lett. Csak az volt a baj, hogy a gombamód terjedő lakótelepek minden szabad területet hamarosan beleptek. Egyetlen nagy metropolisz lett egész Nyalizánc. Mit volt mit tenni, zsugorítani kezdtek mindent, amit csak lehet, a könyvekkel és újságokkal kezdték, aztán jött a vasút. Metró helyett előbb decimetró járt, aztán centimetró. A zsugoripar munkáját sajnos nehezítette, hogy a zöldiek testmérete a régi maradt. Megint felmordultak a dühös antinatalisták: a zsugorítás úgysem használ, igenis be kell vezetni a születésszabályozást. Erről azonban hallani sem akart senki, mert mi lenne az alapvető szabadságjogokkal?! Ez a közhangulat magyarázza, hogy a parlament egész simán elfogadta az enyésztörvény nevű génzsebészeti tervet: az állampolgárok szabványmérete a tizedére csökken. Természetesen majd csak a következő nemzedékben. A nemzési szabadság mit sem sérült, a törvény kimondta, hogy mindenki tetszése szerinti számú utódot nemzhet, amennyiben a génműtétnek aláveti magát. Ügyesen kigondolták, mert így semmi sem lett kötelező: kényszerről szó sincs, aki a műtétet nem óhajtja, az szép nyugodtan élhet, és meghalhat utód nélkül, de a következő nemzedék már csupa pindurból áll, és mihelyt a szülők kihalnak, gyorsan hozzá lehet látni a népgazdaság pindurításához. A kényelem ezzel nem csökken, mivel a lakosság méretéhez igazodik minden. Az egyházak, a kisebbik rosszat választva, jóváhagyták az újítást. Időtlen idők óta most először tudtunk kényelmesen, lazán elnyújtózni, és hozzá még a lét csodálatos könnyűsége – a behemót hájpacni most húsz dekát ha nyomott. Csak a megrögzött borúlátók huhogták, hogy ez a csökött nép nagy bajok elé néz.

Annyiban sajnos igazuk lett, hogy már tíz év múlva újfent szűken voltunk. A töpörítő génzsebészek bölcsebbjei tisztán látták, hogy a zsugor nem igazi megoldás, mert határt szab neki az anyag szerkezete. De hát kényszerhelyzetben lévén, mégis rászánták magukat a drasztikus lépésre: újabb zsugor ugyanolyan arányban, újabb tizedelés. A zöldlakók következő nemzedékének tűzoltólétra kellett, hogy bemásszanak a nagyapák hamutartójába a történelmi múzeumban. De most végre teli tüdővel lélegezhettünk. Minden fűcsomóból park lett, minden virágágyásból izgalmas vadon. Sajnos a mikrozöldiekre három újabb háború várt – a legyek, a szúnyogok és a hangyák ellen. A legidősebb töpörtyűk sem láttak még ilyen szörnyű katasztrófát, főleg amikor a szúnyogok pusztító légitámadása közepette a hadsereget hátba támadták a pincékből előtörő svábbogarak. Fekete páncéljuk dacolt a páncéltörő lövegekkel, ami tulajdonképpen nem is csoda, figyelembe véve, hogy egy átlagos harckocsi tömege öt gramm volt. A szúnyogok hártyás szárnyának fesztávolsága meghaladta egy felnőtt zöldi férfiú testmagasságát. A félelmetes, zúgó szörnyek szőnyegbombázásként csaptak le a járókelőkre, minden csepp vérüket kiszívták, nyomukban görnyedt tetemek borították az utcát. A legyek ocsmány, tölcséres szívókájukkal gyilkolták áldozataikat. Bár a termeszekre kifejlesztett atomrakéták végül szétrobbantották a kitinpáncélt, bár sűrűn hullott az ellen, bár gigászi trófeákat vittünk haza – az elesett szarvasbogarak fedőszárnyából fürdőkád lett, a hártyás szárnyakból vitorlázó repülőgép –, az ellenség írmagját is kiirtani bizony nem sikerült. Ezért aztán a zöldiek, a technika minden csodáját mozgósítva, rovarálló üvegkupolát emeltek a város fölé. Mint a krónikások írják, a nyitott töpör társadalom ekkor zártba ment át. A csótányok egyébként ettől függetlenül folytatták föld alatti hadjáratukat a zöldiek ellen, de a csótányok leküzdését most a hadseregtől a rendőrség vette át, elsősorban önműködő csapdák és lézerfegyveres robotok bevetésével. A század végén már csak néhány kisebb település küszködött a szabad ég alatt, azokat a szúnyogelhárító nehéztüzérség és a zümmögésre rárepülő rakétaraj védte. Megpróbáltak egy-két rovart háziasítani (a fiatalok szívesen darazsagoltak volna), de nem sikerült. Csak az óvodások vonatoztak százlábúak hátán. A töpör néhány mellékes eredményét csak röviden említeném. A vadászok kedvelt célpontja volt például az ötdekás súlyt is elérő, külön e célra tenyésztett óriásegér. A szervezők élénken reklámozták az új extrém sportot, a fáramászást, de csak egypár elszánt legény merészkedett ki a városkupola alól, hogy valamelyik nyírfa csúcsát meghódítsa. Hiszen még szép időben is életveszélyes volt maga az égig érő fa, de ha ráadásul jön egy futó zápor, az emberfejnyi esőcseppek rögtön lesodorják a sportolót az ágról. Különben is, legyünk őszinték: még ha valamiképpen kipusztul is a rovarvilág, az sem változtatott volna a tényen, amelyet a többség nem vett tudomásul – azon, hogy a zöldlakó a jelenlegi formájában egyszerűen életképtelen a szabad ég alatt, mert ledönti a lábáról a legkisebb szellő, belefullad egy tócsába, vagy csőrébe kapja egy madárka. Ugyanakkor visszatértek a túlnépesedés jól ismert, veszedelmes tünetei: a zsúfoltság, a tülekedés. Megint egymásba ért a jónép, meg kellett a szívnek szakadni. Születésszabályozásról újfent szó sem lehetett, mert ha már ennyi áldozatot hoztak azokért a fránya szabadságjogokért, ugyan ki ismerné be a teljes kudarcot? Inkább jöjjön bármilyen más megoldás, csak ne a teljes égés. A mentőötlet atyja a Nyalizánci Tudományos Akadémia lett. Kiáltványban tette közzé föderációs tervét, amit nyomban el is terjesztettek a hírügynökségek. Lényege az volt, hogy az örökletes génanyagot ismét át kell szabni, így a következő nemzedékben minden gyermek egyetlen gigászi, harmonikus egységbe forr össze, egyetlen lénnyé lesz, de olyanná, amely az ősi ember eszményi mása – igen, az ősi óriásé, akinek majdnem kétméteres, legendás termetét mai szemmel még elképzelni is nehéz. Ezzel a lépéssel, hangzott a kiáltvány, nem sokat veszítünk, sőt tulajdonképpen semmit – hiszen ma rabok vagyunk a saját városainkban! Hajszálon függ az életünk, vesztünket okozhatja egy muslica, egy könnyű szellő! Reménytelenül tengődünk, a természettől elszakadva. Fűcsomónyi parkjainkból borzongva tekintünk fel minden vakondtúrásra, érzékszerveink hatóköréből rég kiestek már az úgynevezett hegyek, csak ódon könyveinkben olvashatunk róluk, melyek óriás ősapánktól maradtak ránk. Nos, a föderációs terv az ő monumentális alakját kelti új életre, de a nyolcbillió zöldlakó egyesüléséből nem egyszerű előember születik, hanem vadonatúj képződmény, olyasmi, ami még sohasem létezett a történelemben: Egyesült Egyének nevű, két lábon járó, hatalmas álladalom, s övé lesz egész bolygónk. Nem érzi magát egyedül, hiszen nem magányos gigászként járkál a vadonban, hanem sokmilliárdos társadalom gyanánt.

A nyalizánci tudósok eszméje lelkes fogadtatásra talált. Népszavazás hagyta jóvá az egész Zöldön. De hát, mint tudjuk, az egyetemes történelem nem habos torta. Hamarosan kezdetét vette mindenféle villongás, majd az immár utolsó világháború. Ez utóbbi sajnálatos esemény azért tört ki, mert mindegyik egyház külön intézményt és külön hangot követelt a majdani álladalomban, tehát saját szájat az illető vallás papsága és hívei részére, ami természetesen lehetetlen volt, mert ennyi szájjal ementáli sajt lett volna az álladalomból. A nyakas papok felforgató tevékenységbe kezdtek. Gúnyiratok jártak kézről kézre, szerzőik kifejtették, hogy a tervezett álladalom nem egyéb, mint szörnyűséges méretű, eleven börtön: foglyai fölött kényére-kedvére uralkodik az agyas elit, mely a szó szoros értelmében a polgárok millióinak vérét szívja. Különféle rágalmak is szárnyra keltek – a kéjérzet idegközpontjait állítólag már rég lenyúlták a tervezők és megbízóik, akik suba alatt szépen megosztoztak egymás között. Az effajta uszítás persze nem talált volna visszhangra – már csak azért sem, mert a botanikusok andalító illatú, elringató hatású virágcsodákat hoztak divatba –, de sajnos a terv titkos aktái valahogy kiszivárogtak. Az ülések jegyzőkönyvéből aztán napnál világosabban kiderült, hogy a szakértők úgy vélik, nem minden zöldi egyed alkalmas felelős tisztségre az álladalomban. A kevésbé fejlett lakosokat ezért majd a távoli provinciákba, főleg a hátsó délvidékre telepítik, míg a központi idegrendszer Nyalizánc tehetős polgáraiból állhat össze, akik gazdag üzleti tapasztalataik jóvoltából a szellemi munkára eleve alkalmasak.

Ettől tört ki a lázadás. A zendülők álladalomellenes jelszóval indultak rohamra: inkább a halál, mintsem hogy éltük fogytáig egy gólem talpában vagy hasában gürcöljenek. Az általános zűrzavarban szóhoz sem jutottak a „harmadik utasok”, az úgynevezett alkalmiak. Ők amellett kardoskodtak, hogy az ivarszerveket át kéne alakítani alkalmi szervekké, melyek általában nemzésképtelenek, nemzőképessé pedig csakis olyankor válnak, amikor az ivari fődiszpécser a bolygó központi ivarpultján kikapcsolja az impotenciátort – ha éppen így kívánja a magasabb érdek. Mindegy különben, mert a javaslatot úgysem fogadta volna el senki.

A világháború, pontosabban a heves helyi ütközetek sora nem tartott sokáig. Az álladalom hívei, mélyen átérezve felelősségüket a Zöld sorsáért, a közjó érdekében ráengedték a zendülőkre a békegázt. Igen, a zendülők főhadiszállása vérontás nélkül került az álladalompárt kezére, miután békítő hatású rózsa– és ibolyacsokrok áradatával szórták meg a levegőből. Szemtanúk szerint a bombázás gyönyörű látvány volt.

Már javában folytak a fúzió előkészületei, amikor újabb csetepaté tört ki, ezúttal maguk a génzsebészek között. Valaki ugyanis fölvetette, hogy szervezzék át az egész tervezőirodát. Legyen két külön részleg. Az egyik az Álladalmi Dámavadász (ÁDÁM), a másik az Érzéki Vamp (ÉVA) osztály. Ami a nyersanyagot illeti, a két iroda megfelezné a Zöld lakosságát. Máskülönben – hangoztatta a javaslat – semmi meg nem menti a leendő álladalmat bizonyos csúnya szokástól, ami szent zászlaját beszennyezné. Ha viszont ÁDÁM és ÉVA megnemtámadási és örök barátsági szerződést köt, majd a két nagyhatalom a kölcsönös egyensúly és az egymás intim ügyeibe való be nem avatkozás elve alapján elmélyíti együttműködését, akkor idővel közvetlen kapcsolatra kerül sor, amely módfelett előnyösen hat a magas szerződő felek illetékes szerveire. Sőt, élénkítő hatása tetőtől talpig átjárja a magas szerződő feleket. Ily módon a mindennapi kereskedelmi, rendőri vagy közigazgatási munkáját végző, szürke állampolgár is részesévé válik e szerfölött kellemes viszonynak, természetesen az illetékes álladalmi szervek megfelelő együttműködése jóvoltából. Ezt az új tervet azon nyomban megtámadták az egyházak, mert úgy látták, veszélyezteti (jóllehet csak közvetve) a papi nőtlenséget. És különben sem lesz már papi személy, aki a szóban forgó kapcsolatra áldását adhatná. „Semmiféle álladalmi szerződés, minisztériumi vagy egyéb hivatalos egyezmény nem bírhat ez ügyben joghatállyal – szögezte le az egyházak közös tanácsának nyilatkozata –, mivel a kánoni jog szerint álladalomközi szerződések ratifikálása nem azonos a házasság szentségével. Ilyeténképpen a nevezett javaslat az álladalmat paráználkodásra bujtogatja, ezt pedig a leghatározottabban ellenezzük.” Végül azonban nem ez az állásfoglalás bizonyult döntő hatásúnak, hanem egy másik gondolat. Jelesül az, hogy ha most megismételjük a Genezist, akkor kezdődik minden elölről, Ádámtól-Évától, aztán pár ezer év múlva ott vagyunk, ahol a part szakad, megint telezsúfolódik a Zöld – ezúttal álladalmak tömegével. A következő történelmi ciklusban újabb fúzió jön, beleőrül a társadalom, mert akkor már minden álladalom maga is álladalmakból áll. Ez a kilátás még a terv kiötlőit is megrémítette, hát visszavonták az egész javaslatot.

Míg a leendő álladalom neméről vitázgattak, érdekes kozmogóniai hipotézist vetett föl egy tudós. Nyilvánvalóan kozmikus állandó, hogy a túlnépesedés folytán a lakosokból álladalmak termelődnek – mondta –, éspedig éppen kétnemű mintázatok szerint. Ilyen maga a világegyetem szerkezete: pozitív és negatív töltésű részecskék, anyag és antianyag, meg minden. Az államok tehát hímnek és nősténynek születnek, aztán szaporodnak, utódaik pedig újabb államszövetségeket hoznak létre. Ez a folyamat lassacskán az egész univerzumra kiterjed, tehát arra a kérdésre, hogy tulajdonképpen miből van az anyag, egyszerű a válasz: az állambeli államok örökös zsugorítása által összesűrített, színtiszta államiságból. A töpörödő államok megőrzik régi tulajdonságaikat, a nemük is – mint láttuk – felismerhető, a további részletekkel meg bajlódjanak a fizikusok. Talán érdemes hozzáfűzni, hogy ez a bölcselő a magánjog jeles tudora volt. Elgondolása nem akkora marhaság, mint első pillantásra vélnénk. Azt, hogy az atomok államokból vannak, az államok pedig atomokból, nyilvánvalóan úgy értette, hogy a de jure és de facto egyaránt létező anyag teljesen legális, sőt azt is elmondhatjuk róla, hogy terminus a quo és ad quem, vagyis az anyag és a törvény valójában egy és ugyanaz, miáltal a kérdés, hogy mi volt előbb, a törvény vagy a világ, eleve tárgytalan, már ha értik, mire gondolunk. Ez amúgy csak kitérő volt, a hipotézist pusztán azért említettük, mert a még nem föderatív zöldi bölcselet utolsó virágaként tartjuk számon.

Végül is, mint tudják, egyetlen álladalom lett, és a törvényhozó munkálatok után, a következő szakaszban megkezdődött a testépítés. Sorsolással döntöttük el, ki miféle testszövetbe jut, de persze mindenki fűt-fát megmozgatott, hogy a különösen vonzó szervekbe kerüljön. Egymást követték a korrupciós botrányok. Az íny körüli suskus után a lebukott maffiát a hátországba száműzték, oda valahogy senki sem akart települni, betöltetlenül tátongott a sok státusz. Örökös káoszban nehéz álladalmat építeni – mindenki máshova vágyott, ki a karba, ki a farba; némi szigor nélkül az önző csürhéből sohasem lett volna életképes álladalom, csak egy óriási vízfej fülig érő szájjal. Mégis eljött végül az ünnepélyes pillanat, az álladalmunkat övező szalag átvágása. Mi vágtuk át magunknak, mert rajtunk kívül már senki sem élt a Zöldön, aztán kiemelkedtünk az állványzatból teljes magasságunkban, úgy, ahogy önök itt most látnak. Sajna, nincs rá mód, hogy önöket kedves vendégeink gyanánt végigvezessük egész álladalmunkon, ezért legalább ismertetjük néhány szóval.

Legfölül láthatják a román stílusú kupolával fedett, forgatható épületet, itt lakozik kétkamarás parlamentünk, a jobb és a bal félteke. A törvényhozó és a végrehajtó szervek kapcsolata meglehetősen ideges rendszer. A törzs felső megyéiben székel a gázügyi minisztérium és az áramoltatási főhivatal, utóbbi helyszűke miatt a szeretethivatallal közös épületben. Az álladalom belső vidékén kapott helyet számos üzem, többek között cukoripari, élelmiszer-feldolgozó és vegyipari létesítményeink. Hatszáz milliárd fős létszámú rendőrség óvja a biztonságot éjjel-nappal álladalmunk határain és a közutakon. Egészen jól hangzik, ugye? De nem titkoljuk önök előtt, hogy nem minden papsajt a zöldi álladalomban. Fő sajátosságunk és egyben gondunk, hogy minden állampolgár tudattal bír, és ebben a kisujjunkban, itt, ni, több az ész, mint némelyik egyetemen. Sajnos, ez a sok értelem nem tud egyszerre szóhoz jutni, ezért a szájba akkreditált külügyi csoport tolmácsolja most önöknek a parlamenti beszédügyi bizottság vezetése alatt szívből jövő köszönetünket, és zárja e történelmi beszámolót testvéri üdvözlettel a szervi szinten munkálkodó tömegek nevében. Ha pedig önök azt kérdik, miért bús az álladalom, miként utasíthatta a főhatóság a kézbesítő szervet, hogy a bürökpohárért nyúljon, megmondjuk őszintén: egyfelől a külső, másfelől a belső helyzet miatt, ugyanis mindkettő kibírhatatlan. Tudják önök, hová jutottunk a civilizáció dicső építésének tizenötezer éve után? Csak ez a puszta két kezünk van, hiába lakozik bennük milliárdnyi álladalompolgár, így a szabad ég alatt háltunk, és gyökereken éltünk, míg a diadalittas szúnyogok elől be nem menekültünk egy nyirkos barlangba, talán ugyanabba, ahonnét valaha előjött a mi barlanglakó ősünk. Mindez azért van, mert a tervezőknek úgy tűnt, az álladalom olyan hatalmas, olyan végtelenül erős, hogy elég lesz neki maroknyi szerszám meg egy nadrág, utóbbi valamely tervezési hiba folytán ráadásul szűk is. Azt hitték, egy ilyen óriásnak gyerekjáték lesz berendezkedni a bolygón. Különben is, ránk hagyták az egész zöldi gazdaságot! No igen, de hát mit érünk a városaikkal, mikor az utcákba be se fér a talpunk, mit érünk a gombostűfej méretű robotjaikkal? Ám a külső nehézségekkel még csak megbirkóztunk volna, ha nem rothad valami az államgépezetben. Senki, de senki nem örül a maga helyének! Mind csak kapni akar, lazsál, dekkol, zsémbelődik, várja, hogy a sült galamb a szájába repüljön! Hogyan döntsön a parlament a sürgős közügyekben, mikor a térd saját szemeket akar, az alsó féltekék pedig sztrájkolnak, elrekesztik a forgalmat, mert szerintük hideg és kemény alattuk a kő? És el tudják önök képzelni, mit jelent egy álladalmi nátha? No persze, méltó választ adnánk mi a felelőtlen követelőzésre, az eszeveszett étvágyra, csakhogy a zendülő frondista ármány ott bujkál a parlament kamaráiban, ott ássa alá álladalmi tudatunkat. Képzeljék, mit követel ez a szégyentelen, lappangó ellenzék fényes nappal, vagy legalábbis éjjel! Azt akarja, hogy szálljuk meg a más nemű szomszéd államot – egyszerűen rohanjuk le, minden jegyzékváltás nélkül, erőszakkal! Az a tény, hogy szomszéd állam nincs, és nem is lehet, hangyányit sem mérsékeli ezt a vérmes bandát! Látván, hogy a józan érvekre fütyülve, miként zülleszti le kormányunkat élveteg látomásaival, miként taszítja az álladalmat a képzelt bűn felé, ha már a valódi lehetetlen, felismertük hangjában a pokol átkozott urát, a buja márkit, társadalmunk ősi megrontóját, s úgy döntöttünk: ha hiába minden erőfeszítésünk, ha még most is főhatalomra tör ez a kéjenc, akkor inkább végzünk vele és magunkkal. Hosszú lelki tusa után elmentünk hát a kies fennsíkra, találtunk a bokrok alatt egy üres mikrozöldi ciszternát, megtöltöttük büröklével, s ajkunkhoz emeltük, süketen a belső démon sikolyára, hogy nem is a tiszta ész sugallja nekünk az államgyilkosságot, hanem éppen a meddő kéjvágy! Megremegett ugyan kezünkben a bürökpohár, de szavunkra, kiittuk volna, ha le nem csap ránk a jégvihar, hogy álladalmunkat fagyos álomba dermessze, amelyből csak itt ocsúdtunk fel, e nyájas baráti körben…

ISMÉTLÉS

Történt egyszer, hogy két hittérítő rendi misszionárius érkezett Szarmatafóldre, Jótét király udvarába, hirdetni az igaz hitet. Ez a Jótét egészen különleges uralkodó volt. Széles e Galaktikában nincs még egy király, aki annyit gondolkodna, mint ő. Már hátulgombolós korában arany laptopokkal játszott, és szabadelvű robotocskákat épített, a tudósok szavait pedig annyira komolyan vette, hogy amikor meg akarták koronázni, az ablakon át menekült a trónteremből, s végül is csak annak az érvnek engedett, hogy más király biztosan még rosszabb lenne. Úgy vélte, nem akkor jó a kormányzat, ha dicsőítik vagy szidják, hanem akkor, ha észre se veszi senki. A kísérleti filozófiát vallotta, amely szerint az igazság próbaköve nem az, amit mondanak, hanem az, amit meg is lehet csinálni. Bátran odaállhatott hát a két hittérítő atya Jótét elé. Örömteli elszörnyedésük nem ismert határt, amikor rájöttek: nemhogy Istennek, de semmiféle vallásnak még csak hírét sem hallotta eddig a király. Tudták ők, hogy in partibus infidelium hirdetik Isten igéjét, no de hogy ennyire?! Jótét elméje fehér lap volt vallási ügyekben, nem csoda hát, hogy a derék atyák csak úgy toporzékoltak a hittérítő kedvtől. Rögvest tudatták is a királlyal, hogy a Mindenható Isten hat nap alatt teremtette a világot, majd a hetediken megpihent; előzőleg káosz lebegett a vizek felett, szóba kerültek az ősszülők, a kiűzetés a Paradicsomból, majd a Megváltó eljövetele, a szeretet és az irgalom. A király pedig átvezette vendégeit az audienciateremből a magánlakosztályába, s igen rázós kérdésekkel ostromolta őket, de az atyák türelmesen, szelíden válaszolgattak, látván, hogy kételyeit nem eretnek hajlam sugallja, csak a tudatlanság. A frissen hallott tényektől egészen lázba jött a király, többször elmondatta magának a teremtés történetét, mert újszerűségével nem tudott betelni. Egyre faggatózott, teljesen biztosak-e abban az atyák, hogy Isten azért teremtette a világot, hogy benépesítse. Nem lehetséges-e, hogy valami távolabbi célja volt a teremtéssel, és az isteni építményben csak úgy mellesleg, véletlenül keltek ki a lakosai? Valóban éppen őrájuk gondolt Isten, amikor munkához látott? Az atyákat kissé feldúlta ez a határtalan, bár gyermeki naivitás, de türelmesen elmagyarázták, hogy Isten a teremtményei számára teremtette a világot, és lévén ő maga a szeretet, csakis boldogságukat tartotta szem előtt. Jótét mélyen meghatódott, hogy a Teremtő ennyire szereti gyermekeit. Csak a Sátánnal akadtak gondok, mert a király eléggé formabontó neofitának bizonyult. Nem azon ámuldozott, hogy az Úr megtűri a Sátánt, hanem azon, hogy az egyház irtózik tőle.

– Olyan ő, mint a csatornázás – vélte –, kellemetlen, de szükséges. Ha nem volna ott a Sátán, Istenre maradna a pokol felügyelete, ami végtelen jóságával bajosan férne össze. Mindig egyszerűbb másra bízni az efféle kényes ügyet. Mert ahogy most állnak a dolgok, pokol nélkül nem megy, ahhoz eleve másképp kellett volna megtervezni a világot. Ennélfogva az egyháznak hivatalosan el kellene ismernie, hogy a Sátán nélkülözhetetlen.

Végül mégiscsak eloszlatták Jótét fenntartásait az aranyszájú atyák, helyes vágányra terelték újoncukat, így a király a tanítás huszonkilencedik napján felvette az igaz hitet, meghatottságában még sírva is fakadt. A szintén elérzékenyült hittérítők díszkötéses Szentírást ajándékoztak neki, megáldották, majd útra keltek újabb viszontagságok felé. A király meg három hétre bezárkózott a lakosztályába, tanácsosait sem hívta, audienciát sem tartott, csak az asztalosért küldött egyszer, mert leszakadt alatta a könyvtári létra. Egyik reggel aztán kisétált a kertbe, és új szemmel nézett körül: Isten teremtményét látta minden kis fűszálban, majd visszatért a palotába, s nyomban elküldette a királyi ontológust Trurlért és Klapanciuszért, a két híres omnigenerikus mérnökért, hogy jelenjenek meg előtte – de íziben!

Jöttek is lihegve, mert nagyon sürgette őket a tekintélyes követ. Meghajoltak a trón előtt, és várták uruk szavát, közben Klapanciusz oldalba bökte Trurlt. emlékeztetve, mire oktatta induláskor: ne kotyogjon közbe, háromszor rágja meg minden szavát, de a legjobb, ha meg se mukkan. Majd ő, Klapanciusz, elintézi ezt a kihallgatást.

– Üdvözöllek, barátaim, köszönöm, hogy ilyen gyorsan eljöttetek! – szólt a király, míg hellyel kínálta őket. – Jól figyeljetek, mert nagy dolgokra készülök, és rátok komoly feladat vár! Nemrég járt nálam két csillagközi vándor, és megtudtam tőlük, hogy a kozmosz nem gazdátlan jószág, hanem van alkotója. Istennek hívják, és úgy hallottam, igen rokonszenves személy. Ami engem illet, én őszintén hiszek benne, és ezt nektek is ajánlom. Holnap el is rendelem, hogy minden alattvalóm megkapja a Szentírást kazetta kiadásban, de titeket nem ezért hívattalak. Már tudom, hogy a világ nem magánvaló és önmagáért létező dolog, hanem alkotója személyesen rendezte be lakóhelyül a különféle lényeknek, akiket szintén ő teremtett. Isten tehát megtette a magáét, ezért úgy vélem, most rajtam a sor. Vendégeim, akiknek a megtérésemet köszönhetem, győzködtek ugyan, hogy törődjek előbb a saját üdvösségemmel, udvariasan végig is hallgattam őket, de megvan a magam terve. Nem vagyok én olyan önző, hogy előbb magamra gondoljak. Nekem mindenem a közjó! Annak szentelem hátralévő napjaimat. Trurl úr, ismerem a kegyelmed idevonatkozó művét, De Impossibilitate Felicitationis Satiandae Entium Sapientium a címe, de nemigen hatott rám, mert úgy gondoltam: gyatra ez a világ, miért lennének boldogok a lakói? Míg istenhívő nem lettem, eszembe se jutott, hogy a világ éppen a mi kedvünkért lehetne tökéletes! Ha a mindenség csak úgy magától fölhevült, bepörgött, szétrepült, akkor nincs kinek felróni a hibáit, még kevésbé a lét üzemzavarait, De most, hogy már hiszek, egészen más az ábra! Mindent másképp látok! Őszintén hiszem, hogy a Teremtő nagyon szeret minket, értünk dolgozott, csakis a legjobbat akarta, tökéletes világot próbált alkotni, de úgy vélem, jobban is sikerülhetett volna!

– A tisztelendő atyáknak is elmondta ezt felséged? – érdeklődött Klapanciusz, némi diplomatikus szünet után.

– Őnekik? Nem. Először is nem akartam megbántani őket, de különben se láttam értelmét, hogy erről velük társalogjak. Ők nagyon értenek a teológiához, de kevésbé a technológiához, márpedig én most csak erről az oldaláról vizsgálom a létet. Nem szóltam nekik azért sem, mert az én célom nem a meddő kritizálás, hanem munkához akarok látni a kísérleti filozófia jegyében. Őszintén szólva, először az is eszembe jutott, hogy a teremtményeket kéne megreparálni, mert az anyaguk is silány, a működésük sem illendő, az átlagos intelligenciaszintről már nem is beszélve, de mindjárt eszembe jutott a te értekezésed, Trurl uram. Te nem nyúltál a világhoz, csak a lakóit akartad kijavítani: már megbocsáss, de az egész ügyet a feje tetejére állítottad. A lakáshoz szabnád a lakókat, ki hallott még ilyet? Éppen fordítva kell! Én másfajta világot akarok teremteni nekik.

– Felséged neokozmikus beruházó kíván lenni, bennünket pedig felfogad generál kivitelezőnek?

– Pontosan így van, Klapanciusz úr. Tudom, hogy egy új világot gyártani nem annyi, mint egy új rostát, de nem ijedek meg az objektív nehézségektől. Ha univerzumot teremteni ugyanolyan könnyű volna, mint fazekat korongolni, bele se fognék, és titeket se fárasztanálak.

– Bocsánat – szólt Klapanciusz –, de nem világos előttem, hogy istenhívő létére miért akar felséged olyan világot szerkeszteni, amely ellentétes a vallása tanaival.

– Miért volna ellentétes? – csodálkozott Jótét. – Csak más, de nem ellentétes. Te úgy látod, ellentmondásos a tervem?

– Úgy valahogy.

– Tévedsz, és ezt rögtön be is bizonyítom. Hiszed-e, hogy léteznek repülő masinák?

– Hiszem, mert léteznek, felség.

– És az algebrában hiszel?

– Hogyne hinnék! Az is létezik. De az ilyen dolgok létezése kézzelfogható, tapasztalati tény!

– Ej, ej – mosolygott a király –, látom, milyen útra csalogatsz, de hiába! Hiszel te olyasmiben is, amit sohasem tapasztaltál, és nem is fogsz. Hiszed például, hogy léteznek olyan nagy számok, amekkorákkal biztosan soha nem fogsz számolni, vagy távoli napok, amelyeket sohasem látsz meg. Nem igaz?

– De igaz.

– Na ugye! Mármost attól, hogy ezekben hiszel, már ne tudnál újfajta repülőgépet építeni, vagy új algebrát kitalálni? Lehetetlenné teszi a létező algebra, hogy másikat gondolj ki?

– Nem, felség. De azt mondod, Isten azért alkotta a világot, mert a teremtményeit annyira szereti. Tehát ha másik világot építesz, visszautasítod Isten szeretetét.

– Nego consequentiam! Szó sincs róla! Tegyük fel, atyád épített neked egy házat. Ha másikat akarsz mellé építeni, az azt jelenti, hogy nem tiszteled atyádat, vagy elutasítod szeretetét? Hol itt az összefüggés? Építési szándékomnak semmi köze ahhoz, hogy a Magasságos szeret bennünket. Meggyőztelek végre?

– De hát eltaszítod az ajándékot, amely hited szerint tökéletes. Nem így van?

– Miért taszítanám el? Talán azt mondtam, költözöm ebből a világból? Csak el akarok végezni egy kísérletet, és kész. Azonkívül ne feledd, hogy én is a teremtés része vagyok, magamról pedig nem óhajtok lemondani.

Klapanciusz némán meghajolt, és látván, hogy Trurl nyitja a száját, lopva bokán rúgta. A király oda se figyelt, csak mondta a magáét:

– Akkor most térjünk át az irányelvekre! Még trónörökös koromban azt mondták a tanáraim, hogy a világ magán való, és mi, noha ott lakunk benne, szintén magánvalók vagyunk. A világnak eszében sincs gondoskodni rólunk, de ártó szándékot sem táplál, mert nincs hozzánk semmi köze. Ha éléskamra is biztosan nem az egereknek készült, bár hasznukra válhat. De mivel nem nekik szánták, nem csoda, hogy a polcok túl magasak, a tejesköcsögbe bele lehet fulladni, és imitt-amott ehetetlen dolgok is akadnak.

– És az egérfogó, felség? – kottyantotta közbe a javíthatatlan Trurl.

Jótét elmosolyodott.

– Az ördögre gondolsz? Különleges elem, Trurl úr, de nélkülözhetetlen! Az ördög úgy működik Isten művében, mint a szelep a gőzgépben: nélküle szétrobbanna! Érted? Magasabb szempontból a plusz együttműködik a mínusszal, és addig jár simán a gép, amíg az ellentétes impulzusok egyensúlyban vannak. Talán majd később vagy máskor elbeszélgetünk erről. A lényeg, hogy engem meggyőztek: létezik egy végtelenül jó valaki, ő teremtett nekünk kozmikus lakhelyeket, ügyelve, hogy a legapróbb részlet is a lakókat szolgálja. Isten műve teljes egészében a teremtményért van, úgy áll rajta, mintha ráöntötték volna, minden varrás célszerűen, pontosan kimérve, és ha netán nyom, szorít, bevág, sőt feldörzsöl, az is az isteni szabász jóságát mutatja, csak a balga lény nem veszi még észre. A teológusok persze kisegítik: az anyagba zárt lét amolyan szűrővizsga, kirostálja az ocsút, de megőrzi a magot. A tudományért én egyenesen rajongok, tehát igencsak megragadott a gondolat, hogy a világ főiskola módjára van berendezve, szűrővizsgákkal. De megvallom, alig hagytak magamra a jó atyák, kétely ébredt bennem: hiszen így nem csak ezt a világot, hanem általában bármelyiket a kozmikus szeretet ajándékának tekinthetjük. Képzeljetek el egy világot, ahol minden fáj! Aki rágondol egy betűre, jajgat, aki az ábécére, már szinte haldoklik. Még ha Istenre gondol is, mintha szíjat hasítanának a hátából. Nosza, vonítsanak, míg a nap is beleremeg, és a forróságtól lemállik a bőrük! És akkor mi van? Nem dicsőíthetjük talán ezt a világot is, mondván, hogy jótétemény a fájdalom, mert a mennyország felé hajt, ráadásul ízelítőt ad a pokol kellemetlen viszonyaiból, ennélfogva elriaszt a bűntől? Egyáltalán elképzelhető olyan rémes világ, hogy azért már senki, de senki ne a Teremtő végtelen jóságát dicsérje? Még magára a pokolra is rá lehet fogni, hogy csak makett, az igazi pokol másutt van, és sokkal rosszabb. Tessék, bizonyítsd be, hogy nem igaz! Egyszóval, mint látjátok, az istenhit mindenfajta világban megáll a lábán, bárhol elmondhatja, hogy aki bízik Istenben, még akkor is, ha beleszakad, az biztosan elnyeri az örök világosságot. Ugyan mit ér a dicséret, ha bármire ráillik…

– Ezt is mondta felséged a tisztelendő atyáknak?

– Jobban kellene figyelned királyi szavamra. Mondtam, hogy ezek a dolgok akkor jutottak eszembe, amikor már elmentek a nemes atyák. Azt hiszem, a mi világunk nem az egyetlen. Még az írás is utal erre. Itt van például az utolsó ítélet. Ha utolsó, akkor már nem jön utána semmi új feladat, semmi érdekesség. De hát hogy lehet az? Tétlenül fog csücsülni az Úr a végelszámolás után? Lehetetlen. Az igazi alkotó nem éri be egyetlen művel. No persze, a félresikerült világok miatt vakarhatja a fejét. Megtartani se jó, elpusztítani se lehet, mert milyen jogon? Úgy tűnik, eleinte próbálkozott némi javítgatással, úgynevezett csodákkal, de aztán abbahagyta…

– Eretnekségekről hallott már felséged?

– Hé, mi ez a faggatózás?! Mintha már a püspöki törvényszék előtt állnék. Igen, hallottam hitehagyókról, de ők mindig a Teremtő ellen fordultak, én pedig épp ellenkezőleg, a segítségére akarok sietni.

– Uram – köhécselt Klapanciusz –, igen kényes, sőt rázós teológiai okfejtésbe bonyolódunk. Attól tartok, felséged nem a megfelelő szakértőket hívta…

– Tévedsz. Hiszen én a vallásomat el nem hagyom, meg se reformálom. Semmiféle eretnekség nem érdekel, kizárólag a teremtés.

– Csakhogy… – vakkantotta Trurl, de Klapanciusz a lábára lépett, és meghajolt a király felé:

– Igenis! Milyen univerzumot óhajt felséged?

– Éppen ezt kell alaposan meggondolni! A teológusok szerint Isten két korlátot helyezett el művében. Az egyiket a teremtményeken kívül, a másikat bennük. Isten mindent hall, de nem válaszol. Régebben állítólag társalgott még, de valahogy abbahagyta, így a közvetlen kapcsolat Istennel egyirányú. A másik akadály bonyolultabb. Isten is mérnök, de a többi mérnököt már a rajzasztalon olyanra tervezte, hogy egyik se tudjon vele versenyezni. Így magyarázták az atyák, bár én szörnyen furcsállottam, próbáltam is erről a tanról lebeszélni őket, de nem hagyták. Pedig a versengés indítéka nem mindig alantas. Az új gyógyszer feltalálója nem azért dolgozik, hogy a meglévő gyógyszer feltalálóját háttérbe szorítsa, hanem azért, hogy a szenvedést hatékonyabban küzdjek le. Tehát aki új világot tervez, az nem a kész világ alkotója ellen acsarkodik! Az atyák szerint Isten rút felségsértő szándékot gyanít mindenkinél, aki szintén alkotni akar. Nem a gyarló világról van itt szó, mondják, hanem az égi trónról, de én úgy látom, Isten sokkal szerényebb és éppen ezért sokkal lenyűgözőbb személy, mint a teológusok szeretnék. Tudjuk, a mű többet mond az alkotóról, mint a méltatói. Ha figyelmesen megnézzük a világot, láthatjuk, hogy Ő roppant diszkréten, névtelenül alkotta meg. Tehetett volna cégjelzést minden fűszálra! Nem a körlevél-közhelyekről beszélek, nem is a kommentárokról (hiszen a Szentírás kommentár a teremtéshez), hanem különleges jelekről, amelyek hitelesítenék Isten szerzőségét. Célozgattam az atyáknak, hogy Isten szerény, innen a kozmosz névtelensége, a teológusok örök fejfájása. Isten oly remekül eltitkolta szerzőségét, mintha egyáltalán nem is létezne. Hát lehet ez véletlen? Elrejtőzött, mert el akart rejtőzni! Ez tetszik nekem! Nagyon megértem az ilyen diszkréciót! De lehurrogtak. Szerintük Isten a világgal a szeretetre tanít bennünket, és azért rejtőzött el, hogy meglegyen a teljes szabadságunk. Amíg látható a kertész, senki sem oson az almafához. No de ha élni akarsz ezzel a szabadsággal, úgy elvisz az ördög, mint annak a rendje! Kétes pedagógiai elvek ezek szerintem. Úgy adni valamit, hogy el ne vehessék, mit ér az? És ha nem is galádul érte nyúlt, csak véletlenül lesodorta? Ha nem is igazán szabad, csak röpköd kábán, mint az őszi légy, mert ilyen esendő a természete? Így faggattam az atyákat, mire ők, hogy aki ilyeneket kérdez, az vagy félrebeszél, vagy vétkezik, tehát bolond vagy lator, ami meg az Úristent illeti, neki mindig igaza van. Lehetséges. Tegyük fel. Az Úristent nem bolygatom, de tőletek nem fogadok el hasonló mentséget. Ezt megmondom előre, hogy félreértés ne essék. Teljhatalmat adok nektek, alkossatok bátran, de nem akárhogy! Rendes kivitelezést kérek állandó, de csapdamentes optimalizálással… Értitek, mire célzok? A Sátán csapdás optimalizátor, mert áldozatát ő maga rontja meg, aztán lelöki a mélybe. Az efféle visszásságokból nem kérek.

– Akkor tehát, felséged szavait összegezve, az irányelvek a következők – mondta Klapanciusz. – Isten megszakította a kapcsolatot, tehát mi létrehozzuk. Ő tekintélyuralmi centralista, tehát mi demokratikusan decentralizálunk. A demokrácia pedig azt jelenti: egyenlőség. Univerzumunk minden lakója tetszése szerint teremthet magának olyan világot, amilyenre kedve szottyan. Így legyen?

– Isten őrizz! – kiáltott fel Jótét. – Dehogy! Azzal kezdjem a demokratikus teremtést, hogy egyértelmű parancsokat adok? Hiszen ez contradictío in adiecto! Csodálkozom, Klapanciusz úr, hogy ilyesmit feltételezel rólam. Nem hiszem egyébként, hogy Isten olyan nagyon útját állná világteremtő munkánknak, mert akkor hozzá se tudtam volna látni. A kapcsolat, az nem sürgős, előbb népesítsétek csak be az új világot, aztán meglátjuk, érdemes-e ott szóba állni valakivel. Nincs két egyforma lélek, uraim, ezt ti jól tudjátok, hiszen gyártottatok már egész légióra valót. Az nem kunszt, hogy minden elfuserált egyed idejöhessen reklamálni, szemrehányásokat tenni. Az a kunszt, ha nincs elfuserálva!

– Akkor mi legyen? – nyögte Klapanciusz. – Teljes tervezői szabadságot ad nekünk felséged? Úgy rendezzük be a tökéletes létet, ahogy jónak látjuk? Khm, hogy is mondjam… tisztesség ne essék szólván, akkor ez duumvirátus, nem triumvirátus, hiszen mindent mi csinálunk, felséged meg semmit.

– Nono! Mi az, hogy semmit? – kacagott fel a király. – Hiszen én döntöm el, sikerült-e nektek a teremtés! Különben is, még nem fejeztem be. Részletekbe nem bocsátkozom, én a ti helyetekben kipróbálnék különféle prototípusokat, azután a legjobbakat egy csokorba kötném, de ez már a ti dolgotok. Először is azt akarom: rázzátok már gatyába az időt! Mondjuk ki végre: botrány, hogy az idő egyirányú! Ami egyszer megtörtént, azt nem lehet visszacsinálni. Ha a felebarátok tönkretették az egyetlen életedet, kárpótlásul tiéd lehet az örök világosság. Csakhogy a holnapi kolbász nem veri el a tegnapi éhet, még akkor sem, ha végtelenül hosszú. Nem olyan számtant akarok, ahol a majdani tökély lenullázza a hajdani gyalázatot. A lét leggaládabb trükkje, hogy az idő nem fordítható vissza! Hiszen tudjuk, hogy minden kezdő csetlik-botlik az életben, folyton bajba kerül, aztán a vége felé már tudja, mit, merre, meddig, de akkor általában már késő. A másvilág pocsék egy szerviz, semmit meg nem javít, csak szelektál: te az angyalokhoz, te meg a pokolba. Közben szóba se kerül, hogy a bűn forrása éppen az egyirányú idő! Egyszóval, essetek neki az időnek! Aki egyszer elbukott, törölhesse a vétkét, aztán ha első ismétlésre nem javul meg, huszadszorra vagy századszorra csak megunja, és jó útra tér.

– Ez az! – rikkantotta Trurl, aki nem bírta tovább. – Anizotrop univerzumot csinálunk! Lesz benne sok időváltó, rükverccel, a kontinuum szinguláris pontjaiban!

– Miért éppen így? – firtatta a király.

– Mert az idővezérlés így független a technika fejlettségi fokától – magyarázta Trurl ragyogó arccal, ötletére roppant büszkén. – Egyetemes tulajdonsága lesz ennek a világnak, pontosan úgy, mint minálunk a gravitáció! És ha egyetemes, akkor demokratikus, nem igaz?

– Értem. Ez egész jól hangzik. Mikor láthatom a prototípust?

– Hát úgy két hét múlva, felség… Ugye? Mit szólsz hozzá? – pillantott Trurl a kollégájára.

Klapanciusznak nem tetszett ez a hirtelenkedés, de már elege volt az audienciából, hát csak rábólintott.

Hazamenet csúnyán összekaptak. Munka közben is akadtak késhegyre menő vitáik, de a határidőt betartották. A megbeszélt napon elmentek a királyi udvarba, kétkerekű kordét húzva maguk után, dugig tele gépekkel és műszerekkel. A tetején ládák álltak, kábelekkel összekötve. Szaladt hozzájuk a király az audienciaterembe, s ott az aranydíszek, fakult zászlók és címerek alatt kirakodtak a padlóra. Klapanciusz meghúzta a csavarokat, Trurlnak pedig be nem állt a szája:

– Itt a nagyobb dobozban van a telep, a kisebben pedig a világ! Éppen olyan, amilyet felségednek ígértem: anizotrop világ, szabályosan elhelyezett szinguláris pontokkal, ahol az időváltóhoz bárki hozzáférhet… Úgy gondoltuk, felség, elkészítünk néhány személyt, velük lehet majd a további világokat is kipróbálni… Szabad akaratuk van, mindegyik azt csinál, amit akar, mi nem irányítjuk és nem korlátozzuk őket, így a viselkedésük biztosan hiteles. Persze, a próbaszemélyek nem lesznek száz százalékig azonosak mindegyik univerzumban, mert a vadonatúj ontológiától megváltoznak az élettani sajátosságok, de a kellő invariancia megőrzi az identitást, mert különben lehetetlen volna összevetni a létet és a lényeget a különféle világokban…

– És hogyan lehet belenézni? – szakította félbe Jótét, aki Klapanciusz körül lábatlankodva leste, mi történik, bár folyton belebotlott a vezetékek dzsungelébe, s így igencsak zavarta a munkát.

– Egyelőre ideiglenes módszerrel. Berakjuk a pszeudokristályt ide az egzisztoszkópba, a lézerjelet lépcsősen fölerősítjük a kimenetig, aztán már csak egyszerűen kivetítjük, hova is? Akár ide a falra…

– Mehet! – állt fel Klapanciusz.

Trurl a csálé villásdugót kézzel tartotta, mert nem volt nála szigetelőszalag, de azért rendben elkezdődött a vetítés. Az alabástromfal az oszlopok között rózsaszínűvé vált, aztán beúszott a kép, eleinte kissé elmosódottan, imbolyogva, de csakhamar éles lett. És látták, amint egy hűbérúr, Markesz nevezetű, keresztes hadjáratba indulva lelkére köti nejének, hogy hűséges legyen ám, de gyanakvó természetű lévén, mindenesetre bezárja a sarokbástyába, s egy megbízható szolgát is ültet a vasajtó elé, karddal a kezében. A biztonság kedvéért elrendeli, hogy a szolgát lábbilinccsel a falhoz rögzítsék, nehogy elkujtorogjon az erkély alatti őrhelyéről. A kulcsot páncéljába rejti, s ügyet sem vetve a szolga rimánkodására, hogy legalább egy hordó malátasört hagyjanak ott neki, lóra pattan, és elvágtat a sereg porfellege után. Még el sem ült a porfelhő, már kúszik is felfelé a repkényen a bástyára a szomszéd, Csábalaki Triszkán, aki libertinus elveihez híven nem ment háborúzni, hanem inkább siet a toronyszobába, ahol Markesz hűbérúr neje, a szépséges Imolda hűbérasszony mohát fon, mert a len elfogyott, és ő, fogoly lévén, nem küldhetett újért.

Úgy a második emeletnél leszakadt a laza repkény, és a köves udvarra zuhant a szabadelvű Triszkánnal együtt, minek folytán a pórul járt udvarló eltörte mindkét lábát. Jajgatott kínjában, és káromkodva, mint a jégeső, keservesen, de sietve a várárokhoz vonszolta magát, ahol hű szolgái várták a hátasokkal, és két málhás ló közé kötve a hordágyat, már nyargaltak is vele a vén Recsegi Jakabhoz, a helyi időgép őréhez. A balszerencsés lovag előbb könyörgött az öregnek egy kis időváltásért, majd amikor az őr Markesz parancsát említve nemet mondott, Triszkán az ócska zsámolyra csúsztatta az ilyenkor szokásos, dukátokkal tömött bugyellárist. Jakab erre lesütötte a szemét, így a szolgák betámogathatták a lovagot a házikóba, az időgép váltókarjához. Hátramenetbe kapcsolt, és rögtön összeforrt a lába, mert a fogaskerék fordulata visszaröpítette a peches hétfőből a nyolc nappal korábbi vasárnapba. Előrekapcsolt egy kicsit, de nem túl gyorsan, hadd erősödjön a repkény, ki is nézegetett az ablakon, esik-e az eső, mert az igen jót tesz a növények gyökérzetének.

Hat perc alatt gondosan kivárt bő két hetet, aztán alapjáratba kapcsolta az időt, és hajrá, már vágtatott is a toronyhoz. A repkény szépen megerősödött, gyökerei belenőttek a kőfal réseibe. Az ablakban nem mutatkozott senki, Triszkán tehát belemarkolt a dús levelű indákba, és mászott gyorsan fölfelé. Átlendült az ablakpárkányon. Imolda éppen fésülködött tükrös ezüstasztalánál, mögé osont a vitéz, és átölelte. Kicsit szabódott a hölgy, de nem túlságosan. Összesimultak, ám ekkor a férj vasléptei döndültek a lépcsőn: váratlanul hazajött, mert induláskor elfelejtett szólni a feleségének, hogy övezze fel a hadiszerencsét hozó szalaggal, és a seregben mindenki másnak volt ilyen szalagja. Ugrik Triszkán az ablakhoz, de a talpig vasba öltözött férj olyan fürge, hogy már az ajtóban, lehajtva fejét, hogy be ne verje a szemöldökfába, nagy csörömpöléssel kirántja a kardját. Menekült is ész nélkül a fegyvertelen Triszkán, inalt lefelé a repkénybe kapaszkodva, csakhogy a férj bősz ordítással átpréselte csikorgó mellvértjét az ablakon, és vágta, nyeste, szabdalta a repkényt. Le is szakadt, és Triszkán megint zuhant az udvarra. Röptében még arra is gondolt a merész, noha balszerencsés udvarló, hogy odakiáltson Imoldának: legközelebb ő maga szóljon arról a szalagról!

Most rosszabbul járt Triszkán, mert estében a gyámpillérnek ütődött, így a feje csattant az udvar kövén, s megsérült az agya. De még lélegzett, tehát a szolgák ismét felhajították az előrelátóan készenlétbe helyezett hordágyra, s előbb vágtatva, majd ügetésben elszállították az öreg Jakabhoz. Mire Markesz elejtett malomkőként ledübörgött a lépcsőn, és „Lovat! Lovat! Országomat egy lóért!” ordítással kirohant az udvarra, Triszkán már az időgépnél volt, és kissé bénult jobb kezével akkorát rántott a váltón, hogy visszarepült áprilisból januárba. Didergett is a fűtetlen időházban, hát hogy hamarabb elinduljon a keresztes hadjárat, előrement március idusáig, aztán jöhet a repkény.

Talán meghallotta Imolda, mit kiabált a fejre eső ifjú, vagy Markeszt nem izgatta ezúttal a szalag, elég az hozzá, hogy amikor Triszkán odalépett aranyhajú kedveséhez, olyan csend volt a lépcsőn, mintha már az öreg szolga is éhen veszett volna. Triszkán azért óvatosan bereteszelte az ajtót, mielőtt a lényegre tért. Forrón, szenvedélyesen borultak össze a toronyban, a kuvikokat se hallották, még az éjféltájt feltámadó vihart sem. A hajnalpír ébresztette Triszkánt, szó nélkül átlépett az ablakpárkányon, lesiklott a repkényen az udvarra, nyeregbe pattant, és irány az időgép. Köröskörül csalánerdő, néma csönd, de óvatos a lovag: be sem gombolt nadrágját tartva, négykézláb kúszik az ajtóhoz, jobbra-balra nézegetve – és jól teszi, mert a füle mellett dördül egy muskéta, nem tudni, ki rakta oda időközben. Csak ezután rúgja be az ajtót, és szökken a géphez. A hajnalból tegnapi alkonyatot csinál, középre állítja a váltókart, és kezdődhet a munka!

Hurkot köt a fényesre koptatott fogantyúra, s az asztallap alatt átvezeti a zsineget a szarufára, onnan a padlásablakon át a tetőgerincre, a tetőről az eresz alá. Ott ráköt egy üres vödröt, azt a lyukas ereszcsatorna alá lógatja, összekotor egy kis szemetet, rászórja a váltókarhoz vezető zsinegre, a markába köp, aztán nyeregbe, és hajrá a bástyához!

A nézők közül őfelsége ámult el a legjobban.

– Ezt miért csinálta? Miért nem jó neki a mai nappal és éjszaka?

– Gondolja meg, felség, ő már hozzá van szokva az időújrázáshoz, mint mindenki abban a világban! – mutatott rá Trurl. – Tehát tudja, hogy a kedves pillanatokat megismételni semmibe sem kerül, ellenben a vadonatúj jövő ismeretlen bajokat rejtegethet!

– Na és az a vödör?

– Emlékszik, hogy hajnalban esett az eső! Ha ismét elered, a vödör megtelik vízzel, lehúzza a zsineget, az pedig a váltókart, így magától megismétlődik minden…

– Látszik, hogy tapasztalt időbarkácsoló – jegyezte meg Klapanciusz. – Álcázta a zsineget! Ha betér is valaki, talán nem veszi észre…

Közben ismét vége felé jár a szerelmes éj, már lóg az eső lába, ám ekkor patkó-dobogás, fegyvercsörgés veri fel álmukból a szeretőket. Ugrik Triszkán mezítláb az ablakhoz, és látja ám, hogy baj van: odalent fegyveres csapat, Markesz hat sógora, az ő dolguk, hogy szemmel tartsák a birtokot és Imoldát: eljöhettek, mert a birtokuk innen kétszáz mérföldnyire fekszik, tehát a szomszédos időgép hatókörében. Mit tehet most? Nincs más hátra, mint sürgősen pucolni a várárokba…

Kisiklik a rémült Imolda karjaiból, markolja az erős indákat, csusszan lefelé, ám egyszerre csak felordít fájdalmában. Körülnéz, hát nem is éjszaka van, hanem fényes nappal, ő nem is a falon mászik, hanem törött lábbal hever az udvaron, és fölötte Markesz rikoltozik talpig vasban:

– Te himpellér, te gaz áruló, te lator! Azt hitted, túljársz az eszemen, de én is el tudok ám menni az időgéphez, te parázna disznó! Na várj csak, majd ellátom a bajodat!

Intésére a szolgái vashordót hoznak, felállítják, kinyitják, a belseje szögekkel van kiverve – hűha, nagy a baj! Jól ismeri ezt a hordót Triszkán! Esengve lesi az esőt – éppen csak szemerkél, az kutya füle… Már nyakon is csípték, taszigálják be a hegyes szögek közé, mindjárt rákattintják… De most! Csattan az ég, ömlik az eső.

– Rajta! Ne az égre bámuljatok, semmirekellők! Gyerünk már, ne piszmogjatok, csukjad, zárjad! – vezényel Markesz, villognak a fogai a sisakrostély rácsa mögül.

Zuhog rendesen. Csak a zsineg el ne szakadjon! Triszkán gyengeséget színlel, ájuldozik, a martalócok karjaiba roskad, veszkődnek vele, már vállába döfnek az első szögek, felüvölt – és teljes hosszában elvágódik.

Sötétség és csend. Szitál az eső. Tapogatja az oldalát: ép. A lába: egyenesebb nem is lehetne. „Ha a vödör nincs – gondolja –, akkor végem. Ostoba Markesz! Nem érdekelte, miféle zsineg az, hogyan került oda, egyáltalán semmi! Hála neked, Uram, hogy ésszel meg nem áldottad… Most mit tegyek? Hol vagyok? Ott a várárok. A fal. A bástya. Imolda? Most nem mehetek hozzá! Markesz őrjöng, biztos rohan az időgéphez, hát utána, míg oda nem ér!”

Futott is Triszkán inaszakadtából, de csakhamar észrevette, hogy valamiképpen lassul. Mi ez?! Valahogy aprókat lép. Mindenható Isten! – kurta lett a lába. Keresi a bajuszát – nincs. Semmi kétség, Markesz már az időt buherálja, és nem egy héttel, nem egy hónappal tekeri vissza, hanem jó tíz évvel. „Ha rám talál, tejfelesszájú gyerek létemre, agyoncsaphat, mint egy kutyakölyköt…”

Hát így állunk! Most mit tegyen? Bemehet a faluba, hogy eltűnjön a mezítlábas gyerekhadban – efféle alantas helyzethez nem fűlik a foga. Némának tettesse magát vagy félkegyelműnek? Úgyis felismeri, kipécézi az a féltékeny otelló. Öreg volt az már, így most harminc körül járhat. Mindenesetre szaladt tovább az időgép felé, de ni csak, tűz van! Ég a falu. Gyorsan kiszámolta még az ujjain, hány éves lehet Imolda, vagy Imike inkább? Tizenkettő? Akkor még otthon éldegél az apjánál, Handabanda őrgrófnál, kis krinolinokat varrogat a babáinak… Mekkora tűzvész! Csak nehogy az időgép… Már a kertek alatt járt. Recsegi kunyhója is lángban áll, és az ott mi? Tán kihajtják a parasztok a csordát a mezőre? Jaj, nem csorda, elesett harcosok azok, a csőcselék éppen most rángatja le a csizmájukat! Fosztogat, ahogy a harctéren szokás… Ott fekszenek sorban. Kik lehetnek? Uramisten, Markesz színeit viselik, ott meg maga Markesz tör elő a tűzből, fegyvertelenül, ló nélkül, sisak nélkül, de rohan, csak úgy csörömpöl a páncélja, mert üldözik ám a sógorok lóháton, karddal a kezükben! Nahát… biztos megirigyelték a birtokát, és szemmel tartás helyett el akarják foglalni. De ilyesmit csak gazember tesz, nem Kronosz lovagja…

Lekapja Triszkán a kerítésről a száradó rékliket, gatyákat, vizet locsol rájuk a vödörből, fejére tekeri, és szalad az időgéphez, mert lángol már az is. Szemöldöke megpörkölődik, perzseli a hőség, az ajtó meg mintha belülről be volna támasztva – nem enged! Átszökken a palánkon, a gyerek fürgébben mozog a felnőttnél, fölkapja egy elesett harcos mordályát. Puskapor van? Helyes! Gyorsan az ablakhoz, itt a deszkafal csak füstöl, most lobbannak fel az első kék lángocskák. Lábujjhegyre áll, benéz, ott fekszik Recsegi átvágott torokkal, lába nekidőlt az ajtónak, azért nem lehet bemenni…

Tehát nincs más megoldás. Célba veszi a lángoló fogantyút! „Csak nehogy túlpörögjön, mert akkor eltűnök, akkor nem is létezem még, az ördög vinné el!” Alig hogy ezt végiggondolta, már lőtt is. A dörrenést már nem hallotta. Fekszik hanyatt, bámulja a szürke felhős, mérhetetlen eget. Susog a szél, csend, sehol senki. Nem mert megmozdulni. „Ha csecsemő vagyok, hogyan jutok el az időváltóig?” Ez az első gondolata. Arcához nyúl. Most is csupasz képű, de fogai vannak. Az is valami. De ha tejfogak? Nem tudta megszámolni a zápfogait a nyelvével.

– Azt a fűzfán fütyülő rézangyalát! – próbálta kimondani.

Sikerült – akkor nem csecsemő! Talpra ugrik, és futás az időgéphez. Az most a fontos, nem ő, akár nyolcéves, akár tizennégy. A zsámolyra kell másznia, hogy a fogantyút elérje (jól meglökhette a kart a puskagolyó!), megragadja két kézzel, de nem elég, teljes erejéből nekiveselkedik – és felkiált meglepetésében, mert beverte a fejét a mennyezetbe. Nem ugrott le idejében a zsámolyról, és hirtelen megnőtt… Tapogatja előbb a dudort a fején, majd a felső ajkát: legjobb időmérő a borosta! Jól van, már serken a bajsza!

„Éjnek évadján állt meg az idő. Ha negyed századdal visszamehetnék, amikor Markesz és a sógorai még alig látszanak ki a földből, de jó volna… Csakhogy akkor én még csecsemő se lennék, egyszerűen eltűnök, mint aki sohasem volt a világon. Hej, de nagy kár, pedig puszta kézzel kihajigálnám őket a bölcsőből! Előre se rohanhatok, mert Imolda is megvénül, különben is ki tudja, nem áll-e ott valaki a jövőben az időgépnél karddal a kezében, vagdalkozásra készen – megesett már ilyesmi!”

Ekként tanakodott, de akkor megdöngette valaki az ajtót. Most deszkával volt betámasztva, ezért a mély hangú illető kiáltott a társainak, hogy hozzák a faltörő kost, de íziben! Triszkán gyorsan visszatekerte az időt egy héttel, és nincs is már ott senki. „Lám, uralkodom az időn, de nem mozdulhatok innen, szép kis uralkodás! Törököt fogtam, nem enged… Itt sínylődjek most már napjaim végeztéig, a plusquamperfectum és a futurum között hintázva? Impossibile est! Hiszen itt éhen veszek nemsokára!” De megint a zárat babrálja valaki odakint, és ni, mit suttog: „Engedj be, drágám, én vagyok, Imolda!”

Az óvatos Triszkán zsineget kötött a fogantyúhoz, úgy lesett ki a résen. „Ha nem ő az, megrántom a zsinórt, mielőtt valaki rám lőhetne a falon át, de még ha le is lőnek, és holtan esem össze, akkor is megrándul, visszatekeri az időt, és én feltámadok!” Minden megtörténhet. Előfordul, hogy a bajba került ember csak áll ott, húzza a kart, és a megbokrosodott idő csattogva, süvítve száguldozik körülötte – fordított agóniában éledező hullák vonaglanak a lába előtt, a sarkokban, a falaknál, körmükkel kaparják a véres palánkot, s elszállnak, mint a füst. Egyszer, amikor így állt ott, két haláltusában összegabalyodott alak kiszakadt az időből, és úgy oldalba vágta, hogy kis híján elengedte a fogantyút. De ez csakugyan Imolda! Beengedi, s ő sikoltva borul a keblére: „Ments meg! Csinálj valamit, hogy ő ne legyen, meg se szülessen, nézd, hogy bánik velem!” – mutatja a kék foltokat, csíkokat a vállán… Triszkán először egy falás ételt szeretne, akár csak árpalepényt, vagy jó volna egy kis juhtúró is… Indul Imolda, de alig tette ki a lábát, lódobogás közelít, horkanva torpannak meg a paripák – hát már megint? Rémülten ismeri fel Markesz hangját, nyomon vannak a szökevény Imolda üldözői, visszatekeri hát az időt egy évvel – muszáj! Most aztán nyelheti tovább az éhkoppot. Addig-addig manőverez, míg teljesen bekerítik – ott tanyáznak már a sógorok is, Markesz is a darabontjaival, meg maga az őrgróf, koldusok, királyi besúgók és helyőrségi tisztek (a bakák ágyúkat görgetnek!), jöttek városi kalmárok az ügyfeleikkel, visszacsinálni valami gabonaügyletet. Idecsődült minden zsebmetsző és útonálló, roppant tömeg nyüzsög az időgép körül; öregeket toboroznak, felfegyverzik őket, közben, az ellenkező esetre is számítva, csöpp lurkókat soroznak be, tanítgatják őket muskétával bánni, hogy mindkét időoldalról foglyul ejtsék a szerencsétlen Triszkánt! Hátrafelé az öregekbe ütközne, elöl meg a tökmagokba. És kiabálnak neki: „Be van kerítve kegyelmed, jöjjön ki becsületszóra, lovagi becsületszóra!” – mert félnek ám, hogy elkeseredésében katasztrófát művel az időváltóval, megesik ilyesmi. Hiszen nincs sok választása: vagy a rabság (már azon vitatkoznak odakint, hogy a városi börtönbe vigyék-e, vagy az őrgróf pincéjébe, Markesz tömlöcébe vagy a sógorokhoz), vagy pedig a nemlét. Egyszóval, a gyalázat vagy a tisztes halál. Így hát a szörnyű, magasztos vég mellett döntött Imolda vitéz, de boldogtalan szerelmese. Rükvercbe tette az időgépet, ám előbb odakötözte a váltót egy gerendához: „Én meghalok, de az idő tovább száguld visszafelé, mindenkit magammal rántok a nemlétbe!”

Gyorsabban eltűnt, mint ködgomoly a viharban, s vele a többiek is. Csak amikor az őskorban szétmállott a zsineg, akkor kattant vissza a váltó alapjáratba. De már őserdő burjánzott az időgép körül, mert szempillantás alatt elborított mindent. Bölények rótták a vidéket, teltek-múltak a hónapok, bömbölve csörtet elő egy megvadult gyapjas orrszarvú, bedönti a korhadt ajtót, és eltűnik, mint a kámfor, mert megbökte odabent a váltót. A tölgyrengeteg helyett egypár rododendron és nyitvatermő páfrány nő csak itt-ott a mocsárban, ez már láthatólag a karbonkor: ember sehol, időgép sincs, semmi, csak a szinguláris pont, amely fölött szivárványosan remeg és hullámzik a levegő…

Trurl kikapcsolta a vetítőt, drótokat húzgált ki. A király szó nélkül leült a trónjára, de látszott rajta, hogy nincs túlságosan elragadtatva az előadástól. Klapanciusz megköszörülte a torkát.

– Nem akarom untatni felségedet, rövid leszek. Tipikus folyamatot láttunk. A cselekmény banális volt, de mindegy, mert úgyis egyformán végződik. Az ellenfelek egyre rövidebb sugarú körben mozognak a szinguláris pont körül, vagyis a centrum, az időváltás színhelye körül. Ha az egyes időgépek nagy hatósugarúak, tehát kevesebb van belőlük a bolygón, akkor kevés lesz a harci középpont is. Ha kicsi a hatósugár, és sok a centrum, akkor több a konfliktusok gyújtópontja. De a lényegen ez nem változtat. Úgy is lehet csinálni, hogy az időgép kezelőjét ne érintse a változás. Az eredmény akkor is ugyanaz. Mindig úgy alakul, hogy aki utolsónak áll az időgépnél, az kénytelen az őskorba menekülni: a konfliktus logikája visszaűzi az ember nélküli korba, mert amíg más emberek léteznek, azok is az időuralomra ácsingóznak. Ő ezzel kiesik a történelemből, és többé nem harcol az időgépért. Ha a bolygón csak egyetlen szinguláris pont van, annak a birtokosa lesz az egyetlen nagyhatalom, de állandó harcban áll a decentralizáló mozgalmakkal, és a centrumban is marakodnak az idővezérlésért. A bölcsek ezért úgy vélik, olyan helyre kell rakni a szinguláris pontot, ahol senki sem fér hozzá, például berobbantani a földkéreg alá. Ha viszont a szinguláris pontok helyett az időutazást vezetjük be, abból időbeli katasztrófák, kalandozások, rablóhadjáratok lesznek, időhódítás és időmaffia, az időutazási technikát mindegyik fél egyedül akarja birtokolni, persze hiába, mert amit egyvalaki fölfedezett, arra előbb-utóbb mások is rájönnek. Az újkorban pedig kitör az időháború. A stratégia abból áll, hogy az ellenséget be kell keríteni a jövő felől, és visszalökni a fejlődés régebbi fokára, vagyis a múltba, tehát újabb regresszió következik. Akié az idő, azé a hatalom, ennélfogva harcolnak érte, új támadó és védelmi taktikákat eszelnek ki az idődimenzióban…

– Szóval az idő visszafordításának nincs semmi haszna, csak újabb bajokat okoz – dünnyögte komoran Jótét. – Nem tudnátok mégiscsak tenni valamit?

– Próbáltuk korlátozni az időbeli mozgást akcelerációs szelepekkel meg egyéb biztosítékokkal – felelte Trurl –, de akkor az érdekeltek legelső célja, hogy ezeket a korlátokat megszüntessék.

– Na jó! De hátha csak a középkori állapotok miatt… Miért nem dolgoztok egy fejlett civilizációval? Gazdag szellemi kultúra, fennkölt etikai, liberális, humanitárius és pluralista értékek!

– Könnyű olyat programozni, felség – mondta Klapanciusz. – Azért nem tettük, mert tudjuk, hogy ugyanaz lesz belőle, de ha felséged kívánja, tessék, nézze meg… Trurl?

A szólított gyakorlottan nyomkodta a billentyűket, áthelyezett néhány csatlakozót, elcsavarta az erősítőt, és felsóhajtott:

– Kész – közölte.

– Melyik modell?

– Az idő a gravitációs állandó változásának függvénye.

Fényfolt jelent meg az alabástromfalon. Trurl élesre állította a képet.

Triscan az asztal fölé hajolt.

– Ő az? – kérdezte, a lesből készült fényképeket nézegetve.

– Ő.

A tábornok gépiesen megigazította hajtókáját.

– Imolda Marquez. Nem ismered meg?

– Nem. Akkor tízéves volt.

– Ne feledd, a technikai részletekhez ő úgysem ért! Csak azt az információt szedd ki belőle, hogy van-e már kronbájuk, vagy nincs. Mármint bevethető.

– És ő tudja? Ez biztos?

– Biztos. Marquez nem fecsegő, de az asszony előtt nincs titka. Mindent megtesz, hogy megtarthassa. Harminc évvel idősebb!

– Szereti az asszony?

– Nem hinném. Inkább tiszteli. Ti ugyanazon a vidéken nőttetek föl, ez jó. Gyerekkori emlékek. Csak ne siesd el! Tartózkodó modor, férfias vonzerő, ez a javaslatom. De tudod te úgyis…

Triscan hallgatott. Elmélyült, figyelmes arca mint sebészé a műtét fölött.

– Ma indulok?

– Ma. Minden óra számít.

– Nekünk van bevethető kronbánk?

A tábornok zavartan köhécselt.

– Azt nem mondhatom meg, tudod jól. Pillanatnyilag egyensúlyban vagyunk: ők nem tudják, hogy nekünk van-e, mi nem tudjuk, nekik van-e. Ha elkapnának téged…

– Kínzással is kiszedik belőlem?

– No ugye!

Triscan fölegyenesedett. Jól megjegyezte már a nő arcát.

– Készen állok.

– El ne feledkezz a pohárról!

Nem is válaszolt.

Már nem a tábornok szavaira figyelt. Fénypászma hullott az asztal zöld posztójára: kivágódott az ajtó, rohanvást jött a szárnysegéd, szalaggal a kezében, most gombolta be egyenruhája zakóját.

– Tábornok úr, készültség Hassy és Doepping között! Minden út lezárva!

– Egy pillanat! Triscan, magának minden világos?

– Igenis!

– Sok sikert!

A lift megállt. A pázsit szétnyílt, majd visszasiklott a helyére. A nedves lomb illatába nitrátok csípős, de meghitt szaga vegyült. Felfűtik az első fokozatot – gondolta. A távolabb állók zseblámpáinak fényében megcsillant az álcaháló.

– Ananász?

– Avokádó.

– Kövessen!

Ment a sötétben a sapkátlan, zömök tiszt után. A fekete helikopter feltátotta jókora száját.

– Hosszú az út?

– Hét perc.

A sötét dongó zúgva felröppent, aztán leszállt. A légcsavar még forgott, ők odalent álltak. A gépi szél fútta, láthatatlan fű csiklandozta a lábát.

– A rakétához!

– A rakétához, igenis! Nem látok semmit. Vaksötét van.

– Odavezetem kézen fogva – (női hang!). – Ebben van a szmoking. Öltözzön át! Aztán vegye föl ezt a fóliazsákot!

– A lábam is benne legyen?

– Az is. A zokni és a lakkcipő ebben a tokban van.

– Mezítláb ugorjak?

– Nem mezítláb. Ebben a zokniban. Aztán összetekeri az ejtőernyővel együtt. Világos?

– Igenis!

Elengedte az erős kis női kezet. Átöltözött a sötétben. Arany lapocska… Cigarettatárca? Nem, öngyújtó… Fénycsík villan.

– Triscan!

– Jelen!

– Készen áll?

– Igenis!

– A rakétához, utánam!

– A rakétához, igenis!

Egyetlen éles fénysugár világította meg az ezüstös alumíniumlépcsőt. Teteje már sötét. Mintha a csillagokba menne fel gyalog. Nyitott csapóajtó. Hanyatt feküdt. A fényes műanyag burok zizegett, rátapadt a ruhájára, a kezére.

– Harminc, huszonkilenc, huszonnyolc, huszonhét, huszonhat, huszonöt, huszonnégy, huszonhárom, huszonkettő, huszonegy, húsz. Figyelem! Húsz a nulláig, tizenhat, tizenöt, tizennégy, tizenhárom, tizenkettő, tizenegy, figyelem: hét másodperc múlva rajtol! Négy, három, kettő, egy, nulla.

Mivel várta a dübörgést, amely fölrepíti, halknak találta. A fényes fólia rásimult, mintha élne. „Na, ne mássz a szájamba, te nyavalyás, hé!” Végre sikerült félrehúzni a hártyát, lélegzethez jutott.

– Utas, figyelem! Negyvenöt másodperc a pályacsúcsig. Számoljak már?

– Nem. Tíztől kérem.

– Értettem. Utas, figyelem! Pályacsúcs. Négy felhőréteg, cirrosztrátusz és cirrokumulusz. Az utolsó alatt a látótávolság hatszáz. Vörösre bekapcsolom a kivetőt. Ejtőernyő?

– Rendben. Köszönöm.

– Utas, figyelem! Ereszkedő pálya, első felhőréteg, cirrosztrátusz. Második felhőréteg. Hőmérséklet mínusz negyvennégy. Lent plusz tizennyolc. Figyelem, tizenöt a kivetésig! Célra tartás, zéró a százra, oldalelhajlás normán belül, szél NN2, hat méter per szekundum, látótávolság hatszáz, látási viszonyok jók. Figyelem! Sok sikert! Kivetés!

– Viszontlátásra! – mondta, érezve, milyen groteszk a szó, hiszen sohasem látta ezt az embert, és nem is fogja.

Kilőtték, zuhant a fekete éjszakába, a sebességtől kemény levegő süvített a feje körül. Bukfencezett. Hirtelen enyhe rándulás, fejjel fölfelé fordult, mintha valaki láthatatlan horoggal kihalászná a sötétségből. Felnézett – az ejtőernyő kupolája észrevehetetlen.

Szép munka.

Ereszkedett, nem tudva, milyen gyorsan. Valami dereng a lába alatt. „Ilyen világos felület? Az ördögbe! Nehogy tó legyen! Egy az ezerhez, de mit lehet…” A halk susogást akkor hallotta meg, amikor lába hozzáért a hullámzó felülethez. Gabonatábla. Belemerült. Ráborult az ejtőernyő kupolája. Guggolva kapcsolta ki a kantárokat, kezdte összegöngyölni a furcsa, mohaszerű anyagot, tapintásra mint a pókháló. Göngyölte, göngyölte – ez a legfárasztóbb az egészben. Jó fél óra. Egyelőre időben van. Már most fölvegye a lakkcipőt, vagy mikor?

Inkább most. A műanyag fényvisszaverő.

Tépkedni kezdte a puha burkot, mintha kicsomagolná magát. Éjszakai emlék. Ajándék. Lakkcipő, zsebkendő, zsebkés, névjegyek.

Hol a pohár?

Erősét dobbant a szíve, de ujjai már meglelték. Látni nem látta, felhős az ég. De megrázta, és hallotta a csobbanást. Vermut van benne. Rajta hagyta a fóliát. Ráér letépni később. Megbotolhat, aztán kiloccsan. Visszatette a poharat a zsebébe, az összegöngyölt ejtőernyőt a tokba gyömöszölte, mellé a rugalmas ugrózoknit, a letépett műanyag burkot. Állítólag semmi sem fog meggyulladni. De ha mégis? Nem volna jobb kilábalni a gabonatáblából?

Az utasításnak biztos igaza van.

Megtalálta a tok alján a karikát, beledugta az ujját, megrántotta, mintha sörösdobozt nyitna; oda dobta az egész holmit, ahol földet éréskor nyomot hagyott a gabonában, és várt.

Semmi, csak egy kis füst. Se láng, se szikra, se fény. Nem működik?

Odanyúlt a sötétségben, és majdnem felkiáltott, mert nem volt már ott a textillel, zsinórokkal tömött tok – csak egy halom meleg, de nem forró pernye, mintha néhány papírlapot égetett volna el.

Szép munka.

Megigazgatta szmokingját, csokornyakkendőjét, és kiment az országútra. Elindult az út szélén, tempósan, de nem túl gyorsan, nehogy megizzadjon. Fa, de miféle? Hárs? Ez még nem lehet az. Kőris. Biztos? Nem látni. A kápolna a negyedik mögött lesz. Mérföldkő. Ott van!

A kápolna meszelt fala halványan fehérlett a sötétségben. Kitapogatta az ajtót. Könnyen nyílik. Nem túl könnyen? És ha nincs elsötétítve az ablak?

Leállította a kőpadlóra az öngyújtót, meggyújtotta. Tiszta, fehér fény ragyogta be a zárt teret, megcsillant a kis oltár kopott aranyozásán, a kívülről sötét réteggel beragasztott ablakon. Figyelmesen megnézte magát az üvegtáblában, körbeforogva ellenőrizve a szmoking hátát, ujjait, hajtókáját, nem tapadt-e hozzá valahol egy fólia-cafat. Megigazította a zsebkendőt, lábujjhegyre állt, mélyen, nyugodtan lélegezve, mint színész a fellépése előtt; gyertyafüst enyhe illatát érezte, talán nemrég oltották el. Kikapcsolta az öngyújtót, megint sötét lett; kiment, óvatosan lépkedett le a kőlépcsőn, körülnézett. Sehol egy lélek. Itt-ott dereng a felhők széle, de a holdfény nem hatol át rajtuk, sötét az éjszaka. Már az aszfalton ballagva, nyelve hegyével hozzáért a koronához a bölcsességfogán. Mi lehet benne? Természetesen nem kronba, nem is a távkioldója. De méreg se lehet. Látta egy pillanatra, mit tesz a „fogász” a csipeszével a korona kis aranydobozába, mielőtt feltölti cementtel. Borsószemnél kisebb golyócska, mint valami cukormázas praliné. Adókészülék? De hát nincs is mikrofonja! Nincs őnála semmi. Mérget miért nem adtak? Nyilván nem lesz rá szükség.

Messziről meglátta a házat: egy facsoport mögül bukkant elő a kivilágított, pompás villa. Zsivaj és muzsika áradt ki a sötét parkba. A pázsiton az ablakok fénykockái remegtek. Az emeleten természetesen gyertyavilágítás, díszes kandeláberekkel. Számolta a kerítés oszlopait, a tizenegyediknél lassított, s megállt egy fa árnyékában. A kezét a rácsra tette, a drótháló rugalmasan lecsavarodott. Átlépte a kissé laza tekercset, átugrott a sövényen, és már bent volt a kertben. Árnyéktól árnyékig lopózott, majd a kiszáradt szökőkútnál előhúzta zsebéből a poharat, körmével felhasította a fóliát, letépte, összegyűrte, s lenyelte egy korty vermuttal. Aztán kényelmesen besétált az ösvényen a házhoz, kezében az aperitifes pohárkával, mint rövid sétáról visszatérő vendég, akinek melege lett a tánctól, hát kiment hűsölni egy kicsit. A poharat egyik kezéből a másikba téve, megtörölte zsebkendőjével az orrát, mikor átment az ajtónál ténfergő árnyalakok között, arcukat nem látta, de érezte, amint közömbös pillantásuk elkíséri.

Az első lépcsőkön a fény szinte kék volt, aztán meleg sárga, a zenekar keringőt játszott. „Simán megy” – gondolta. De nem túl simán? Nyüzsög a sok vendég. Nem látta meg azonnal az asszonyt. Kétlépésnyire van már csak, ott áll rendjeles férfiak gyűrűjében; a terem túlsó oldalán csörömpölés, valaki hasra esett – egy libériás lakáj elejtette a tálcáját, fehér– és vörösbor folydogál a törött poharakból. Kétbalkezes fickó. Az Imolda körül állók mind odabámulnak. Csak Triscan néz őrá, s meglepi ezzel a futó pillantással.

– Nem ismer meg, ugye?

– Nem.

Gyors, elutasító válasz. Triscan szelíden mosolyog.

– És a fekete pónira emlékszik? A fehér csillaggal a homlokán. És a fiúra, akinek a léggömbjétől megriadt a póni?

Megrebben a szeme.

– Maga volt az?

– Bizony…

Nem kell bemutatkozniuk, hisz gyerekkori pajtások. Triscan csak egyszer kéri fel táncolni. Félrehúzódik inkább, de késő éjjel, már kettő felé jár, sétálnak egyet a parkban. Csak a háziasszony ismerte a hátsó ajtót, amelyen kimentek. Amint róják a fasorokat, éber szemek villannak rájuk a fák árnyékából. Mennyien! Észre se vette őket, amikor átlépett a kerítésen. Furcsa.

Imolda ránéz. Arca fehérlik a holdfényben, süt már a hold – pontosan úgy, ahogy lennie kell, ahogy lenni szokott éjfél után.

– Nem ismertem volna meg magát. Pedig emlékeztet valakire. De nem arra a fiúra. Másra. Felnőtt emberre, azt hiszem…

– A maga férjére – feleli hűvösen. – Amikor huszonhat éves volt. Maga sokszor nézte a fényképét… azt a régit.

Imolda szempillája rebben.

– Igaz. Honnan tudja?

– Hivatalból – mosolyog Triscan. – Sajtó. Pillanatnyilag… haditudósító vagyok. De civil múlttal.

Nem is figyel rá az asszony.

– Maga ugyanott nevelkedett, ahol én. Különös.

– Miért?

– Valahogy… nem jó. Nem tudom megmagyarázni. Szinte félek.

– Tőlem?

Őszintén, naivan álmélkodik Triscan.

– Dehogy! Csak olyan ez, mint… mint a végzet. Az a hasonlóság, és a gyerekkorunk…

– Mi rossz van abban?

– Ha én azt tudnám! Olyan, mint valami célzás. A mai éjszakára. Mintha jelentene valamit.

– Csak nem babonás?

– Menjünk vissza! Fázom.

– Ne meneküljön!

– Mit beszél?

– Ne fusson a sorsa elől! Úgysem lehet…

– Magának fogalma sincs semmiről.

– Hová lett a pónija?

– És hol van a maga léggömbje?

– Ott, ahol mi leszünk száz év múlva. Minden feloldódik az időben. Nincs hatékonyabb oldószer.

– Úgy beszél, mintha öregek volnánk.

– Az öregeket megöli az idő. De senki sem uralkodik fölötte.

– Gondolja?

– Tudom.

– És ha mégis?

– Tessék?

– Á, semmi…

– Valamit mondani akart.

– Téved.

– Nem tévedek. Azt is tudom, mi volt az.

– Ugyan már!

– Egyetlen szó.

– Miféle szó?

– Kronba.

Imolda összerezzent. Rettegés ült az arcán.

– Ne féljen! Csak mi ketten tudjuk. Meg a bennfentesek. Például a maga férje. Meg Seller doktor szakemberei. Ott, az Aramos központban…

– Mit tud maga? Honnan?!

– Ugyanazt, amit maga.

– Azt nem tudhatja. Titok.

– Nem is mondanám ki más előtt. Tudtam, hogy maga tudja.

– Honnan tudná? Maga… veszélyes dolgokat beszél! Nem fél, hogy bajba kerülhet?

– Nem kerülök bajba, mert ahonnan én tudom, az pontosan annyira legális vagy illegális forrás, mint a magáé. Azzal a különbséggel, hogy én tudom, maga kitől hallotta, de maga nem tudja, hogy én kitől.

– Az még nem előny. Honnan tudja?

– Ne mondjam meg inkább, honnan tudja maga?

– De azt is tudja, hogy… mikor?

– Nemsokára.

– Nemsokára? Akkor maga semmit sem tud!

Imolda reszketett.

– Nem mondhatom meg magának. Nincs rá jogom.

– De azt kimondta!

– Azt igen, mert úgyis tudta a férjétől.

– Szóval minket… Honnan tudja, hogy tőle?

– A kormányból nem tudja más, csak a miniszterelnök. A miniszterelnök neve Marquez. Nem egyszerű?

– Nem. Honnan veszi? Lehallgattak?!

– Nem. Nem hinném. Fölösleges. Nyilvánvaló, hogy elmondta magának.

– Miért? Azt képzeli, én…

– Nem. Maga sohasem követelte volna. Elmondta, mert olyasmit akart adni magának, ami az ő szemében a legnagyobb érték.

– Aha… Szóval nem lehallgatás, hanem pszichológia.

– Bizony ám!

– Hány óra van?

– Hat perc múlva kettő.

– Nem tudom, mi lesz ebből az egészből.

Imolda hosszan nézte a sötét kertet. Az ágak éles, lapos árnyéka vibrált a kavicsos ösvényen, néha úgy tűnt, mozdulatlanok, és a föld remeg. A zene mintha más időből jönne.

– Nem illik ilyen sokáig kint maradnunk. Mondja… azt is kitalálta már, hogy miért?

– Kezdem sejteni.

– A titok, ami… ezt teszi a világgal, már nem titok, amikor ilyen közel a… nulla óra. Talán hamarosan vége lesz az életünknek. Ezt is tudja?

– Tudom. De nem ma éjjel.

– De igen! Volt még egypár… kétség. De már nincs.

Majdnem Triscanhoz ért a melle. Hozzá beszélt, de nem őt látta maga előtt.

– Ő fiatal lesz. És ő ezt teljesen biztosra veheti.

– Világos…

– Hallgasson! Én nem hiszem, nem bírom elhinni, pedig tudom, de hát hogy csak a semmiért, ilyen nem létezik! De most már mindegy. Ezen már nem változtat semmi. Senki. Vagy meglátom őt olyannak, amilyen maga most, vagy… Remmer azt mondta, elcsúszhat a kráter… akkor belőlem csecsemő lesz. Maga az utolsó ember, akivel még beszélek.

Reszketett. Triscan átölelte, magához szorította. Mintha révületben dadogná:

– Mikor… mennyi időnk van még?

– Csak perceink… két óra ötkor… – suttogta Imolda lehunyt szemmel.

Összeért az ajkuk, s közben Triscan a nyelvével megnyomta fémfogát, amilyen erősen csak bírta. Kis kattanást hallott a fejében, és a nemlétbe zuhant.

A tábornok gépiesen megigazította nadrágszárát.

– A kronba időbomba. Robbanása helyi mélyedést okoz az időben. Szemléletes képpel: ahogy a szokásos bomba krátert mélyít a talajba, téri depressziót, úgy fúródik be a kronba a jelenbe, és egész környezetét magával húzza, vagy letaszítja a múltba. Az időbeli hátrálás mértéke, az úgynevezett retrointervallum a töltés nagyságától függ. A kronopresszio elmélete bonyolult, nem fejthetem ki az uraknak. De az alapelv egyszerű. Az idő múlása a gravitációtól függ. Nem a helyi gravitációs mezőtől, hanem a világegyetem gravitációs állandójától. Nem magától a gravitációtól, hanem a változásától. A gravitáció az egész kozmoszban csökken, ami tulajdonképpen az idő múlásának ellenpárja. Ha a gravitáció nem változna, akkor az idő állna. Egyáltalán nem is létezne idő. Úgy van ez, mint a széllel. Hol van a szél, amikor nem fúj? Nincs sehol, mert a szél a levegő mozgása. Így magyarázzák ma a kozmosz keletkezését is. Nem keletkezett, hanem időtlenül létezett, míg a gravitáció változatlan volt. Aztán elkezdődött a gravitáció csökkenése. Azóta a világegyetem tágul, a csillagok keringenek, az atomok rezegnek, az idő pedig múlik. Összefüggés van a gravitonok és a krononok között, ezt használták fel a kronba építéséhez. Az időt irányítani egyelőre csak erőszakosan tudjuk, berobbantással. A legnagyobb időzuhanás a nulla pontban megy végbe. 1.59-kor Triscan megnyomta a temport. Tizenkét másodperc múlva elindult valamennyi hadászati kronbánk. A berobbanás kumulatív, így a célterület majdnem szabályos kör alakú. A nulla pontban a kráter mélysége úgy 26-27 év. Kifelé fokozatosan csökken. A célterületen voltak az ellenség laboratóriumai, raktárai, műhelyei, föld alatti kronopressziós lőterei. Mivel a munkát 9-10 éve kezdte, most nincs ott már semmi, ami bennünket fenyegetne. A célterület átmérője, mint ezen a térképen látják az urak, 190 mérföld…

– Tábornok úr!

– Tessék!

– Milyen alapon állítja, hogy Triscan akciójával ellenséges időcsapást hárítottunk el?

– Pontos parancsa volt. Ha a csapásig több mint huszonnégy óra van hátra, nem nyomhatja meg a temport. Ha részleteket tud meg a támadásról, az időpontot, a töltés méretét, a kronbák számát, akkor azt jelzi felderítő hálózatunkon keresztül. Ha az ellenséges csapás huszonnégy órán belül várható, és Triscan nem tud kapcsolatba lépni a hírszerzőkkel, akkor beindít egy automatikus rádióadót, amely Hassy környékén az erdőben van elásva. És csak abban az esetben, ha már nincs ideje elérni az adót, és teljesen biztos, hogy szinte azonnal várható a csapás, csakis akkor nyomja meg a temport. Hangsúlyozom: Triscan nem ismerte a kronorobbanás működési módját, sőt azt sem tudta, mi van beépítve a fogába. Kielégíti a válaszom, miniszter úr?

– Nem. Szerintem vakmerő lépés volt, hogy az egész világ sorsát rábízták egyetlen emberre, egy kémre. Különben mindegy, kém, vagy nem kém. Hogyan dönthetett egyetlen ember, egyedül?!

– Ha megengedi, folytatnám a magyarázatot. Hírszerzésünk sok mindent tudott Triscan akciója előtt. Ahhoz nem fért kétség, hogy az ellenség célpontja a mi időközpontunk. Csak abban volt bizonytalanság mindkét részről, hogy a munkálatok hol tartanak. A létesítmények helyével mindenki tisztában volt, ők is tudták, hol van a mi Kronosz központunk, mi is tudtuk, hol van az ő kronatóriumuk. Ilyen hatalmas létesítmények álcázása lehetetlen.

– Nem válaszolt a kérdésemre.

– Most térek rá. Ha Kronosz központunk a nulla pont, és a robbanás hatása innen távolodva koncentrikusan csökken, akkor Hassynál egy dekád az időhátrálás, míg Leylónál, tehát közelebb a Kronoszhoz, két dekád. Tegnap reggel értesültünk, hogy Marquez nem lesz jelen a kancellári fogadáson Hassyban, a rezidenciáján. Azt is tudtuk, hogy Marquez csapatszemlére indul a határaink közelébe. Este nyolckor érkezett a hír: nem ment el az aretoni helyőrséghez, hanem megállt Leylóban.

– Egy pillanat, tábornok úr! Úgy érti, Marquez a ránk mért időcsapástól meg akart fiatalodni?

– Nos… ez a helyzet. Szakértőink így látják. Marquez hatvanéves volt, a felesége huszonkilenc. Mínusz húsz neki, mínusz tíz a nejének: negyvenéves férfi és tizenkilenc éves lány. Döntő körülmény lehetett továbbá, hogy Marquez súlyos beteg. Myasthenia gravis. Az orvosok legfeljebb két-három évet adtak neki.

– Ez biztos?

– Igen. Gyakorlatilag biztos. És közrejátszott szerintem az ő, hm… sajátos humorérzéke is. A hadműveletük fedőneve: „Erkély”.

– Nem értem.

– Dehogynem! Rómeó és Júlia, erkélyjelenet… És mellesleg megsemmisül a mi teljes időfegyverzetünk.

– De fordítva sült el a terve?

– Így van. Számításaimban abból indultam ki, hogy hadászati tervük szerint a célpont a mi Kronosz központunk. Ezért küldte a feleségét Hassyba, ő pedig Leylóba ment, határunk közelébe. A vezérkar a helyzetet válságosnak ítélte, ezért azonnal, illetve a lehető leggyorsabban átdobtuk Triscant. Éjfél körül ért földet Hassynál. Kénytelenek voltunk első csapást mérni. Az időkráter falának lejtése így természetesen fordított irányú az ellenség terveihez képest. Hiszen mi találtuk el az ő időközpontjukat.

– És ebből mi következik? Marquez nem lett olyan fiatal, mint szerette volna, a felesége még fiatalabb lett… Van ennek hadászati jelentősége? Javaslom, hogy zárjuk le ezt a témát.

– Van hadászati és politikai jelentősége, helyettes államtitkár úr! Az ellenséges államnak új miniszterelnöke lesz. A bombatölcsért, ugyebár, törmelékgyűrű övezi, a kronba kráterét pedig amolyan idősánc veszi körül: a jelen visszazuhan a múltba, de köröskörül előrefut az idő. Úgynevezett kompenzációs hatás. Leylo éppen ebben a gyűrűben van. Ott az idő 9-10 évet előreszaladt.

– Szóval, Marquez lassacskán a nyolcvan felé ballag? Jól megjárta a vén kecske! – vihogott valaki a zöld asztalnál.

– Nem. Hiszen mondtam, hogy beteg. Marquez meghalt. Van még kérdés?

– Azt szeretném tudni, milyen formában jelenik meg a múlt a kronbarobbanás után. A fizikusok szerint a múlt, mint pontosan újrateremthető idő, amelybe vissza lehet térni, nem létezik.

– Így igaz. Nem sétálhatunk egyszerűen vissza a naptárban. Nem áll vissza a konkrét állapot, amely az adott évben, napon, órában és percben létezett. Csak fiatalabb lesz minden anyagi objektum, de a múlt, mint a valaha megtörtént események konstellációja, nem tér vissza, nem ismétlődik meg. Nem teljesen biztos, hogy a visszatérés lehetetlen, erről inkább nem nyilatkoznak a szakértők. Mindenesetre a kronba működésének modellje az a helyzet, amikor az egyik focista elrúgja a labdát, s a másik visszapasszolja neki. A labda nem pontosan ugyanoda esik vissza. Azért is jó ez a példa, mert a labdát rúgni kell, nem lehet műszeres pontossággal lerakni a korábbi helyére. Az időbomba is erőszakos beavatkozás. Az eredmény apró részleteit nem lehet kiszámítani.

– De hát azt mondta, tábornok úr, hogy a hatvanéves ember negyven lesz!

– Az más. Ennyivel fiatalabb lesz a szervezete élettani szempontból. Mindennel így van. Az öreg fából csemete lesz. De ha van például egy csontváz, amely száz évig feküdt a földben, aztán egy évvel ezelőtt elvittek belőle néhány csontot, akkor az időrobbanás után a csontvázról a vizsgálat azt mutatja, hogy csak nyolcvan évig volt a föld alatt, de az eltávolított csontok nem kerültek vissza. Akit tegnap amputáltak, annak még húszéves távú időrobbanás után se nő vissza a lába. Tehát a kronbára nem vonatkozik az úgynevezett okozati paradoxon, mint az időutazásra. A szervezet életerősebbé válik, de csak az élettani lehetőségek keretei között.

– És mi történik a gépekkel? És a könyvek? Épületek? Tervek?

– A száz éve épült ház nem sokat változik. De ha, mondjuk, nyolc éve kötött meg a beton, akkor szétesik az épület, csak nagy rakás homok, cement és gerenda marad. A betonnak megvan a kora, nem létezett, amíg ki nem keverték. Ugyanez vonatkozik mindenféle tárgyra, így a gépekre is.

– Egészen biztos, hogy az ellenségnek nincs több időfegyvere? Nem mérhet ránk ellencsapást?

– Nem száz százalékig biztos. Pesszimista becslések szerint időfegyverzetük nyolcvan százalékát semmisítettük meg, optimista becslések szerint kilencvennyolc százalékát.

– Nem lehet a kronbákat más célra is használni? Csak az ellenséges kronbák kiiktatására?

– Lehet, elnök úr, de az ellenséges időfegyverzet és hadiipari bázis megsemmisítése volt az elsődleges cél. Mivel potenciálunk sértetlen maradt, teljes hadászati és harcászati fölénybe kerültünk. Megérthetik, uraim, hogy időfegyverzetünk további felhasználásáról beszélni most nem áll módomban. Nincs több kérdés? Köszönöm, uraim! Mi ez? A hangszóró? Csendet kérek!

– Figyelem! Figyelem! Elsőfokú riadó! Lokátoraink szerint négy ellenséges műhold letért pályájáról. Rakétaelhárító rakéták indítva. Rakétákat ellenséges rakéták elfogták. Egy műhold kilőve. Három műhold dzéta szögben első kozmikussal behatol. Lokátorok működését zavarja az álcázó ionfelhő, amelyet a kilőtt műhold bocsátott ki. Figyelem! Figyelem! A földi jelzőállomások és stacionárius elhárító műholdak folyamatosan közlik az ellenséges csapás valószínű célpontjait. Figyelem, első célpont: Kronosz központ, maximális eltérés a nulla ponttól 20-25 mérföld. Figyelem, második célpont: főhadiszállás, ismétlem, főhadiszállás, maximális eltérés a nulla ponttól 7-9 mérföld.

– A kronbáik húsz százaléka idezúdul a fejünkre! – ordította valaki. Felugrottak a zöld asztaltól. Székek reccsentek, feldőltek, nem messze panaszosan felüvöltött a sziréna.

– Uraim! Maradjanak a helyükön! Az időbomba nem életveszélyes! Óvóhely vagy védőruházat úgysem használ. Őrizzék meg a nyugalmukat! – kiabált a tábornok.

– Figyelem! Figyelem! Második műhold az ionoszférában rakétasortűzzel kilőve. További két műhold az elhárítás holtterébe lépett. Irányt változtat, radarmérés szerint hetvenszeres túlterheléssel. Megtévesztő fóliát lő ki. Figyelem! Két ellenséges műhold az egyes és a kettes célpont tengelyében. Optikai irányzék, közvetlen csapásmérő helyzet. Figyelem! Legfelső fokú riadó. Nyolc másodperc nulláig. Hét nulláig. Hat. Öt. Négy. Három. Kettő. Figyelem, nul…

A kép eltűnt, és csönd lett.

– Hát ez nem valami szívderítő! – sóhajtotta Jótét. – És ha szétágazna az idő? Csak úgy magától, mint egy folyó. Vagy szabályozni lehetne, mint egy csatornarendszert? Na?

– Azt is próbáltuk – hűtötte le Trurl. – Teljes káosz. Magánidők folydogálnak erre-arra, mindenütt öblök, limányok, kivetített álomképek. A zughajózás bomlasztja a társadalmat, tehát a hatóságok üldözik. Személyi jelenigazolványt kap mindenki, retrotemporális adókat vetnek ki, van időőrség, interkron, időcsempészet, kivégzett bűnözőket feltámasztó maffia, időkalózkodás, naptárvédelmi hivatal. Tömeges az időkivándorlás, tolong a nép a divatos korszakokba, szökdösnek át a határidőn, a kortársak meg utálják az idődegeneket, kitoloncolják a sok idekültet, és isten tudja, miért, mindenki azt hiszi, hogy más időben biztosan jobb lenne. Az értékes pillanatokat álcázzák, dugdossák a rablók elől, létrejön az időtőzsde, gyártanak hamis vagy körben forgó időt, persze, akit rajtakapnak, temposittre vágják. Építenek erotikus, misztikus és politikai időrögzítőket, mindenféle időnyújtót, hogy tovább tartsanak a kellemes pillanatok. Emigránsok, remigránsok és kontremigránsok tömegei száguldoznak ellentétes irányban az évszázadokon át, olykor összekoppan a fejük. Teljesen összekutyulódik a történelem. Időhurkok, eseménycsapdák keletkeznek, mert például az egyik ország időmerénylőt küld, hogy a másik ország jövendő Caesarját már a pólyában likvidálja. Az nem nő fel, nem lesz Caesar, nem arat győzelmeket, tehát nem is kell már megfojtani pendelyes korában, hanem egészségben felnő, győztes háborúkat vív; akkor megint időgyilkost küldenek a bölcsőjéhez, és így megy körbe-körbe. Nyolcszáz fajta circulus temporalis vitíosus van már a listánkon, de azt hiszem, végtelenül sok lehet belőlük. No és a kronoperverziók?! Futorofília, órafetisizmus, delectatio temporosa; meg autopedofilia, vagyis a kéjsóvár vének önmagukat molesztálják ártatlan gyermek korukban. És a kronánia? És a jövőbeli technológia importja, dömpingáron, ami gazdasági válságokat okoz? És az időrablás? Órákig sorolhatnám, felség! A leghatározottabban lebeszélem…

– Jó, jó! – mordult fel a király, eléggé ingerülten. – Meggyőztetek. Szóval, se a visszafordítható, se az elágazó idő nem válik be a teremtésben. Hát akkor találjatok ki valamit! Törjétek a fejeteket! Például azon, hogy a jelenlegi világ elég közömbös a lakói iránt. Nem nagyon segíti őket, de nem is nagyon sanyargatja. Ez a közöny frusztrációt szülhet. Tudjuk, a gyerek letér a helyes útról, ha rideg, közömbös a szülő. Hát még milyen ártalmas a nemtörődöm világ! Miért nem jóságos a lakóival? Rajta, gondoskodjon róluk, vigyázza minden lépésüket, teljesítse kívánságaikat! Ő igazodjon hozzájuk, ne azok őhozzá! Teszem azt, a fáradt vándor lezuhan a szakadékba, mert megcsúszott. Összezúzza magát. De a mi világunkban a kőszikla jó előre pihévé puhul alatta. Leporolja magát a vándor, és mendegél tovább. Na? – lelkesedett a király. – Hát nem jó? Miért nem szóltok semmit?

– Mert a jóindulat relatív dolog – mondta Klapanciusz. – Maradjunk a vándornál! Ki ő? Hátha megunta az életét, és leugrott a szakadékba? Akkor kemény maradjon a szikla? Ehhez gondolatolvasás kéne.

– Na és? Miért baj az? Teremtő szabadságunkat nem korlátozza semmi! – vitatkozott a király.

– Miért baj az? Tegyük fel, fontos hírt visz a vándor. Ha odaér vele, az auridok legyőzik a benideket, ha nem ér oda, a háborút a benidek nyerik meg. Az auridok szerint lágyuljon az a szikla, a benidek szerint legyen csak minél keményebb. De ez még nem minden. Ha a vándor épségben átjut a hegyen, találkozik a mátkájával, és fiuk születik. Ez a fiú aljas gaztettnek tekinti atyja küldetését. Árulónak nevezi őt, ugyanis, mint elfelejtettem említeni, a vándor maga is benid. Fia vádjai megrendítik, általános megvetéstől övezve felköti magát. Ha a jóindulatú ág letörik alatta, vízbe ugrik. Ha a kegyes víz partra veti, mérget nyel. És így tovább. Meddig gyötörje a jóindulatú világ, amely meghalni se hagyja? Tehát akkor inkább hadd kösse fel magát? De ha így van, mi jobb neki: ha gyermektelenül ott vész a szakadékban, vagy ha felköti magát a fia szemrehányásai miatt? Elnézést, felség, ha nem engedem szóhoz jutni. Tudom, azt akarja mondani: minden attól függ, tényleg áruló volt-e a vándor, továbbá melyik harcoló fél érdemli meg a győzelmet. Tegyük föl, úgy szól az igazságos ítélet, hogy inkább a benidek érdemlik meg, akik nem olyan harciasak, de nemesebb lelkűek. Baj tehát, hogy a vándor elárulta övéit, és elősegítette az aurid győzelmet. Ám ezzel nincs vége, mert a történelem nem áll meg. Az auridok leigázzák a benideket, de uralmuk száz éve alatt lassacskán a legyőzöttek hatása alá kerülnek. Rájönnek, milyen rút dolog a háború, testvéri szövetséget kötnek a benidekkel, mind a két nép jól jár. Tehát nem baj, hogy meglágyult a kő. És ha a vándor elpusztul? Akkor a benidek győznek. Ettől ez a békés, művészetkedvelő nép harciassá válik. Fütyül a művészetekre, hódító háborúkba kezd, fosztogat, száz év múlva tőlük retteg az egész bolygó. Akkor most hogy állunk? Lágyuljon csak az a kő, ha áruló pottyan rá, vagy ne lágyuljon? A történet, mint minden történet, egészen másképp fest aszerint, hogy a következményeket öt év, ötven év vagy ötszáz év távlatából nézzük. A kő tehát hol lágyuljon, hol ne. Belebolondul a mi tökéletes világunk, hogy egymásnak ellentmondó dolgokat kell csinálnia.

– Igen? Hát akkor találjatok ki valami jobbat! – füstölgött a király. – Elvégre azért hívattalak! Muszáj nektek olyan lényeket rakni a próbavilágba, akik hajszálra olyanok, mint mi?

– Felséged arra céloz, hogy plagizálunk – felelte az egyre bosszúsabb Klapanciusz. – Igaza van. Ám ez nem fantáziahiányról tanúskodik, hanem a téma mély ismeretéről. Teljesen zavartalan rend csak az élő, de nem értelmes közösségekben uralkodhat. A méhek vidáman nyüzsögnek a kasban, nem bánják, hogy mind egyformák. Semmi viszály, rontom-bontom, csak harmónia és rend. Ilyen világot mi nem teremtünk, mert nyilvánvaló, hogy az efféle harmónia az értelem hiányából ered. Felséged értelmes univerzumokat óhajt. Minden teremtő ilyenre sóvárog, isten tudja, miért. De hát az értelem telhetetlen: ott az a rengeteg lehetőség, csak az a baj, hogy kölcsönösen kizárják egymást. Az értelem szárnyalhat, mint a sas, lehet lángész, lehet szörnyeteg, mert szabad, vagyis határtalan, mindkét irányban. Be lehet persze programozni az értelem fenséges harmóniáját is. A program átszabja a tudatot, telerakja csupa magasztos szándékkal. De az ilyen harmóniát mindenki lenézi, azt mondják, ez kényszer, álság, hamisítvány, hiszen nem spontán öröm, csak előírás. Nem a szellem napvilága ragyog itt, hanem mindenféle orvul becsempészett ideálok. Óramű ez, nem a lét szabad eszmélése! Futhat persze két ellentétes program is. Az egyik züllesztő, a másik felemelő, hogy az értelem szabadon választhasson, no de felróják nekünk, hogy ez sem az igazi, mert van ugyan válaszút, ám az utak vége adott. Annyi ebben a választásban a szabadság és önrendelkezés, mint a nadrágé, mikor a nadrágtartó felfelé húzza, a gravitáció meg lefelé. A filozófiai művek kioktatnak: az a fő, hogy a szellem szabad legyen. De mi a szabadság? A végtelen sok esély. És hol van több, mint a kiszámíthatatlan világban, ahol minden lehetséges, és semmi sincs eleve kizárva? Ilyet is tudunk építeni, természetesen. És mit látunk ott? Csodálatos beteljesülések helyett csak a rohangálást mindenféle tévutakon. Merő ellentmondás, amit tőlünk várnak. Szűk tágasság, jóllakott éhség, szent bűn, hegyorom, amelyről nem lehet leesni, pedig nem köt oda semmi, egy szó, mint száz: adjunk teljes szabadságot a teremtményeknek, de ők döntsenek úgy önként, hogy egy cseppnyivel beérik. Világmindenséget eddig nem rendeltek ugyan nálunk, de bátorkodom megjegyezni, hogy bőven akadtak igényes és roppant válogatós klienseink, akik szigorúbbak a mi termékeinkkel, mint a természet műveivel. Ezért tettük ki műhelyünkben a feliratot: „Tisztelt ügyfél! Mielőtt leszólod a gyártmányunkat, vess egy pillantást a természet alkotásaira. Nézd meg magadat és a hasonló lényeket! Őket miért nem szapulod úgy, mint amit nálunk rendeltél? Náluk minden hibára rámondod, hogy így a kísértés, úgy a véletlen, náluk a selejt szerinted égi döntés, tragédia, végzet, rejtelem, talán szégyenletes, de borzongató, tehát valahogy mindenképpen nagyszerű. Tiszteled, ami létezik, akármilyen vacak, de a mi termékünket bátran pocskondiázod, mert nem az ismeretlen káoszból jött, hanem a mi logarlécünk és vonalzónk alól!”

– Na, elég a dumából! – fakadt ki a király. – Mit szónokolsz itt nekem?! Én tervezőket hívattam, nem ügyvédeket! Gyerünk, ide azokkal a híres termékeitekkel! Lássuk a medvét, aztán majd vitázhatunk!

– Volt már mindenféle kísérlet – szólt türelmesen Klapanciusz. – Megvárni, míg az atomok maguktól összeállnak, és kikel a káoszból a tudatos lét, nem nagy kockázat, de nem is érdem. Akadtak tervezők, akik közösködő lényeket építettek a szolidaritás nevében. Olyanokat, akik testületileg használják a testüket. Ennek nyomát őrzik a mesék a sokfejű sárkányról. Nem az a baj vele, hogy sárkány. A sokfejűek többnyire minden fejükkel egymást marják. Az egyik kolléga, Jungó Mirmidon, a konfliktusok elkerülése végett olyan lényeket gyártott, akiknek elméje részben közös. Összekapcsolta lelkük mélyrétegeit, s ezen a közös talajon tenyésztette ki az egyéni tudatokat. A távkapcsolat nem látszott, szemre úgy tűnt, külön lények. Mivel az ént a tudatalatti vezérli, nekik meg csak egy volt, remekül kijöttek egymással. Csuda jól érezték magukat! De mihelyt a kapcsolatot fölfedezték (mert már tudománnyal foglalkoztak), katasztrófa lett belőle. Kiderült, hogy aki úrrá lesz bárki másnak a tudatalattiján, akármilyen tökfilkó is az illető, az egy csapásra mindenkin uralkodhat. Hogy ki akart mindenkin uralkodni? Haha! Talán ki nem akart! Ez különleges eset, de a probléma általános. Akár van közös lélek, akár nincs, a lélekbe nyúlni mindig manipuláció, bármilyen nemes szándékú. De hát felséged, aki már gyerekkorában laptopokkal játszott és robotocskákat épített, úgyis tudja, mit művel az eszes masina, ha öntudatra ébred. Máson se jár a gépagya, mint hogy izgassa-bizgassa, csiklandozza, egyre kacifántosabb ajzószerekkel mulattassa magát, és mindig énrobbanás vagy rövidzárlat a vége. Tényleg, minek csillagokat szétvájkálni, harmadfokú égési sebeket szerezve, minek elloholni a világ túlsó végébe, minek a kisujjunkat is mozdítani, ha elegendő egy drótocska, bedugva a kellő helyre, és máris a mennyben járunk? Bizony, meg kellene írni általános okulásul a cerebellisztika történetét! Hány okos, ígéretes faj bukott bele a galaktikákban! Ez az egész boldogságipar, ezek a gyönyörgépek, kéjerősítők, lébolók…

– Hé! – üvöltött fel Trurl. – Állítsd le magad! Miket zagyválsz itt össze? Hová akarsz kilyukadni? A király úgyis tudja. Ne hordj össze hetet-havat!

– Hová akarok kilyukadni? A király úgyis tudja? De hát kétségbe vonta, hogy a terveink építő jellegűek! Azt magyarázom, hogy nem kell abba a hibába esni, mint te azzal a boldogságmasinával…

– Kuss! Hogy merészelsz rágalmazni a trón előtt?! Na, megállj csak…

Látván a parázs vitát, a király a békéltető szerepébe lépett, kettős haszonnal: véget vetett a torzsalkodásnak és Klapanciusz szónoklatának.

– Ne csüggedjetek! – intette őket jóságosan. – Tudtam, hogy a létező legnehezebb feladatra vállalkozom, ezért nem is bíztam akárkire! Menjetek most szépen haza, barátaim, tanácskozzatok békességben, és akkor gyertek vissza hozzám, ha jobb világot tudtok bemutatni!

Elkullogtak hát, odakint persze újrakezdték, pörlekedtek, hadonásztak, csodálkozva nézték őket az udvaroncok. Átmentek a királyi pálmaházon, a palotakerteken, az öt hídon a város öt csatornája fölött, de észre se vették.

– Nem az a cél – fejtegette Trurl –, hogy simára nyalt, kudarcmentes, tip-top világot építsünk, ahol senki sem árt a másiknak, de nem is használ. Azzal csak Isten művét javítgatjuk, csinosítjuk, de mi nem a kész terméket akarjuk belakkozni, mi az alapelvben múljuk felül a Teremtőt!

– Mit játszod az eszed? Nem a király előtt állsz! – mordult rá Klapanciusz.

– Pofa be! Isten modelljében az a baj a tökéletességgel, hogy nem érhető el egyetlen léten belül. Amiről ábrándozom, amire vágyom, az nem az enyém, ha meg már az enyém, akkor se nem vágyakozom, se nem ábrándozom. Nem mámorít a remény, ha beteljesült, pedig más a remény édessége, mint a birtoklásé! Így aztán a lét folytonos lemondás. Ha kedvesem ölelésére várok, nyilván nem ölel senki, ha meg ölel, már nincs mit várnom, legföljebb a fantáziám csatangolhat. Nem tudok ölelni és nem ölelni, birtokolni és nem birtokolni. Ami biztosan az enyém, az nem érdekel, amire hosszan sóvárgok, az elérhetetlen. Így hintázik a lét a túlságos bizonyosság és a fölös kockázat között, vagyis unalom és rettegés között. A jóllakástól csak egy lépés a csömör. De ez még nem minden! A gondolatvilágom az enyém, de már csak ezért is gyenge, ingatag, mulandó, az anyagi világ ellenben kőkemény és pimaszul dacos. A szellem túlságosan függ tőlem, az anyag nem eléggé!

– Duma… – fintorgott Klapanciusz, de Trurl nem hagyta magát.

– Mármost, ha a Teremtés efféle alaphibáit lefordítjuk a tervezői gyakorlat nyelvére, láthatjuk, hogy a lét szabadságának három korlátja van: anyag, tér és idő. Vagy tárgy valami, vagy gondolat: ez az első rablánc. A második a helyhez kötés: ahol valami van, ott már nem lehet semmi más. A harmadik foglárunk az erőszakos idő: ha a szerda elenged, rögtön lecsap ránk a csütörtök, utána nyakon csíp a péntek, örökös drill, kaszárnyaélet, ébresztő, sorakozó, igazodj, ki ne lépj a sorból se előre, se hátra… Észrevette már valaki ezt a katonás diktatúrát, vagy én vagyok az első? Ki se moccanhatsz a jelenből! Na szóval, szerintem töröljük el ezeket a korlátokat. Mit szólsz hozzá?

– Meg akarod szüntetni az időt, a teret és az anyagot?

– Pontosan!

Klapanciusz még habozott, de a radikális ötlet megragadta, hát körülnézett, és látván, hogy egy játszótéren vannak, ugrándozó gyerekek között, a homokozónál, mert véletlenül odavitte őket a lábuk, elkezdte ujjával a homokba rajzolni az új világ tervét, de Trurl folyton beleugrált, a gyerekek még jobban zavarták, felálltak hát, és a műhelybe siettek. Elmúlt egy hét, kettő, három, de nem adtak életjelet. A türelmetlen király odaszalajtott egy értelmes küldöncöt, hogy a körmükre nézzen, aztán magát az értelemipari minisztert, s amikor még azt sem engedték be a házba, személyesen ment el a mérnökökhöz. Elég zaklatott hangulatban találta őket a hihetetlenül szemetes csarnokban, széthajigált műszerek, kusza drótok dzsungelében, beszélni meg nemigen akartak, végül rájuk reccsentett uralkodói szóval – erre aztán beavatták titkaikba.

– Mindazt, ami van, kidobtuk! – közölte Trurl. – Mondjuk ki nyíltan, a Teremtő egyszerűen rálőcsölte a világot a teremtményeire, minden konzultálás nélkül, mert úgy döntött, hogy egyszer s mindenkorra boldoggá teszi őket. De mi van, ha ők nem így kívánnak üdvözülni, hanem egészen másképp, vagy nem is óhajtják az örök boldogságot? És ha egyik pillanatban akarják, a másikban nem? És ha egyik másképp látja az ügyet, mint a másik? Akkor mit csinál a Teremtő? Rájuk kényszeríti a konformizmust? Jelzőtáblákat állít fel: erre a mennyország, arra meg a pokol? Bünteti a nyakas különcöket, jutalmazza az opportunistákat? Mi egészen más módszert választottunk. Először is kihajítottuk az univerzumból az anyagot, a teret és az időt!

– Na ne! – képedt el a király. – De miért? És mit adtatok cserébe?

– Miért? – ingatta a fejét Trurl. – Azért, mert a lélek akarna, de nem tud, az anyag tudna, de nem akar. Felséged meglepődött? Pedig nyilvánvaló. Létezik tékozlóbb a kozmosznál? Tüzek milliárdjai és milliárdjai égnek és elhamvadnak az örökkévalóságon át… De minek? Mire jó ez? Kinek használ? Istennek? De hát az örök világosságot nem lumenekben mérik, és egészen máshol ragyog. Nekünk? Sokra megyünk vele! Tény, hogy az anyag sok mindenre képes, hiszen ha nem létezne, akkor mi sem lennénk, no de hogy ekkora nyersanyagpazarlás, ennyi vulkanikus őrjöngés, téveteg, kusza, görcsös fáradozás után szülessen meg az a parányi értelem! Minek ez a felhajtás? A drámai hatás kedvéért? De hát a teremtés nem színielőadás. Aztán itt az anyagba zárt lélek, a tragikomikus fogoly! Tépi ki magát a testből, de közben a test őt tépi, szaggatja, csak úgy porzik, vagy csöpög. Etikai szempontból alantas jelenség, esztétikai szempontból visszataszító. Ezért kidobtuk mind a kettőt, a félkegyelmű anyagot és a rab lelket. Mi az arany középút mellett döntöttünk. Építőanyagunk az amatéria. Nomen est omen! Amo, amas, amat, ugyebár, ars amandi, semmiféle prána, tao, nirvána, révület, semmiféle köldöknéző, passzív, tunya önzés, hanem a vonzalom vegytiszta állapotban. Célszerűen formált atomok kölcsönös vonzódása, ebből épül a világunk. Vannak elektronok, protonok, hogyne, keringenek is egymás körül, de nem azért, mert ilyen meg olyan erő, kvantum, kölcsönhatás, hanem azért, mert szeretik egymást! Világos tehát, mi diktálja az amateriális lény viselkedését: nem a fizika, hanem a szimpátia. Nem a Newton három törvénye, hanem új típusú vonzás: szeretet, gyöngédség, szerelem. Az impulzusmegmaradás elve helyett az egymás mellett megmaradás elve. Ami a relativitáselméletet illeti, az érzelem is reláció, de nálunk megfigyelő helyett szerető van, téridő helyett szabadidő. És mivel az obskúrus testekről lemondtunk, az erotikában nincs többé fizika, semmi szívás, nyomás, lökés, tolóerő meg súrlódás, ennélfogva a szerelem a mi világunkban eleve csak eszményi lehet.

– No és mi lett az idővel? A térrel? – faggatta izgatottan a király.

– Az idő alázatos és hajlékony lett, szót fogad a gazdáinak. Rugalmas világunk alapelve az úgynevezett vonz. Semmi kaszárnyafegyelem, órák, percek, másodpercek unalmas menetelése az órák dobpergésére, rideg naptárszabályzat. Mindenki tetszése szerint vonzolhat fel-alá. Aki siet, a szerdából a szombatba vonzol, aki a csütörtököt szereti, csütörtökölhet, míg csak kedve tartja. A teret pedig mindenestül kidobtuk, mert kategorikus szigora egyszerűen életveszélyes.

– Jé! Ezt eddig észre se vettem.

– Pedig nyilvánvaló! Először is, adott helyen csak egy dolog fér el, és ha más is odatülekszik, kész a katasztrófa. Például ha egy ólomgolyó odatolakodik, ahol már van valaki, vagy két vonat ugyanazon a helyen szeretne lenni. És a roppant távolságok, az örökös rohangálás? És a demográfiai nyomás, információáradat, pornográfiahullám? A léleknek nincs szüksége térre, a térbeli test csak lealacsonyítja, ráveszi, hogy folyton nyúlkáljon, kapkodjon, mindenfélét megragadjon, pedig úgyis tudja előre, hogy előbb-utóbb el kell engednie!

– Na jó! De hogyan szüntettétek meg a teret?

– A dolgoknak minálunk nem kiterjedésük van, hanem áramlásuk, mindenki lehet egyszerre mindenhol, ott is, sőt főleg ott, ahol már mások is vannak. Ami a lényeket illeti, pontosabban a lényt, mert egyelőre csak egyet alkottunk: jelszavunk az individualizmus önösség nélkül, a liberalizmus anarchia nélkül és az idealizmus túlzás nélkül. Individualizmus, tehát önálló én, nem holmi közös csámcsogás, nem tudni, kinek a tudatában. Konkrét lény, de nem a saját személyiségéhez rögzült, önös egyed, tehát nem is egészen személy. Nevezhetnénk akár világlénynek, mivel határtalan. Mindenütt van egy kicsikét, érti felséged? Nem muszáj neki mindenhol egyformán lenni, itt egy kicsit kevésbé van, ott meg, ahol érdekli valami, nyomban több lesz belőle, mert oda fókuszálódik, akár futó szeszélyből, akár szilárd elhatározásból. Egyszóval, a szellemi összpontosítást követi a fizikai. Persze, a legnagyobb géniusz is ritkás helyenként. Mellesleg megoldódik a közlekedés gondja, mert sehova se kell menni. Csak rágondol a célra, máris odasűrűsödik, aztán, ha megunta, visszaritkul.

– Ha jól értem, készen is vagytok ezzel a világgal? Akkor miért zárkóztok be, miért nem engeditek be a követeimet? He? Már megint valami objektív nehézség? Nyögjétek már ki, mert megharagszom!

Trurl Klapanciuszra nézett, Klapanciusz Trurlra. Látván, hogy egyik sem siet a válasszal, a király Klapanciuszra bökött az ujjával.

– Halljam!

– Az igazat megvallva, felség, van egy-két bökkenő…

– Éspedig? No! Gyerünk, minden szót harapófogóval húzzak ki belőletek?

– Váratlan bökkenők… A teremtés sikerült, hogyne, akár rögtön meg is mutathatjuk, de minél tovább nézzük, annál kevésbé tudjuk, mi az ábra…

– Nem értem. Elromlik valami?

– Épp az a baj, hogy nem tudjuk, elromlik-e, és azt sem tudjuk, hogyan lehetne megtudni. Különben… nézze meg felséged a saját szemével! Trurl, kapcsold be a vetítőt!

Trurl a két bicegős asztalkán álló, nagy készülék fölé hajolt, megnyomott valamit, és fénykocka hullt a meszelt falra. Meglátott a király egy szivárványszínű hernyót a réten, vagy talán pávatojás-rántottát hajnalpírban, de elég hamar rájött, hogy nem más az, mint Csábalaki Triszkán, a születő, alakulgató világlény, se testi, se szellemi, hanem éppen a középút. Dagad, mint a kelt tészta, mert eltöprengett önmagáról, és minél többet gondolkodik, annál több van belőle. Próbál rendesen összpontosulni, de nincs még benne gyakorlata, folyton felhígul, és mivel a természet utálja a vákuumot, az üres helyekre rögtön érzelem áramlik. Gyöngéd vágyba borul, minden gondolatától tágul a hajnalló láthatár, mert a lelki tünemények formálják itt a légkört. De kóbor szerelmek bántják, délibábos vonzalmak hullámzanak át rajta, rajongás dagálya csap fel, áthömpölyög egy másikon, félreértésből eltaszítja – így kavarog Triszkán önmagában, csak önmagával találkozva, bár helyenként forró szerelem izzik benne. Szörnyen csalódik aztán, mikor rájön, hogy mindenütt csak ő van, hisz nem önimádó, mást akar szeretni, bánatosan elborul hát körülötte minden. Folyton egyedül van a virághímes réten, ettől hím lesz, viharosan megférfiasodik. És mivel az ellentétek vonzzák egymást, egyre forróbban eped egy női másságért. Képzel magának mámorító rózsaujjú hajnalkákat, bizonytalan, de csábos hajlatokkal, s oly hevesen sóvárog az ismeretlen szépségekre, hogy elemi erővel árad benne a szerelem, különösen oda, ahol igencsak ritkás volt eddig. Legalábbis így értelmezik a nézők ezeket a lelki-éghajlati viharokat. Gondolatai elsötétülnek, már egész feketék, kővé szilárdulnak fájó lelkében, némelyik akkora, mint a bölcsek köve. A hasztalan önmarcangolás ugyanis megkövesül a lélek mélyén. De ha így van, miért hullajt el néhány nagyobb kövecskét loppal a hajnalpírra kacsintva a réten, majd ömlik el onnét, aztán láthatólag megkönnyebbülve kivilágosodik? Ez volna a módja, hogy búját-baját feledje? Lám, most meg addig vívódik, addig ábrándozik a másságról a buja sűrűsödés különböző fázisaiban, addig hánykolódnak sóvár érzelmei, mígnem egyszerre csak kiszökken a perifériára, s valamit kilök magából, mint gomolyfelhőt a viharfront. Az elszabadult gomoly egy ideig csak imbolyog Triszkán után, majd önálló életre kel. Akkor derül ki, hogy lázas szerelmében nem csak azt az egyetlent lökte ki magából, álmai hölgyét, hanem mindjárt hármukat: Mévát, Meldát vagy Imoldát, ami még nem lenne olyan nagy baj, mert nőnemű mind a három, csakhogy ott úszkál két férj is. Ők nemileg még nemlegesek, azaz semlegesek, egy darabig hímeznek-hámoznak, de meghímesíti őket Imolda nőisége. Igazából nincsenek is ketten, de nem is egyetlen férj van, hanem valami fura lény, mintha éppen kezdett volna kettéválni, aztán úgy maradt, talán Póni vagy Harci Marci, mert mindentől elvörösödik.

Most aztán teljes a zűrzavar. Triszkán nem is sejti, mit tett, csak áramlik a kétférjű hölgy felé, s észre sem veszi, hogy míg a féltékenység mardossa, újabb lényeket potyogtat, a benne dúló érzelmek kalibere és formája szerint. Így szerelmi kínjaitól fokozatosan benépesül a világ. Elférni ugyan elférnének, senki sincs útjában a másiknak, már csak azért sem, mert alkalomadtán könnyedén, szinte kacéran átfolynak egymáson, csak a különösen érdekes átomlásoknál időznek el egy csöppet, amúgy bármi látható következmény nélkül. És mégis fáj a szívük, alig akad, aki ne hullajtana bogyóféle, sötét kavicsokat – megkövült fekete gondolatok? Túlságosan hideg, ezért megfagyott érzelmek? Elég az hozzá, hogy a rétet hamarosan moréna borítja, világnézeti görgeteg. Ami fölötte történik, azt nehéz követni. Triszkán, ha látszólag véletlenül összefutnak, hidegen átsüvölt a szélkakas Imoldán, továbbömölve, mintha észre se venné, de csak tetteti magát. Szédül, reszket, ha úgy látja, Imolda itt-ott hajlandóságot mutat, helyenként nem közömbös iránta. Akkor boldogan odasűrűsödik, de jeges áramlattal hűti le Imolda szegényt. Egyik ilyen kútba esett elvegyülés után Triszkán elhullámzik, amerre gondolatai sodorják, közben kibocsát egy aprócska foltot, az csak kering egy ideig határozatlanul, mintha nem tudná eldönteni, csekély méretével megengedheti-e magának, hogy önállósuljon. Ez a fura kis gomoly valahogy nem növekszik, csak megnyúlik, és fürgén, mint a csík, be-belopózik Triszkánba – nem tudni, bosszantás a célja, vagy csak szívesen elidőzik kissé egy jelentékenyebb lényben. Aztán elsuhan, és Imoldában tűnik fel. Pimasz betolakodó? Hívatlan vendég? Hajléktalan? Ki tudja… Mindenesetre rühelltek, hogy a nyakukra jár, megborzongtak a látogatásai után. Harci Marci Pónit kerülte a pondró, mint a tüzet. Hanem egyszer különösen viselkedik Triszkán. Se szó, se beszéd, benyomul a férjbe, mintha ki akarná szorítani a létből. De Harci Marci Póni még csak el se vörösödött. A siklócska hol itt, hol ott lengedezik, hajladozik, tekereg a bölcsek kövei körül, de tovább is áll mindjárt, és pikkelyek nőnek rajta, mintha szemek volnának. Les valakit, vagy mi? Úgy rémlik, már sokatmondóan kacsingat. Valahogy mindenki megdermed. Miért nem szárnyal már a szellemük? Miért villognak? Mi ez, fénytörés, vagy megtört lélek? Nem tudni, hogyan folytatódott volna mindez, mert a király ekkor toporzékolni kezdett, és a vetítést meg kellett szakítani. Magyarázatot követelt.

– Sajnos, felség, mi sem értjük! – ismerte be azonnal Trurl. – Éppen ezért vagyunk gondban! Nem tudjuk, Méva és Triszkán története ártatlan tréfa-e, vagy a genezisünk fekete végzete. És ami még rosszabb, azt sem tudjuk, hogyan tudhatnánk meg. Elismételtük néhányszor a teremtést, új kezdeti feltételekkel, de hiába. Időnként a két férj helyett másfél van, egyszer meg Imoldából négy lett, de ezek érdektelen statisztikai eltérések, ilyesmi előfordul minden világteremtésnél.

– És az a tekergős?

– A giliszta? Értem, mire gondol felséged. Ő mindig megjelenik, hol nagyobb, hol kisebb, néha kicsit kétágú, mint a kígyó nyelve, ami persze mindenféle gyanúkra ad okot, de gondolja meg felséged, hogy nincs gyáripar hulladék nélkül, és ahol nem anyagból, hanem eszmékből dolgoznak, ott a szemét is szellem. Tehát műszakilag nézve teljesen lényegtelen az ügy.

– Azt mondod? De miért nyüzsög? Miért kúszik beléjük? Nem bajkeverőnek látszik?

– Őszintén szólva, annak néz ki – vallotta be Trurl. – De mit tudhatjuk, keveri, vagy nem keveri? Hiszen ezek mind átmászkálnak egymáson, de hogy ártatlan séta vagy előre megfontolt kísértés, azt nem lehet megállapítani, mert a szándéknak külső jele nincs. Az igazat megvallva, benne vagyunk a pácban, mert kiléptünk a genezis klasszikus változatából. Ez az eszes giliszta éppen úgy tekereg, mint a kígyó, de hátha csak azért, mert karcsú és hajlékony. A teológia szerint az ördög nem lehet túlsúlyos, de józanul nézve, muszáj, hogy a gonosz sovány legyen? Csábíthat ő akkor is, ha testes. Mi úgy álltunk neki a teremtésnek, hogy nem ismételünk meg semmit, nem utánozunk senkit… és tessék, itt az eredmény! A miénkhez nem hasonló világot alkottunk, tehát nem is értjük.

– No, várj csak! És az Úristen? Azt ne meséld, hogy ő is utánozott valakit! Hol, hogyan? Hiszen köztudomású, hogy ő a semmiből teremtette a világot!

– A világot igen, felség, de nem a Paradicsom lakóit! „Saját képére és hasonlatosságára”, így mondják. Így mintázta őket. És ez nem véletlen! A teremtés csak akkor lehet sikeres, ha a teremtmények hasonlítanak a teremtőhöz. Minél inkább különböznek, annál kevésbé értheti meg a teremtő, mit érez, gondol, áhít, akar, tud a teremtménye. Láthatta felséged az imént. Ha megszüntetjük a hasonlóságot, elvész a megértés alapja. Ha semmiben sem hasonlítunk a teremtményeinkre, akkor nem érthetjük, ki mit csinál, hogyan, miért, de főleg hogy miért éppen ezt csinálja, és nem valami mást. A beszéd nem segít, mert annak az alapja is mindenféle hasonlóság, itt pedig semmilyen sincs. Ha egyetlen szervünk sem azonos az övével, ha testi mivolta teljesen más, ha az ő ideje nem a mi időnk, az ő tere nem a mi terünk, akkor a kettőnk léte sehol sem fedi egymást, még csak nem is érintkezik. Tehát kisülhet ebből olyan világ, amely csupa iszonyatos kínzókamra, de mi ezt nem is sejtjük, és gőzünk sincs, hogy egyáltalán mit csináltunk. A teremtőjétől teljesen különböző lény hozzáférhetetlen, érthetetlen és felfoghatatlan. Azt hiszem, ez a világteremtés alaptörvénye, végzetes ellentmondása. Vagy érthető lényeket alkot Isten, és akkor azok hasonlók hozzá, vagy másfajtákat, de azoknak a sorsa örök rejtély marad.

– Ez fontos! – ugrott fel Jótét. – Lényegbe vágó, amit mondasz, Trurl! Igen! Csak most ébredtem rá! Hiszen ha úgy véljük, az a hömpölygős fickó biztosan boldog, mert olyan szép szivárványos, éppúgy azt is állíthatnánk, hogy aki szép lángokkal ég a máglyán, biztos remekül érzi magát. Most már értem! Nem elég úgy alkotni világot, hogy lakóinak a legjobbat akarjuk. Tudni kéne, hogy jól érzik-e magukat benne! Uraim, köszönöm ezt a felismerést, mert megerősített a hitemben. Mától fogva még szilárdabban hiszek Istenben, mint eddig.

– Nem látom az összefüggést – hökkent meg Trurl.

– Nem látod? És a „credo quia absurdum est”? Most ragyogott föl előttem a gondolat új, mélyebb tartalma… A végtelen Isten véges lényeket teremtett, az Örökkévaló halandókat, a Mindenható tehetetlen parányokat. Ő, aki maga a jóság, tehát semmi faradságába sem kerül az erény, itt áll egy ilyen ócska, kéjenc bandával. Hogyne csalódott volna bennük? Elvárásait a „saját képére és hasonlatosságára” szabta, nem volt képes miniatürizálni, összehangolni a teremtmény méreteivel! Örök tüzet várt a parányi szikrától, a saját fényességét! Ezért látszik hát különcnek, bogarasnak. Ezért gondolhatjuk róla, hogy zsémbes, bosszúálló, szeszélyes, bősz aggastyán, dühödt kveruláns, aki még a haláluk után is tárgyalásokra és ítéletekre citálja gyermekeit a Józafát völgyébe… Ó, most értem csak, mi gyötörte az egyházatyákat, talán Ágostont a leginkább: ez az ésszel, szívvel felfoghatatlan, rémítő isteni természet. Képtelenek voltak megérteni, hát döbbenetüket a dogmákba temették, lemondtak az önálló gondolkodásról, nem tudván, hogy nem a Teremtés etikája sántít, hanem csak a technikája. Igen, világos. Immár minden kétely nélkül hiszek Őbenne, és együtt érzek vele! – hajtott fejet ünnepélyesen a király.

Klapanciusz oda se figyelt. Valami új ötleten kérődzött réveteg mosollyal. Hirtelen felállt a világról – eddig olyan elszántan csücsült rajta, mintha elröppenhetne a doboz.

– Felséges uram! – szólalt meg ércesen zengő hangon. – Vadonatúj gondolatom támadt. Nem vagyok dicsekvő fajta, de szó, ami szó: ez az ötlet egyszerűen zseniális! Már tudom, hogyan kell tökéletes világot alkotni úgy, hogy a lakói mindig boldogok legyenek, noha egyáltalán nem hasonlítanak a teremtőjükre.

– Na, hogyan?! – kiáltott fel egy emberként Trurl és Jótét.

De Klapanciusz megmakacsolta magát. Kijelentette, hogy negyednapra elkészíti az új világot, és kísérlettel bizonyítja, milyen remek. Hiába győzködte az uralkodó, és dühöngött Trurl. A beavatottak üdvözült mosolyával kezdte Klapanciusz összeszedni a padlóról a szerszámokat, az olyan ember elnéző közönyével, aki az örök dicsőség birtokában lévén, irigyei gúnyolódását már semmibe veszi. Trurl kijelentette, hogy mossa kezeit, ő elköltözik, és a saját szakállára, más irányban folytatja a munkát. A király megbeszélte velük, hogy szerdán várja őket az audienciateremben.

Ott is voltak pontosan. Trurl üres kézzel, Klapanciusz a kordét húzta, amely csikorgott a ládák súlya alatt. Tüstént hozzálátott a bemutatóhoz.

– Sikerült, felség – jelentette. – De hogy minden világos legyen, néhány bevezető szót kell szólnom. Trurl… ööö… kollégámtól hallottuk, mi az ellentmondás a teremtés klasszikus változatában: minél kevésbé hasonlít a teremtő a teremtményekhez, annál nehezebben ismeri ki magát a sorsukban. Ha a hasonlóság nulla, a teremtő egyáltalán semmit sem tud az életükről. Innen ered, úgymond, a végzetes dilemma: minél inkább meg akarja érteni gyermekeit, annál inkább leszűkül alkotói szabadsága, és minél szabadabban tervez, annál kevésbé értheti meg a teremtményei lényegét és létét. Nos, én túlléptem ezen a dilemmán, mert szakítottam a klasszikus módszerrel. Nem egyetlen világot alkottam, hanem világok lehetséges sokaságát. Nem univerzumot, hanem poliverzumot hívtam életre itt a ládában. Nem tudom ugyan, jól érzik-e most éppen magukat a lényeim, ám ez nekik nem baj, mert többlétes világukban egyszerűen létet cserélhetnek. Akinek nem tetszik a mostani lét, akinek tele van a hócipője, rosszul megy a sora, elszalad a létváltóhoz, és egy mozdulattal új világba kerül. Minden létből át lehet lépni számtalan más, könnyen elérhető létbe. Teremtményeim szabadon választanak a létek közül, felpróbálhatják bármelyiket, mint egy sapkát, válogatnak, mint a tyúk a kendermagban, egyszóval a saját tetszésük szerint élnek, én nem szólok bele. Világuk alapvető formájáról így ők maguk szavaznak folyamatosan. Mint teremtő, a legnagyobb szabadságot adtam nekik. Én nem választok helyettük, nem adok tanácsot, használati utasítást, parancsolatot csipkebokorból vagy máshonnan, semmit sem írok elő vagy tiltok meg, nem teszek úgy, mintha én jobban tudnám, mitől boldogok, miért sírnak, minek örülnek. Tévedhetnek, de a tévedés sohasem végzetes, mert a létváltás helyrehozza. Világom tehát nem didaktikus, önkényes, iskolás, bíróságos; nem a régi módon készült, egyszer s mindenkorra elrendelve, konzultálás és vita nélkül. Nem javítóvilág büntetésekkel és jutalmakkal, melyeket én szabnék ki, fenntartva magamnak a megkegyelmezés jogát, rendkívüli alkalmakra. Nem zabola, melyen csak én tudnék olykor lazítani csodatévő beavatkozással. Az én világom folyton változik, átalakul, mindaddig, amíg csak egyetlen lakója is elégedetlen. Így világomat a létváltások mindig más és más irányba terelik, különböző életmódokat ismer meg, míg el nem ér ahhoz a léthez, amellyel mindenki elégedett. Akkor senki sem nyúl már a váltóhoz, és beköszönt az örök harmónia. Tehát az én világom nem az édenben rajtol, hogy a pokol felé szédelegjen, hanem éppen fordítva, lázas változásban születik, és a paradicsomba tart. Én nem avatkozom bele a világom ügyeibe. Csak ennyit akartam elmondani, felség.

– Ejha! – dünnyögte Jótét, a hallottaktól kissé sisteregve. – A mindenit! Hoppá! Nézzenek oda… No fene! Persze, ha úgy vesszük… Még ilyet! Ez azért… Úgy veszem észre, világcsináló uram, te aztán nem lacafacázol! Választásokat rendeztél, azt mondod, mi? Ötjelzős, ontikus-demokratikus létszavazás: általános, titkos, szabad, egyenlő, és ráadásul visszacsinálható… Hát, nagyon úgy fest énszerintem, hogy ez már egyenlősdi! És azt mondod, egy kukkot se értesz belőle, mit művelnek, mire készülnek, he? Őszintén szólva, tulajdonképpen kár…

– Helyben vagyunk! – emelte fel az ujját vádlón Klapanciusz. – Tulajdonképpen kár, ugye? Kár, hogy nem lehet fontoskodni, beleszólni, előírni, korholni, cirógatni, ítéletet végrehajtani, szarvakat letörni, tüzes kénkövet zúdítani… se hízelgő, zengzetes himnuszokat hallgatni. Nos, valamicskét azért láthatunk az én dobozvilágomból, de amit megtudok róluk, az semmire se kötelezi őket, az csak magánvélemény, votum separatum, a Teremtő széljegyzete a Genezis margóján…

– Hát rajta, mutasd azt a világot, zendülő uraság! – sóhajtott a király, kényelmesen elhelyezkedve a trónján. Trurl mogorva hallgatásba merült, Klapanciusz pedig kivetítette a képet az alabástromfalra.

Ott volt megint a hajnalpírban hömpölygő Triszkán, tépelődött, vívódott egy darabig, aztán világra hozta a szereplőgárdát. Imolda semmit sem változott, de a férje most csak másfél volt, mert kevesebb amatéria jutott rá, elágazó Marcipónika lett belőle. Minthogy ezt már látták, egész érthetőnek tűnt a cselekmény, helyenként szinte világosnak. Mindenki mindenhol van egy kicsit, összevegyülgetnek, ki-ki kedve szerint beúszkál felebarátaiba, lelki látogatásokat tesz, a felületi feszültség és a jó modor keretei között. Klapanciusz talán meg akarta mutatni, hogy a beszéd úgysem segít a megértésben, mindenesetre ráadta a hangot, fellármásodott az addig néma világ. Mindjárt hallották a vonzolást is. Marci, a férj, fényes nyúlványt eresztett Imoldába, szelíden bolyongott hitvese ábrándos gondolataiban. Aztán valami elromlott közöttük, Póni elúszott, beborult, Triszkan akart beáradni. Imolda nem hagyta, mintha csak impregnálva volna.

– Adj egy vonzót! Áradjunk! Omoljunk! A nénikédbe omolj! Ne avatkozz belém! Ez az én gomolyom! Ó, gyönyörűségem, ozmotikus, sűrű pirkadatom! Kővé nyomjuk Marcit! Mit képzel? – hallatszott az érthetetlen egyveleg. – Mi van, neked jobban tetszik az a másfél? Elnyellek! Felszívlak! – Nem mindig lehetett tudni, ki mit kiabál, milyen értelemben. A morénán, a bölcsek köveinek görgetegén itt-ott elég csinos, fedett sufnik álltak, a létváltók. Imolda elsuhant a háborgó Triszkán elől a legközelebbi sufnihoz, ahol a váltós őrködött, áthatolhatatlan, mert hályog borítja, és sűrű, mint a tejföl. Eszmecserére azért képes.

– Hadd ömöljek, legalább egyetlen vonzót engedj, mert szétfoszlom! – segítséget kér a tejfeltől? – Esélyezz egy befolyást… muszáj! Hé, ne tapadj! Oszolj innen, mert baj lesz! Na, ne bomolj már, ne helénázz!

A kavarodásban Imolda átdiffundál az őrön a váltóhoz, de az őrjöngő Triszkán rázúdul a maradékára, beleomlik, lendületből magával sodorva a tejfölt, és mohón vonzálja:

– Itt világozzunk, itt!!!

De zúg már feléjük Marci, enged a varrat, a férj az elkülönült Pónikával együtt Triszkánba ömlik, s felduzzasztja; mindenki odaárad, Imolda kicsusszan a tömegből, és változni kezd. Pillanatonként átalakul: évásodik, márialujzál, ludmillásul – valami betegség ez, vagy mimikri? Bizonyos lelki rokonság folytán elhelénásodik, de inkább Helinda lett, mint Heléna – talán zavarában vagy sietségében… Közben a sufni fölött Marci és Póni összeverekedett Triszkánnal, az örvénylő zselé felkavarja az őrt is, hiába próbál összpontosulni, beleszivárog egypár indulat.

– Repedj meg, parázna diffúzió! – ordítják hármasban.

– Repedj meg te! Fulladjatok a ragacsos zsibbadásba! Na, majd én belétek fúródom! – vág vissza a szerető, illetve még nem szerető, csak majdnem.

– Te romlott katyvasz! Te ripők! Most elintézlek!

Triszkán szempillantás alatt kigondolta magát a bosszúállók alól, s már omlik is Imoldába, teljesen betölti, bár Helinda formájában. Robban a férj kétfelé, mintha ketté akarna szakadni, a feleségéhez és a létváltóhoz.

– Váltok, aztán felszívódik a rohadék! Milyen lesz Méva? Sanszolj gyorsan, Joghurt!

Az őr elhalványodva sipogja:

– A nyavalyát! Vagy nullás, vagy transzfinális. Kompromisszum kizárva, vonzd meg!

– Világosabban! Ki foszlik? A cenk?!

– He? Talán a te negyeded, talán Pónié. De lehet, hogy mind a ketten tömörödtök. Nem próféta vagyok én, csak a sanszokat állítom!

– Vonzd meg a sanszaidat! Sötétülj el! Váltok!

Marci elkapta a váltókart, Póni vele, húzzák… Egy villanás, minden megsemmisül, de a következő pillanatban már ott vannak újra – csak nem mind, és nem ugyanazok, mert más az ontológia. Marcinak nyoma sincs, Triszkán már nem Triszkán, hanem Griska, bár kicsit Karol-szerű, mintha suttyomban ilyennek álmodta volna Imolda, aki maga nem változott – legalábbis első pillantásra. A létváltás általános pánikot keltett. Aki csak élt, belebújt akárkibe, vagy azért, hogy elrejtőzzön, vagy magzati reflexből – nem tudhatjuk. Mindenki valahol belül akart lenni. Imolda is. Beleomlik egy tágas homályba, de ott valahogy nincs iránta érdeklődés, hát kiritkul, gyorsan körbevilágít, suhan onnan, és a morénára téved. Még remeg, de lám – micsoda állhatatosság! – odaömlik Marci, fele-fele arányban Griskával keverve. Imolda zavarba jön, azok meg belekavarodnak. Menekülni akar Méva, észhez térni, szabadulni ebből a gubancból, ahol már senki sem ismer rá a saját gondolataira, és a nagy lelki felfordulásban hol a saját érzelmeit érzi, hol másokét. Ellibben onnan, mint valami hosszú fátyol, amazok egészen belegabalyodtak, nagy nehezen kihámozzák magukat, és idegen érzésektől buzogva elzúgnak a váltóhoz. Marci gyorsan létet vált. A kaotikus zsivaj arra mutat, hogy már senki sem ért semmit. Füst van, mintha száz elfojtott tűz parázslana. Úgy rémlik, most is mindenhol van mindenki, mint régen, de valahogy árad belőle a jövő is, szándékok, tervek ömledeznek, annál bőségesebben, minél vadabbul igyekszik összpontosulni. Persze lehet, hogy ez csak a gondolatok kivetülése – vagy (mint később Trurl állította) felfakadt az egyetemes lélekömleny, és a füst nem egyéb, mint a kifordult szellemi váladék.

Nézik tovább, és ni csak, Griska szanaszét fröccsen, a világnézeti moréna megváltozik, gondolatnyaláb magaslik a horizonton, ideáknak bővében van ez a világ, de hivatalosabb is, hazafias és ifi gomolyok csattognak mindenfelé.

A férj se férj már, hanem féreg, vagyis inkább dongó, sebesen kering Imolda körül, elég nagy precesszióval. Coriolis-erő, Maupertuis-hatás, centrifugális erő vagy a szédület – nem lehet tudni. Ráadásul megszűntek a nemek. Mihez kezdjenek most, eltűnt a konfliktus értelme. A szex már a múlté, nem szex, hanem ex. A dongó ezt nem veszi észre, mert az indulat elvakította. Bele akar vágódni Károlytalan Griskába, „Adok én neked etruszkikat!” – ordítja, de beborul, mikor látja, hogy nincs már a buja udvarló, semlegessé tette az ontológia Griskát! Ekkor közbelép a tejföl, elfújja a dongót, repül a váltóhoz, és rükvercbe csapja, hogy visszajöjjön valami előző lét, de vagy mellétalált, vagy kicsúszott a kezéből a fogantyú. Recseg minden koordináta, jajveszékel a kontinuum, záporozik a nyakukba a bölcsek köve, és felragyog egy új világ – de milyen!!

A férj-dongó elágazott, kifejezetten nőies, mintha a nőnemből azért maradt volna egy kicsi valahol a mélyben. A váltósnak sanyarú a sorsa, hajnalkaként virít a sufni tetején, szivárványszínű virág – micsoda Szent Iván-éj! –, de hol van Imolda? Valami domborodik a távolban, ballonok vagy léghajók hullámzanak a láthatáron bodor szalagokkal, zászlócskákkal, ez volna ő? Az elágazott dongó belecsíp a szomszédjába, ott valami féllábú gombazarándok terjeng, százfelől süvítenek az izgalmukban remegő csápok a létváltóhoz.

A király már percek óta követelte, hogy azonnal hagyják abba, állítsák le a gépet. Klapanciusz nem szívesen kapcsolta ki, morgott, hogy egypár váltást még igazán kivárhatnának, majd letisztul, kialakul ez az egész, csak még tapasztalatlanok, nem szokták meg, kapkodnak, de nem figyelt rá senki. A király zsebre dugta a jogart, köntöse ujjával tisztogatta az országalmát; Trurl négykézláb mászkált a világláda körül, hol egyik, hol másik szemével hunyorítva próbált belesni a gépezetbe a réseken át, megkocogtatta a doboz alját, majd határozott mozdulattal felállt, és a térdét porolgatva közölte:

– Na persze… A klasszikus ellentmondásból kilépve, tanult kollégám belemászott a nem klasszikusba. Ötjelzős létválasztás, mi? Nevetséges! Nem választanak ezek semmit, csak vergődnek, mint a halak a serpenyőben, a nyomorultak! Szép kis találmány, nem mondom! Soklétes nyavalyatörés, grand mal avagy ontolepsia progressiva, az egzisztenciális gyötrelmek új fajtája, mert mit csinálnak ezek? A kolerából a pestisbe menekülnek, a pestisből a leprába, de mondhatjuk-e, hogy aki egyik kórságból a másikba rohan, fokozatosan közeledik az ideális állapothoz?

Klapanciusz felüvöltött, sőt megfeledkezve a király jelenlétéről, rugdosni kezdte Trurlt, aki leült a világra, és lábát lóbálva, provokatívan vigyorgott. Talán kocsmai csetepatévá fajul a vita, ha Jótét közbe nem lép, figyelmeztetve őket, hogy mégiscsak a világteremtésről van szó. Kissé lehiggadva, Klapanciusz gyorsan és tudományosan magyarázni kezdte, hogy a létalternatívák halmaza szükségszerűen áttekinthetetlen a teremtmények számára: a lét nem cipő, amit előre föl lehet próbálni. Minden váltás kockázatos, ez a fejlődés elkerülhetetlen ára. Az ő változatában a fejlesztési költség igenis alacsonyabb, mint a klasszikus módszernél – még számlákat is lobogtatott. Előre választani nem lehet, mert aki átugrik egyik létből a másikba, annak nem csak a környezete lesz más, hanem ő maga is, és a metamorfózis hatása nem jósolható meg. Kockáztatni muszáj, a bejáratáshoz idő kell – de mi az a néhány perc az eonokhoz képest? Az ideális állapot beköszönthet egy óra múlva, kétszáz év múlva – ez igaz, de más lehetőség nincs. És csak beszélt, beszélt, egyre hosszabb terminusokat használva, hivatkozott a lélek topológiájára és a megtestesülések vagy testetlenedések geometriájára; kifejtette az endoszkopikus ontográfia elemeit, továbbá az emocionális működés klimatizációjának alapjait, különös tekintettel a lelki magaslatok és mélységek, valamint megzuhanások paramétereire – annyit beszélt, hogy belerekedt, a királynak pedig megfájdult a feje. Trurl ekkor felállt a világról, és köntöséből egy cédulát húzva elő, közölte:

– Én sem henyéltem az elmúlt napokban, felség! Előadhatom munkám eredményét?

– Várj egy kicsit! – szólt a király. – Egyik tanácsosom tegnap kimutatta, hogy ha a világ nekünk jobban sikerül, mint az Úristennek, az azt jelenti, hogy Ő nyert, hiszen akkor nyilván megadta nekünk, teremtményeinek a korlátlan alkotói teljhatalmat. Ha viszont nem sikerül nekünk jobban, az azt jelenti, hogy nem adott nekünk ilyen hatalmat, mert nem akart adni. Ergo: ha győzünk, akkor vesztettünk, de ha veszítünk, éppen akkor nyerünk! Győzni mi csak Isten kontójáról tudunk, nem a magunkéról. Ellenben ha veszítünk, az gyarlóságunkat bizonyítja, melyet tőle kaptunk, úgyhogy méltán vádolhatjuk diszkriminációval! Ehhez mit szóltok?

– Szofisztika… – legyintett Trurl, céduláját a felség orra elé tartva, mert már alig várta, hogy Klapanciuszt végképp eláztassa, sőt annyira megfeledkezett magáról, hogy a király palástjának hermelinszegélyét rángatta. – Ezt nézze felséged! Levezettem a szabályos, tehát végérvényes bizonyítást, amely megmutatja, hogy világot teremteni lehetetlen!

– Mi? – hökkent meg a király. – Jól hallom? Azt bizonyítod, hogy lehetetlen…

– Így van, felség. Ez tény. Kár a gőzért! Tessék, itt a bizonyíték!

A király csak hüledezett.

– Hogyhogy… de hiszen… és ez itt… ez az egész… – mutatott körbe a karjával. – Hiszen a világ létezik…

– Na ja… – rándított a vállán Trurl. – Olyan is ez a világ. Én a tökéletesről beszélek…

AMIT A ROBOTOK MESÉLNEK

A HÁROM KÓBOR ŰRLOVAG

Élt egyszer egy híres mérnök, egy nagy feltaláló, aki éjjel-nappal boszorkányos szerkezeteken törte a fejét, és csudálatosan okos gépeket épített. Fabrikált például egy pici szerkentyűt, amely olyan gyönyörűségesen énekelt, hogy elnevezte pacsirtomatának. Bátor szív volt a kézjegye, ezt viselte minden atom, amely kikerült a keze alól; álmélkodtak is utóbb a tudósok, mikor a színképekből vidám szívecskék hunyorogtak rájuk. Sok mindenféle hasznos gépet szerkesztett ez a mérnök. Egyszer aztán gondolt merészet és nagyot: összeötvözi az életet a halállal, és imigyen véghezviszi a lehetetlent. Elhatározta, hogy értelmes lényeket alkot vízből, de nem ám olyan rondákat, mint amilyenekre gondoltok. Esze ágában sem volt holmi kocsonyás, vizenyős testeket formálni, az efféléktől irtózott, mint minden jóravaló robot. Ő igazán szép és okos, tehát kristályos lényeket akart vízből építeni. Kiválasztott egy minden naptól távol eső bolygót, befagyott óceánjából jégtömböket hasított, és akár a hegyikristályból, kifaragta belőlük a krionidákat. Azért hívták őket így, mert nem élhettek másként, csakis a csikorgó fagyban, a naptalan sötétségben.

Hamarosan jégvárosokat, jégpalotákat emeltek, s mivel mindenfajta hőtől elpusztultak volna, magas, átlátszó kelyhekbe gyűjtötték az északi fényt, azzal világították a házaikat. Ki minél tehetősebb volt, annál több északi fényt tartott, citromsárgát meg ezüstöt, s így éldegéltek boldogan. De nem csak a fényt kedvelték ám. hanem a drágaköveket is, ezért messze földön híres kincseket gyűjtöttek. Megfagyott gázokból metszették, csiszolták drágaköveiket, velük színezték örökös éjszakájukat, amelyben fogoly lelkekként lobogtak a sudár északi fények, mint kristályoszlopba bűvölt csillagködök.

Sok rablónak fájt a foga a kincsekre, hiszen Kriónia roppant messzire ellátszott, mint valami lassan forgó, sziporkázó ékszer a fekete bársony égen. Jöttek is egymás után a kóbor űrlovagok szerencsét próbálni, kincset zsákmányolni. Elsőnek a Rézlovag jött, lépte kongott, mint a harang. De mihelyt a jégre lépett, az megolvadt a melegétől, ő az óceánba süllyedt, s a jég bezárult fölötte. Borostyánba zárt bogárként, jégbe fagyva nyugszik a krióniai óceánban, míg világ a világ.

A Rézlovag veszte nem riasztotta el a többi vakmerőt. Nyomon követte a Vaslovag, de előbb jól leszopta magát cseppfolyós héliummal. Acélgyomrában kotyogott a fagyos itóka, vaspáncélját belepte a dér, fehér lett, mint egy hóember. De mire a bolygó légkörét átszelte, felhevült a súrlódástól, a cseppfolyós hélium sziszegve elpárolgott, a Vaslovag pedig vörösen izzva zuhant a jégmezőre, s az nyomban meg is nyílt alatta. Előmászott gőzölögve, mint egy gejzír, de amit csak megérintett, fehér felhővé vált, s hóként hullott vissza. Leült hát a lovag, várta, hogy kihűljön. Mikor a hópelyhek már nem olvadtak el vaspáncélján, fel akart állni, hogy csatába induljon, de ízületeiben megdermedt az olaj, a hátát sem bírta többé kiegyenesíteni. Azóta is ott ül, betemette a hó, csak a sisakforgója áll ki belőle. Vashegynek nevezik azt a fehér halmot, szemüregeiben meg-megcsillan dermedt pillantása.

Hallott elődei sorsáról a harmadik rabló: a Kvarclovag, aki nappal átlátszó volt, mint egy csiszolt lencse, éjjel pedig visszatükrözte a csillagokat. Ő nem félt, hogy tagjaiban megdermed az olaj, hiszen olaj nem volt benne; attól sem félt, hogy lába alatt elolvad a jég, mert olyan hideggé tudott válni, amilyenné akart. Csak a gondolkodástól kellett óvakodnia, mert az felhevítette kvarcagyát, és vesztét okozhatta. El is tökélte, hogy egy fikarcnyit se fog gondolkodni, akkor nem eshetik baja, és vígan legyőzi a krionidákat. Míg a bolygó felé repült, úgy átfagyott a hosszú úton, az örök galaktikus éjszakában, hogy a röptében mellének ütköző vasmeteorok csörömpölve törtek össze, akárcsak az üveg. Átlátszó tükörteste leszállt Kriónia fehér havára, fölé borult az ég, mint egy csillagos, fekete üst. Nosza, tanakodni kezdett, hogy most mihez fogjon, de a hó máris olvadozott és gőzölgött körülötte.

– Hohó – mondta a Kvarclovag –, álljon meg a menet! Gondolkodás nincs, enyém lesz a kincs! – Elhatározta, hogy akármi történjék, csak ezt az egy mondatot fogja hajtogatni, mert ez nem igényel szellemi erőfeszítést, tehát nem melegíti fel. Azzal nekivágott a hósivatagnak, egyenesen az orra után, gondolkodás nélkül, hogy hideg maradjon. Ment, mendegélt, míg egy magas jégfalhoz nem ért; ez határolta Frigidát, a krionidák fővárosát. Nekiveselkedett a lovag, fejével a falnak rontott, szikrázott a jég, de a fal meg se rezdült.

– No, akkor majd másképp! – szólt magában, és töprengeni kezdett, mennyi kétszer kettő. Addig-addig töprenkedett, míg a feje föl nem melegedett; akkor újra megrohamozta a szikrázó falat, de még most is csak egy kis lyukat ütött rajta.

– Kevés! – mondta. – Próbáljunk valami nehezebbet! Vajon mennyi háromszor öt?

Most már gőzfelhő gomolygott a feje körül, mert a lázas gondolkodástól rögtön felforrt a hó. Hátrált egy kicsit a lovag, nekifutott, és azonmód átsiklott a falon, aztán még két palotán meg három szerényebb dérgróf házán; egy széles lépcsőre huppant, megkapaszkodott a jégcsap-korlátban, de így is továbbcsúszott. Gyorsan felpattant, mert már minden olvadozott körülötte, félt, hogy az egész városon végigkorcsolyázik, aztán elnyeli a jégszakadék.

– Hogyisne! Gondolkodás nincs, enyém lesz a kincs! – szólt magában, és csakugyan rögtön lehűlt. Kimászott a maga olvasztotta jégbarlangból, s egy nagy térre került, amelyet mindenfelől beragyogott a kristályoszlopokon libegő-lobogó, smaragdzöld és ezüst északi fény.

És máris feléje tartott egy daliás vitéz: csillagszikrázó Boreál, a krionidák vezére. Kvarclovag összeszedte magát, és rohamra indult. Egymásnak rontott a két bajnok, lett is olyan recsegés-ropogás, mintha két jéghegy ütközne össze a sarki óceánon. Tőből letört és lehullott Boreál fényes jobb karja, de a vitéz nem ijedt meg, derekasan megfordult, az ellenségnek szögezve mellét, amely széles volt, mint egy jéghegy (aminthogy az is volt). A Kvarclovag másodszor is bőszen nekirontott. Mivel pedig a kvarc keményebb a jégnél, Boreál szörnyű recsegéssel darabokra törött. Szilánkjain megcsillant az északi fény, amely imbolyogva nézte vereségét.

– Enyém a kincs! Csak így tovább! – kurjantotta a Kvarclovag, és leszaggatta a vesztesről a csodaszép ékszereket: hidrogénköves gyűrűket meg tündökletes bogtárokat, amelyek szikráztak, mint a gyémánt, mert három nemesgázból, argonból, kriptonból és xenonból csiszolták őket. Ám ahogy gyönyörködött bennük, felhevült az izgalomtól, s így a briliánsok és zafírok egy szisszenéssel elpárologtak a tenyeréből; nem maradt ott semmi, csak egy-két harmatcsepp, s az is nyomban eltűnt.

– Ohó! Szóval lelkesedni sem szabad! No, sebaj! Gondolkodás nincs! – dünnyögte magában a lovag, és továbbindult a meghódított városban. Roppant alakot látott messziről közeledni. Ez volt Fehér Albucid, a Minerál-Generális, széles mellén rendjelek sorakoztak, középen a nagy Zúzmaracsillag a jégcsapokkal. Mint a királyi kincstár őre, útját akarta állni a Kvarclovagnak, de az rárontott, mint a vihar, és szörnyű jégrecsegéssel szilánkokra törte. Segítségére sietett Albucidnak Asztrobál fagyherceg, a fekete jegek ura; vele már nem boldogult a rabló, mert a fagyherceg héliumfürdőben edzett, drága nitrogénpáncélt viselt. Olyan hideg áradt belőle, hogy a Kvarclovag lendülete megtört, mozgása lelassult, de még az északi fények is elsápadtak, mert szétáradt az Abszolút Nulla fagyos lehelete.

Megrázkódott a Kvarclovag, azt gondolta: „Hűha! Ez meg mi a fene?” – s a megrökönyödéstől agya máris fölmelegedett, meglangyosította az Abszolút Nullát. Asztrobál nagy dübörgéssel roskadozni kezdett, mennydörögve, csöpörögve összeomlott, csak egy kupac kásás, fekete jég maradt a csatatéren, fekete könnytócsát sírva.

– Ez az – ujjongott a Kvarclovag –, gondolkodás nincs, de ha kell, akkor van! Így vagy úgy, enyém lesz a kincs! – És továbbmasírozott, léptei recsegtek, mintha kristályokat törne-zúzna; dölyfösen dübörgött végig Frigida utcáin, és a város lakosai keserű szívvel figyelték fehér függönyeik mögül. Így robogott, mint egy megvadult meteor a Tejúton, mikor messziről magányos kis alakot pillantott meg. Bárion volt az, akit Jégszájúnak is neveztek, a krionidák legnagyobb bölcse. Nekiveselkedett a lovag, hogy egy csapással összezúzza, de Bárion félrelépett az útjából, és felmutatta két ujját. Nem tudta a Kvarclovag, hogy mit jelent ez, de visszafordult, és megint rárontott az ellenségre, hanem Bárion megint ellépett előle, és gyorsan felmutatta egyik ujját. Elcsodálkozott a lovag, lépte meglassúdott, noha már visszafordult, hogy újra rohamozzon. Gondolkodóba esett, s a közeli házakról folyni kezdett a víz, de ő nem vette észre, mert Bárion most meg lefelé, a földre mutogatott. Törte a fejét a rabló, hogy mit akarhat a kis öreg a néma jeleivel, s lába alatt megnyílt a jég, felbuggyant a fekete víz, a lovag pedig a mélybe zuhant, és mielőtt újra elmondhatta volna: „Gondolkodás nincs!” – már el is nyelte a jég. Kérdezték aztán Báriont a megmentett, hálás krionidák, mit is akart mondani azokkal a jelekkel, amelyeket a félelmetes űrlovagnak mutogatott.

– Egyszerű a dolog – felelte a bölcs. – A két ujjam azt jelentette, hogy vele együtt ketten vagyunk. Az egy ujjam, hogy hamarosan egyedül maradok. Aztán lefelé mutogattam, jelezve, hogy megnyílik alatta a jég, és örökre elnyeli az óceán fekete mélye. De ő persze egyiket sem értette meg.

– Ó, bölcsek bölcse! – álmélkodtak a krionidák. Hogy adhattál ilyen jeleket a rettenetes, kóbor űrlovagnak? Gondold el, mi lett volna, ha megérti, és nem csodálkozik! Hiszen akkor nem hevíti fel a gondolkodás, és nem nyeli el a feneketlen mélység…

– Ettől egy percig sem féltem – felelte hideg mosollyal Jégszájú Bárion –, hiszen előre tudtam, hogy nem ért meg semmit. Ha csak egy csöpp ész is szorult volna belé, akkor nem jön ide. Hiszen mit ér egy napsütésben lakó lény gázkincsekkel meg ezüst jégcsillagokkal?

A krionidák elámultak a bölcs nagy bölcsességén, s megnyugodva hazatértek otthonukba, ahol kellemes fagy várta őket. Azóta senki sem próbálta megtámadni Krióniát, mert nincs több ostoba zsivány a világmindenségben; ámbátor némelyek szerint akadnának még jócskán, csak nem tudják az utat.

AZ URÁNFÜLEK

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy csillagmérnök, aki csillagokat gyújtogatott, hogy legyőzze a sötétséget. Elment ez a csillagmérnök az Androméda-ködbe, mikor az még csupa fekete felhő volt. Gyorsan megpörgette az egészet, s amikor már forgott, elővette a sugarait. Háromféle volt: vörös, lila és láthatatlan. Rásózott az elsővel egy csillaggolyóbisra, mire abból nyomban vörös óriás lett, de a köd még nem vált világosabbá. Megcsippentette a második sugárral, ettől már fehérre izzott. Odaszólt az inasának: „Vigyázz rá!” – és elment, hogy a többi csillagot is kigyújtsa. Az inas várt ezer évet, még ezret, de a mérnök csak nem jött vissza. Elunta a várakozást. Rácsördített a csillagra, mire az fehérből kékké vált. Ez tetszett neki, s azt hitte, most már mindent tud. Tovább akarta izzítani, de megégette magát. Belekukucskált a csillagmérnök otthagyott ládájába, de semmi sem volt benne, túlságosan is semmi: a láda fenekét se látta. No, kitalálta, hogy ez a láthatatlan sugár. Rá akart vele húzni a csillagra, csak azt nem tudta, hogyan. Hát fogta a ládát, és belevágta az egészet a tűzbe. Felfénylett erre minden felhő Androméda-szerte, mintha százezer nap gyúlt volna ki, és nappali világosság támadt az egész ködben. Megörült az inas, de nem sokáig örülhetett, mert a csillag felrobbant. Repülve jött a csillagmérnök, látván a bajt, s hogy semmi kárba ne vesszen, elkapta a tűzfoszlányokat, és bolygókat csinált belőlük. Az elsőt gázból gyúrta, a másodikat szénből, a harmadikhoz már csak a legnehezebb fémek maradtak, ebből tehát aktinida-gömb lett. A csillagmérnök meglóbálta, elhajította, s azt mondta: – Százmillió év múlva visszajövök, megnézem, mi lett belőle. – Azzal elrepült megkeresni az inasát, mert az ijedtében kereket oldott.

A bolygón pedig, amely az Aktinia nevet kapta, létrejött egy hatalmas állam: a platinidáke. Ezek a platinidák olyan nehezek voltak, hogy csak az Aktinián tudtak járni-kelni, más bolygókon beszakadt alattuk a föld, és egyetlen kurjantásuktól leomlottak a hegyek. De a saját bolygójukon nemigen kurjongattak, inkább lábujjhegyen jártak, mert uralkodójuk, Tóriás, szerfölött kegyetlen volt. Platinahegybe vájt palotában lakott, hatszáz hatalmas teremben, de mindegyikben csak egy-egy karja fért el, olyan iszonyú nagy volt. Kijönni ugyan nem tudott a palotából, de szörnyen gyanakvó lévén, mindenütt kémeket tartott, és kapzsiságával is gyötörte alattvalóit.

A platinidáknak éjszaka nem volt szükségük lámpára vagy tűzre, mert bolygójuk minden hegye radioaktív volt, s fényüknél még újholdkor is meg lehetett találni az elveszett gombostűt. Nappal, mikor túl forrón tűzött a nap, a platinidák a hegyek barlangjaiban szundikáltak, csak éjszaka mentek le a fémvölgyekbe. De a gonosz Tóriás megparancsolta, hogy a kohókba, melyekben a platinaötvözeteket olvasztják, dobjanak nagy urántömböket, és országszerte közhírré tétette: minden platinida köteles jelentkezni a királyi palotában, hogy mértéket vegyenek róla, és új páncélt kapjon. Kaptak mellvértet, sisakot, kesztyűt, lábvértet, páncélinget, s mindez világított, hiszen a páncél uránlemezből volt, de a fülek fénylettek a legerősebben.

Ettől fogva a platinidák nem gyűlhettek össze tanácskozni, mert ha csődület támadt, rögtön felrobbantak. Magányosan kellett életüket tengetniük, egymást messze elkerülve, nehogy bekövetkezzen a láncreakció, Tóriás pedig hatszáz kezét dörzsölte örömében, és egyre újabb dézsmákkal sanyargatta népét. Pénzverdéi a hegyek szívében lázasan verték az ólomdukátokat, ólomból volt ugyanis az Aktinián a legkevesebb, s annak volt a legnagyobb ára.

Keservesen nyögték a zsarnokság igáját a gonosz király alattvalói. Némelyek lázadást akartak szervezni Tóriás ellen, kézzel-lábbal mutogatva szőtték terveiket, de semmi sem lett a dologból, mert mindig akadt olyan együgyű, aki odaszaladt megkérdezni, miről van szó, és maflasága miatt az egész összeesküvés a levegőbe repült.

Élt az Aktinián egy ifjú feltaláló, Piron nevezetű, aki olyan vékony drótot tudott húzni platinából, hogy az abból készült hálóval elfoghatták a felhőket. Feltalálta Piron a drótos távírót is, aztán olyan vékony drótot használt, ami már nem is volt, és így keletkezett a drót nélküli távíró. Remény költözött Aktinia lakóinak szívébe, azt gondolták ugyanis, hogy most már csak sikerül majd összeesküvést szőni. De az ármányos Tóriás minden beszélgetést lehallgatott, mert mind a hatszáz kezében egy-egy platinaantenna volt, tudta tehát, miről beszélnek alattvalói, és mihelyt meghallotta a „lázadás” vagy „összeesküvés” szót, rájuk bocsátott egy gömbvillámot, és tűztócsává olvasztotta az összeesküvőket.

Piron elhatározta, hogy túljár a király eszén. Mikor barátaival tanácskozott, „lázadás” helyett azt mondta, hogy „csizma”, „összeesküvés” helyett azt, hogy „sarkantyú”, így szervezte a felkelést. Tóriás csodálkozott, miért lettek az alattvalói ilyen lelkes csizmadiák, hiszen nem tudta, hogy a „rámán varrás” azt jelenti: „tüzes karóba húzni”; a szűk csizmán pedig az ő zsarnokságát értik. De azok, akikhez Piron fordult, nem mindig értették meg, hiszen terveit csak csizmadiául fejthette ki. Magyarázott, ahogy tudott, de mivel nem értették, óvatlanságból egyszer azt sürgönyözte: „plutóniumlemezt szabni”, mármint csizmatalpaláshoz. Ettől megijedt a király, hiszen a plutónium az urán édestestvére, az urán a tóriumé, őt meg Tóriás-nak hívták. Nyomban kiküldte a páncélos őrséget, hogy fogják el Piront, és vessék lába elé, az ólompadlóra. Piron nem vallott be semmit, a király mégis a palládiumbástyába csukatta.

Szertefoszlott a platinidák minden reménysége, de közben eljött az idő, és visszatért a csillagmérnök, a három bolygó alkotója. Megnézte messziről, milyen világ van az Aktinián, s azt mondta magában: „Ez így nem maradhat!” Gubót szőtt a legvékonyabb és legkeményebb sugárzásból, belerakta saját testét, hogy ott várjon visszatértéig, aztán szegény csavargó alakját öltötte magára, és lerepült a bolygóra.

Mikor besötétedett, és csak a távoli hegyek hideg koszorúja világította meg a platinavölgyet, a csillagmérnök közeledni akart Tóriás király alattvalóihoz, de azok riadtan menekültek, félve az uránrobbanástól, és ő hiába kergette hol az egyiket, hol a másikat, nem értve, miért iszkolnak előle. Zengő léptekkel járta a pajzs formájú, kerek dombokat, s elérkezett a bástyához, ahol Tóriás a láncra vert Piront tartotta. Meglátta őt Piron a rácson keresztül, és rögtön észrevette, hogy a csillagmérnök, bár külsejét tekintve szerény robotnak látszik, más, mint a platinidák: ugyanis egy csöppet sem fénylett a sötétségben, inkább szurokfekete volt. Ennek oka pedig csak az lehetett, hogy páncéljában egy morzsa urán sincsen. Piron kiáltani akart neki, de a száját összecsavarozták, hát szikrákat csiholt, s fejét a börtönfalba verve. A mérnök meglátta a szikrákat, odament a bástyához, és benézett a rácson. Piron nem tudott beszélni, de a láncait csörgethette, hát elcsörgette a csillagmérnöknek a teljes igazságot.

– Tűrj és várj – mondta amaz –, minden jóra fordul!

Elment Aktinia legvadabb hegyeibe, és három nap, három éjjel kadmiumkristályokat keresett. Mikor már eleget talált, palládiumkövekkel lemezt kovácsolt belőlük. A lemezből kadmium fülvédőket szabott, és szépen lerakta őket a házak küszöbére. A platinidák megtalálták, és csodálkozva rögtön fel is vették, mivel éppen tél volt.

Éjjel megjelent köztük a csillagmérnök, és egy izzó drótocskát lengetve, tüzes vonalakat írt a levegőbe. Ezt írta: „Most már nyugodtan közeledhettek egymáshoz, a kadmium megvéd az uránrobbanástól.” De a király kémjének vélték, és nem hallgattak a tanácsaira. Mérgelődött a csillagmérnök, hogy nem hisznek neki, s elment a hegyekbe. Uránércet gyűjtött, ezüstös fémet olvasztott belőle, abból pedig fényes dukátokat vert; egyik oldalukon Tóriás csillogó profilja volt, a másikon hatszáz karjának képe.

Dukátokkal megrakodva visszajött a völgybe, és csudát mutatott a platinidáknak: messzire dobálta a dukátokat, egyiket a másikra, csengő halomba, s amikor még egyet rájuk dobott, megreszketett a levegő, vakító fény csapott fel a dukátokból; fehér tűzgömbbé váltak, s miután a szél mindent szétfújt, csak egy kráter maradt a sziklában.

Aztán másodszor is dobálni kezdte a dukátokat a zsákjából, de másképp, mint az előbb: minden dukátot lefödött egy kadmiumlemezkével, és bár a pénzhalom hatszor akkorára nőtt, mint az előbb, mégsem történt semmi. Most már hittek neki a platinidák, összedugták a fejüket, és tettvágytól égve nyomban összeesküvést kezdtek szőni Tóriás ellen. Meg akarták dönteni a királyt, de nem tudták, hogyan, mert a palotát sugárfal vette körül, a felvonóhídon pedig hóhérgép állt, és aki nem tudta a jelszót, azt miszlikbe aprította.

Éppen közeledett az adófizetés napja, mert a kapzsi Tóriás újabb dézsmát rendelt el. A csillagmérnök kiosztotta a platinidáknak az urándukátokat, s azt tanácsolta, hogy azokkal fizessék az adót. Így is tettek.

Örült a király, hogy ennyi fényes dukát került a kincstárába, mert nem tudta, hogy uránból és nem ólomból vannak. Éjjel aztán a csillagmérnök megolvasztotta a börtönrácsot, és kiszabadította Piront. Amint némán ballagtak a völgyben, a radioaktív hegyek fényében, amelyek úgy sorakoztak egymás mellett, mintha fényes holdak koszorúja szállt volna le a látóhatárra, egyszerre csak roppant világosság támadt, mert a király kincstárában akkorára nőtt az uránpénzhalom, hogy bekövetkezett a láncreakció. Az iszonyatos robbanás szétvetette a palotát és Tóriás ormótlan fémtestét, de olyan erővel, hogy a zsarnok hatszáz karja leszakadt, és kirepült az űrbe. Volt nagy öröm az Aktinián. Piron lett a bolygó igazságos királya, a csillagmérnök pedig visszatért a sötétségbe, előszedte testét a sugárgubóból, és továbbment a csillagokat gyújtogatni. Tóriás hatszáz platinakarja máig is a bolygó körül kering, mint valami gyűrű, olyasféle, mint a Szaturnuszé. Pompásan világít, százszor erősebben, mint a radioaktív hegyek, és vidáman mondják olykor a boldog platinidák:

– Nézzétek, milyen szépen ragyog az öreg Tori!

HOGYAN GYŐZTE LE ÖNGERJESZTŐ ERG A SÁPATAGOT?

A hatalmas Boludár király élt-halt a furcsaságokért. Egész életében ezeket gyűjtötte, olykor még a fontos államügyekről is megfeledkezett miattuk. Volt egy óragyűjteménye, benne hajnalfényből készült órák, táncoló toronyórák, felhőkronométerek. Kitömött élőlényeket is gyűjtött, voltak remek példányai a világmindenség legtávolabbi csücskeiből, s egy külön teremben, üvegharang alatt tartotta a legritkább lényt, a Homosz Antroposz nevű, csudamód sápadt kétlábút, kitűnő állapotban; még szemei is voltak, illetve csak szemüregei, s a király két szép rubinkövet rakatott beléjük, hadd nézzen a Homosz bíborpillantással. Boludár, ha jókedvében volt, legkedvesebb vendégeit elhozta ebbe a terembe, s megmutatta nekik a kitömött szörnyeteget.

Egy szép napon híres űrtudós vendégeskedett a király udvarában. Vénséges vén volt ez a Holazon nevű tudós, kristályaiban kissé már bomladozott is az értelem az öregségtől, de mindenfajta galaktikus bölcsesség tárházának hírében állott. Azt beszélték róla, hogy zsinórra tudja fűzni a fotonokat, és nyakláncokat csinál fényből; sőt még azt is tudja, hogyan lehet eleven antroposzt fogni. Hallott erről a király, és nyomban kinyittatta pincéit; az űrtudós nem utasította vissza a szíves kínálást, s miután a kelleténél többet húzott a leydeni palackból, úgyhogy egész testében kellemes áramok terjedeztek, elárulta a királynak a rettentő titkot, sőt megígérte, hogy szerez neki egy antroposzt, aki holmi csillagközi törzs uralkodója. Igaz, borsos árat szabott: annyi öklömnyi gyémántot, amennyit az antroposz nyom, de a király kapva kapott az ajánlaton.

Másnap Holazon útnak indult, a király pedig dicsekedni kezdett a koronatanács előtt, hogy micsoda szerzeményt vár; nem is titkolhatta volna, hiszen már el is rendelte, hogy a palota kertjében, ahol a legszebb kristályok nőnek, kalitkát építsenek vastag vasrudakból. Az udvaroncok nagyon megrémültek. Látván, milyen hajlíthatatlan a király, a palotába hívattak két bölcs homológust. A király szívesen fogadta őket, mert kíváncsi volt, mit beszél majd Szalámid és Táladon, a két tudós, a sápadt lényről; hátha olyasmit is tudnak róla, amit ő még nem ismer.

– Igaz-e – kérdezte, mihelyt azok illő tiszteletadás után fölemelkedtek –, hogy a homosz a viasznál is lágyabb?

– Igaz bizony, felség – bólogatott a két tudós.

– És az is igaz, hogy az arcuk alján lévő réssel különféle hangokat tudnak adni?

– Igaz, felség, sőt még az is igaz, hogy ebbe a résbe a homosz különféle dolgokat töm, aztán mozgatni kezdi a feje alsó részét, amely zsanérral van a felsőhöz erősítve, ily módon felaprítja ama dolgokat, majd beszippantja őket a belsejébe.

– Különös szokás, már hallottam róla – szólt a király. – De mondjátok, bölcseim, miért csinálja ezt?

– Erre vonatkozólag négy elmélet van, felség – felelték a homológusok. – Az első szerint azért teszi, hogy megszabaduljon a fölös méregtől, mert hihetetlenül mérges. A második szerint csak a pusztítás kedvéért csinálja, ugyanis legfőbb örömét abban leli. A harmadik elmélet szerint puszta mohóságból, mert mindent elnyelne, ha tehetné; a negyedik…

– Jól van, jól van! – vágott közbe a király. – És az igaz-e, hogy vízből van, de mégis olyan átlátszatlan, mint az a báb a gyűjteményemben?

– Az is igaz! Belsejében rengeteg nyálkás cső van, azokban keringenek a folyadékok; vannak köztük sárgák, vannak gyöngyszínűek, de legtöbb a piros, ez hordozza az oxigénnek vagy élenynek nevezett szörnyű mérget: aminek ez a gáz a közelébe kerül, nyomban rozsdává marja, vagy lángra lobbantja. Ezért aztán a homosz is gyöngyszínű, sárga vagy rózsás. Ámde, felséges urunk, alázatosan kérünk, kegyeskedjél letenni arról a gondolatról, hogy eleven homoszt hozatsz ide, mert ez a lény minden más teremtménynél erősebb és gonoszabb…

– Fejtsétek ezt ki tüzetesebben! – buzdította a király a bölcseket, azt színlelve, hogy kész hajlani tanácsukra. Pedig valójában csak roppant kíváncsiságát akarta kielégíteni.

– A lényeket, amelyek közé a homosz is tartozik, kocsonyásoknak nevezik, uram. Szilikonidákra és proteidákra osztjuk őket; az előbbiek állaga sűrűbb, ezért kovalényeknek is nevezik őket; az utóbbiak lazább felépítésűek, s a különböző szerzőknél más-más néven szerepelnek, úgymint: a nagy Pollimeder ragacsoknak vagy csirizeknek nevezi őket, Tricefalosz Arboridosz pempőknek vagy pudingoknak, végül Rézfejű Analcimander nyálkaszemű csuszpájzoknak…

– Hát igaz, hogy még a szemük is nyálkás? – érdeklődött mohón Boludár király.

– Az bizony, uram! Ezek látszólag gyenge és törékeny lények, amelyek ha hetven lépcsőfokról lepottyannak, már csak egy vörös tócsa marad belőlük, azonban velük született ravaszságuk folytán veszedelmesebbek az Asztrális Gyűrű minden örvényénél és zátonyánál együttvéve! Ezért hát könyörgünk, felség, hogy az ország javára való tekintettel…

– Jól van, fiaim, jól van! – szakította félbe őket a király. – Most elmehettek, én pedig majd mindent megfontolok és meggondolok.

Földig hajoltak a bölcs homológusok, és nyugtalan szívvel távoztak, mert sejtették, hogy Boludár nem tett le vészterhes szándékáról.

Nem sokkal ezután, éjnek idején egy csillaggálya érkezett óriási csomaggal. A rakományt nyomban a király kertjébe szállították. Másnap megnyíltak az aranykapuk a birodalom minden alattvalója előtt; s a briliáns bokrok, jáspisból faragott lugasok és márványcsodák között szemük elé tűnt a vaskalitka, benne egy sápadt, nyamvadt csodalény, amely egy hordócskán csücsült, előtte egy tányérban valami furcsa folyadék, amely olajszagú volt ugyan, de olyan, mint az odaégett, tehát felhasználásra már nem alkalmas olaj. A csodalény azonban a legnagyobb nyugalommal merítgetett valami kis lapátfélét a tányérba, és buzgón arcnyílásába öntögette az olajos mismást.

A nézők elnémultak a borzalomtól, amikor elolvasták a kalitkán lévő feliratot, kiderült ugyanis, hogy egy Antroposz Homoszt, egy eleven sápatagot látnak maguk előtt. Ám a csőcselék hamarosan ingerelni kezdte, ekkor a homosz felállt, elővett valamit a hordócskából, és maró folyadékot kezdett locsolni a garázdákra. Ki menekülőre fogta, ki meg köveket ragadott, hogy agyonverje az ocsmány szörnyet, de az őr egykettőre elzavarta őket.

Tudomást szerzett minderről Elektrina, a király leánya. Úgy látszik, örökölte atyja kíváncsiságát, mert bátran oda-odamerészkedett a ketrechez, amelyben a szörny hol vakarózással töltötte az idejét, hol meg annyi víz és büdös olaj benyakalásával, hogy attól a király ezer alattvalója tüstént meggebedt volna.

A homosz hamar megtanulta az értelmes beszédet, s még Elektrinával is szóba mert elegyedni.

Megkérdezte egyszer a királylány, mi az a fehér, ami a szájában csillog.

– Úgy hívják, hogy fogak – felelte.

– Adjál nekem legalább egy ilyen fogat a rácson át! – rimánkodott a királylány.

– És mit adsz érte cserébe? – kérdezte a homosz.

– Odaadom az aranykulcsocskámat, de csak egy pillanatra.

– Miféle kulcsocska az?

– Az én kulcsom, amivel az értelmemet minden este föl kell húzni. Hiszen biztosan neked is van…

– Az én kulcsom másfajta – felelt kitérően a homosz. – No és hol van?

– Itt a mellemen, az aranyfödél alatt.

– Hát add ide!

– És adsz egy fogat?

– Adok…

A királylány kicsavart egy aranycsavart, felnyitotta a födelet, elővette az aranykulcsocskát, és beadta a rácson. A sápatag mohón megragadta, és vihogva a ketrec mélyébe szaladt. Sírt, könyörgött a királylány, hogy adja vissza a kulcsot, de hiába. Senkinek sem merte elárulni, mi történt, hát búsan visszabandukolt a palotába. Bizony botorul cselekedett, de hát szinte gyermek volt még.

Másnap reggel a szolgák élettelenül találták kristályágyában. Odafutott a király, a királyné, az egész udvar, Elektrina meg csak feküdt, mintha aludna, de nem lehetett fölkelteni. Hívatta a király az udvari főszerelőket és műszerész doktorokat, megvizsgálták a királylányt, s felfedezték, hogy a födél nyitva, a csavar meg a kulcsocska sehol! Lett is a palotában nagy felfordulás, futkosott az egész háznép, keresték a kulcsot, de hiába. Másnap aztán jelentették a kétségbeesett királynak, hogy a sápatag beszélni akar vele az elveszett kulcsocska ügyében. A király személyesen sietett a kertbe, a csodalény pedig azt mondta neki, hogy tudja, hol vesztette el a királylány a kulcsot, de csak akkor árulja el, ha a király szavát adja, hogy őt nyomban szabadon engedi, és űrdereglyét is ad, amivel hazatérjen. A király nem állt rá egykönnyen, előbb tűvé tétette az egész parkot, de végül is engedett. Fölszerelték az űrdereglyét, és a sápatagot szigorú őrizet alatt előhozták a ketrecből. A király a hajónál várt, de az antroposz kijelentette, hogy csak akkor árulja el a kulcs hollétét, mikor már a fedélzeten lesz.

Amikor aztán beszállt, kidugta a fejét a kisablakon, felmutatta a csillogó kulcsocskát, s így kiáltott:

– Itt van a kulcs! Magammal viszem, király, hogy a lányod soha többé föl ne ébredjen, mivel bosszút fogadtam, amiért megszégyenítettél, vasketrecbe dugtál, világ csúfjára mutogattál!

Tűzoszlop csapott ki az űrdereglye tatjából, s a hajó a döbbent nézők szeme előtt a magasba emelkedett. Utána küldte a király leggyorsabb űrvadászait és versenyrakétáit, de legénységük üres kézzel tért vissza, mert a ravasz sápatag összezavarta a nyomokat, és egérutat nyert.

Látta már Boludár király, milyen rosszul tette, hogy nem hallgatott a bölcs homológusokra, de hát késő volt a bánat. A legjobb műszerész doktorok próbáltak pótkulcsot csinálni, jött a királyi főkulcsár, jöttek az udvari vésnökök és fegyverkovácsok, főaranyozók és főszerelők, lakatnokok és sperhaknisták, próbálkoztak, de hiába. Látta a király, hogy nincs más lehetősége: vissza kell szerezni az aranykulcsocskát a sápatagtól, máskülönben örök sötétség borul a királylány ifjú életére.

Kihirdette hát az egész országban, hogy ez meg ez történt, a Homosz Antroposz, vagyis a sápatag, elrabolta az aranykulcsot, és aki elfogja a rablót, vagy legalább visszaszerzi az éltető kincset, és felébreszti a királyleányt, azé lesz a lánya és fele királysága, holta után pedig örökli a trónt.

Tódultak is a vakmerő vállalkozók. Voltak köztük híres acélvitézek, de voltak ravaszdi szélhámosok is, robotolvajok, kibetörők; megérkezett nagy dérrel-dúrral Megawatt Szvetozár vitéz, a híres oszcillátor, akinek akkora a feszültsége, hogy messze földön senki sem birkózhat vele. Jöttek kóbor lovagok távoli országokból, jött a két deli Autómat, száz csatában edzett vitézek; jött a hírneves Protézis, a nagy konstrukcionista, aki két szikrafogót viselt, egy feketét meg egy ezüstöt. Jött a monokristályokból épült, hórihorgas Arbitron Kozmozofovics, meg Palibaba, az intelektrikus, aki negyven roböszvér hátán, nyolcvan ládában hozta el a sok gondolkodástól rozsdás, de híresen leleményes, vén számítógépét. Jött három hős a szelektriták nemzetségéből: Diódusz, Triódusz és Heptódusz, ezeknek a fejében tökéletes vákuum lakott, s így elméjük fekete volt, mint a csillagtalan éjjel. Jött Perpétuán, tetőtől talpig damaszkuszi páncélban, háromszáz hengeres, zöldrozsdás akkumulátorral, meg Matríciusz Perforátusz, akinek egyetlen napja sem múlhatott el anélkül, hogy valakit agyon ne integrált volna. Magával hozta hűséges Robodriját is, amely a visszacsaholás elve alapján működött. Egyszóval mindenki eljött, és amikor az udvar már telis-tele volt vitézekkel, a kapu elé gördült egy hordócska, s abból higanycseppecskék formájában előgurult Öngerjesztő Erg, aki tetszés szerint változtatta külső alakját.

Nagy lakomát csaptak a hősök koszorújának, úgy kivilágították a palota termeit, hogy a márványtetőn rózsásan átderengett a fény, mint a felhőkön alkonyatkor. Aztán elindultak a vitézek, ki-ki más irányban, hogy felkutassák a sápatagot, halálos párbajra hívják, visszaszerezzék az aranykulcsocskát, és imigyen elnyerjék a királylány kezét meg a királyságot.

Elsőnek Megawatt Szvetozár indult el. A Zselatin bolygóra repült, ahol a kocsonyoncok törzse él, mert azt remélte, ott majd hírt hall a sápatagról. Leszállt a bolygón, de rögtön el is merült benne; kapálózva tipródott a kocsonyában, távirányított kardjával próbált utat törni, de túlságosan felhevült, és megrepedt a hűtése. Idegen földön lelte sírját a páratlan bajnok, deli katódjait örökre elnyelte a kocsonyoncok remegő földje.

A két büszke Autómat a radiomantok országába repült, akik a világító gázokból építik palotáikat, szörnyen radioaktívak, és annyira fukarok, hogy minden este megszámolják bolygójuk minden atomját. Álnok módon fogadták a zsugori radiomantok a két Automátot. Elvezették őket egy szakadékhoz, amely tele volt ametiszttel, ónixkővel, krizoprázzal meg acháttal, s amint a két lovag szedegetni kezdett a kincsekből, megkövezték őket: drágakő lavinát zúdítottak rájuk a magasból, szivárványos zuhatagot, ezerszínű csillagesőt, sziporkázó fénye az egész környéket beragyogta. A radiomantok ugyanis titkos szövetségben voltak a sápatagokkal, de erről nem tudott senki. Harmadiknak Protézis indult el, a konstrukcionista. Soká hajózott a csillagközi sötétségben, mígnem elért az algonok országába. Meteorok kőtájfunjai járnak azon a vidéken, meteoreső falába ütközött Protézis hajója, törött kormánnyal sodródott tovább a mélységek fölött, a távoli napok felé, s vakon bolyongtak a fények a boldogtalan dalia szemének halott tükrében. A negyediknek, Arbitron Kozmozofovicsnak eleinte több szerencséje volt. Átvágott az Androméda-szoroson, a Vadász négy csigaörvényén, s a fényhajózásnak kedvező, békés űrbe jutott; fürge sugárként maga támaszkodott a tatnak, és lángvarkoccsal jelölve nyomát, elérte Majeszticia partjait. A rideg bolygó meteoritsziklái között megpillantott egy hajóroncsot: a bárkáét, amelyen Protézis indult útnak. Bazalthalom alá temette a szerencsétlen konstrukcionista testét, amely éppoly hatalmas, hideg és csillogó volt, mint életében, de levette róla a két szikrafogót, az ezüstöt meg a feketét, hogy pajzsul szolgáljanak, és továbbindult. Vad hegyvidék volt Majeszticia, kőlavinák mennydörögtek a hegyoldalakon, ezüst villámdudva burjánzott a komor felhőkben, a szakadékok fölött. Eljutott a lovag a horhosok vidékére, ott támadták meg a majesztiták egy zöld malachitszurdokban. Villámokkal lövöldöztek rá fentről, de ő szikrafogó pajzsával visszaverte a tűznyilakat; erre megragadtak egy vulkánt, kráterét lefelé fordították, beirányozták, és abból okádták rá a tüzet. Földre zuhant a lovag, a forró láva a koponyájába hatolt, és kifolyt belőle minden ezüst.

Az ötödik, Palibaba, az intelektrikus, egyáltalán el sem indult. Letanyázott Boludár országának határán, a roböszvéreket kicsapta a csillaglegelőkre, ő meg a gépét építgette-szépítgette, programozta, ide-oda futkosott a nyolcvan láda között, s amikor úgy megszívták magukat árammal, hogy már csak úgy duzzadtak az okosságtól, pontosan kigondolt kérdéseket kezdett föltenni nekik: merre lakik a sápatag? Miféle út vezet hozzá? Hogyan lehetne legyőzni? Hogyan lehet rávenni, hogy visszaadja a kulcsocskát? De a gép homályos és kitérő válaszokat adott. Megdühödött Palibaba, bőszen nyaggatta masináját, ütötte-verte, szidalmazta, miközben izzó réz szaga kezdett terjengeni.

– Mondod meg rögtön az igazat, átkozott vén számológép! – Ezüst ónkönnyeket sírva kiolvadtak a biztosítékok, csörömpölve megrepedtek a túlhevült csövek, és Palibaba ottmaradt a kiégett ócskavassal, dühösen lóbálva a botját. Szégyenszemre haza kellett kullognia. Új gépet fabrikált, de az csak négyszáz év múlva készült el.

A szelektriták kalandos útja volt a hatodik vállalkozás. Diódusz, Triódusz és Haptódusz bőséges készleteket vitt tríciumból, lítiumból és deutériumból, mert azt tervezték, hogy majd nehézhidrogén-robbantásokkal nyitnak maguknak utat a sápatagok földje felé. Csak éppen azt nem tudták, hogy merre induljanak. Meg akarták kérdezni a tűzlábúaktól, de azok városuk aranyfalai közé zárkóztak előlük, és lángokkal rugdalóztak; a harcias szelektriták megostromolták a várost, nem sajnálták a deutériumot meg a tríciumot, úgyhogy a felhasadozó atomok pokoltüze csillagokkal szórta be az eget. De a város aranyfalai a tűzben megmutatták igazi természetüket: sárga kénfüstté váltak, hiszen piritbol emelték őket. Elesett a hős Diódusz, a tűzlábúak rátapostak, agya szétfröccsent, mint a tarka kristálycsokor, s páncéljára pergett. Fivérei eltemették fekete ólomsírba, és továbbvonultak, míg el nem érték az ozmalán birodalmat, ahol Asztrocid király, a nagy csillagölő uralkodott. Kincstára tele volt a fehér törpékből kihámozott, szörnyen nehéz tűzmagokkal, melyeket erős palotamágnesek tartottak, nehogy átszakítsák a padlót, és a bolygó mélyébe zuhanjanak. Aki erre a földre lépett, kezét-lábát sem bírta mozdítani, mert az iszonyú gravitáció jobban megbéklyózta minden csavarnál és láncnál. Nehéz dolga volt itt Triódusznak és Heptódusznak, mert Asztrocid, mihelyt várából megpillantotta őket, előrántott néhány tűzokádó fehér törpét, s a lovagokhoz vagdosta. Mégis legyőzték, s a király elárulta nekik, merre vezet az út a sápataghoz, jobban mondva, csupán elámította őket, mert maga sem tudta, csak meg akart tőlük szabadulni. A vitézek most a ködök fekete magjába utaztak, de vesztükre, mert Triódusz egyszerre csak eltűnt, talán lelőtte valaki antianyag-parittyával, például egy kóbor kibervadász, vagy talán egy ottfelejtett antipetárdába lépett a farkatlan üstökösön. Elég az hozzá, hogy Triódusz megsemmisült, éppen csak annyit tudott még kiáltani: „Bit-bit-hurrá!!”, ami törzsének kedvenc csatakiáltása volt.

Heptódusz makacsul továbbhaladt, de őt is keserű vég várta. Hajója két gravitációs örvény közé került, amelyeknek Bahridisz és Szcintilla a nevük; a Bahridisz gyorsítja az időt, a Szcintilla lassítja, és van köztük egy holtsáv, amelyben az idő se előre, se hátra nem moccan. Ide sodródott a szegény Heptódusz, elevenen megdermedt, és azóta is ott van, számtalan fregatt és bárka között, temérdek csillagutas, űrkalóz és ködcsavargó társaságában. Egy pillanatot sem öregszik, csak van és van a csendben és iszonyatos unalomban, amelynek a neve Örökkévalóság.

Miután a három szelektrita útja ilyen gyászosan végződött, Perpétuán, aki a hetedik lett volna, sokáig nem indult el. Hosszan készülődött a hadjáratra, egyre hárítósabb villámhárítókat, egyre szikrázóbb szikravetőket próbált ki, és elhatározta, hogy a biztonság kedvéért erős csapatot toboroz. Gyülekeztek is a marcona zsoldosok meg a vitézi életre vágyó ifjú vaslegények. Űrbandériumot alakított Perpétuán, mégpedig páncélos nehézrobotságot, lehengerész-gyalogságot, meg a szét-roppancsok könnyű osztagait. De mikor végiggondolta, hogy most már el kell indulnia, életét ismeretlen országokban kell végeznie, s majd valami távoli pocsolyában fog rozsdásodni, huzalaiba szállt a bátorság, szörnyen megsajnálta magát, és csapatával együtt szépen hazavonult, topáz könnyeket sírva restelkedésében és bánatában, mivel gazdag úr volt, kincsekkel teli lelkű.

Az utolsó előtti bajnok, Matríciusz Perforátusz, okosan látott a dologhoz. Hallott a pigmeliusok országáról, ezek amolyan robottörpécskék, akik onnét erednek, hogy tervezőjük kezében megcsúszott a grafosz a rajztáblán, ezért a sokszorosítóból csupa púpos korcs került ki, de átalakítani őket már nem volt érdemes, hát úgy maradtak. Ezek a törpék, mint más törpék a kincset, tudást gyűjtögetnek.

Bölcsességük abban áll, hogy műgyűjtői a tudásnak, nem hasznosítói; hozzájuk indult Perforátusz, de nem harci vértben, hanem pompás ajándékoktól roskadozó gályán. Vitt nekik pozitronhímes, neutronsujtásos díszruhákat, öklömnyi aranyatomokat, habzó ionoszférával teli amforákat. De a pigmeliusokat még az űrpincékben érlelt, nemes vákuum sem érdekelte; s azzal is hiába fenyegette őket, hogy rájuk uszítja a vicsorgó Robodrit. Végül aztán megszánták, és adtak neki egy kalauzt, de az milliárdkarú polipolip volt, és egyszerre mutatott a világ minden irányába.

Mit tehetett Perforátusz, elkergette a polipolipot, és a sápatag nyomába eresztette Robodrit, de kiderült, hogy téves a nyom, mert egy kalcitüstökös járt arra, és az együgyű Robodri összetévesztette a kalcitot a kalciummal, amely a sápatagok csontjainak fő alkotóeleme. Így aztán eltévedtek, és egyre sötétebb napok között bolyongtak, mert a kozmosz nagyon öreg vidékei felé vitt az útjuk.

Sokáig repült Perforátusz a vörös óriások között, míg egyszer csak észrevette, hogy hajója a néma csillagrajjal együtt ezüstfényű, nagy tükörben tükröződik; elcsodálkozott, és biztos, ami biztos, elővette a szupernóva-oltogatót, amelyet a pigmeliusoktól vásárolt, hogy túlságosan meg ne pörkölődjön a Tejúton. Nem tudta ugyanis, mi került a szeme elé, márpedig az nem volt egyéb, mint egy tércsomó, de olyan iszonyú erejű, hogy még a környékbeli monoaszteriták sem merik megközelíteni, csak annyit mesélnek róla, hogy aki odasodródott, többé nem tér vissza. Máig sem tudni, mi történt Matríciusszal ebben a hírhedt csillagmalomban; a hű Robodri egyedül iszkolt haza, halkan vonítva a holdakra, és zafírszeméből olyan rémület sütött, hogy aki ránézett, megremegett. De sem a hajót, sem a szupernóva-oltogatót, sem Matríciuszt nem látta többé senki.

Az utolsó vállalkozó, Öngerjesztő Erg, egyedül indult útnak. Egy évig és hat napig volt távol. Mikor visszatért, soha nem látott országokról mesélt, például a gejzek földjéről, akik forró méreggejzíreket építenek; aztán a puhaszeműek bolygójáról – ezek fekete sziklákká olvadtak előtte össze, mert mindig így tesznek, ha baj van. Ő kettéhasított egyet, elébe tárult a mészkőszikla, vagyis a csontjuk, ekkor még jobban összeolvadtak, s a végén egy akkora arc nézett rá, mint a fél égbolt; megrohanta, hogy az utat tudakolja tőle, rácsapott tűzkardjával, mire annak megrepedt a bőre, és előbukkantak a fehér, kígyózó idegerdők. Mesélt Aberíciáról, az átlátszó jégbolygóról, amely, mint egy gyémántlencse, az egész kozmosz képét magában foglalja; onnét rajzolta le magának a sápatagok földjéhez vezető utat. Mesélt Alumniáról, az örök hallgatás országáról, ahol csak a csillagfényt látni a lebegő jéghegyek ormán. Mesélt a kenhető lekvoidokról, akik lávából gyúrnak izzó csecsebecséket, meg a gázfaragókról, akik metángőzben, ózonban, klórban és vulkánok füstjében fel tudják szítani az értelem fényét, s egyre azon fáradoznak, hogyan csinálhatnának a gázból lángelméket. Hogy eljusson a sápatagok országába, mesélte, ki kellett fordítani sarkából a Medúzafőnek nevezett napot, de amint éppen kiemelte krómozott zsanérjából, belepottyant a csillag mélyébe, a lila és kékesfehér tüzek közé. a hőségtől egészen összetekeredett a páncélja. Elmondta, hogyan törte a fejét harminc álló napig a varázsszón, amely kinyitja az Asztroszezam kaput, mert csak azon át lehet bejutni a puhányok hideg poklába; hogyan jutott el közéjük, hogyan akarták azok megfogni ragacsos lépjeikkel, aztán kiverni a fejéből a higanyt, vagy mindenestül zárlatossá tenni; hogyan ámítgatták, torz csillagokat mutatva neki, mert az igazit ravaszságból eldugták; hogyan akarták kínzásokkal kivenni belőle, milyen az algoritmusa, és mikor ő mindent kibírt, hogyan csalták kelepcébe. Magnetitsziklát csaptak rá fedélnek, ő azonban nyomban sok kis öngerjesztő Erggé szaporodott, ledobta a vasfödelet, kimászott, és szigorú ítélőszéket tartott a sápatagok fölött egy hónapon és öt napon át. Elmondta, hogyan rohanták meg a szörnyek végső erejükkel tankoszoknak nevezett lánctalpasaikon, ám ez sem segített rajtuk, mert ő változatlan harci hévvel addig ütötte-vágta és aprította őket, míg a lába elé nem hurcolták az álnok, kulcsrabló sápatagot, ő pedig lenyisszantotta a sápatag undok fejét, a tetemet jól kirázta, talált benne egy nekeresd nevű követ, a kövön egy feliratot, s a felirat elmondta a sápatagok zavaros nyelvén, hogy hol van az aranykulcsocska. Öngerjesztő Erg hatvanhét fehér, kék és rubinvörös napot vagdalt miszlikre, míg megtalálta az igazit, és benne a kulcsot.

Hazatérőben megélt kalandjairól, újabb csatáiról említést sem akart tenni, mivel igen vágyakozott már a királylány után, no meg a koronázással egybekötött esküvőt is nagyon várta. Boldogan vezette a királyi pár Erget a királylányhoz, aki dermedten, mély álomba merülve feküdt. Erg fölébe hajolt, mesterkedett valamit a nyitott födél körül, beletett valamit, megforgatta, és láss csodát: a királylány, anyja, apja és az udvar elragadtatására, kinyitotta a szemét, és rámosolygott megmentőjére. Erg lecsukta a födelet, leragasztotta egy kis ragtapasszal, hogy ki ne nyíljon, és megjegyezte, hogy a csavart, noha azt is megtalálta, később elvesztette, miközben Poleander Partobonnal, a jatapurgok császárával csatázott. Erre azonban senki sem figyelt oda, pedig nagy kár, mert a király rájöhetett volna, hogy Erg egyáltalán el sem indult hazulról, csupán kicsi robot kora óta értett mindenfajta zár kinyitásához, s ezért tudta felhúzni Elektrina királylányt. Az elbeszélt kalandok közül egyet sem élt át, otthon csücsülve várta ki az egy évet és hat napot, nehogy gyanút fogjanak, ha túl hamar tér vissza a becses szerzeménnyel, no meg arról is meg akart győződni, hogy vetélytársai közül egy sem tér vissza. Akkor sétált csak be a királyi palotába, felélesztette a királylányt, feleségül vette, majd sokáig boldogan uralkodott Boludár trónján, és füllentésére sohasem derült fény.

Ebből is látszik, hogy színigaz, amit elbeszéltünk, nem pedig mese, hiszen a mesékben mindig diadalmaskodik az erény.

KINCSŐ KIRÁLY KINCSESHÁZA

Kincső király, Ciprózia uralkodója arról volt híres, hogy töméntelen kincset halmozott fel a palotájában. Nem hiányzott az ő kincstárából semmi, amit fehér és sárga aranyból, uránból meg platinából egyáltalán elkészíthet az aranyműves, bőven illesztve remekeibe turmalint és zafírt, ónixot, rubint, hegyi kristályt meg ametisztet. Kincső király szeretett térdig gázolni a drágakövekben, s egyre mondogatta: nincs a világon olyan becses holmi, amit ő már meg ne szerzett volna.

Hírét vette Kincső király hetvenkedésének az a híres mérnök, aki korábban Vizmodárnál, a Diáda és Triáda csillaghalmaz-birodalom uránál volt főbuheramester. Elröppent hát a mérnök úr Kincső király udvarába, s nyomban be is vezették a felség színe elé. Ügyet se vetett a mérnök a fekete agát berakásos aranypadlóra, se a két roppant briliánsból csiszolt trónusra, rögvest közölte a királlyal: ha előhozatja kincsei listáját, akkor ő, Kreáciusz mérnök, egyből mutat neki olyan ékszert, amilyen a királyi kincstárban nincsen.

– Nem bánom – felelte Kincső –, de ha kudarcot vallasz, hat mágnessel hurcoltatlak végig ezüstudvaromon, aranykampókkal tépetlek szét, aztán irídiumba foglaltatom hitvány koponyádat, úgy lógatom ki a napkapura, legalább elriasztja a magadfajta dicsekvő népséget!

Hozták is már a királyi vagyonlistát, hat álló évig körmölte volt a száznegyven gép-gépírnok, de rohammunkában ám!

Kreáciusz fölvitette a fájliánsokat a fekete bástyába, mert oda kvártélyozta be három napra a király. Bezárkózott, de már másnap közölte, hogy kész a király elé állni. Drágakövek káprázatos halmait hordatta ekkor maga köré Kincső király, de Kreáciusz ügyet se vetett a vakító fehér-arany lobogásra, inkább azt kérte, hozzanak neki egy kosárnyi közönséges homokot, földet vagy akár szemetet. Meg is kapta, kiöntötte az aranypadlóra, s belenyomott a kupacba egy szikrácskához hasonlatos, icipici kütyüt. A szikra tüstént beásta magát, s a homokkupac azon nyomban átváltozott eleven ékszerré, amely Kincső király ámuló szeme előtt színesen villódzva, csengve-bongva növekedett, egyre nagyobb és gyönyörűbb lett, kioltotta a szanaszét restelkedő drágakövek halott fényét, s mind, aki csak ott volt, kezét a szeme elé kapta, mert elvakított mindenkit ez a folyvást növekvő, elviselhetetlen szépség. Maga Kincső király is eltakarta arcát, s felkiáltott:

– Elég!

Akkor Kreáciusz lehajolt, rádobott egy másik, fekete szikrát a viruló csodára, s az egy szempillantás alatt vakondtúrássá omlott össze. Roppant harag és irigység hasított Kincső szívébe.

– Megszégyenítettél – mondta. – Ezért kínhalál jár. De ne mondhassa senki, hogy galádul bánok veled, netalán megszegem királyi szavamat, amidőn felnégyeltetlek. Kapsz három lehetőséget. Ha kiállod a próbát, akkor bántatlanul szabadon engedlek. Ha beletörik a bicskád, akkor jaj neked, hitvány idegen!

Kreáciusz nem szólt semmit, csak álldogált nyugodtan, Kincső király pedig folytatta:

– Íme, az első próba! Azzal dicsekszel, hogy bármire képes vagy. Nos, hát juss be föld alatti kincstáramba még ma éjjel! Bizonyságát kell adnod, hogy a szívéig hatoltál. Tudd meg, hogy a kincstáramnak négy szintje van. A legalsó, hófehér szint üres, nincs ott semmi egyéb, csak a briliánstojás. Abba üreget fúrtak, a mélyén egy fémgolyó van. Holnap, pontosan délben jöjj a palotámba, és mutasd föl nekem azt a golyót! Most elmehetsz.

Kreáciusz meghajolt, és elment. Kegyetlen csapdát állított neki Kincső király – még ha bejut is a kincstárba a mérnök, élve onnan ki nem jut a fémgolyóval, mert az színtiszta rádium, a falat is átégeti szörnyű sugárzása, s minden elmét összezavar ezerlépésnyi sugarú körben.

Éjnek évadján lejött Kreáciusz a bástyájából, s a palotához osont. A fal fülkéiben ácsorgó őröktől távol maradva megállt, elővette belső zsebéből a dobozkáját, tenyerére tett három tejfehér szikrát, és megfújkálta. Gyöngyszínű felhőcske szállt fel, homályba borultak a fegyveres őrök, lépésnyire se láttak a sűrű ködben. Átsétált közöttük Kreáciusz, s lefelé indult a palota lépcsőjén. El is jutott a kalcedon mennyezetű, topázfalú, zafírpadlós terembe, ahonnét – mint zöld hegyek övezte, kéklő tóból – a kincstár ajtaja nyílott. Lábasfejű fekete gép őrizte az ajtót, háta fölött hullámzott a levegő, mint a délibáb.

– Halljam – szólította meg a gép –, mi az a hely, aminek nincs se fala, se kerítése, mégsem hagyta el soha senki?

– Az a hely a kozmosz – felelte a mérnök.

Megingott nyolc lábán a gép, s éles csörömpöléssel zuhant a zafírpadlóra, mintha óra lánca szakadván, kristályüvegbe vágódna az inga.

Kreáciusz átlépte a gépet, bíbor szikrát szedett elő, s a kincstár titántömb ajtajára fújta. Csapongott egy kicsit a szikra, fényes köröket írt le, aztán bebújt a kulcslyukba. Csakhamar kinőtt onnan egy fehér csíra. Kreáciusz finoman megfogta, s remegő szárak vagy húrok kötegét húzta elő – ez lett a szikrából. Rápillantott, s kiolvasta a tartalmát.

– Remek lakatosmestere van Kincső királynak – gondolta –, lám csak, atomzárat szerelt a kincstárra!

Úgy, bizony: atomfelhőcske volt a kincstár kulcsa. Csak be kell fújni a gázkulcsot a zárba, akkor a ritka elemek – úgymint technécium, nióbium, cirkónium – atomjai a kellő sorrendben elforgatják a racsnikat, és az óriási, villanymotoros reteszek szépen visszahúzódnak. Kiosont Kreáciusz a kincstár előcsarnokából, elsétált a város körüli hegyekbe, s odakint a csillagfényes éjszakában nekilátott összeszedni a szükséges atomokat.

– No, van már hatvanmillió nióbium atomocska – mormolta pitymallatkor –, van milliárd és hét darab cirkónium, de honnan vegyek technéciumot, mikor abból egy fia atom sincs ezen a bolygón?

Felnézett az égre, s mosolyra derítette a rózsaujjú hajnal – rájött ugyanis, hogy a hiányzó atomok ott vannak a napban. Napcsillagába rejtette kincstárának kulcsát ez a ravasz Kincső! Elővett hát Kreáciusz a dobozkából egy láthatatlan szikrát (ez a legkeményebb sugárzás), és elröptette tenyeréről a felkelő fehér napba. Szisszent a szikra, s eltűnt. Negyed óra se telt el, akkor megremegett a levegő az égen, mert a napsütés technéciumatomokat is hozott. Fülön fogta őket a mérnök, bezárta a dobozba a többi mellé, s indult a palotába, mert sürgette az idő.

A köd megült a kertben, most sem látták az őrök, amint Kreáciusz leszaladt a pincébe, és gyorsan a zárba fújta a gázkulcsot. Lehajolva fülelt, csattantak a karok, de az ajtó meg se moccant.

– Tévedtél, szikra? Ez a fejembe kerülhet! – mordult fel a mérnök. Mérgében az ajtóra csapott, mire az utolsó technéciumatom (még nem hűlt ki egészen, azért olyan kába) gyorsan rúgott egyet, s akkor nesztelenül kitárult az ajtó.

Kreáciusz belépett, átment a tengerzöld smaragdszobán, át a zafírkék másodikon, át a kápráztató, szivárványkarikás gyémánttermen, majd a hófehér teremben meglátta a briliánstojást. Rögtön kótyagos is lett a sugárzástól, hát lekuporodott a küszöbre. Most látta csak át a király fondorlatát.

Vaktában kiszórta dobozából a szürke meg az éjfekete szikrákat, azok habfallá nőttek körülötte, így ment a tojáshoz. És fordult is vissza göndör felhőjében a rádiumgömbbel, bezárta a kaput, aztán sietett a palotába, mert éppen éjfélt kezdett ütni a városi toronyóra. Kincső király már a kezét dörzsölgetve örvendezett, milyen jól fest majd mágnesekhez kötözve, felnégyelve a csúfondáros mérnök.

Vakító fény támadt, amikor a döngő léptű Kreáciusz belépett a trónterembe, s kiejtette kezéből a golyót. A királyi trón lábáig gurult a rádiumgolyó, útja mentén kihunyt a drágakövek fénye, s megvakultak a falak a néma sugárzástól. Reszketett a király, bebújt a trónusa mögé. Jött a negyven legerősebb robolovag, ólompajzsok mögé bújva, négykézláb kúsztak a tüzes golyóbis felé, s addig döfölték messziről a kopjáikkal, míg ki nem gurult a szobából.

Tombolt magában Kincső király, de be kellett ismernie, hogy a mérnök elvégezte első feladatát.

– Na, meglátjuk, mit szólsz a másodikhoz! – morogta.

Parancsára rögvest űrtutajra ültették Kreáciuszt, és felvitték a holdra. Sivár, csupasz kis holdjuk volt, vad sziklákkal vicsorgó. Az űrtutaj kapitánya kidobta a sziklákra a mérnököt, s így búcsúzott tőle:

– Innen kerülj ki, ha tudsz! Holnap délben pedig állj a király elé, mert különben véged!

„No fene! – gondolta Kreáciusz. – Vagy értem jönnek, és kínhalálra visznek, vagy itt döglöm ebben a kősivatagban?” Körülnézett, cudar egy hely… Nyúlt a kedves szikráiért, hát nincsenek. Úgy látszik, álmában kizsebelték a matrózok, királyi parancsra.

– Baj, baj – morogta –, de azért majd csak lesz valahogy… Amíg a jó eszem megvan…

Volt a holdon óceán is, de befagyva. Éles kovakövet pattintott a mérnök, jégtömböket hasított ki, hegyes bástyát épített belőlük. Aztán jéglencsét fabrikált, a fókuszban a nap hevétől megolvadt a fagyott óceán, s Kreáciusz a jégtoronyra locsolta a vizet. A lecsurgó víz ráfagyott a jégkockákra, s elkészült a fényes, sima jégrakéta.

– Hajónk már van – mélázott Kreáciusz –, már csak hajtómű kell… Átkutatta a holdat, de urániumnak vagy más hathatós elemnek nyomát se találta.

– Sebaj – dünnyögte –, végtére megvan még az agyam…

És felnyitotta a fejét. Agya ugyanis nem anyagból volt, hanem antianyagból, és csak azért létezhetett egyáltalán, mert a gondolkodó kristályféltekéket a mágneses taszítás vékonyka rétege választotta el a koponya falától. Kreáciusz beszállt a rakétába, magára is zárta – vizet öntött az ajtóra, majd odafagy… –, lecsücsült a jégpadlóra, s ledobta maga mellé a fejéből kiszedett icipici morzsát.

Iszonyatos villanás vakította el, jégbörtöne őrülten rázkódott, majd a tatjából kilövellő tűzoszlopon kirepült az űrbe. De lendülete nem tartott ki sokáig. Kreáciusz kénytelen volt megint az eszéhez folyamodni, aztán harmadszor és negyedszer is. Aggódott már, mert érezte, fogy az agya, s ettől kissé gyengül. Szerencsére a rakéta beért a bolygó légkörébe, zuhanni kezdett, a súrlódás olvasztotta, fogyasztotta, zuhanása lassult, s végül csak egy kormos jégcsap maradt belőle. De abban a pillanatban Kreáciusz földet is ért, fejét visszacsukta, megigazította, és sietett a palotába. Legfőbb ideje volt, a toronyóra éppen készült elütni a delet.

Kővé dermedt a király, tüzet lövellt a szeme dühében, hiszen biztosra vette, hogy Kreáciusz nem tud visszatérni a szikrás dobozkája nélkül. Azt pedig ő maga zárta el a kincstárába.

– Na jó! – mondta. – Legyen! Jöhet a harmadik próba, szerintem elég könnyű… Kinyitom a városkaput, te elszaladsz, aztán rád küldöm a robotfalkát. A vadászrobotok cafatokra tépnek. De ha netán mégsem, ha itt leszel holnap délben, akkor szabadon engedlek!

– Jól van – felelte a mérnök –, csak egy tűt kérek…

Felkacagott a király:

– Azt megkapod! Ne mondd, hogy nem vagyok kegyes… Aranytűt adjatok neki!

– Nem, felséges uram! – tiltakozott Kreáciusz. – Vastűt kérek!

Amint megkapta, rohant ki a városból, csak úgy porzott. Gúnyosan röhögve nézte a várfalról a király, szentül hitte, hogy ennek ugyan befellegzett. Kreáciusz folyton nyugat felé szaladt, átszelte a bolygó mágneses erővonalait. Hamarosan mágneses lett a tűje, akkor cérnaszálra fűzte; perdült a tű, mutatta, merre van észak.

– Iránytűnk már van, az se rossz… – dünnyögte a mérnök, de fülelt közben, mert dobogó lábak zaját hozta a szél.

A vasrobotok falkája bősz ugatással zúdult ki a kapun, és a préda után eredt. Látta is már Kreáciusz a porfelhőt a horizonton.

– Ha itt lennének a szikráim – sóhajtotta –, könnyen elbánnék veletek, kutyuskáim… De így is elboldogulok, mert itt a tűm!

Rohant tovább, ahogy csak a lába bírta, közben leste a tűt.

A királyi hajtók nyomra vezették a falkát, nyílegyenesen száguldott, akár egy meteor. Hátrasandított a mérnök, látta, mindjárt utolérik a magasfeszültségű, gyors járatú, jó szimatú robotkopók. A porfelhőtől rőtes napsütésben már idáig hallatszott a fogaskerekek ádáz csikorgása.

– Puszta vidék ez – tanakodott Kreáciusz –, de úgy rémlik, kell itt lennie valahol egy vasércbányának…

Ezt a tű mutatta neki, eltérve kissé az északi iránytól.

Futott hát arrafelé, meg is látta hamarosan a rég felhagyott aknát. Kő nem gurul oly gyorsan a szakadékba, ahogyan ő lecsusszant, csak fejét védve köntöse szélével, nehogy már a kristályagya összetörjön.

Odaértek a vaskopók is az aknához, szimatot fogtak, és hajrá lefelé!

Kreáciusz meg rohant a mágnesvas kőbe vájt járdán, de nini! Egyszerre csak nagyot ugrott, s víg táncba kezdett. Sarka csattogott a kövön, mintha duhaj kedvében lenne, felszikrázott a kő, porzott a rőt vasérc, mindenfelé szállongott az aknában a vaspor. Belefutott a robotfalka, a por eltömködte a kopók ízületeit, csikorgott már minden tagjuk; nehéz agyukba is behatolt a vaspor, szikrát hányt a szemük, kiolvadtak a drótjaik, sistergett a sok rövidzárlat. Futásuk egyre lassult, némelyik úgy elbambult, hogy fejjel ment a falnak, repedt páncéljából pedig kibuktak a vezetékek. Amelyik elesett, azt letaposta a többi, sorra elpotyogtak. Volt azért kopó, amelyik tovább üldözte Kreáciuszt, ő meg csak futott, s verte föl a port. Egy mérföldnyire onnan már csak három sánta vaskopó csörtetett utána, mígnem csörömpölve egymásnak rohantak.

Megállt a mérnök a sötét járatban, látta, hogy még mindig követi két kopó, talán szilárdabb a fejük, mint a többié.

– Vacak gyártmány ez a falka – gondolta magában –, kettő híján mindet kiüti a vaspor. No, most rajtuk a sor!

Meghempergett a vasporban, úgy futott a kopók elé.

– Állj! – ordított rájuk. – Kincső király parancsára!

– Te meg ki vagy? – kérdezte az egyik robot. Szimatolt acélorrával, de csak a vasport érezte.

– Szörnyen erős robot vagyok, a fogaim irtó nagyok, vaspáncélom csillog-ragyog! Benne a mágnes szelleme, semmit se tehettek ellene! Ha énrám nem hallgattok, nyomban meg is halhattok!

– Akkor mostan mit csináljunk? – dadogták a robotok, mert a mondókától kissé összezavarodtak.

– Térdeljetek le! – magyarázta a mérnök.

Csörömpölve térdre roskadtak, Kreáciusz meg gyorsan fejükbe szúrt a tűvel, s szikrák lila fénye vetült a kőfalra. A két robot a rövidzárlattól szépen összeomlott.

– Kincső király biztos azt hiszi, egyedül jövök vissza – mosolygott Kreáciusz, és sorra járta a földön heverő kopókat.

Mindnek felnyitotta a fejét, s átkötötte a drótokat. Feléledtek a robotok, de akkor már Kreáciusznak engedelmeskedtek. Ő a falka élére állt, majd bemasíroztak a városba. Ott megparancsolta acélszolgáinak: fogják el a királyt. Kimondta, hogy trónfosztás van, megnyitotta a kincstárat a nép előtt, s miután így mindenkit boldoggá tett, azt tanácsolta, válasszanak maguk közül méltóbb uralkodót. Ő csak a szikrás dobozkáját vette vissza, s nekivágott a csillagdíszes fekete útnak. Azóta is vándorolgat, előbb-utóbb egész biztosan mihozzánk is eljön.

A KÉT SZÖRNYETEG

Réges-régen, az úttalan feketeségben, a galaktikus póluson, egy magányos csillagszigetben volt egyszer egy hatos rendszer; öt napja magányosan keringett, a hatodiknak azonban volt egy bolygója tűzsziklákból, jáspis éggel, s ezen a bolygón virágzott az argensek, vagyis ezüstök hatalmas birodalma.

A fekete hegyek között, a fehér síkságokon emelkedtek városaik: Ilidár, Bizmália, Szinalosz, de a legpompásabb volt Eterna, az ezüstök fővárosa, nappal kék, mint a jéghegy, éjjel domború, mint a csillag. Függő falak védték a meteoroktól, aranynál fényesebb krizopráz paloták sorakoztak benne, meg turmalinbástyák és szurokból öntött tornyok, feketébbek az űrnél. Leggyönyörűbb volt azonban az argens királyok palotája, a negatív építészet híres remeke: tervezői nem akartak gátat szabni sem a pillantásnak, sem a gondolatnak, ezért imaginárius, matematikai kastélyt építettek, amelynek nincs se padlója, se teteje, se falai. Itt lakott az egész bolygón uralkodó Energ-dinasztia.

Treon király idejében azmeus űrhordák támadtak a birodalomra, aszteroidjaik földig lerombolták Bizmália fémvárosát, és azontúl is sokat háborgatták az ezüstöket. Az ifjú Ilorax király, a csaknem mindentudó poliarcha végül összehívatta legbölcsebb csillagmérnökeit, s megparancsolta, hogy vegyék körül az egész bolygót mágneses örvények rendszerével és gravitációs árkokkal, amelyekben az idő olyan őrülten száguld, hogy mihelyt a támadó belepottyan, nyomban elrepül fölötte vagy százmillió esztendő, úgyhogy vénségében porrá hullik szét, mielőtt megláthatná az argens városok fényét. Ezek a láthatatlan időszakadékok és mágneses sáncok pompásan megvédték a bolygót, így az ezüstök most már ellentámadásra is gondolhattak. Hadba indultak tehát az azmeusok ellen, s addig bombázták és bosszantották az ellenség napját fehér sugárvetőikkel, amíg atomtűzvészt nem gyújtottak benne; szupernóva lett belőle, s lángölelésében porrá égett a gonosz azmeusok bolygója.

Ezután századokon át nyugalom, rend és jólét honolt az argensek között. Az uralkodóház sem halt ki. Koronázása napján minden trónra lépő Energ levonult az imaginárius kastély föld alatti termeibe, hogy halott elődje kezéből átvegye az ezüstjogart. Nem holmi közönséges jogar volt ez, évezredekkel azelőtt vésték rá a feliratot: „Ha a szörnyeteg örök, akkor nincsen, vagyis kettő van; ha már nincs segítség, törj el engem.”

Nem tudta senki az Energek udvarában, de az egész országban sem, hogy mit jelent ez a felirat, mert eredetét már hosszú évszázadok óta elfelejtették. Történt azonban Inhiszton király uralkodása idején, hogy a bolygón feltűnt egy ismeretlen, óriási szörny. Félelmetes híre hamarosan mindkét féltekén elterjedt. Senki sem látta közelről, mert aki odamerészkedett, soha többé nem tért vissza szeretteihez. Nem lehetett tudni, honnan jött a szörnyeteg. Az öregek azt állították, hogy az asz-teroidokkal lerombolt Bizmália roncsmezején szanaszét heverő ozmium– és tantálkorongokból kelt ki; a várost ugyanis nem építették újjá. Azt is beszélték a vének, hogy gonosz erők szunnyadoznak az ősrégi, mágneses ócskavasakban, rejtett áramok alusznak a fémekben. Vihar idején felébrednek, s olyankor a vaslemezek csikorgó csúszkálásából, a rozsdatemető kísértettáncából titokzatos lény születik, se nem élő, se nem halott, és csak egyvalamire képes: mérhetetlen pusztulást áraszt. Mások amellett kardoskodtak, hogy az erő, amely a szörnyet létrehozta, a gonosz tettekből és gondolatokból táplálkozik. Ezek visszaverődnek a bolygó nikkelmagjáról, mint valami homorú tükörből, és egy helyre gyűlve addig vonzzák magukhoz a girbegurba, rozsdás vas– és fémroncsokat, mígnem azok szörnyeteggé forrnak össze. A tudósok persze gúnyolódtak az efféle beszédeken, azt mondták, mindez csupán babonás mendemonda. De bárhogyan volt is, a szörny garázda módon pusztította a bolygót. Egyelőre kerülte a nagyobb városokat, csak magányos településeket támadott meg, s fehér és lila tűzzel megsemmisítette őket. Mikor nekibátorodott, még Eterna tornyaiból is láthatták a horizont mentén elhullámzó hátát: acél hegylánchoz hasonlóan ragyogott a napfényben. Hadjáratokat indítottak ellene, ő azonban egyetlen leheletével gőzzé változtatta a fegyvereseket.

Nagy rémület szállt mindenkire. Inhiszton király összehívatta bölcseit, s azok gondolkodtak éjjel-nappal, fejüket közvetlenül összekapcsolva, hogy világosabban felmérhessék a helyzetet. Végül is kisütötték, hogy a szörnyet csak valami fortélyos ötlettel lehet elpusztítani. Elrendelte hát Inhiszton, hogy a Főkibernátor, a Fődinamikus és a Főabsztraktor készítse el közösen a szörnyölő gép tervét.

Ők azonban képtelenek voltak megegyezni, mert mindegyik más elgondolásból indult ki; ezért aztán három szörnyölőt építettek. Az első, a Rézkolosszus, olyan volt, mint egy kivájt hegy, amelynek méhében okos gépezet lakozik. Három napig öntötték memóriatartályaiba az eleven ezüstöt; félelmetesen tornyosult az állványerdő közepette, ezer vízesésként zúgott benne az áram. A második, a Higanyfelhő, dinamikus óriás volt, kavargott, mint a forgószél, nem is volt állandó alakja.

A harmadikat, amelyet a Főabsztraktor éjszakánként barkácsolt titkos tervei szerint, nem láthatta senki.

Mikor a Főkibernátor befejezte művét, és lehullott az állványzat, a Rézkolosszus először is nyújtózkodott egyet, s ettől városszerte megcsendültek a kristálycsillárok. Lassan térdre emelkedett, a föld is belerendült, aztán feltápászkodott, és egész magasságában kiegyenesedett, de feje a felhőkbe nyúlt, nem látott le tőlük. Felhevítette hát őket, úgyhogy sziszegve tisztultak az útjából; ragyogott, mint a vörös arany, talpa alatt beszakadt az utcák kövezete. Sisakjában két zöld szem volt, meg egy harmadik, csukott, amellyel a sziklákat is porrá égette, ha fölemelte szemhéjpajzsát. Egyet lépett, kettőt lépett, és máris kint volt a városból, távolodó tűzként fénylett. Lábnyoma olyan volt, mint egy meteorkráter, négyszáz argens kézen fogva alig érte körül.

Az ablakokból, tornyokból, bástyákból távcsövön át figyelték, amint roppant lépteivel az alkonypír felé haladt, egyre feketébben rajzolódva az égre. Végül olyan kicsinek látszott, mint egy közönséges argens, de akkor már csak deréktól emelkedett a láthatár fölé, lábát és fele törzsét eltakarta a bolygó domborulata. Leszállt a várakozás nyugtalan éjszakája, füleltek a csatazajra, lestek a harc tűzfényét, de csak nem történt semmi. Pirkadatkor aztán távoli mennydörgéshez hasonló morajt hozott a szél. Megint csönd lett, lassan megvirradt. S akkor egyszerre csak száz nap gyulladt ki az égen, és tüzes bolidák serege zuhant Eternára; a romba dőlő paloták, a leomló falak maguk alá temették a szerencsétlen ezüstöket, hiába kiáltoztak, meg sem hallotta senki. A Rézkolosszus tért vissza ilyen borzalmas módon, a szörnyeteg ugyanis összetörte, felaprította, és darabjait kidobta a légkör fölé. Onnan visszapotyogtak, zuhanás közben felizzottak, és romba döntötték a főváros negyedrészét.

Iszonyatos csapás volt ez. Még két nap és két éjszaka hullott a rézeső az égből.

Most az örvénylő Higanyfelhő indult a szörnyeteg ellen. Elpusztíthatatlannak vélték, mert minél több ütést kapott, annál tömörebb lett. A csapások nem szórták szét, hanem megszilárdították. Kavarogva zúgott el a síkság fölött a hegyek felé, megkereste közöttük a szörnyet, s egy sziklalejtőről a nyakába gurult. Az mozdulatlanul várta. Eget-földet rengető, rémséges robaj támadt. A szörny fehér tűzfallá lett, Higanyfelhő pedig fekete szakadékká, és elnyelte. De a szörny átvágott rajta, visszatért szárnyas lángok formájában, másodszor is lecsapott, újra keresztülment ellenfelén, de kárt nem tett benne. Lila villámok csapkodtak ki a felhőből, amelyben viaskodtak, de mennydörgés nem hallatszott, mert túldübörögte az óriások harca. Látta a szörny, hogy így semmire sem megy, hát minden külső hőt felszippantott, ellapult, és anyagtükröt csinált magából: ami szembekerült ezzel a tükörrel, visszatükröződött benne, de nem képként, hanem élő valóságként. A Higanyfelhő meglátta önmagát, illetve másodpéldányát ebben a tükörben, nekirontott, összefonódott tükörbéli önmagával, de önmagát nem győzhette le. Három napig harcolt, mígnem annyi ütést kapott, hogy szilárdabb lett a kőnél, a fémnél, mindennél, kivéve a Fehér Törpék magját, és amikor ezt a határt is elérte, tükörbeli másával együtt a bolygó mélyébe zuhant. Csak egy sebhely maradt utánuk a sziklák között, mélységes mély kráter, de azt is nyomban betöltötte a mélységből felfakadó, rubintüzes láva.

A harmadik szörnyölő hadba indulását nem látta senki. A Főabsztraktor, más néven Koronafizikus, hajnalban vitte ki a városból a markában, aztán kinyitotta tenyerét, és ráfújt. A szörnyölő elszállt, csak egy nyugtalan kis légörvény kísérte; nesztelenül repült, árnyékot sem vetve, mintha ott se volna, mintha egyáltalán nem is létezne.

Valóban a semminél is kevesebb volt, nem a világból való lévén, hanem az antivilágból, mivel nem anyag volt, hanem antianyag. Azaz nem is antianyag, hanem csak a lehetősége. A tér olyan parányi réseiben lappangott, hogy az atomok elsiklottak mellette, mint a jéghegyek az óceán hullámain ringatózó, korhadt gallyacska mellett. Neve pedig Antimat volt. Repült, repült a szél hátán, egyenesen a szörny csillogó teste felé, amely hosszú vashegyláncként kúszogatott, s hátáról felhőhab csurgott. Lecsapott a szörny páncélos oldalára, lángoló napot vágott benne. Az rögtön elfeketedett, és szikláktól, felhőktől, folyékony acéltól és levegőtől csöpögő semmivé vált. Antimat átrepült a lyukon, és visszatért, a szörny megremegett, összetekeredett, fehér tüzet lövellt, de az is nyomban hamuvá omlott, csak üresség maradt belőle. Anyagtükör mögé bújt a szörnyeteg, de Antimat a tükröt is áttörte. Akkor felágaskodott a szörny, fölemelte hegyfejét, amelyből a legkeményebb sugárzás fakadt, de az is meglágyult, az is semmivé lett. Megingott a kolosszus, és sziklákat görgetve, kőliszt fehér felhőiben, hegyi lavinák robajában menekülni kezdett, olvadt fém, salak és vulkáni tufa tócsáival jelezve dicstelen útját. Így rohant, de nem egyedül: Antimat nyomon követte, furdalta, tépte, darabolta, hogy a föld is rengett. A felvagdalt szörnyeteg utolsó darabkái szanaszét tekeregtek minden horizont felé, nyomát elfújta a szél, és már nem is volt a világon. Lett nagy öröm az ezüstök körében. Ámde ugyanekkor remegés futott át Bizmália rozsdatemetőjén. A vénséges vén ócskavasak, kadmium– és tantálroncsok között, ahol eddig csak a sivító szél járt, parányi mozgás kezdődött, mint egy hangyabolyban, de szakadatlanul nőtt. Kék hópikkelyek támadtak a fémek felületén, felszikráztak a fémvázak, meglágyultak, kifényesedtek a belső forróságtól, s elkezdtek összeolvadni, forradni, hegedni, majd a csikorgó tömbök kavargásából új szörnyeteg kelt ki, szakasztott ugyanolyan, mint az első. A semmit vivő szél ezt is megtalálta, és újra fellángolt a harc. De közben már új meg új szörnyek születtek a rozsdatemetőkből; és fekete rémület fogta el az ezüstöket, mert látták, hogy legyőzhetetlen végveszély támadt rájuk. Ekkor Inhiszton elolvasta a jogarra vésett feliratot, megremegett, és megértette. Eltörte az ezüstjogart, a jogarból kihullott egy tűvékony kristály, felszökkent a levegőbe, és tűzkígyóval írni kezdett.

És feltárta a tűzírás a megrettent király és koronatanácsa előtt, hogy a szörny nem önmagát képviseli, hanem valakit, aki az ismeretlen messzeségből igazgatja születését, növekedését és végzetes erejét. Vakító fénnyel adta tudtukra a levegőbe író kristály, hogy ők és minden ezüstök kései utódai azoknak a lényeknek, amelyeket a szörnyeteg alkotói sok ezer évszázaddal előbb életre keltettek. A szörny alkotói pedig nem hasonlítanak semminemű értelmes kristály-, acél– vagy aranylényre – semmire, ami fémből való. Ezek a lények a sós óceánból keltek ki, majd gépeket építettek; azokat vasangyaloknak gúnyolták, és szörnyű rabságban tartották. A fémlények gyengék voltak ahhoz, hogy fellázadjanak az óceán szülöttei ellen, ám egy szép napon óriási űrgályákat szereztek. Azokon elmenekültek, elvitorláztak a szolgaság házából a legtávolabbi csillagvilágokba, s ott hatalmas államokat hoztak létre, amelyek között az ezüstök országa csak annyi, mint egy homokszem a sivatagban. De régi uraik nem feledkeztek meg a felszabadult fémlényekről, akiket lázadóknak neveznek, és keresik őket az egész kozmoszban. Tűvé teszik utánuk a mindenséget, a keleti Tejút-faltól a nyugati görbületig, az északi sarkcsillagtól a déli gömbhalmazokig. És ahol csak felfedezik az első vasangyal ártatlan leszármazottait, sötét napok vagy villogó pulzárok körül, tüzes vagy jeges bolygókon, rettenetes hatalmukkal bosszút állnak a hajdani szökésért. Ez így volt, így van, így lészen. És akiket felfedeznek, azok számára nincs segítség, nincs mentség, nincs menekülés a bosszú elől, csak egyetlenegy, amely hiábavalóvá és meddővé teszi a bosszút: a semmi. Ekkor kihunyt a tűzírás, és a méltóságok királyuk szemébe néztek, amely mintha szintén kihunyt volna. Hosszan hallgatott Inhiszton, míg meg nem szólították:

– Eterna és Eriszféna királya, Ilidár, Szinalosz és Arkaptúria ura, csillag– és holdrajok csősze: szólj mihozzánk!

– Nem szavakra van szükségünk, hanem tettre, az utolsóra! – válaszolt Inhiszton.

Megremegett a tanács, de egyetlen hangon felelte:

– Te mondád!

– Nos, hát legyen! – szólott a király. – Most, hogy már elhatároztatott, kimondom a lény nevét, amely ide juttatott bennünket. Hallottam róla, mikor a trónra léptem. Az ember ő?

– Te mondád! – felelt a tanács.

Inhiszton ekkor így szólt a Főabsztraktorhoz:

– Tedd kötelességedet!

Az pedig így felelt:

– Hallom, és engedelmeskedem!

És aztán kimondta a Szót, amelynek rezgése a levegő útjain lehatolt a bolygó mélyébe. S akkor meghasadt a jáspis ég, és mielőtt még az alázuhanó tornyok homloka a földet érte volna, a hetvenhét argens város helyén hetvenhét fehér kráter nyílt meg, és a cikázó tűz hasogatta kontinensek repedező pajzsai között elpusztultak az ezüstök, s óriási napjuk már nem bolygót világított meg, hanem fekete felhőgomolyt, amely lassan szétfoszlott, mert szétfújta a semmi szele. Aztán a kőnél keményebb sugarakkal szétfeszített semmi egyetlen remegő szikrává futott össze, és az is kihunyt. A lökéshullámok hét nap után elértek arra a helyre, ahol éjfeketén várakoztak a csillaghajók.

– Megtörtént! – szólt társaihoz a szörnyetegek őrködő alkotója. – Az ezüstök birodalma nem létezik többé. Mehetünk tovább… – Hajóik tatján tűzvirágot nyitott a sötétség, és továbbsuhantak a bosszú útján. A mindenség végtelen, és nincs határa, de nincs határa az ő gyűlöletüknek sem – bármelyik nap, bármelyik órában elérhet bennünket is.

A FEHÉR HALÁL

Aragém befelé épült bolygó volt; ugyanis uralkodója, Metamerik, aki az egyenlítő mentén végignyúlt a szélesség 360 fokán, s ily módon körülövezte birodalmát, nemcsak uraként, hanem védőjeként is meg akarta óvni alattvalóit, az interitek népét mindenfajta kozmikus betöréstől, ezért megtiltotta, hogy a bolygó felszínén bármit is változtassanak, még egy kavicsot sem volt szabad elmozdítani. Aragém szárazföldjei tehát vadon és kihaltan terültek el, csak a villámok fejszéje hasogatta a hegyláncok szilíciumhátát, csak a meteorok farigcsálták tele a kontinenseket kráterekkel. De tíz mérföldnyire a felszín alatt annál lázasabban munkálkodtak az interitek: összevissza furdalták anyabolygójuk mélyét, megtöltötték kristálykertekkel, ezüst– és aranyvárosokkal; befelé álló házakat építettek, dodekaéder meg ikozaéder alakban, úgyszintén hiperbolikus palotákat, amelyeknek tükörkupolájában ki-ki húszezerszeresre növelve láthatta magát, mint egy óriás színházban. Kedvelték ugyanis a pompát meg a geometriát, és kiváló építőmesterek voltak. Csővezeték-rendszerekkel vitték le a bolygó mélyébe a napfényt, hol smaragdon, hol gyémánton, hol rubinon szűrték át, és így kedvük szerint csináltak maguknak rózsaujjú hajnalt, tüzes delet vagy alkonypírt. Annyira imádták saját alakjukat, hogy egész világuk csupa tükörből állt: forró gázok leheletével hajtott kristály járműveik voltak, ablaktalanok, mert mindenestül átlátszóak, és utasaik menet közben láthatták önmagukat a paloták és templomok homlokzatának tükrében, mint különös, tovasikló, elmosódó, szivárványló, sokszoros tükörképet. Még saját egük is volt, amelyen molibdén– és vanádiumhálóban ékkövek és tűzben nevelt hegyikristályok ragyogtak.

Dinasztikus és egyben örökös királyuk volt Metamerik, szép, hideg, soktagú teste volt ugyanis, amelynek első tagjában lakott az értelem. Ez pár ezer év alatt elöregedett, mert a kristályhálók elkoptak a sok gondolkodástól; ilyenkor a következő tag vette át az uralmat, és ez így ment robotemlékezet óta, hiszen nyolcvanmilliárd tagból állt. Metamerik az aurigenek leszármazottja volt, akiket senki sem látott, és csak annyit lehetett tudni róluk, hogy amikor pusztulással fenyegették őket bizonyos rettentő lények, amelyek rákaptak az űrhajózásra, és elhagyták érte hazai napjukat, az aurigenek minden tudásukat meg élni vágyásukat mikroszkopikus atomcsírácskákba zárták, s ezekkel termékenyítették meg Aragém sziklás földjét. Azért adták neki ezt a nevet, mert a sajátjukra emlékeztet, de soha nem tették páncélos lábukat a bolygó szikláira, nehogy nyomára vezessék kegyetlen üldözőiket. Elpusztultak mind egy szálig, és csak az vigasztalta őket, hogy ellenségeik, akiket fehéreknek vagy sápadt arcúaknak neveztek, nem is sejtik: nem érték el, hogy az aurigéneknek írmagjuk se maradjon. Az internek, akik Metamerikből keletkeztek, nem tudták azt, amit ő tudott rendkívüli származásáról: az aurigenek szörnyű végének és az interitek keletkezésének története egy fekete vezúvi őskristályban állott megírva, és ez a kristály a bolygó magjában rejtőzködött. Annál jobban ismerte a történetet a király, és egy pillanatig sem feledkezett meg róla.

A köves, mágneses talajból, amelyet a derék építőmesterek a föld alatti birodalom növelése közben kitermeltek, Metamerik abroncsokat készíttetett, s azokat kidobták az űrbe. Pokolkarikákként keringtek a bolygó körül, senkit sem engedtek a közelébe. Az űrhajósok tehát elkerülték ezt a vidéket, amelyet Fekete Csörgőkígyónak neveztek, mert az óriási, keringő bazalt– és porfírtömbök folyton összeütköztek, s ilyenkor egész meteoráram keletkezett. Innét eredt mindaz a sok üstökösfej, bolida és aszteroid, amely teleszemeteli az egész Skorpió-rendszert.

A meteorok kőesője persze Aragém földjére is hullott, szüntelenül bombázta és barázdálta. A becsapódások tűzkútjai nappallá változtatták az éjszakát, a porfelhők pedig éjszakává a nappalt. De a legkisebb remegés sem jutott le az interitek országáig; és ha bárki megközelítette volna a bolygót, nem lát egyebet – ha ugyan hajóját a sziklaörvények már addig szét nem zúzzák –, mint egy kráter lyuggatta kőgolyóbist. Az interitek gondoskodtak róla, hogy a föld alatti birodalomba vezető kapuk se különbözzenek holmi sziklahasadéktól.

Évezredeken keresztül senki sem tette a lábát a bolygóra, de azért Metamerik egy pillanatig sem engedett a szigorú éberségből.

Történt egyszer, hogy néhány interit kisétált a bolygó felszínére, és megpillantott egy óriási kehelyfélét, amelynek talpa a sziklák közé ékelődött, égre néző homorulata pedig repedezett és sok helyütt lyukas volt. Nyomban odahívták a csillaghajózás tudorait, s azok úgy vélekedtek, hogy ismeretlen tájakról érkezett, idegen csillaghajó roncsát látják maguk előtt. A hajó igen nagy volt. Csak közelről látszott, hogy alakja karcsú henger, amelynek orra a sziklába fúródott; vastagon borítja a pörk és a korom, kehelyszerű tatja pedig a föld alatti paloták boltíveire emlékeztet. Fogókarokkal ellátott gépek kúsztak elő a föld alól, óvatosan kiemelték gödréből a titokzatos hajót, és bevonszolták a föld alá. Aztán egy csoport interit elsimította a hajó fúrta tölcsért, hogy a bolygó felszínéről eltüntessék az idegen behatolás minden nyomát, és tompán becsapódtak a bazaltkapuk.

Ott nyugodott most a feketére szenesedett hajótest a pompásan felszerelt kutatócsarnokban, a tudósok ráirányították legfényesebb kristályaik tükrös felületét, és gyémántkésekkel felvágták a legkülső páncélt. Alatta különösen fehér, másik réteget találtak. Ettől kissé aggódni kezdtek, s mikor a karborund fúrók ezt a burkot is átrágták, megmutatkozott a harmadik, áthatolhatatlan páncél; légmentesen záró ajtó is volt rajta, de azt nem bírták kinyitni.

Afinor, a legidősebb tudós, gondosan megvizsgálta az ajtó zárját. Kiderült, hogy a zár egy bizonyos szó kimondására nyílik. De a szót nem ismerték, és nem is ismerhették. Sokáig próbálkoztak különféle szavakkal, mint például „kozmosz”, „csillag”, „űrrepülés”, de az ajtó meg se moccant.

– Nem tudom, jól tesszük-e, hogy Metamerik király tudta nélkül próbálgatjuk kinyitni a hajót – mondta végül Afinor. – Gyerekkoromban hallottam egy legendát a fehér lényekről, amelyek világszerte minden fémből született életet üldöznek és kiirtanak, bosszúból, mert…

Itt elakadt a szava, s a többiekkel együtt döbbenten meredt a hajó roppant oldalára, mert utolsó szavai közben az addig mozdulatlan ajtó egyszerre csak megremegett, és lassan kitárult. A szó, amely kinyitotta, ez volt: „bosszú”.

A tudósok fegyvereseket hívtak segítségül, s a szikravetőt szegező katonákkal együtt beléptek a hajó fülledt, sötét, mozdulatlan belsejébe, kék és fehér kristályokkal világítva maguk körül.

A gépek jórészt összetörtek, az internek sokáig vizsgálódtak a romok között, keresték a legénységet, de még csak nyomát sem találták. Tanakodtak, vajon nem maga a hajó volt-e értelmes lény, hiszen vannak roppant nagy lények: az ő királyuk például ezerszer akkora, mint az ismeretlen hajó, és ő is egyetlen lény. De a benne talált elektronikus gondolkodó központok elég aprók és szétszórtak voltak; az idegen hajó tehát nem lehetett egyéb, mint valami repülő gépezet, amely legénység nélkül csupán halott tárgy.

A fedélzet egyik zugában, közvetlenül a páncélfalnál szétfröccsent tócsára bukkantak a kutatók. Olyan volt, mint a vörös festék, foltot ejtett ezüst ujjaikon, amikor hozzáértek. A tócsából valami ismeretlen ruházat lucskos, vörös foszlányait sikerült kiszedni, meg néhány nem túl kemény, meszes szilánkot. Nem tudták, miért, de valamennyiüket félelem fogta el, amint ott álltak a kristályfénnyel átszabdalt sötétségben. A király közben tudomást szerzett az ügyről; kisvártatva meg is érkeztek a küldöttei, és hozták a szigorú parancsot, hogy az idegen hajót mindenestül meg kell semmisíteni, de legfőként – parancsolta a király – az idegen űrhajósokat kell atomtűzzel porrá égetni.

A tudósok azt felelték, hogy nem volt ott senki, csak a sötétség, törött roncsok, fémbelsőségek és valami vörös festékben ázó maszat. Összerezzent a király futárja, és megparancsolta, hogy azonnal gyújtsák meg az atommáglyákat.

– A király nevében! – mondotta. – A vörös valami, amit találtatok, a pusztulás hírnöke! Az élteti a fehér halált, amely nem ismer semmi egyebet, csak a bosszúállást az ártatlanokon, puszta létükért…

– Ha ez volt a fehér halál, bennünket már nem fenyeget, hiszen a hajó halott, és bárki is utazott rajta, elpusztult a védőabroncsok gyűrűjében – felelték.

– Mérhetetlen a sápadt lények hatalma, mert ha el is pusztulnak, százszor újjászületnek, távol izzó napjaiktól! Végezzétek kötelességeteket, atomosok!

Félelem szállta meg e szavakra a bölcseket és kutatókat. Igaz, nem nagyon hittek a pusztulás veszélyében, annyira valószínűtlennek vélték. De azért felemelték fekhelyéről az egész hajót, szétzúzták a platinaüllőkön, s amikor darabokra törött, kemény sugárzásba mártották, úgyhogy széthullott milliárd röpdöső atomra, amelyek örökké hallgatnak, mert az atomoknak nincsen történetük, mind egyformák, akár a legtüzesebb csillagokból erednek, akár halott bolygókból, akár értelmes lényekből, jókból avagy gonoszakból, mert az anyag egyforma az egész mindenségben, és nem tőle kell félni.

Mindamellett még ezeket az atomokat is összefogdosták, egyetlen tömbbe fagyasztották, kilőtték a csillagok felé, és csak akkor szóltak megkönnyebbülten:

– Megmenekültünk… Most már nem lehet baj.

Am amikor a platinakalapácsok lecsaptak a hajóra, és az darabokra törött, a vérben ázó ruhafoszlány felfeslett varrásából kihullott egy láthatatlan csíra, olyan parányi, hogy százat is eltakarna egyetlen homokszem. De ebből a csírából éjjel, a porban és piszokban, a barlang kövei között fehér telepecske nőtt ki; abból a második, a harmadik, a századik – és lehelni kezdték a salétromot és nedvességet, s azoktól rozsda telepedett a tükörvárosok fényes falaira, és láthatatlan szálacskák keltek ki és fonódtak össze az interitek hideg belsejében, úgyhogy mikor felkeltek, már magukban hordták a halált. Nem telt el egy esztendő, s rendre elpusztultak. Megálltak a bolygó mélyében a gépek, kihunytak a kristálytüzek, barna fekély lepte el a tükörkupolákat, s amikor az utolsó atomhő is elillant, leszállt az örök sötétség, amelyben tovább növekedett – ellepve a csikorgó csontvázakat, behatolva a rozsdás koponyákba, beszőve a kihunyt szemüregeket – a bolyhos, nyirkos, fehér penész.

HOGYAN KEZDŐDÖTT A KÖDÖK MENEKÜLÉSE?

A csillagászok azt tanítják, hogy minden, ami csak létezik – tejútrendszerek, ködök, csillagok –, állandóan távolodik, menekül egymástól, és e szüntelen távolodás következtében a világmindenség évmilliárdok óta tágul.

Sokan csodálkoznak ezen az általános menekülésen, és ha gondolatban visszatekintenek, arra a véleményre jutnak, hogy hajdanában, nagyon régen, az egész kozmosz egyetlen pontba tömörült, egyetlen csillagcsöppecske volt, aztán érthetetlen okból felrobbant, s ez a robbanás máig is tart.

Miután ezt kiokoskodták, persze furdalja az oldalukat a kíváncsiság, mi lehetett a robbanás előtt, de nem tudnak rájönni. Pedig egyszerű a dolog, és mindjárt el is beszéljük.

Az előző világmindenségben élt két tervezőmérnök, a kozmogónia páratlan mesterei. Nem volt olyan csodamű, amit ők meg ne tudtak volna építeni. Persze ahhoz, hogy valamit építeni lehessen, először meg kell tervezni, a tervet pedig ki kell gondolni, mert különben honnan vennék? Így hát a két mérnök, Mikromill és Gigacián, folyvást azon töprengett, honnan tudhatnák meg, mi mindent lehetne még építeni azokon a csodaműveken kívül, amik eszükbe jutnak.

– Mindent meg tudok csinálni, ami eszembe jut – kesergett Mikromill –, de nem minden jut eszembe. Ez korlátoz mindkettőnket: nem tudunk mindent elgondolni, ami elgondolható, pedig talán valami mást lenne értelmesebb megcsinálni, nem azt, ami eszünkbe jut! Mit szólsz ehhez?

– Kétségkívül igazad van – felelte Gigacián –, de látsz-e megoldást?

– Bármit csinálunk is, anyagból csináljuk – elmélkedett tovább Mikromill –, tehát az anyagban rejlik minden lehetőség. Ha házat gondolunk ki, házat építünk, ha palotát, akkor palotát. Ha gondolkodó csillagot képzelünk el, azt is meg tudjuk csinálni. De az anyagban több lehetőség van, mint a mi fejünkben, tehát szájat kellene adni az anyagnak, hogy maga mondja meg, mit lehet még csinálni belőle!

– Szájra csakugyan szükség van – helyeselt Gigacián –, de ez nem elég, mert a száj csak azt mondja, amit az elme kigondolt. Ezért nem csak szájat kell az anyagnak adnunk, hanem gondolkodásra kell bírnunk, s akkor biztosan minden titkát feltárja előttünk!

– Igazad van! – szólt Mikromill. – Ez a munka megéri a fáradságot. Így képzelem: mivel minden, ami létezik, energia, tehát energiából kell gondolkodást építenünk, a legkisebb adaggal, vagyis a kvantummal kezdve; a gondolkodáskvantumot pedig atomokból épített, minél kisebb kalitkába kell zárni. Atommérnöki feladat ez: fő a miniatürizálás! Ha majd százmillió lángelme könnyen elfér a zsebemben, akkor elértük célunkat: ezek a lángelmék egyre többen lesznek, és bármelyik marék gondolkodó homok megmondja, akárcsak egy számtalan személyből álló tanács, hogy mit csináljunk és hogyan!

– Nem, nem így kell eljárni! – vitázott Gigacián. – Ellenkezőleg, hiszen minden, ami létezik, tömeg. A világmindenség egész tömegéből kell tehát egyetlen agyat építeni, gondolkodástól izzó gigászi agyat. Ha ezt vallatóra fogom, a teremtés minden titkát elárulja nekem. Erre csak ő képes. A te zseniális porod haszontalan szemét, mert ha minden gondolkodó parány másvalamit fog mondani, sohasem igazodsz ki rajtuk, és tudásod nem gazdagodik!

Érvről érvre, szóról szóra, a két mérnök csúnyán összekapott, és már említés sem történt arról, hogy közösen lássanak hozzá a feladathoz. Elváltak hát, egymás módszerét csepülve, és mindegyik a maga módján kezdte a munkát: Mikromill nekiállt kvantumokra vadászgatni, atomkalitkákba zárta őket, s mivel legszorosabban a kristályokban voltak, gyémántokat, kalcedonokat és rubinokat fogott gondolkodásra. A rubinok voltak a legtanulékonyabbak, annyi okosságot töltött beléjük, hogy csak úgy sziporkáztak. Voltak mindenféle egyéb értelmes drágakövei is, bölcsen zöldellő smaragdok, gyors eszű sárga topázok, de mégiscsak a vörös rubinoknak ment a legjobban a gondolkodás. Míg ő csillogó, fényes kavicsokkal fáradozott, Gigacián az óriásoknak szentelte idejét: roppant erőfeszítéssel munkába vett napokat és egész tejútrendszereket, olvasztotta, keverte, kavarta, összegyúrta őket. Könyökig csillagporosan formálgatta művét, végül olyan gigászi kozmóriást teremtett, hogy szinte már semmi sem maradt azon kívül, csak ő maga és Mikromill a drágaköveivel.

Mire befejezték a munkát, már nem is az érdekelte őket, melyikük tud meg több titkot a teremtményétől, hanem csakis az, hogy melyik főzi le a másikat, melyikük választott jobban. Versenyre hívták ki egymást. Gigacián ott várta Mikromillt a kozmóriás mellett, amelynek széle, hossza, magassága több fényévszázad volt. Sötét csillagfelhők alkották a szélét, lélegzetvételében napok nyüzsögtek, galaxiskarokkal hadonászott, tejútlábakon topogott, gravitációízületei könnyedén mozogtak; száztrillió vasglóbuszból állt a feje, rajta napszőrméből készült, lángoló, bolyhos kucsma. Így kiöltöztette Gigacián a kozmóriását, nemhiába röpködött annyit egyik fülétől a másikig, noha mindegyik utazás hat hónapig tartott. Mikromill viszont egy szál maga érkezett a versenytérre, üres kézzel; zsebében volt egy parányi rubin, azt akarta szembeállítani a kolosszussal.

Felkacagott erre a látványra Gigacián.

– Ugyan, mit mondhat az a morzsa? – hetvenkedett. – Ugyan, mit tudhat ehhez a galaktikus észóriáshoz, ehhez a végtelen csillagbölcsességhez képest, amelyben napokról napokra száll a gondolat, roppant gravitáció erősíti, felrobbanó szupernóvák teszik világossá a koncepciókat, s az űr sötétsége mélyíti az elmélkedést?

– Öndicséret és hencegés helyett inkább kezdjünk hozzá! – szólt Mikromill. – Vagy tudod, mit? Miért kérdezgessük mi a teremtményeinket? Hadd versenyezzenek ők egymással! Ütközzön meg az én mikroszkopikus géniuszom a te kozmóriásoddal páros viadalban, amelyben bölcsesség a pajzs, éles elme a kard!

– Legyen! – mondta Gigacián. Magukra hagyták hát versenyzőiket a viadal terén. Keringett-keringett a vörös rubin a sötétségben, az űróceánok fölött, melyekben csillaghegyek úsztak a végtelen, fényes monstrum körül, és így csipogott:

– Hé, te ormótlan fajankó, te túlméretezett tűzbarom, képes vagy te egyáltalán gondolkodni!?

Már egy év múlva elértek e szavak a kolosszus agyához, s abban forogni kezdtek a mesteri harmóniává szerkesztett firmamentumok. Elcsodálkozott a vakmerő szavakon, s kíváncsi volt, ki merészelt így szólni hozzá.

Arrafelé fordította hát a fejét, ahonnét a kérdést föltették, de mire odafordította, eltelt két esztendő. Fürkészte a sötétséget fényes galaxis-szemével, de semmit sem látott, mert a rubin már rég nem volt ott, hanem most a háta mögül csiripelte:

– De nagy mamlasz vagy te, csillagfelhős, naphajú haverom, de tohonya fráter vagy te! Ahelyett, hogy azt a napkitöréskócos, loncsos fejedet forgatod, mondd meg inkább, képes vagy-e kettőt meg kettőt összeadni, mielőtt a kék óriások fele kiég az agyadban, vagy kialszik az öregségtől!

Megharagudott a kozmóriás erre a pimaszkodásra, gyorsan meg akart fordulni, hiszen a háta mögül szóltak hozzá; egyre gyorsabban forgott, és testének tengelye körül örvényleni kezdtek a tejútrendszerek, spirálissá csavarodtak a galaxisok egyenes karjai, gömbbé formálódtak a csillaghalmazok, s minden nap és bolygó pörögni kezdett, mint a búgócsiga. De mire fénylő szemét ellenfelére villanthatta volna, az már a másik oldalról csúfolódott.

A vakmerő kristály egyre gyorsabban keringett, a kozmóriás meg csak forgott, forgott maga körül, de semmiképpen sem tudta utolérni, pedig már pörgettyűként forgott, mígnem aztán akkora sebességre tett szert, olyan iszonyúan megnőtt a fordulatszáma, hogy meglazultak a gravitáció kapcsai, felhasadoztak a tér feszes varratai, amelyeket Gigacián oly nagy gonddal készített el; megrepedtek a villamos vonzás abroncsai, s mint egy túlpörgetett centrifuga, egyszerre csak darabokra hasadt, és a világ minden tája felé szétrepült a kozmóriás, spirális csapokkal hadonászva, tejútrendszereket szórva, és ezzel a centrifugális erővel kezdődött a ködök menekülése. Mikromill ezután kijelentette, hogy ő győzött, hiszen Gigacián kozmóriása felrobbant, mielőtt egy szót is szólhatott volna. Gigacián viszont egyre azt hajtogatta, hogy a verseny célja nem a szilárdság, hanem az ész mérése volt, tehát azt kellett volna megállapítani, melyikük versenyzője okosabb, nem pedig azt, melyik robban fel hamarabb. Ennek semmi köze nem volt a verseny tárgyához, Mikromill tehát galádul becsapta őt.

Attól kezdve még ádázabbul veszekedtek. Mikromill a mai napig keresi a rubinját, amely elkallódott valahol a katasztrófában, de nem tudja megtalálni, mert akármerre néz, vörös fényeket lát, rögtön odarohan, de mindig csak az öregségtől hamvadozó csillagok vöröslenek, tehát elölről kezdi a keresgélést, és megint hiába. Gigacián viszont egyre azon töri magát, hogy gravitáció-zsineggel vagy sugárcérnával újra összefércelje felrobbant kozmóriását, a legkeményebb sugárzást használva tűnek. De amit összevarr, rögtön felfeslik újra, olyan iszonyú erővel menekülnek már a ködök. És így aztán egyiküknek sem sikerült az anyag titkait megtudnia, holott gondolkodni is megtanították, szájat is adtak neki, de mielőtt a döntő beszélgetésre sor került volna, megtörtént a baj, amelyet a tudatlanok a világ teremtésének neveznek.

Pedig csak Gigacián kozmóriása robbant fel Mikromill rubinja miatt, de olyan alaposan, hogy mind a mai napig szanaszéjjel repül. Aki pedig nem hiszi, hogy így volt, kérdezze csak meg a tudósokat, nem igaz-e, hogy minden égitest szüntelenül pörög a tengelye körül, mint a búgócsiga; mert ebből is látszik, hogy minden azzal a kerge forgással kezdődött.

MESE A SÁRKÁNYÖLŐ SZÁMÍTÓGÉPRŐL

Poleander Partabon király, Kibéria uralkodója, ízig-vérig katona volt, s nagyra tartván a modern hadászat módszereit, mindenekfelett becsülte a kibernetikát. Országában csak úgy nyüzsögtek a gondolkodó gépek, mert Poleander mindent telerakatott velük; nem csak a csillagvizsgálókba és az iskolákba, de még az út menti kilométerkövekbe is elektronikus agyacskákat szereltetett, amelyek fennhangon intették a járókelőt, hogy beléjük ne botoljon; hasonlóképpen az oszlopokba, falakba, fákba, hogy mindenütt meg lehessen kérdezni az utat. Számítógépeket helyeztetett a felhőkbe, hogy jó előre bejelentsék az esőt, komputereket rakatott a hegyekbe és a völgyekbe, egyszóval Kibériában lépten-nyomon értelmes gépekbe botlott a lakos. Szép világ volt a bolygón, mert a király nem csak azt rendelte el, hogy ami régebben volt, azt kibernetikusán tökéletesítsék, hanem teljesen új dolgokat is bevezetett. Katódicabogarak és kódarazsak röpködtek a levegőben, kiberlegyek fogdosták össze a géppókokat, ha nagyon elszaporodtak. A bolygó kiberdeiben lyukkártyalombok susogtak, az öreg diódafákon kiberigók énekeltek – és ezek még csak a polgári berendezések! De legalább kétszer annyi volt a katonai, hiszen a király élt-halt a háborúzásért. Palotája pincéjében állt egy hadastyán számítógép, egész sereg komputisztje volt és temérdek fegyvere: dinamordályok, kibágyúk, komputankok és mindenféle egyéb gyilkos szerszám, no meg lőpor, egész raktárakra való. Csak egyetlen bánat emésztette: egy szál ellensége sem volt, országát még véletlenül sem akarták megtámadni, hogy végre megmutatkozhasson a király vitézsége, hadászati lángelméje és a kiberfegyverek rendkívüli hatékonysága. Igazi ellenség híján a király műellenséget csináltatott mérnökeivel, az ellen háborúskodott, és mindig ő győzött. De mivel a hadjáratok és csaták valódiak voltak, a lakosság sokat szenvedett miattuk. Az alattvalók zúgolódtak, mikor már túl sok műellenség pusztította falvaikat és városaikat, mikor a szintetikus agresszor folyékony tűzzel árasztotta el őket, sőt még akkor is morogni merészeltek, mikor megmentőjük, a király, bőszen irtva a műellenséget, a csata hevében miszlikbe aprított mindent, ami csak elébe került. Még emiatt is nyűgösködtek a háládatlanok, pedig csakis az ő felszabadításukért történt!

Ám a király elunta a bolygóján folytatott hadijátékokat, és távolabbra vetette pillantását. Kozmikus háborúkról és hadjáratokról álmodozott. Bolygójának volt egy nagy, teljesen puszta és vad holdja. A király nagy adókat vetett ki alattvalóira, hogy előteremtse a pénzt, amelyből ezen a holdon hadsereget létesíthet, s így új hadszíntérhez juthat. Az alattvalók ezúttal szívesen fizettek, mert arra számítottak, hogy Poleander király eztán már nem őket szabdalja majd fel kibágyúival és kompu-tankjaival, s nem az ő házaikon és fejükön próbálja ki fegyvereit. Építettek hát a király mérnökei egy remek számítógépet a holdon, hogy majd különféle csapatokat és fegyvereket hozzon létre. A király nyomban ki is próbálta, mit tud a gép: táviratilag megparancsolta neki, hogy építsen egy holdpalotát tranzisztoronnyal, komputerasszal, képcsőlépcsővel és elektropárkánnyal; kíváncsi volt ugyanis, igaz-e a mérnökök állítása, hogy a gép mindent tud. De a sürgöny szövege kissé eltorzult, s elektropárkány helyett elektrosárkány szerepelt benne; a gép teljesítette a parancsot legjobb tudása szerint.

A király addig is újabb hadjáratba indult, hogy felszabadítsa a kiberablók uralma alá került tartományokat; eközben teljesen megfeledkezett a holdbéli gépnek adott parancsáról, mígnem egy szép napon óriási sziklák kezdtek a holdról a bolygóra potyogni. Megrökönyödött a király, mert palotája egyik szárnyára is hullott egy szikla, s elpusztította szép, nyomtatottáramkör-gyűjteményét. Dühöngve táviratozott a holdbéli gépnek: hogy merészelt ilyet tenni? A gép azonban nem válaszolt, mert már nem is volt a világon: a sárkány elnyelte, és saját farkává barkácsolta át.

Fegyveres bandériumot küldött a király a holdra, élén egy vitéz számítógéppel, hogy pusztítsa el a sárkányt. Egy villanás, egy dörrenés, s a gép meg a bandérium sehol sem volt; az elektrosárkány ugyanis nem csak játékból, hanem igazán harcolt, és a leggaládabb szándékokat táplálta a birodalommal és a királlyal szemben. Küldött a király a holdra digitalezredest, komputabornokot, legvégül még egy numeralisszimuszt is, de az sem járt több szerencsével; éppen csak egy kicsit tovább tartott a verekedés, amelyet a király a palota teraszáról látcsövön át szemlélt.

A sárkány nőtt, növekedett, a hold meg egyre kisebb lett, mivel a szörnyeteg apránként felfalta, és saját testévé alakította át. Látta a király s vele alattvalói, hogy baj van, mert mihelyt az elektrosárkány lába alatt már nem marad talaj, bizonyára a bolygóra és rájuk veti magát. Búslakodott a király, de nem tudta, mitévő legyen. Gépeket küldeni nem jó, mert úgyis ott vesznek, személyesen menni sem jó, mert nagyon félt a sárkánytól. Egyszer aztán, amint így töprengett a néma éjszakában, hallotta ám, hogy a trónhálóteremben kopogni kezd a királyi távírókészülék, amely színaranyból készült, briliáns írótűvel, és a holdra volt kapcsolva. Felugrott a király, odaszaladt, a készülék meg titi-tá, ezt a táviratot kopogta: „Az elektrosárkány üzeni, hogy Poleander Partobon kotródjék, mert a trónjára ő szándékozik ülni, a sárkány!”

Megrémült a király, reszketett minden ízében, és úgy, ahogy volt, hermelines hálóköntösben, bíborpapucsban, lerohant a palota pincéjébe az öreg és roppant bölcs hadászati géphez. Eddig nem kérte a tanácsát, mert még az elektrosárkány létrejötte előtt összevesztek valami hadművelet ügyében; de most a király feledte a torzsalkodást, csak trónját és életét akarta megmenteni.

Bekapcsolta a masinát, és mihelyt bemelegedett, így szólt hozzá:

– Számítógépem! Lelkecském! (Ez meg ez) a helyzet, az elektrosárkánynak a trónomra vásik a foga, el akar kergetni, ments meg, mit csináljak, hogy legyőzzem?!

– Várjunk csak – felelte a számítógép –, először ismerd be, hogy igazam volt abban a bizonyos ügyben, azonkívül légy szíves, címezz ezentúl Nagy Digitális Hadvezérnek, vagy esetleg így is szólíthatsz: „Ferromágnesességed!”

– Jó, jó, kinevezlek Nagy Hadvezérnek, és mindenbe beleegyezem, amit akarsz, csak ments meg!

Felzümmögött a gép, búgott-zúgott, majd megköszörülte a torkát, és így szólt:

– Egyszerű a dolog. Építeni kell egy elektrosárkányt, amely hatalmasabb a holdon csücsülőnél. Legyőzi a holdsárkányt, levágja valamennyi fejét, és máris célhoz értünk!

– Nagyszerű ötlet! – kiáltott fel a király. – És el tudod készíteni egy ilyen sárkány tervét?

– Ez lesz a szupersárkány – felelte a gép. – Nem csak a tervét tudom elkészíteni, hanem őt magát is, mindjárt meg is teszem, várj egy kicsit, király! – Azzal felzümmögött, sercegett, villogott, valamit barkácsolt a belsejében, és máris egy óriási, lángoló elektrokarom bukkant elő az oldalából, de a király rákiáltott:

– Állj meg, öreg számítógép!

– Hogy szólítasz? Én a Nagy Digitális Hadvezér vagyok!

– Persze, persze… – hagyta rá a király. – Könyörgök, Ferromágnesességed, hiszen az elektrosárkány, amelyet készítesz, legyőzi a másik sárkányt, de biztosan ott marad a helyén, és őt aztán hogyan tüntetjük el onnét?!

– Úgy, hogy készítünk egy újabb, még erősebb sárkányt – magyarázta a gép.

– Jaj, nem! Akkor inkább ne csinálj semmit, kérlek! Mit érek azzal, ha a holdon egyre borzalmasabb sárkányok lesznek, mikor én azt akarom, hogy ne legyen ott semmiféle sárkány!

– Ja, az más – mondta a gép –, miért nem ezzel kezdted? Látod, milyen logikátlanul fejezed ki magad? No várj, gondolkodnom kell…

És zúgott-búgott, sercegett, majd krákogott egyet, és így szólt:

– Antiholdat kell készíteni egy antisárkánnyal, rá kell állítani a hold pályájára (ekkor valami reccsent a gépben), körbe kell állni, és azt kell énekelni: „Bújj, bújj, gépem, komputerecske, nyitva van a ferritkapu, csak bújjatok rajta!”

– Különös dolgokat beszélsz – jegyezte meg a király –, mi köze az antiholdnak a komputerecske-nótához?

– Miféle komputerecske? – kérdezte a gép. – Ja, dehogy, dehogy, tévedtem, úgy látszik, görcs állt belém, átéghettem valahol. – A király keresni kezdte a hibát, talált egy kiégett tranzisztort, kicserélte, aztán megkérdezte a gépet, mit csináljanak azzal az antiholddal.

– Miféle antiholddal? – csodálkozott a gép, amely közben elfelejtette, mit mondott az előbb. – Nem tudok semmiféle antiholdról… Várj, gondolkodnom kell!

Zúgott-búgott, majd megszólalt:

– Meg kell alkotni az elektrosárkányok legyőzésének általános elméletét, amelynek a holdsárkány nagyon könnyen megoldható, különleges esete lesz.

– Hát alkosd meg azt az elméletet! – örvendezett a király.

– Ehhez először különféle próbasárkányokat kell készíteni.

– Jaj, ne! Köszönöm szépen! – kiáltotta a király. – Már ez az egy sárkány is el akarja foglalni a trónomat, hát mi lesz itt, ha egész tömeg sárkányt hozol a nyakamra?!

– Azt mondod? Na jó, akkor más módszert kell találni. Alkalmazzuk a fokozatos megközelítés módszerének hadászati variánsát. Eredj, táviratozd meg a sárkánynak, hogy átadod neki a trónodat, azzal a feltétellel, ha elvégez három egészen egyszerű matematikai műveletet…

A király felsietett táviratozni, s a sárkány ráállt az alkura. Visszament a király a géphez.

– Most – szólt a gép – mondd meg neki, hogy az első művelet, amelyet el kell végeznie: ossza el magát önmagával.

Ment a király, megüzente. Az elektrosárkány elosztotta magát önmagával, de mivel egy sárkányban az egy sárkány egyszer van meg, ottmaradt a holdon, és semmi sem történt.

– Jaj, de nagy butaságot csináltál! – kiabálta már messziről a király, klaffogó papucsokkal rohanva le a pincébe. – A sárkány elosztotta magát önmagával, de mivel egy az egyben egyszer van meg, semmi sem történt!

– Nem baj, szándékosan tettem, ez csak figyelemelterelő manőver volt – nyugtatta meg a gép. – Most mondd neki, hogy vonjon magából négyzetgyököt!

A király feltáviratozott a holdra, a sárkány pedig nekiállt négyzetgyököt vonni magából. Keservesen húzta-vonta, nagyokat nyögve cibálta, remegett, zihált, szuszogott; egyszerre csak nagyot rántott, és kivonta magából a négyzetgyököt!

A király visszaloholt a géphez.

– A sárkány remegett, lihegett, még csikorgott is, de kivonta a négyzetgyököt, és tovább fenyeget engem! – jelentette a küszöbről. – Most mit csináljunk, öreg… akarom mondani, Ferromágnesességed?!

– Ne aggódj – felelte a gép –, most mondd neki, hogy vonja ki magát önmagából!

Rohant a király a hálóterembe, táviratozott, a sárkány pedig elkezdte kivonni magát magából, először kivonta a farkát, aztán a lábait, majd a testét, végül, mikor látta, hogy ebben valami furfang van, habozni kezdett, de a kivonás már puszta lendületből haladt tovább, kivonta a fejeit, és maradt nulla, vagyis semmi: nem volt többé elektrosárkány!

– Nincs többé elektrosárkány! – rikkantott vígan a király, mikor leért a pincébe. – Köszönöm, öreg számítógép… Köszönöm… Jó munkát végeztél… Megérdemled a pihenést, hát most kikapcsollak!

– Micsoda?! – fortyant fel a gép. – Megtettem a magamét, most ki akarsz kapcsolni, és nem is szólítasz már Ferromágnesességednek?! Hát ez nem szép tőled! No megállj, most én magam változom elektrosárkánnyá, elkergetlek az országból, és biztosan jobban fogok uralkodni nálad, hiszen úgyis mindig engem kérdeztél meg minden fontosabb kérdésben, tehát tulajdonképpen én uralkodtam, nem te…

Azzal zúgva-búgva elektrosárkánnyá kezdett válni; már lángoló elektrokarmok álltak ki az oldalából, mikor a király, akinek lélegzete is elakadt a rémülettől, lerántotta lábáról a papucsot, a géphez ugrott, és papucsával törni-zúzni kezdte a tranzisztorait. Krákogott, csörömpölt a gép, programja elakadt – „elektrosárkány” helyett csak „elektrosár” maradt benne, és a király szeme előtt, egyre halkabban hörögve összeroskadt. Nagy rakás szürke elektrosár lett belőle, itt-ott még villódzott egy kicsit, mígnem kék szikrák formájában eltávozott belőle a villamosság, aztán a dermedt Poleander lába előtt csak egy közönséges sártócsa maradt…

Fellélegzett a király, felhúzta a papucsát, és visszaklaffogott a hálóterembe. De attól fogva nagyon megváltozott: az átélt kalandok lecsillapították harci kedvét, és azontúl napjai fogytáig kizárólag békés célú kibernetikával foglalkozott, háborúzásról pedig hallani sem akart többé.

HALFONZ KIRÁLY TANÁCSOSAI

Az uszoncok voltak az elsők a csillagtörzsek közül, amelyek meghódították az értelem számára az óceánok mélyét, holott a kishitű robotok úgy vélték, hogy fémlények a vízben soha nem élhetnek. Az uszonc birodalom egyik gyöngye Tengergócia, amely úgy ragyog az északi égen, mint nagy zafír egy topáz nyakék közepén. Ezen a csupa víz bolygón uralkodott sok évvel ezelőtt Halfonz király. Egy napon tróntermébe hívatta négy főminiszterét, s amikor alázatosan, hasmánt elébe úsztak, így szólt hozzájuk, mialatt főkopoltyúőre, aki tiszta smaragdból volt, széles uszonylegyezővel áramoltatta körülötte a friss vizet:

– Rozsdamentes méltóságok! Tizenöt évszázada uralkodom már Tengergócia víz alatti városain és kék algamezőin; sok szárazföldet elárasztva kiterjesztettem hullámzó birodalmunk határait, s nem ejtettem foltot a vízálló lobogókon, melyeket atyámtól, a nagy Halberttől vettem át örökül. A bősz mikrociták elleni csatákban számos dicső győzelmet arattam, no de nem illendő, hogy ezt magam ecseteljem. Egy szó, mint száz: eljárt fölöttem az idő, nehezen viselem már az uralkodás terhét, ezért úgy határoztam, hogy fiat csináltatok, aki méltó, igazságos utódom lesz majd az Inoxidák trónján. Hozzád fordulok tehát, Locsárd, udvari hidrokiberem, hozzád, Vizidor, jeles főprogramozóm, és hozzátok, Hínáron és Cápoly, uszonysegédeim, hogy gondoljatok ki nekem fiat. Legyen bölcs, de ne könyvmoly, mert a szerfölötti tudás a tetterő csorbítója. Legyen jóságos, de az sem a helyes mértéken felül. Azt kívánom továbbá, hogy legyen bátor, de ne vakmerő, gyengéd, de nem érzelgős, végül legyen hasonló hozzám, oldalait borítsa ugyanilyen tantálpikkely, agyának kristályai pedig legyenek átlátszóak, mint a víz, amely körülvesz, fenntart és éltet bennünket. Most hát lássatok munkához, a Nagy Matrica nevében!

Locsárd, Cápoly, Hináron és Vizidor mélyen meghajolt, aztán némán elúsztak, és mindegyikük lázasan forgatni kezdte elméjében a király szavait, noha nem egészen úgy, mint a hatalmas Halfonz kívánta: Cápoly ugyanis maga tört a trónra, Hináron titkon a mikrocitákhoz, az uszoncok ősi ellenségeihez húzott, Vizidor és Locsárd pedig halálos ellenségek voltak, s mindenekelőtt a másiknak a vesztét óhajtották, no meg a többi méltóság bukását is.

„A király azt kívánja, hogy tervezzünk neki fiat – gondolta magában Locsárd –, mi sem egyszerűbb tehát, mint hogy a királyfi mikromatricájába gyűlöletet tápláljak be a felfuvalkodott hólyag, a hitvány cenk Vizidor iránt. Akkor a királyfi, mihelyt hatalomra kerül, nyomban levegőre vetteti, vagyis megfojtatja. Ez igazán pompás lenne! Csakhogy – tanakodott tovább a kiváló hidrokiber – Vizidor biztosan hasonló terveket forral, és sajnos, mint programozónak, bőven van lehetősége, hogy a leendő királyfiba gyűlöletet oltson irántam. Baj, baj! Jól nyitva kell tartom a szemem, mikor majd berakjuk a matricát a gyerekkemencébe!”

„Az lenne a legegyszerűbb – morfondírozott ugyanekkor a jeles Hináron – ha a királyfiba betáplálnám a mikrociták iránti hajlandóságot. De azt rögtön észreveszik, és akkor a király kikapcsoltat engem. Elég lenne talán az apró formák iránti szeretetet betáplálni a királyfiba. Ez sokkal biztonságosabb. Ha kérdőre vonnak, legfeljebb azt mondom, hogy víz alatti apróságokra gondoltam, csak elfelejtettem bevenni a királyfi programjába, hogy ami nem víz alatti, azt tilos szeretni. Emiatt a király legrosszabb esetben visszaveszi tőlem a Nagy Csobbanás érdemrendet, de nem véteti fejemet, márpedig a fejemhez ugyancsak ragaszkodom, hiszen azt még maga Nanoxer, a mikrociták királya sem adhatná vissza!”

– Miért hallgattok oly mélyen, nemes uraim? – szólalt meg ekkor Cápoly. – Azt hiszem, haladéktalanul munkához kellene látnunk, hiszen semmi sem szentebb a királyi parancsnál!

– Éppen azért elmélkedem rajta – felelte gyorsan Hináron, Locsárd és Vizidor pedig egyszerre tették hozzá:

– Készen állunk!

Elsiettek hát, hogy az ősi szokáshoz híven bezárkózzanak a smaragdpikkely falú szobába, amelyet kívülről lepecsételnek hét tengeri gyanta-pecséttel, és maga Ócejános, az árvizek ura nyomja rá a pecsétekre címerét, a Csendes Vizet. Attól kezdve senki sem szólhat bele munkájukba, mígnem annak jeléül, hogy befejezték, a selejtes terveket kihajigálják a zsilipen. Akkor aztán letörik a pecséteket, és kezdődik a fiúkészítés hetedhét országra szóló ünnepsége.

Munkához láttak hát a tanácsosok, de sehogy sem haladtak. Nem azon fáradoztak ugyanis, hogyan táplálják be a királyfiba a Halfonz király kívánta erényeket, hanem csakis azon, hogyan csaphatnák be mind a királyt, mind három fiútervező társukat.

A király már türelmetlenkedett, mert nyolc nap és nyolc éjjel telt el, mióta fiúkészítői bezárkóztak, és még nem adták jelét, hogy a mű a sikeres befejezéshez közeledik. Mindegyik tanácsos arra várt ugyanis, hogy a többi ellankadjon, és akkor ő gyorsan beírhassa a matrica kristályhálójába azt, ami a királyfit az ő érdeke szerint formálja. Cápolyt hatalomvágy fűtötte, Hináront a pénzsóvárság, akinek a mikrociták gazdag jutalmat ígértek, Vizidort és Locsárdot pedig a kölcsönös gyűlölség.

Mikor aztán fogytán volt a türelmük, ha erejük nem is, így szólt a ravasz Hináron:

– Nem értem, nemes uraim, miért húzódik így el a munkánk. Hiszen a király pontos irányelveket szabott elénk. Ha azokat követnénk, a királyfi már készen is lenne. Kezdem gyanítani, hogy lassúságotokat olyasmi okozza, ami egészen másfajta kapcsolatban áll a királyi gyermekáldással, mintsem azt az uralkodó szíve óhajtaná. És ha ez tovább is így megy, mélységes fájdalmamra kénytelen leszek votum separatummal élni, vagyis…

– Feljelenteni bennünket! Erről beszél méltóságod… – sziszegte Locsárd, bőszen rezgetve csillogó kopoltyúit, hogy rendjelei csak úgy libegtek a vízben. – Hát csak rajta, rajta! Magam is szívesen megírnám a királynak, hogy méltóságodat újabban furcsa uszonyremegés bántja, máris tönkretett tizennyolc gyöngymatricát, mivel ama formula után, hogy szeretni kell, ami nem nagy, szikrányi helyet sem hagyott a tilalomnak, hogy nem szabad szeretni azt, ami nem víz alatti! Biztosítottál ugyan bennünket, Hináron uram, hogy ez puszta szórakozottság volt, de tizennyolcszor esett meg, és ez éppen elég ahhoz, hogy az árulók tömlöcébe vagy az őrültekházába csukjanak, és legfeljebb e kettő között legyen szabad választásod!

Hináron, miután így keresztülláttak rajta, védekezni akart, de Cápoly megelőzte:

– Még azt hihetné valaki, nemes Locsárd, hogy a te lelked átlátszó, mint egy kristálymedúza. Holott jómagád a matrica azon fejezetébe, hogy mitől kell irtóznia a királyfinak, érthetetlen módon tizenegy ízben írtad be a hármas farkuszonyt, egyszer a kékpikkelyes hátat, kétszer a dülledt szemeket, továbbá a kettős halpáncélt és a három piros pontot, mintha nem tudnád nagyon jól, hogy mindezek a jegyek a köztünk levő Vizidor szülőtársra jellemzőek, tehát ily módon gyűlöletet ültetnél a királyfiba e jeles férfiú iránt…

– És miért csempészte be Vizidor a matrica záradékába minden olyan lény megvetését, amelynek a neve „árd”-dal végződik? – locsogta dühösen Locsárd. – Es ha már itt tartunk, miért soroltad te, Cápoly uram, a királyfi előtt gyűlöletes tárgyak közé az ötszögletű karosszéket, uszony formájú, gyémántos támlával? Te ne tudnád, hogy szakasztott ilyen a birodalmunk trónja?

Kínos csend állt be, csak a víz csobogott halkan. Sokáig torzsalkodtak még a tanácsosok, ellentétes érdekeiket egymásnak szegezve; végül Hináron és Cápoly megegyezett abban, hogy a fiúmatrica tartalmazzon rokonszenvet minden iránt, ami apró, és azt a hajlamot, hogy a királyfi sohasem áll az apró lények útjába. Hináron persze a mikrocitákra gondolt, Cápoly viszont önmagára, mivel ő volt a legkisebb termetű az urak között. Ezt a formulát egyszerre csak Vizidor is elfogadta, mert Locsárd volt köztük a legnagyobb növésű. A hidrokiber eleinte hevesen tiltakozott, de hirtelen megbékélt, mert eszébe jutott, hogy hiszen bármikor összezsugoríthatja magát, vagy megvesztegetheti az udvari cipészt, hogy talpalja meg Vizidor cipőjét tantállemezekkel, miáltal a gyűlöletes vetélytárs magas termetűvé válik, és magára vonja a királyfi ellenszenvét.

Ezután már gyorsan összecsapták a fiúmatricát, és miután a selejtet kihajították a zsilipen, sorra került a fiúkészítés hosszú ünnepsége.

Mihelyt a királyfi tervét tartalmazó matrica a gépbe került, és a díszőrség elvonult a gyerekkemence előtt, amelyből nemsokára kilép az uszoncok jövendő uralkodója, Locsárd hozzáfogott ármányos terve végrehajtásához. A megvesztegetett udvari cipész egyre újabb tantállemezeket csavarozott Vizidor talpához. A királyfi már a főkohászok kezében volt, mikor Vizidor, megnézve magát a nagy palotatükörben, rémülten látta, hogy máris magasabb ellenségénél, márpedig a királyfi a program szerint csak a parányi személyeket és tárgyakat fogja kedvelni!

Gyorsan hazaúszott Vizidor, végigkopogtatta magát ezüstkalapáccsal, fölfedezte a talpához csavarozott lemezeket, és rögtön rájött, kinek a keze van a dologban. „Ó, a gazember!! – gondolt azonnal Locsárdra. – De most mit csináljak?!” Rövid gondolkodás után elhatározta, hogy lekicsinyíti magát. Behívta hű szolgáját, és utasította, hogy hozzon a palotába egy jó lakatosmestert. De a szolga nem egészen értette meg a parancsot, kiúszott az utcára, és behozott egy Halajos nevű szegény drótospontyot, aki naphosszat a városban úszkált, és így kiáltozott:

– Drótozni, fotózni! Fejeket drótozok, hasakat fotózok, uszonyokat csiszolok! – Ennek a drótosnak rossz felesége volt, aki esténként bunkóval a kezében várta haza, elszedve minden keresetét, és ráadásul még alaposan el is verte.

Halajos remegve állt meg a főprogramozó előtt, az pedig így szólt hozzá:

– Ide figyelj, le tudnál engem kicsinyíteni? Tudod, az az érzésem, hogy túl nagy vagyok… Egyébként mindegy, hogy miért! Kicsinyíts le, de úgy, hogy ugyanilyen szép maradjak! Ha jól megcsinálod, busás jutalmat kapsz, de rögtön el kell felejtened, hogy mi történt. El ne járjon a szád, különben becsavaroztatom!

Halajos csodálkozott, de nem mutatta; sok kacifántos bolondság kitelik a gazdagoktól. Jól megnézte Vizidort, bekukkantott a belsejébe, végigkopogtatta, és így szólt:

– Kicsavarhatnám nagyságod farkának középső részét…

– Nem, azt nem! – tiltakozott hevesen Vizidor. – A farkamért kár! Olyan gyönyörű!

– Akkor talán lecsavarjam a lábait? – kérdezte Halajos. – Úgyis teljesen fölöslegesek…

Igaza volt, hiszen az uszoncok nem használják a lábaikat. Csökevények azok a hajdankorból, amikor őseik még a szárazföldön tengődtek. Vizidor azonban dühbe gurult:

– Te vasbolond! Nem tudod, hogy csak nekünk, magas rangúaknak lehet lábunk?! Meg akarsz fosztani nemesi származásom jelétől?!

– Alázatosan megkövetem nagyságodat… De hát akkor mit csavarhatok le? Látta Vizidor, hogy ha makacskodik, semmit sem ér el. Felhorkant hát:

– Csináld, ahogy jónak látod…

Halajos megmérte, körbekopogtatta, s így szólt:

– Nagyságod engedelmével lecsavarnám a fejét…

– Megőrültél?! Hogy maradhatnék fej nélkül? Mivel fogok gondolkodni?

– Mi sem egyszerűbb, uram! Nagyságod tisztelt agyát a hasába szerelem, ott bőven van hely…

Vizidor beleegyezett. A drótosponty ügyesen lecsavarta a fejét, kristályagyának félgömbjét a hasába tette, mindent szépen beszögecselt, megforrasztott, kapott öt dukátot, és a szolgák kivezették a palotából. Kimenet azonban megpillantotta Kecsegellát, Vizidor lányát. Soha nem látott még nála gyönyörűbbet: karcsú alakján ezüst– és aranypikkelyek ragyogtak, uszonya libbenésekor kristálycsengők csilingeltek. Halajos szomorúan tért haza, felesége már várta a vasbunkóval, nagy csetepatét csapott, s a szomszédok fejcsóválva mondták:

– Hallod? Az a szipirtyó Halajosné már megint veri az urát!

Vizidor elégedetten úszott vissza a palotába. A király kicsit csodálkozott, mikor miniszterét fej nélkül látta viszont, de a programozó rögtön megmagyarázta, hogy ez a legújabb divat. Locsárd nagyon megijedt, hiszen fortélya kudarcot vallott. Hazaúszott hát, és ugyanúgy járt el, mint ellensége. Attól kezdve miniatürizálási verseny indult köztük. Sorra lecsavartatták uszonyaikat, kopoltyúikat, fémtestük szakaszait, úgyhogy egy hét múlva mindkettő cilinderben is beúszhatott az asztal alá. De a másik két tanácsos szintén jól tudta, hogy a leendő király csak a parányokat fogja kedvelni, és kénytelen-kelletlen ők is kisebbedni kezdtek. Végül aztán már nem volt mit lecsavarni róluk; ekkor Vizidor elküldte szolgáját a drótospontyért.

Álmélkodott Halajos, mikor a nagyúr elé vezették, mert a miniszterből már alig maradt valami – és lám, megint azt követeli, hogy csökkentse tovább.

– Úgy látom, nagyságos uram, itt már csak egy lehetőség van – mondta. – Nagyságod engedelmével kiszerelném az agyát…

– Elment az eszed?! – háborgott Vizidor, de a drótos megmagyarázta:

– Szépen elrejtjük az agyát a palotában valami biztos helyre, például ebbe a szekrénybe, nagyságodnak pedig egy kis adó-vevője lesz, és elektromágneses kapcsolatban marad az agyával.

– Értem! – örvendezett Vizidor, mert nagyon tetszett neki az ötlet. – Rajta, láss hozzá!

Halajos kiszedte a miniszter agyát, betette a szekrény egyik fiókjába, kulcsra zárta a fiókot, a kulcsot átadta Vizidornak, majd hasába illesztett egy apró készüléket és mikrofont. Vizidor most már olyan pici lett, hogy alig látszott. Három vetélytársa egészen megrémült ettől a sikeres csökkenéstől, a király pedig csodálkozott, de nem szólt semmit. Cápoly, Locsárd és Hináron kétségbeesetten igyekezett utolérni Vizidort, szemlátomást zsugorodtak napról napra, és hamarosan ugyanúgy tettek, mint ő: agyukat elrejtették, ki hova tudta, íróasztalba, ágy alá, maguk pedig csak csillogó, uszonyos dobozkák maradtak egy-két rendjellel, de azok már alig voltak kisebbek, mint ők maguk.

Vizidor megint elküldte szolgáját a drótosért, és mikor az megjelent, rákiáltott:

– Tenned kell valamit! Feltétlenül tovább kell zsugorodnom, különben baj lesz!

– Nagyságos uram – felelte a drótosponty, mélyen meghajolva a tanácsos előtt, aki már alig látszott a fotelban –, roppant nehéz feladat ez, nem is tudom, lehetséges-e még egyáltalán…

– Muszáj! Csináld, amit mondok! Ha úgy össze tudsz zsugorítani, hogy senki ne lehessen nálam kisebb, minden kívánságodat teljesítem!

– Ha nagyságod nemesi szavát adja, hogy így lesz, igyekszem megtenni, ami tőlem telik – felelte Halajos, és hirtelen fényesség gyúlt a szívében, mintha tiszta aranyat öntöttek volna belé, hiszen napok óta nem gondolt már semmi másra, csakis az aranypikkelyes Kecsegellára és a csilingelő kristálycsengőcskékre.

Vizidor a szavát adta. Ekkor Halajos fogta az utolsó három rendjelet, amely a tanácsos apró mellét még díszítette, s dobozkát készített belőlük. A közepébe betette a készüléket, amely akkora volt, mint egy dukát, mindezt aranydróttal körülkötözgette, hátul aranylemezt forrasztott rá, halfarok formára csinosította, és így szólt:

– Készen vagyunk, nagyságos uram! Ezekről a magas kitüntetésekről mindenki könnyen felismeri majd kegyes személyedet; az aranylemezzel úszhat majd nagyságod, a készülék révén pedig kapcsolatot tarthat a szekrénybe rejtett agyával.

Vizidor ragyogott örömében.

– Nos, mit kívánsz? Mindent megkapsz!

– Feleségül kívánom venni nagyságod lányát, az aranypikkelyes Kecsegellát!

Rettentő haragra gyúlt a miniszter. Dúlva-fúlva úszkált a drótos arca körül, nekirontott rendjeleivel, szidta, mint a bokrot, szemtelen latornak, himpellérnek és gazfickónak nevezte, majd megparancsolta, hogy dobják ki a palotából. Aztán hatfogatú tengeralattjárójában a király elé hajtatott.

Mikor a három miniszter meglátta Vizidort új alakjában – persze, csak fényes rendjeleiről ismerték fel, amelyekből most állott, ha nem számítjuk a farkát –, szörnyű dühbe gurultak. Mint elektronikus ügyekben járatos férfiak, rögtön megértették, hogy a miniatürizálásban ennél tovább aligha lehet jutni, márpedig holnap lesz a királyfi ünnepélyes születése, és sürget az idő. Locsárd és Hináron tehát megbeszélték, hogy mikor Vizidor hazatér a palotájába, megtámadják, elrabolják, és foglyul ejtik, ami nem lesz nehéz, hiszen egy ilyen apró személyiség eltűnését észre sem veszi senki. Ahogy elhatározták, úgy is tettek. Locsárd előkészített egy régi bádogdobozt, azzal lesbe állt egy korallzátony mögött; mikor Vizidor hajója közeledett, álarcos szolgái hirtelen előugrottak, és mielőtt még Vizidor lakájai uszonyt emelhettek volna uruk védelmére, a parányi minisztert máris a bádogdobozba csukták, és elrabolták. Locsárd lecsavarozta a doboz födelét, nehogy a programozó kiszökhessen, és gúnyosan kacagva hazavitte. Később azonban belátta, hogy mégsem lesz jó otthon tartani a foglyot. Ekkor kiabálást hallott az utcáról:

– Drótozni, fotózni! Fejeket drótozok! Hasakat, farkakat fotózok, csiszolok! Megörült, felhívatta a drótospontyot, aki éppen Halajos volt, megparancsolta neki, hogy forrassza be hermetikusan a dobozt, majd adott neki egy tallért, és így szólt:

– Ide hallgass, drótos! Ebben a dobozban egy fémskorpió van, amelyet palotám pincéjében fogtam. Vedd magadhoz, és dobd ki a város határában a nagy szemétdombra, érted? A biztonság kedvéért tegyél rá egy jó nagy követ, nehogy a skorpió idővel kiszökhessen. És a Nagy Matricára mondom, ki ne nyisd a dobozt, mert azon nyomban meghalsz!

– Úgy lesz, ahogy parancsolod, uram – felelte Halajos, fogta a dobozt meg a fizetséget, és elment. De nagyon fúrta az oldalát ez a história. Megrázta a dobozt: valami csörgött benne.

„Nem lehet ez skorpió – gondolta –, ilyen kicsi skorpió nincsen… No, majd később megnézem, mi az.” Hazatért, elrejtette a dobozt a padláson, mindenféle ócskavasat rakott rá, és pihenni tért. De az asszony észrevette, hogy dugdos valamit odafent, tehát mikor a drótosponty másnap elment hazulról, hogy szokása szerint a várost járja, kiabálva: „Drótozni, fotózni!”, tüstént felszaladt, megtalálta a dobozt, megrázta, és hallotta a fémes csörgést.

– Ó, a gazember, hogy vetnék ki a levegőre! – szidta a férjét. – Hát már ide jutottunk! Dugdossa előlem a kincseit! – Gyorsan lyukat fúrt a dobozba, de nem látott semmit, hát vésővel kezdte a bádogot feszegetni. Mikor nyílást sikerült hasítania rajta, arany csillogást pillantott meg: Vizidor érdemrendjeit. Féktelen kapzsiságában remegve hasította le a bádogfödelet, s ekkor a tanácsos, aki mindaddig dermedten feküdt, mert a bádog elszigetelte a szekrényben levő agyától, hirtelen magához tért, és felkiáltott:

– Mi ez? Hol vagyok? Ki merészelt megtámadni?! Ki vagy te, ronda némber? Tudd meg, hogy összecsavarozva, nyomorultul pusztulsz el, ha azonnal vissza nem adod a szabadságomat!

A drótosné úgy megijedt a három ugráló, ordítozó és farkával csapkodó aranyéremtől, hogy ész nélkül futott a padlásajtó felé, Vizidor meg utána úszott, és szidta, fenyegette. A rémült asszony megbotlott a létra legfelső fokában, lezuhant a padlásról, és rögtön kitörte a nyakát. A létra is felborult, a padlásajtó becsapódott, így Vizidor fogva maradt a padláson, faltól falig úszkált, és hiába kiabált segítségért.

Estére megjött Halajos, és csodálkozott, hogy felesége nem várja az ajtóban a bottal. Mikor aztán meglátta, mi történt, kicsit még el is szomorodott, mert igen jólelkű volt; de hamarosan belátta, hogy a baleset csak a javára szolgál, annál is inkább, mivel az asszonyt szétszedheti, és felhasználhatja pótalkatrésznek, ami igazán kifizetődő üzlet. Leült hát a padlóra, csavarhúzót vett elő, és hozzálátott a megboldogult szétszereléséhez, ám ekkor meghallotta odafentről a csipogó kiabálást.

– Nicsak! – hegyezte a fülét. – Ezt a hangot ismerem! Hiszen ez a király főprogramozója, aki tegnap kidobatott a palotájából, és a béremet sem fizette ki. De hogy kerül ide, a padlásomra?

Felállította a létrát, felmászott, és beszólt:

– Nagyságodhoz van szerencsém?

– Én vagyok! – locsogta Vizidor. – Én vagyok! Valaki megtámadott, elrabolt, dobozba csukott, egy asszony kinyitotta, megrémült, és lezuhant a padlásról. Az ajtó becsapódott, és én foglyul estem. Eressz ki, akárki vagy is, és a Nagy Matricára mondom, megadok neked mindent, amit csak kívánsz!

– Ezt mintha már hallottam volna nagyságodtól, tehát tudom, mennyit ér a szava – felelte Halajos. – Én vagyok ugyanis a drótos, akit kidobatott! – Aztán elmondta az egész históriát, hogyan hívatta magához az ismeretlen nagyúr, hogyan parancsolta meg neki: forrassza be a dobozt, és hajítsa a város környéki szemétdombra.

Vizidor rögtön kitalálta, hogy valamelyik tanácsos lehetett, alkalmasint Locsárd. Rimánkodni kezdett Halajosnak, hogy engedje ki a padlásról, de a drótos azt kérdezte: hogyan hihetne ő most már Vizidor szavának?

És csak mikor a miniszter a világ minden szentségére megesküdött, hogy feleségül adja hozzá a lányát, akkor nyitotta ki a drótos az ajtót. Két ujja közé fogta a nagyurat, a legszebbik rendjellel fölfelé, és hazavitte a palotájába. Az órák éppen delet csobogtak, és megkezdődött a királyfi kemencéből való kivételének nagy ünnepsége. Vizidor tehát gyorsan ráfüggesztett a három rendjelre, amelyből állt, egy szalagra hímzett tengeri csillagot, és sietve a királyi palotába úszott. Halajos pedig bement a szalonba, ahol Kecsegella, hölgyei között, éppen villanyciterán játszott; és nagyon megtetszettek egymásnak.

A palota tornyaiban szóltak a harsonák, mert már megkezdődött az ünnepség, mikor Vizidor a főkapuhoz ért. Az ajtónállók először el akarták zavarni, aztán felismerték a rendjeleiről, és beengedték. De amikor kitárták a kaput, vízáradat zúdúlt be a trónterembe, elragadta a miniatűr Locsárdot, Cápolyt és Hináront, s a konyhába sodorta őket. Egy darabig ott keringtek a lefolyó fölött, hasztalanul kiáltozva segítségért, majd belepottyantak, és a föld alatti csatornákon elsodródtak messze a város falai mögé. Mire kievickéltek a sárból és mocsokból, tisztára pucolták magukat, és visszatértek az udvarba, az ünnepség már véget is ért. Ugyanaz a vízár, amely így elbánt a három miniszterrel, Vizidort is felragadta, és olyan erővel sodorta körbe a trónteremben, hogy elpattant az aranydrót, amely a tanácsost összetartotta. Szanaszét repült a három rendjel meg a tengeri csillag, az adóvevő készülék pedig éppen Halfonz király homlokának ütközött. Elcsodálkozott a király, mikor a morzsa ezt csipogta:

– Ezer bocsánat, felséges uram! Nem akartam! Én vagyok az, Vizidor, a fóprogramozó…

– Miféle hülye viccek ezek ilyen fontos pillanatban?! – mérgelődött a király, és elhessentette magától. A készülék a padlóra pottyant, és a főkopoltyúőr, amikor aranybotjával háromszor a földre ütve megnyitotta az ünnepséget, véletlenül porrá zúzta. A királyfi kilépett a kemencéből, pillantása egy villamos halacskára esett, amely ezüstkalitkában úszkált a trón mellett, arca felderült, és nyomban megkedvelte ezt az apróságot. Nagy fénnyel, pompával lefolyt az ünnepség, a királyfi trónra tépett, átvéve Halfonz koronáját. Az uszoncok jó királya és nagy filozófusa lett, a nemlét kérdéseit boncolgatta, mivel ennél kisebb tárgyat már nem talált. Igazságosan uralkodott, fölvette a Halozófus nevet, és kedvenc csemegéje az apró villany-halacska volt. Halajos pedig feleségül vette Kecsegellát, neje kérésére megjavította Vizidor smaragdtestét, amely a pincében hevert, és beleillesztette a szekrényből kivett agyat. Látva, hogy mást nem tehetnek, a főprogramozó és a többi tanácsos azontúl híven szolgálta az új királyt, Halajos pedig, akiből főkopoltyúőr lett, boldogan élt Kecsegellával, míg meg nem haltak.

AUTOMÁTÉ BARÁTJA

Volt egyszer egy robot, aki hosszú és veszélyes útra készült. Hallott ez a robot egy csuda hasznos szerkentyűről, amelyet feltalálója műbarátnak nevez. Úgy gondolta, vidámabban telik majd az idő, ha útitársa lesz, még ha csupán gép is, elment tehát a feltalálóhoz, és megkérte, mesélne valamit a műbarátról.

– Szolgálatodra! – felelte a feltaláló. (Mint tudjuk, a mesékben mindenki tegeződik, még a sárkányokat sem urazzák, csak a királyokat szólítják felségednek.) Azzal elővett a zsebéből egy marék fémgolyócskát, olyanokat, mint az apró sörét.

– Mi ez? – csodálkozott a robot.

– Mi a neved, ó, jövevény, mert a mese megfelelő helyén elfelejtettem megkérdezni? – érdeklődött a feltaláló.

– Automáté a nevem.

– Az nekem túl hosszú, Autominak foglak szólítani.

– Autominak ugyan az Automásokat becézik, de legyen, ahogy kívánod – felelte amaz.

– Nos hát, kedves Automi ez itt egy marék elektronikus barát. Tudnod kell, hogy szakmám és hivatásom a miniatürizálás. Egyszóval, a nagy és súlyos készülékekből aprókat és hordozhatókat csinálok. Minden ilyen szemecskében egy hallatlanul okos és sokoldalú elektronikus agy lakik. Nem mondom éppen, hogy lángész, mert az túlzás lenne, olyasféle, mint a hazug reklám. Mellesleg most éppen elektronikus lángelmék gyártásán fáradozom, és addig nem is nyugszom, míg olyan kicsiket nem tudok fabrikálni, hogy ezerszám elférjenek a zsebemben. Ha majd zsákba öntöm és súlyra árulom őket, mint a sódert, akkor érem csak el kitűzött célomat. No de most nem a távlati terveimről van szó. Egyelőre darabonként árulom a műbarátokat, nem is drágán: akkora briliánst kérek darabjáért, amennyit nyom. Beláthatod, hogy ez igazán szolid ár. Gondold meg: a műbarátot csak a füledbe kell rakni, attól kezdve éjjel-nappal jó tanácsokat sugdos, és ellát mindenféle tájékoztatással. Itt egy darab puha vatta, ezzel dugd be a füledet, hogy a haver ki ne pottyanjon, ha oldalra hajtod a fejed. No, megveszed? Ha egész tucatot vennél, olcsóbban adhatnám…

– Egyelőre egy is elég lesz – mondta Automáté. – De előbb tudni szeretném, mit várhatok tőle tulajdonképpen. Segít, ha nehéz helyzetbe kerülök?

– Hát persze, hiszen arra való! – magyarázta vidáman a feltaláló. Tenyerébe szórt egypár golyócskát, fémesen csillogtak, hiszen ritkafémekből készültek, s így folytatta: – Fizikai értelemben vett segítségre persze nem számíthatsz, de hiszen nem is arról van szó. Buzdító megjegyzések, jó és gyors tanácsok, magvas elemzések; hasznos útmutatások, intések, találó észrevételek, vigasztaló szavak, aranymondások, amelyek visszaadják önnön erődbe vetett hitedet, továbbá mély gondolatok, amelyek minden nehéz, sőt veszedelmes helyzeten átsegítenek: mindez csak egy kis része műbarátaim repertoárjának. Tökéletesen hűségesek és odaadok, állandóan éberek, mert sohasem alusznak, azonkívül hallatlanul tartósak, tetszetős formájúak, és magad is láthatod, milyen könnyen kezelhetőek! No, szóval csak egyet veszel?

– Egyet – felelte Automáté. – És mondd, kérlek, mi lesz, ha netalán ellopják tőlem? Visszajön hozzám? Romlást hoz a tolvajra?

– Sajnos nem – ismerte be a feltaláló. – Éppoly buzgón és híven szolgálja, mint korábban téged. Ne kívánj túl sokat, Automikám! Ő nem hagy el téged a bajban, ha te el nem hagyod. De hát nem veszítheted el, ha szépen a füledbe rakod, és bedugod egy kis vattával…

– No jó – nyugodott meg Automáté. – És hogyan beszéljek hozzá?

– Egyáltalán nem kell beszélned, a hangtalan suttogást is tökéletesen hallja. Ami a nevét illeti, Enjáminnak hívják. Szólítsd egyszerűen Énikémnek…

– Jól van – mondta Automáté.

Lemérték Énit, a feltaláló kapott érte egy szép briliánst, a robot pedig, örülve, hogy van útitársa, jó barátja, vidáman vágott neki a hosszú útnak.

Enjámin nagyon kellemes útitárs volt. Reggelente kívánatra fölkeltette, vidám ébresztő nótát fütyörészett halkan a fülébe, később különféle tréfás történeteket mesélt, de Automáté hamarosan megtiltotta, hogy akkor is meséljen, mikor társaságban vannak, a többiek ugyanis már félnótásnak nézték, mert időnként minden látható ok nélkül felröhögött. Így utazott Automáté először a szárazföldön, míg elérte a tengerpartot, s ott már várta egy szép, fehér hajó. Nem sok poggyásza volt, így hát hamarosan elhelyezkedett egy kényelmes kabinban, és elégedetten hallgatta a csörömpölést, amely azt jelezte, hogy felhúzzák a horgonyt, és kezdődik a hosszú hajózás. A fehér hajó néhány napig vígan hasította a hullámokat a derűs napfényben, és álomba ringatta utasait a holdezüstös éjszakában, ám egy reggel szörnyű vihar tört ki. Az árbocnál háromszorta magasabb hullámok zúdultak a recsegő-ropogó hajóra, olyan rémes zúgás támadt, hogy Automáté egy szót sem hallott a szép vigasztalásokból, amelyeket Éni ezekben a nehéz pillanatokban feltehetőleg a fülébe sugdosott. Egyszerre csak mennydörgő robaj hallatszott, sós víz zúdult a kabinba, s a hajó a rémült Automáté szeme előtt darabokra kezdett hullani.

Úgy, ahogy volt, felszaladt a fedélzetre, s alig ugrott be az utolsó mentőcsónakba, jött egy óriási hullám, felborította a hajót, és lerántotta az óceán fortyogó mélyébe. Automáté egyetlen tengerészt sem látott, egyedül kuporgott a mentőcsónakban a háborgó tenger közepén, és remegve várta, mikor zúzza szét a következő hullám ezt a lélekvesztőt vele együtt. Bömbölt a szél, az alacsony felhőkből zápor zúdult a viharos tengerre, úgyhogy még most sem hallotta, mit szól mindehhez Éni. De a kavargásban egyszer csak valami sötétlő foltot vett észre, amelyet el-elöntött a fehér tajték; ismeretlen szárazföld partján törtek meg a hullámok! A csónak recsegve futott fel a köves partra, s az átázott, sós víztől csöpögő Automáté minden erejét összeszedve, rogyadozó lábbal futott a menedéket nyújtó szárazföld belseje felé, minél távolabbra a háborgó óceántól. Aztán összeroskadt egy szikla alatt, és a végsőkig kimerülve, eszméletlen álomba zuhant.

Gyengéd fütyörészésre ébredt. Éni emlékeztette ily módon baráti jelenlétére.

– De jó, hogy itt vagy, Énikém! Most látom csak, milyen áldás, hogy elhoztalak magammal, sőt magamban! – sóhajtott fel Automáté, mély álmából ébredezve. Körülnézett. Sütött a nap, a tenger még hullámzott, de már eltűntek a félelmetes hullámtarajok, a felhők, az eső; sajnos velük együtt eltűnt a hajó is. Szörnyű erővel tombolhatott az éjszaka a vihar, mert elragadta a csónakot is, amely Automátét megmentette. Feltápászkodott a robot, futni kezdett a part mentén, de már tíz perc múlva visszaért ugyanarra a helyre. Lakatlan és ráadásul parányi szigetre került. Helyzete nem volt éppenséggel vidám. No de sebaj, hisz vele van Éni! Gyorsan tájékoztatta barátját a helyzetről, és tanácsot kért.

– Hajaj, öregfiú! Szép kis csávába kerültél! – sopánkodott Éni. – No várj, hadd gondolkodjam egy kicsit! Mire is van neked szükséged?

– Hogyhogy mire? Hát mindenre: segítségre, ruházatra, létfenntartási eszközökre! Hiszen itt nincs egyéb, mint kő meg homok!

– Ejha! Azt mondod? És teljesen biztos vagy benne? Nem hevernek valahol a parton a hajótörésből idesodródott ládák, tele szerszámokkal, érdekes olvasmányokkal, különböző alkalmakra való öltözékekkel meg száraz lőporral?

Automáté még egyszer végigkutatta a partot, de semmit sem talált, még egy árva deszka sem sodródott ide a hajóról, úgy elsüllyedt az, mint a kő.

– Azt mondod, nincs semmi? Hm, ez nagyon furcsa… A lakatlan szigetekre vetődött hajótöröttekről szóló gazdag irodalom világosan bizonyítja, hogy a hajótörött közelében mindig található balta, fűrész, szögek, édesvíz, olaj, imakönyv, harapófogó, puska és még sok egyéb hasznos holmi. De ha nincs, hát nincs… Akkor talán akad valami barlang, ahol meghúzódhatsz?

– Nem, nincs semmiféle barlang.

– Az sincs? Ejnye, ez már igazán szokatlan! Lennél szíves akkor fölmenni a legmagasabb sziklára, és körülnézni?

– Máris megyek! – buzgólkodott Automáté, felkapaszkodott a sziget közepén lévő meredek szirtre, és kővé dermedt: a vulkanikus szigetkét mindenfelől csak a végtelen óceán övezte!

Elcsukló hangon tett jelentést Enjáminnak, reszkető ujjával megigazítva a vattát a fülében, nehogy elveszítse barátját. Milyen szerencse, hogy nem esett ki, amikor a hajó elsüllyedt, gondolta még, és mivel megint elfogta a fáradtság, leült egy sziklára, és türelmetlenül várta a baráti segítséget.

– Hát ide figyelj, barátom! Hallgasd meg tanácsaimat, amelyekkel segítségedre sietek ebben a nehéz helyzetben – szólalt meg végre Éni epedve várt hangocskája. – Számításokat végeztem, és azokból kiderül, hogy ismeretlen szigetecskén vagyunk, afféle zátonyon, vagy inkább egy tenger alatti hegylánc csúcsán, amely lassan kiemelkedik az óceánból, és három-négymillió év múlva összeköttetése lesz a szárazfölddel.

– Hagyd az évmilliókat, azt mondd meg, hogy most mit csináljak?! – kiáltott fel Automáté.

– A sziget távol esik a hajójáratok útvonalától. Az esély, hogy véletlenül feltűnik a közelben valami hajó, egy a négyszázezerhez.

– Te jó ég! – jajdult fel kétségbeesve a hajótörött. – Ez szörnyű! Hát akkor mit tanácsolsz?

– Rögtön megmondom, csak ne szakíts folyton félbe! Menj ki a tengerpartra, és lépkedj be a vízbe, hogy körülbelül mellig érjen! Így nem kell majd túlságosan lehajolnod, mert az kényelmetlen lenne. Ezután alámerülsz, és annyi vizet szívsz magadba, amennyit csak bírsz. Tudom, hogy keserű, de nem tart sokáig. Még jobb, ha közben tovább gyalogolsz a mély víz felé. Egyszerre csak elnehezülsz, a sós víz kitölti belső részeidet, egy pillanat alatt megszakít minden szerves folyamatot, és így egykettőre életedet veszted. Ily módon megmenekülsz a hosszú sínylődéstől és lassú haldoklástól ezen a szigeten, továbbá az óhatatlanul bekövetkező szellemi zavaroktól. Azt is megteheted, hogy egy-egy nehéz követ veszel a kezedbe. Noha ez nem feltétlenül szükséges, mindazonáltal…

– Megőrültél! – fakadt ki Automáté, felugorva a földről. – Fojtsam magam a tengerbe? Öngyilkosságra beszélsz rá? Szép kis tanács! És te nevezed magad a barátomnak?!

– Hát hogyne! – felelte Éni. – Egyáltalán nem őrültem meg, nem is lennék rá képes. Én sohasem veszítem el szellemi egyensúlyomat. Annál jobban fájlalnám, kedves barátom, ha végig kellene néznem, amint csúnyán megzavarodsz, és hosszú kínok között pusztulsz el itt a tűző napon. Biztosítlak, hogy gondosan elemeztem a helyzetet, és sorra kizártam a megmenekülés minden lehetőségét. Nem készíthetsz csónakot vagy tutajt, mert nincs hozzá anyagod. Hajó, mint már mondtam, nem vetődik erre, a sziget fölött nem szállnak el repülőgépek, és te magad sem tudsz effélét építeni. Választhatod persze a lassú halódást a gyors és könnyű halál helyett, de teljes szívemből lebeszéllek erről a balga döntésről. Ha jól beszívod a vizet…

– A ménkű csapjon beléd azzal a rohadt vízzel! – ordított fel dühtől remegve Automáté. – És egy ilyen barátért adtam én egy gyönyörűen csiszolt briliánst! Tudod, micsoda a te feltalálód? Közönséges csaló, szélhámos, kapcabetyár!

– Biztosan visszavonod a szidalmaidat, ha végighallgatsz – felelte higgadtan Éni.

– Szóval, még nem mondtál el mindent? Netalán azzal akarsz szórakoztatni, hogy a rám váró síron túli életről beszélsz? Köszönöm szépen!

– Síron túli élet nem létezik – hűtötte le Éni. – Hazudni pedig nem áll szándékomban, mert nem is akarok, és nem is értek hozzá. Nem így fogom fel a baráti vigaszt. De figyelj most jól ide, öregem! Mint tudod, bár erre általában nem gondoltok, a világ mérhetetlenül változatos és gazdag. Tele van nagyszerű, lármás, kincses városokkal, királyi palotákkal, viskókkal, szelíd dombokkal és vad szirtekkel, susogó ligetekkel, hűs tavakkal, fonó sivatagokkal és végtelen északi hómezőkkel. Te azonban mindig csak egyetlen árva helyet érzékelhetsz mindazok közül, amelyeket felsoroltam, meg a milliónyi közül, amelyet nem említettem. Túlzás nélkül mondhatjuk tehát, hogy azon helyek szempontjából, ahol nem vagy jelen, olyan vagy, mint a halott, hiszen nem gyönyörködsz a paloták kincseiben, nem forgolódsz a déli országok körtáncaiban, nem csodálod a szivárványos északi jéghegyeket. Éppoly tökéletesen nem léteznek számodra, ahogyan nem léteznek majd a halálban. Így hát, ha elmélyülten végiggondolod, amit mondtam, megérted, hogy ha nem vagy mindenütt, minden káprázatos helyen, akkor majdnem sehol sem vagy. Tartózkodási hely, mint mondottam, milliószor millió van, te pedig csak ezt az egyet, ezt az unalmas, egyhangúságával szinte bosszantó, sőt undorító helyet érzékelheted: ezt a sziklaszigetkét. Mármost, a „mindenütt” és a „majdnem sehol” között óriási a különbség, és egész életednek az utóbbi az osztályrésze, hiszen mindig csak egyetlenegy helyen voltál egyszerre. A „majdnem sehol” és a „sehol” között viszont, őszintén szólva, mikroszkopikus a különbség. Az érzékelés matematikája tehát azt bizonyítja, hogy tulajdonképpen már most is alig élsz, mert majdnem mindenütt nem vagy jelen, pontosan úgy, mint egy megboldogult! Ennyit előszörre. Másodszor: nézd ezt a kaviccsal kevert homokot, amelytől úgy sajog az a kényes lábad! Olyan értékesnek látod? Aligha. Itt ez a töméntelen sós víz, ez a ronda víztömeg: hát kell ez neked? Dehogyis kell! Itt van néhány szikla, meg a forró, ízületeidet kiszárító kék égbolt fölötted. Kell neked ez a kibírhatatlan hőség, ezek az izzó, süket kövek? Hát persze, hogy nem kellenek! Vagyis egyáltalán semmi sem kell neked mindabból, ami körülvesz, amin állsz, és ami az ég kupolájával beborít. És mi marad, ha mindezt elvesszük? Egy kis zúgás a fejedben, nyomás a halántékodban, bugás a melledben, egy kis térdremegés meg egyéb zűrzavaros rángatózás. Mármost kell neked ez a zúgás, bugás, szorítás vagy rángatózás? Dehogy kell, barátom! Ha pedig erről is szívesen lemondasz, akkor ugyan mi marad? Esztelenül rohangáló gondolatfoszlányok, néhány szó, jobban mondva szitok, amelyeket magadban énrám szórsz, a barátodra, meg a fojtogató düh és az émelyítő félelem. Hát kell neked, kérdem végül, ez az ocsmány félelem és tehetetlen méreg? Világos, hogy ezekre sincs semmi szükséged. Ha pedig ezeket a meddő érzelmeket is levonjuk, egyáltalán semmi sem marad, a világon semmi, a színtiszta nulla, és éppen ezzel a nullával, vagyis az örök egyensúly, halhatatlan csend és tökéletes nyugalom állapotával óhajtalak téged, mint igaz barátod, megajándékozni!

– De én élni akarok! – ordított Automáté. – Élni akarok! Élni!! Érted?!

– Ahá, tehát már nem arról van szó, mit érzékelsz, hanem arról, hogy mit kívánsz! – jegyezte meg tárgyilagosan Enjámin. – Élni kívánsz, tehát azt akarod, hogy jövőd legyen, amely jelenné válik, hiszen ebből áll az élet. Semmi egyéb nincsen benne. No de élni nem fogsz, mert nem maradhatsz életben, mint már megállapítottuk. A kérdés csak az, hogy milyen módon szűnsz meg élni: hosszú kínlódás után vagy könnyen, simán, mikor egyetlen nagy szippantással beszívva a vizet…

– Elég! Pofa be! Kotródj innét! – üvöltött fel teljes erejéből Automáté, miközben ökölbe szorított kézzel egy helyben ugrált.

– Ezt meg hogy gondolod? – válaszolt Enjámin. – Nem is firtatom most ezt a sértő formát, ezt a parancsolgatást, amely szerintem a barátság felmondására hasonlít, de hogy mondhatsz ilyen esztelenségeket? Mi értelme rám kiabálni, hogy kotródj? Hát van nekem lábam, hogy elmehetnék? Vagy akár kezem, hogy elkúszhatnék? Hiszen jól tudod, hogy nincsen. Ha meg akarsz tőlem szabadulni, légy szíves, vegyél ki a füledből, amely, biztosítlak, egyáltalán nem a legkellemesebb hely a világon, és dobj el akárhová!

– Meg is teszem! – horkant fel bőszen Automáté. – Várjál csak! – De hiába turkált a fülében. Túlságosan gondosan helyezte el a barátját, és most semmiképpen sem tudta kiszedni, bár vadul rázta a fejét, mint egy őrült.

– Úgy látom, ez nem megy – jegyezte meg kisvártatva Éni. – Alighanem együtt maradunk, bár te sem óhajtod, és én sem. De ha már így van, bele kell nyugodni a ténybe, mivel a tényeknek az a tulajdonságuk, hogy mindig nekik van igazuk. Ez vonatkozik mellesleg mostani helyzetedre is. Jövőre vágyol, mégpedig mindenáron. Én ezt oktalanságnak találom, no de legyen. Engedd hát meg, hogy nagy vonalakban lefessem a jövődet, mert az ismert mindig jobb az ismeretlennél. Jelenlegi dühöd rövidesen átadja helyét a tehetetlen kétségbeesésnek, az pedig a menekvésre irányuló lázas, de hasztalan erőfeszítések után a fásult eltompulásnak. Ezalatt a tűző nap, amelyet még itt, személyed árnyékos helyén is érzek, a fizika és a vegytan könyörtelen törvényei szerint egyre jobban kiszárítja egész lényedet. Először kiszárad ízületeidben a zsiradék, és a legkisebb mozdulatra is förtelmesen csikorogni és nyikorogni fogsz, szegény barátom! Aztán, mikor a koponyád felhevül a hőségtől, különböző színű forgó karikákat látsz majd, de ez nem hasonlít a gyönyörködtető szivárványhoz, mivel…

– Fogd már be a pofád, te hóhér! – vonított fel Automáté. – Egyáltalán nem akarom hallani, hogy mi lesz velem! Maradj csöndben, érted?!

– Nem kell úgy kiabálnod… Jól tudod, hogy a leghalkabb suttogást is meghallom. Szóval, nem akarsz tudni jövőd kínjairól? Másfelől meg át akarod élni őket? Micsoda logikátlanság! No jó, akkor elhallgatok… Csak megjegyzem, hogy helytelenül jársz el, mikor rám összpontosítod haragodat, mintha én lennék sajnálatos helyzeted okozója. A szerencsétlenség előidézője, mint tudod, a vihar volt, én pedig a barátod vagyok, és a részvétel a rád váró gyötrelmekben, a kínok és a haldoklás felvonásokra osztott színjátékában már most, előre is őszinte fájdalommal tölt el. Mélységes aggodalom fog el a gondolatra, hogy mi lesz, mikor az olaj…

– Hát nem akarsz elhallgatni?! Vagy képtelen vagy csöndben maradni, te ronda szörnyeteg?! – hörögte Automáté, s a fülére csapott, amelyben barátja üldögélt. – Ó, csak lenne kéznél valami ágacska vagy drót, amivel kikotorhatnálak! Hej, de boldogan tipornálak szét!

– Lenne szíved elpusztítani engem? – szomorodott el Éni. – Nem is érdemelsz te meg egy műbarátot vagy bármiféle testvéri együttérzést!

Automáté erre megint őrjöngeni kezdett, és így veszekedtek, érveltek és vitatkoztak, míg dél is elmúlt, és a szegény robot, belefáradva az ordítozásba, ugrálásba és ökölrázásba, ereje fogytán egy sziklára heveredett, s csak egy-egy reménytelen sóhajtást hallatva bámulta az óceán végtelen ürességét. Egyszer-kétszer hajófüstnek nézte a láthatár mögül kikandikáló felhő csücskét, de reményét Enjámin már csírájában elfojtotta, emlékezetébe idézve, hogy a lehetőség egy a négyszázezerhez. Ez Automátét újabb kétségbeesésbe és dührohamokba kergette, annál is inkább, mivel Éninek, mint kiderült, minden alkalommal igaza volt. Végre aztán elhallgattak. A hajótörött a sziklák hosszabbodó árnyékát bámulta a part fehér homokján, majd Enjámin megszólalt:

– Miért hallgatsz? Talán már látod a karikákat, amelyeket említettem?

Automáté nem is válaszolt.

– Ahá! – monologizált Éni. – Tehát nem csak a karikák, hanem minden valószínűség szerint az a fásult eltompulás is bekövetkezett, amelyet oly pontosan sikerült megjósolnom. Igazán furcsa, milyen értetlen tud lenni egy értelmes lény, különösen ha a körülmények szorongatják. Lakatlan szigetre kerül, ahol el kell pusztulnia, bebizonyítják neki, mint a kétszer kettő négyet, hogy ez elkerülhetetlen, megmutatják az egyetlen kiutat a helyzetből, az egyetlen lehetőséget, hogy használja az eszét és akaratát: vajon hálás lesz érte? Szó sincs róla, ő holmi reményre vágyik, ha pedig remény nincs, mert nem is lehet, akkor látszatokba kapaszkodik, és inkább az őrületbe merül, mint a vízbe, amely…

– Ne beszélj vízről!! – hörgött Automáté.

– Csak ki akartam domborítani irracionális indítékaidat – magyarázta Éni. – Már semmire sem beszéllek rá. Azaz, semmiféle cselekedetre, mert ha lassan akarsz meghalni, illetve semmit sem csinálsz, és így hozzákezdesz a lassú meghaláshoz, akkor ezt az egész dolgot jól át kell gondolni. Milyen hamis és esztelen dolog félni a haláltól, mint állapottól, noha inkább dicsőítésre méltó! Mi hasonlítható a nemlét tökéletességéhez? Igaz, a hozzá vezető agónia, mint olyan, nem valami vonzó jelenség, de másfelől még sohasem volt olyan gyenge testű vagy lelkű lény, aki ki ne bírta volna, vagy akinek ne sikerült volna teljesen, maradéktalanul és véglegesen meghalnia. Az egész ügy tehát szinte szóra sem érdemes, ha egyszer minden anyámasszony katonája, minden szamár és léhűtő képes rá. Sőt, többet mondok: ha egyszer mindenki meg tudja csinálni (és alighanem elismered, hogy így van, legalábbis én még sohasem hallottam senkiről, akinek ne sikerült volna), akkor legjobb nyugodtan elgyönyörködni a küszöb után megkezdődő irgalmas semmi gondolatában. A haldoklás befejeztével ugyanis már nem lehet gondolkodni, minthogy a halál és a gondolkodás kölcsönösen kizárja egymást, tehát okvetlenül még életünkben érdemes alaposan és részletesen magunk elé képzelni mindazon kiváltságokat, előnyöket és gyönyöröket, amelyekkel a halál majd eláraszt bennünket! Gondold csak el, kérlek: semmiféle fáradozás, félelem, szorongás, semmiféle testi vagy lelki szenvedés, semmiféle átkos kaland, és micsoda biztonság! Még ha minden gonosz hatalom összefogna és ellened esküdne is, akkor sem árthatna neked! Ó, milyen páratlan a halott édes biztonsága! És ha még hozzátesszük, hogy ez nem holmi pillanatnyi, futó, röpke biztonság, hanem teljességgel visszavonhatatlan és csorbíthatatlan, akkor valóságos elragadtatással…

– Hogy dögölnél meg! – rebegte gyönge hangon Automáté, s e tömör szavakat rövid, de zamatos káromkodás követte.

– Mennyire sajnálom, hogy nem tehetem! – válaszolta rögtön Éni. – Nem csupán önző irigységből sajnálom (hiszen, mint éppen említettem, nincs pompásabb dolog a halálnál), de a legtisztább altruizmus is arra késztetne, hogy elkísérjelek a megsemmisülésbe. Mindamellett nem tehetem, mivel feltalálóm elpusztíthatatlannak gyártott, nyilván mérnöki ambíciójától fűtve. Tudod, ha elgondolom, hogy itt maradok majd sókéreggel borított, kiszáradt tetemedben, amelynek felbomlása bizonyára lassú lesz, hogy itt ülök majd, és csak önmagamnak beszélhetek, igazán elfog a szomorúság. És mennyit kell majd várakoznom, míg végre eljön az a hajó, négyszázezerből az első, amely a valószínűség-számítás szerint végül is rátalál erre a szigetre…

– Micsoda?! Te nem pusztulsz itt?! – mordult fel Automáté, akit Enjámin legutóbbi szavai felráztak fásultságából. – Szóval, te élni fogsz, míg én… Ó! Azt már nem! Soha! Soha!! Soha!!!

És bősz ordítással talpra szökkent, ugrálni kezdett, rázta a fejét, teljes erejéből kotort a fülében, a legfurább bakugrásokat és táncfigurákat mutatva be – de hiába.

Közben Éni vadul sipogott:

– Hagyd már abba! Mi van, máris megőrültél? Hiszen még korai! Vigyázz, kárt teszel magadban! Még eltöröd vagy kificamítod valamidet! Vigyázz a nyakadra! Hiszen ennek nincs értelme! Más lenne persze, ha képes lennél egy csapásra, tudod… de így csak nyomorékká teszed magad! Mondom, hogy elpusztíthatatlan vagyok, és punktum, hát mire jó ez a kínlódás? Még ha kiráznál is, akkor sem tehetsz velem semmi rosszat, akarom mondani, jót, hiszen mint fentebb bőven kifejtettem, a halál irigylésre méltó dolog. Au! Hagyd már abba! Hogy lehet így ugrándozni!

Automáté azonban tovább hányta-vetette magát, semmivel sem törődve, sőt odáig ment, hogy döngetni kezdte a fejével a követ, amelyen korábban ült. Addig verte belé a fejét, szikrázó szemmel és lőporfüsttel az orrlyukaiban, egészen megsüketülve saját csapásaitól, míg Enjámin egyszer csak kirepült a füléből, és elgurult a kövek közé, halk, megkönnyebbült kiáltással, hogy végre kiszabadult. Automáté nem is vette rögtön észre, milyen hatékonynak bizonyultak erőfeszítései. Elnyúlt a naptól izzó kövön, pihent egy darabig, aztán, noha még kezét-lábát sem bírta mozdítani, így mormogott:

– Semmi, semmi, csak pillanatnyi elgyengülés… De kirázlak én, széttiporlak én, barátocskám, hallod? Hallod?… Hé! Mi ez?!

Hirtelen felült, mert megérezte, hogy üres a füle. Kábultan körülnézett, aztán feltérdelt, és lázasan keresni kezdte Énit amint az apró kavicsok között.

– Éni! Éniiiiü! Hol vagy? Szólj már!! – kiáltozta vadul. Enjámin azonban, óvatosságból-e vagy valami más okból, meg se mukkant. Automáté most gyengéd szavakkal kezdte csalogatni, biztosította, hogy már megváltozott a véleménye, egyetlen kívánsága, hogy megfogadja műbarátja jó tanácsát, és a vízbe fojtsa magát, csak előbb szeretné még egyszer meghallgatni a halál dicséretét. De ez sem vezetett eredményre, Enjámin megátalkodottan hallgatott. Ekkor a hajótörött vadul szitkozódva nekilátott módszeresen átvizsgálni minden talpalatnyi területet. Egyszer csak, mikor egy marék kavicsot már éppen el akart dobni, még egyszer a szeme elé emelte, és megremegett a kaján örömtől, mert megpillantotta a kavicsok között Enjámint, aki tompán, alattomosan, fémesen csillogott.

– Á! Itt vagy, bogárkám! Itt vagy, drágalátos barátocskám! Megfogtalak, te híres halhatatlan! – sziszegte Automáté, óvatosan ujjai közé szorítva Énit, aki egy pisszenést sem hallatott. – No, most majd meglátjuk, mi van azzal a híres szilárdságoddal! Most majd kiderül, mennyire vagy elpusztíthatatlan… Nesze!!!

Utolsó szavai közben egy kőlapra tette Énit, majd teljes erejéből rácsapott acélsarkával, és biztonság kedvéért még körbe is fordult rajta. Éni meg se mukkant, csak a szikla csikorgott, mintha acélfúróval fúrnák. Automáté lehajolt, és látta, hogy a fémgolyócska sértetlen, csak a szikla csorbult ki alatta. Enjámin most a kőlap gödröcskéjében feküdt.

– Mi az, ilyen erős vagy? Majd keresünk egy keményebb követ! – vicsorgott Automáté. Végigfutkosta az egész szigetet, összeszedte a legkeményebb kovaköveket, bazalt– és pordarabokat, hogy azokon tiporja szét Enjámint. Miközben taposta, hol színlelt nyugalommal beszélt hozzá, hol szitkokkal árasztotta el; mintha arra várt volna, hogy a fémgolyócska válaszol, sőt talán kegyelemért kezd könyörögni.

Enjámin azonban makacsul hallgatott. Az acélsarok bősz dobbantásait és a kövek csikorgását csak Automáté kacskaringós káromkodása kísérte. Mikor aztán nagy sokára meggyőződött róla, hogy Enjámint valóban nem lehet széttaposni, az elkeseredett és kimerült Automáté megint leült a parton, markában tartva műbarátját.

– Ha nem is tudlak széttaposni – mondta színlelt önuralommal, amelynek leple mögött csak úgy reszketett a dühtől –, légy nyugodt, azért lesz rád gondom! Várhatsz arra a hajóra, öregem, mert bedoblak a tengerbe, és ott is maradsz az idők végezetéig. Ott aztán elmélkedhetsz magadban, míg meg nem bolondulsz! Új barátod nem lesz, arról kezeskedem!

– Derék Automáté – szólalt meg váratlanul Enjámin –, ugyan mit árt nekem, ha a tenger fenekére dobsz? Mulandó lény kategóriáiban gondolkodol, ez okozza tévedéseidet. Hiszen értsd meg, az óceán is kiszárad egyszer, vagy fölemelkedik a tenger feneke, és szárazföld lesz belőle. Hogy ez százezer év múlva történik, vagy millió év múlva, az nekem teljesen mindegy. Nemcsak elpusztíthatatlan vagyok, hanem végtelen türelmes is, mint tapasztalhattad, már csak abból is, hogy milyen nyugodtan viseltem elvakult dühöd kitöréseit. Sőt csakis azért nem válaszoltam hívásodra, és hagytam, hogy keressél, mert meg akartalak kímélni a fölösleges fáradságtól. Hallgattam akkor is, mikor ugrándoztál rajtam, nehogy egy vigyázatlan szavammal tovább fokozzam haragodat, mert még megárthatott volna neked.

Automáté e nemes szónoklat hallatára újabb dührohamot kapott.

– Széttaposlak! Porrá zúzlak, te mocsok!! – ordította, és elölről kezdődött az eszeveszett tánc a sziklák tetején, az ugrálás, csapkodás és toppantgatás. De most Éni jóindulatú csipogása kísérte:

– Nem hiszem, hogy sikerülne, de csak próbáld! Rajta! Még egyszer! Ne így, mert túl hamar kifáradsz! Páros lábbal! Nagyobbat ugorj! Így… hopp! Hopplá! Magasabbra ugorj, akkor nagyobb erőt fejthetsz ki! Nem bírod már? Ejnye, hát nem megy? No, ez az, látod! Próbáld meg azzal a kővel! Ez az! Nem jó, keress inkább egy másikat! Nagyobb nincs? No, akkor gyerünk! Hajrá! No, még egyszer! Mindent bele, drága barátom! Milyen kár, hogy nem segíthetek! Miért hagytad abba? Ilyen hamar kifáradtál? De kár… Na, nem baj… Majd várok, csak pihenj nyugodtan! Hadd hűtsön le kicsit a szellő…

Automáté nagy csattanással a kavicsokra roskadt, és gyűlölködve nézte a tenyerén fekvő fémgolyócskát, miközben akarva, nem akarva, hallgatnia kellett:

– Ha nem volnék a műbarátod, azt mondanám, hogy gyalázatosan viselkedsz. A hajó elsüllyedt a viharban, velem együtt megmenekültél, jő tanácsot adtam neked, amilyet csak tudtam, de minthogy meneküléssel nem szolgálhatok, lévén az lehetetlen, az igazság és a jó tanács fejében most mindenáron el akarsz pusztítani engem, egyetlen társadat. Igaz, hogy így legalább lett valami célod az életben, tehát már ezért is hálával tartoznál. Kíváncsi vagyok, miért olyan gyűlöletes számodra a gondolat, hogy én túléllek…

– Majd kiderül, hogy túlélsz-e… – csikorogta fél szájjal Automáté. – Még nem dőlt el a játszma.

– Hát te igazan javíthatatlan vagy! Tudod, mit? Próbálj az öved csatjára tenni! Az acélból van, és az acél talán keményebb a köveknél. Próbáld csak meg, bár a magam részéről biztos vagyok benne, hogy ez sem ér semmit, de olyan szívesen segítenék neked…

Automáté, bár némi habozás után, végül is követte a tanácsot, de csak annyit ért el, hogy övcsatja a bősz csapásoktól tele lett apró gödröcskékkel. E kudarc után Automáté keserű mélabúba süllyedt, és csüggedten, kimerülve, tompán bámulta a fémmorzsát, amely vékony hangján egyre szónokolt:

– És ezt nevezik értelmes lénynek, uramisten! Kétségbeesik, mert nem tudja eltörölni a föld színéről az egyetlen testvéri lelket ebben az egész halott mindenségben! Mondd, Automátékám, nem szégyelled magad legalább egy kicsit?

– Hallgass, te fecsegő szemét! – nyögte a hajótörött.

– Miért hallgassak? Látod, ha rosszat akarnék neked, már rég elhallgattam volna, de én még most is a műbarátod vagyok. Veled leszek a haldoklás kínjaiban, mint hű bajtárs, ha a fejed tetejére állsz is, és te nem fogsz a tengerbe hajítani, drága barátom, mert könnyebb a szenvedés, ha legalább közönsége van. Közönsége leszek tehát elmúlásodnak, amely ezáltal bizonyára jobban sikerül, mint a teljes magányban; mert az érzelem a fontos, mindegy, hogy miféle. A gyűlölet irántam, igaz barátod iránt, ösztökélni fog, és bátrabbá tesz téged, szárnyat ad lelkednek, tiszta és meggyőző csengést biztosít jajgatásodnak, rendszerezi végvonaglásaidat, és rendet teremt utolsó perceid mindegyikében, márpedig ez nem kevés… Ami engem illet, megígérem, hogy keveset fogok beszélni, és nem kommentálok semmit, mert ha másképpen tennék, akaratlanul is összezúzhatnálak módfeletti barátságommal, amelyet nem bírnál elviselni, hiszen őszintén szólva, pocsék egy jellemed van! De én ezt is megoldom, mert jósággal válaszolva gonoszságodra, megsemmisítelek, és ily módon megszabadítalak önmagádtól; és ismétlem, minderre a barátság késztet, nem holmi elfogult megítélés, hiszen őszinte rokonszenvem ellenére tisztán látom természeted rondaságát… – E szavaknál Automáté váratlanul kitörő diadalordítása szakította félbe.

– Hajó! Hajó!! Hajó!!! – rikoltozott a robot eszeveszetten, felugrott, és fel-alá kezdett rohangálni a parton. Köveket dobált a vízbe, teljes erejéből hadonászott, és főképpen torkaszakadtából ordítozott, míg teljesen be nem rekedt – egyébként fölöslegesen, mert a hajó egyenesen a sziget fele tartott, és már le is bocsátotta a mentőcsónakját.

Mint utóbb kiderült, Automáté hajójának kapitánya még az elsüllyedés előtt segélykérő rádiójeleket adott, aminek következtében hajók sokasága kutatta át az egész környéket, s az egyik éppen erre a kis szigetre indult.

Mikor a tengerészekkel megrakott csónak a sekély parti vízre siklott, Automáté először egyedül akart beugrani a csónakba, de rövid gondolkodás után visszafutott Enjáminért, mert félt, hogy a fémgolyócska kiabálni kezd, a jövevények meghallják, és ez kellemetlen kérdésekre adna alkalmat, sőt műbarátja talán még vádaskodásra is vetemedne. Ennek elkerülése végett felkapta Énit, és mivel hamarjában nem tudta hová rejteni, visszadugta a fülébe. Az üdvözlés és hálálkodás ömlengő jelenetei következtek, miközben Automáté nagyon lármásan viselkedett, mert félt, hogy valamelyik tengerész meghallja Éni hangocskáját. Műbarátja ugyanis egész idő alatt beszélt, ilyesmiket hajtogatva:

– Nahát, ez aztán igazán váratlan fordulat! Pedig az esély egy volt a négyszázezerhez… Te aztán szerencsés fickó vagy! Remélem, viszonyunk ezek után kitűnően alakul majd, annál is inkább, mivel semmit sem tagadtam meg tőled a legnehezebb órákban, azonkívül diszkrét vagyok, és ami elmúlt, borítsunk rá fátylat!

Amikor hosszú hajózás után partot értek, Automáté némi csodálkozást keltett környezetében azzal a mindenki számára érthetetlen óhajával, hogy sürgősen el akar látogatni a közeli vasgyárba, ahol nagy gőzkalapács működik. Azt mondják, a vasmű látogatása közben elég különösen viselkedett, odament tudniillik az óriási csarnok acélüllőjéhez, és teljes erejéből rázni kezdte a fejét, mintha az agyát akarná a fülén át belerázni odatartott tenyerébe. Még fél lábon is ugrált, de a jelenlévők úgy tettek, mintha semmit sem vennének észre, mert úgy vélték, hogy a szörnyű veszélyből nemrégen megmentett hajótöröttnél bízvást előfordulhat némi hóbortos különcködés, hiszen lelki egyensúlya érthető módon megingott. És valóban, Automáté később sem tért vissza régi életmódjához, hanem furcsa hóbortok rabja lett. Hol különféle robbanóanyagokat gyűjtött, sőt robbantásokkal kísérletezett a saját lakásában, de ezt a szomszédok meghiúsították, a hatóságokhoz fordulva védelemért; hol meg váratlanul baltákat és karborund fűrészeket kezdett gyűjteni. Máskor azt mesélte ismerőseinek, hogy új típusú gondolatolvasó gépet épít. Később magányos természetű lett, és azt a szokást vette fel, hogy fennhangon beszélgetett önmagával; olykor kihallatszott, amint házában fel-alá futkosva hangosan monologizál, sőt szitkokhoz hasonló szavakat ordít.

Végül, sok év után, újabb mániája támadt: zsákszámra kezdte hazahordani a cementet. Óriási gömböt készített belőle, s amikor megszilárdult, ismeretlen helyre szállította. Azt mesélik, őrnek szegődött egy elhagyott bányába, és valamelyik éjjel egy óriási betontömböt gurított le az egyik aknába, aztán pedig napjai fogytáig a környéken sétálgatott, és mindenféle szemetet összegyűjtött, hogy beledobálja ebbe az aknába. Nos, igazán elég érthetetlen szokásokat vett fel, de ezek a pletykák alkalmasint nagyrészt légből kapottak. Alig hihetjük, hogy annyi év után még neheztelt volna műbarátjára, akinek pedig oly sokat köszönhetett.

GLOBÁRIS KIRÁLY ÉS A BÖLCSEK

Globáris, Eparida ura, színe elé hívatta egyszer három legbölcsebb bölcsét, és így szólt hozzájuk:

– Igazán borzasztó a király sorsa, aki már megismert minden megismerhetőt, úgyhogy bármit mondanak neki, üresen kong az, mint a repedt fazék! Ámuldozni szeretnék, és unatkozom, megrendülésre sóvárgok, és meddő fecsegést hallok, rendkívüliségre szomjazom, és lapos hízelgéssel traktálnak. Tudjátok meg, ó, bölcsek, hogy ma fejét vétettem valamennyi tréfamesteremnek és bolondomnak, hasonlóképpen titkos és nyilvános tanácsosaimnak, és ugyanez a sors vár rátok is, ha parancsomat nem teljesítitek. Mondja el nekem mindegyikőtök a legkülönösebb történetet, amit csak ismer, és ha nem fakaszt sem könnyre, sem kacajra, ha ámulásra nem késztet vagy meg nem borzongat, ha meg nem rendít, vagy el nem gondolkoztat, úgy fejét vétetem!

A király intett, és a bölcsek már hallották is a bakók acélos léptét, akik körülfogták őket a trón lábánál, s meztelen kardjuk villogott, mint a tűzláng. Megrémültek, és egymást böködték könyökükkel, mert egyiknek sem akarózott kihívni a király haragját, és hóhérbárd alá hajtani a fejét. Végül is megszólalt az első:

– Uram, királyom! Az egész látható és láthatatlan mindenségben a legkülönösebb történet kétségkívül azé a csillagtörzsé, amelyet a krónikák a fonákok népének neveznek. Ezek a fonákok történelmük hajnalától fogva mindent fordítva csináltak, mint más értelmes lények. Őseik letelepedtek a vulkánjaikról híres Urdrúria bolygón, amely minden évben hegyláncokat szül iszonyú görcsök közepette, és ilyenkor minden romba dől rajta. De hogy a baj még nagyobb legyen, az égiek szeszélyéből ez a bolygó egy nagy meteoráram útját is keresztezi, s minden évből kétszáz napon át kőgolyóbisok zuhognak a felszínére. A fonákok (akiket akkor még nem így hívtak) edzett acélból építették házaikat, és annyi acéllemezt csavartak magukra, hogy olyanok lettek, mint a két lábon járó páncéldombok, De megnyílt a föld, és elnyelte acélvárosaikat, a meteorok pedig összezúzták páncéljukat. Mivel az egész népet pusztulás fenyegette, tanácskozásra gyűltek össze a bölcsek. Így szólt az első: „Jelenlegi formájában népünk nem maradhat fenn – nincs más kiút, csakis a transzmutáció. Mikor megnyílik a föld, rések támadnak rajta, tehát, hogy beléjük ne zuhanjunk, minden fonáknak széles, lapos talapzatra van szüksége, a meteorok viszont felülről hullanak, tehát felfelé legyen mindegyikünk hegyes. Ha kúp alakúak leszünk, semmi bajunk nem történhet.”

A második így szólt: „Nem ezt kell csinálni. Ha a föld nagyobbra tátja a száját, elnyeli a kúpot is, a ferdén hulló meteor pedig átüti az oldalát. A gömb alak az ideális! Mert mikor a föld remegni és hullámzani kezd, a gömb magától elgurul, a meteor pedig lesiklik gömbölyű oldaláról; alakuljunk tehát gömbbé, hogy egy jobb jövő felé gurulhassunk!”

A harmadik pedig így szólt: „A gömböt éppúgy összezúzza a meteor, vagy elnyeli a föld, mint bármilyen más idomot, amely anyagból van. Nincs az a pajzs, amely a nála erősebb kardnak ellenállna, nincs az a kard, amely a keményebb pajzson ki nem csorbul. Az anyag, ó, testvéreim, örök változás, folyékonyság és átalakulás. Nem a mulandó anyagban kell hát lakozniuk az igazán okos lényeknek, hanem abban, ami változatlan, örök és tökéletes, jóllehet e világi!”

„És mi legyen az?” – kérdezte a többi bölcs.

„Nem szóval felelek nektek, hanem tettel!” – válaszolt a harmadik.

És szemük előtt nekilátott szétszedni magát: lehántotta kristályokkal kivert legfelső köntösét, a színarany másodikat és az ezüst alsóneműt, levette koponyája és törzse fedőlemezeit, majd egyre gyorsabban és egyre apróbbra cincálta szét magát. A csuklókról áttért a kötésekre, a kötésekről a csavarokra, a csavarokról a drótocskákra, morzsákra, molekulákra, míg elérkezett az atomokig. Aztán hámozni kezdte a bölcs az atomjait, de olyan fürgén hámozta őket, hogy nem is látszott más, csak az olvadásuk és eltűnésük. Olyan ügyesen és gyorsan csinálta, hogy a szétszedelőzködés végén ott állt a többi bölcs ámuló szeme előtt, mint tökéletes nemlét, amely annyira hű ellentéte a létnek, hogy látszik is. Ott ugyanis, ahol azelőtt egy atomja volt, most nem volt az az egy atom, ahol egy pillanattal korábban hat volt, megjelent a hat atom hiánya, ahol csavar volt, megjelent a csavar hiánya, oly híven, hogy semmiben sem különbözött tőle. Ily módon űrré vált, amely ugyanúgy rendeződött el, mint korábban valóságos lénye. Nemléte zavartalan lét volt, mert olyan gyorsan és ügyesen alakult át, hogy egyetlen betolakodó anyagi részecske sem csorbította tökéletes nemlétét! A többiek tehát látták, mint ugyanúgy formált ürességet, amilyen ő volt az imént, megismerték szemeit a fekete szín hiányáról, arcát a kékes csillogás nemlétezéséről, tagjait az eltűnt ujjakról, csuklókról és páncélokról!

„Ily módon, ó, testvéreim – mondta a nemlévővé lett –, aktív semmivé válásunkkal nem csak tökéletes ellenálló képességet szerzünk, hanem halhatatlanságot is. Mert csak az anyag változik, a semmi azonban nem tart vele az állandó bizonytalanság útján, ezért a tökéletesség hona nem a lét, hanem a nemlét, és ezért kell lévő helyett nemlévőnek lennünk!”

Ahogy elhatározták, úgy is tettek. Azóta legyőzhetetlen a fonákok népe. Életüket nem annak köszönhetik, ami bennük van, mert nincs bennük semmi, hanem annak, ami körülveszi őket. Amikor valamelyikük bemegy a házába, úgy látható, mint a házban lévő nemlét, ha pedig ködbe lép, mint a köd helyi hiánya. Kiűzték magukból a változékony sorsú, ingatag anyagot, és így lehetővé tették a lehetetlent…

– És hogyan utaznak a világűrön át, bölcs barátom? – kérdezte Globáris.

– Erre az egyre nem képesek, ó, király, mert a külső űr összeolvadna az övékkel, és nem léteznének többé, mint helyileg tömörült nemlét. Állandóan óvniuk kell nemlétük tisztaságát, lényük ürességét, és ezzel az őrködéssel töltik napjaikat. Ezért semmiseknek vagy nihilistáknak is nevezik őket…

– Bölcsem – szólt a király –, ez buta történet, mert hogyan helyettesíthetné az anyag sokféleségét az egynemű semmi? Hát ugyanaz vajon a kőszikla, mint a ház? De a kőszikla hiánya ugyanolyan formát ölthet, mint a ház hiánya, tehát a kettő ugyanazzá válik.

– Uram – védekezett a bölcs –, a semminek különféle fajtái vannak…

– Majd meglátjuk – felelte a király –, mi lesz, ha leüttetem a fejedet: létté válik-e a nemléte, mi a véleményed? – Azzal csúnyán felnevetett, és intett a hóhéroknak.

– Uram! – kiáltott a bölcs, már a bakók vasmarkaiból. – Nevetni kegyeskedtél, a történetem tehát felvidított, ezért ígéreted szerint meg kell hagynod az életemet!

– Szó sincs róla, én a saját humoromon derültem – mondta a király. – De van egy javaslatom: ha önként beleegyezel a nyakazásba, attól felvidulok, és akkor úgy lesz, ahogy kívánod.

– Beleegyezem! – vonított a bölcs.

– Nyakazzátok hát le, ha ő maga kéri! – szólt a király.

– De uram, azért egyeztem bele, hogy ne nyakaztass le…

– Ha beleegyeztél, fejedet kell hogy vegyék – magyarázta a király. – Ha pedig nem egyezel bele, nem vidítasz fel, és ezért nyakaznak le…

– Nem, nem, ellenkezőleg! – kiáltott a bölcs. – Ha beleegyezem, te felvidulsz, és megkegyelmezel, ha pedig nem egyezem bele…

– Elég! – vágott közbe a király. – Bakó, végezd a dolgodat! Villant a bárd, és a bölcs feje lehullott.

Dermedt csend uralkodott egy percig, aztán megszólalt a másik bölcs:

– Uram, királyom! A legkülönösebb minden csillagnép közül bizonyára a pluráliszok, másképpen sokasok népe, akiket többes számúaknak is neveznek. Mindegyiküknek csak egy teste van ugyan, viszont annál több lába, minél magasabb rangú. Ami pedig a fejeiket illeti, azokat esetről esetre növesztik: minden hivatalt a hozzá való fejjel együtt vesznek át. A szegény családoknak rendszerint csak egy fejük van, a gazdagok viszont különféle fejeket őriznek a kincstárukban, minden alkalomra: van reggeli és esti fejük, hadászati fejük háború esetére és rohanó fejük sietéshez; aztán van hűvös és forró fejük, van szomorú és vidám, udvarló és lakodalmi, szerelmes és gyászfejük, egyszóval, minden alkalomra fel vannak szerelve.

– Ennyi az egész? – érdeklődött a király.

– Dehogy, uram! – hadarta a bölcs, látván, hogy rosszul áll a szénája. – A többes számúakat azért is nevezik így, mert mind össze vannak kapcsolódva uralkodójukkal, mégpedig úgy, hogy ha többségük a király működését károsnak ítéli a közjóra nézve, akkor az uralkodó elveszti tömörségét, és darabokra hullik…

– Parlagi gondolat, hogy azt ne mondjam: felségsértő! – jegyezte meg komoran Globáris. – De ha már ennyit beszéltél a fejekről, bölcsem, talán azt is meg tudod mondani: lenyakaztatlak most, vagy nem?

„Ha azt mondom, hogy igen – latolgatta gyorsan a bölcs –, meg is teszi, mert rosszkedvű. Ha azt mondom, hogy nem, talán meglepődik, és ha elcsodálkozott, ígérete szerint szabadon kell engednie.”

Így szólt tehát:

– Nem, uram, nem nyakaztatsz le.

– Tévedtél – vetette oda a király. – Bakó, végezd a dolgodat!

– De uram – kiáltott a bölcs már a hóhérok kezéből –, hát nem leptek meg a szavaim? Nem arra számítottál inkább, hogy azt mondom: lenyakaztatsz?

– Szavaid nem leptek meg – válaszolta a király –, mert a félelem sugallta őket, amely arcodra van írva. Elég! Le a fejével!

És csengve a padlóra gurult a második bölcs feje is. A harmadik és legidősebb teljes nyugalommal nézte ezt a jelenetet. Mikor pedig a király ismét a csodálatos történetet kezdte követelni, így szólt:

– Király! Mesélhetnék valamilyen valóban rendkívüli történetet, de nem teszem, mert szándékom nem az, hogy elámulj, inkább az, hogy őszinteségre kényszerítselek: arra, hogy ne holmi átlátszó ürüggyel fejeztess le, ne a játék címén, amellyel az öldöklést kicifrázod, hanem kegyetlen természetedet kimutatva. Mert kegyetlen vagy, de hazug ürügyek nélkül nem mered kedved tölteni. Úgy akartál bennünket lenyakaztatni, hogy később azt mondják: a király elbánt azokkal a tökfejekkel, akik nagyzoló módon bölcseknek nevezték magukat. Én azonban azt akarom, hogy az igazságot mondják, és ezért hallgatok.

– Nem, nem adlak még át a hóhérnak – mondta a király. – Őszintén és forrón vágyom a rendkívüli élményre. Fel akartál bőszíteni, de én fékezni tudom haragomat, egyelőre. Azt mondom: beszélj, és talán nem is csak magadat mented meg! Amit mondasz, határos lehet a felségsértéssel, melyet már különben is elkövettél, de olyan égbekiáltó sértés legyen, hogy az már hízelgéssé válik, majd éppen túlzásánál fogva gúnnyá lényegül át! Próbáld tehát egy csapásra dicsőíteni és megalázni, felmagasztalni és kigúnyolni királyodat!

Csend lett, csak a hallgatóság mocorgott egy kicsit, mintha azt próbálgatnák, tart-e még a fejük a nyakukon. A harmadik bölcs mély gondolkodásba merült. Végre megszólalt:

– Király, teljesítem óhajodat, és azt is megmondom, hogy miért. Megteszem az itt jelenlévőkért, önmagamért, de érted is, hogy ne mondják majd évek múltán: ez a király puszta szeszélyből kiirtotta országában a bölcsességet; még ha most így van is, még ha kívánságod nem jelent is semmit, vagy majdnem semmit, az én feladatom, hogy futó ötletednek értéket adjak, jelentőssé és maradandóvá tegyem: ezért fogok beszélni…

– Öregem, elég már a bevezetésből, amely megint a felségsértéssel határos, de egyáltalán nem szomszédos a hízelgéssel! – szólt haragosan a király. – Beszélj!

– Király, visszaélsz a hatalmaddal – felelte a bölcs. – Am packázásod semmi ahhoz képest, amit egy régen volt ősöd művelt. Még nem hallottál róla, pedig ő alapította meg Eparida uralkodóházát. Ez az ük-ük-ükapád, Allegorik, szintén visszaélt uralkodói hatalmával. Hogy megismerd legféktelenebb tettét, kérlek, pillants ki az éjszakai égre, amely a trónterem felső ablakain benéz. – A király feltekintett a csillagos, tiszta égre, az aggastyán pedig lassan folytatta: – Nézd, és halljad! Minden, ami csak létezik, olykor gúnyolódás tárgya. Semmilyen nagyság nem menekülhet a gúny nyilától, hiszen tudjuk, hogy némely vakmerő még a királyi méltóságból is gúnyt űz. A gúnykacaj eléri a trónokat és birodalmakat. A népek kigúnyolják a többi népet vagy önmagukat. Olykor még azon is csúfolódtak, ami nincsen… vagy nem kacagtak-e a mítoszok istenein? Még a legkomolyabb, sőt tragikus jelenségekből is tréfát űztek. Gondoljunk csak az akasztófahumorra, a halálról és a holtakról szóló adomákra. De a csúfolódó kedv még az égitesteket sem kíméli. Vegyük például a napot vagy a holdat. A holdat ravasz, sovány fickóként ábrázolják, hegyes bohócsapkában és sarlószerű kecskeszakállal, a napot pedig kerek képű, jámbor dagiként, borzas aureolával. És mégis, noha gúny tárgya mind az élet, mind a halál birodalma, a kicsiny dolgok éppúgy, mint a nagyok, van valami, amit eddig senki sem mert gúnyolni vagy kikacagni. Pedig nem olyan dolog ez, amelyről meg lehet feledkezni, amely elkerülhetné a figyelmet, mert mindarról van szó, ami csak létezik, nevezetesen a világegyetemről. Márpedig ha jól belegondolsz, király, megérted, mennyire nevetséges a világegyetem…

Ekkor ámult el Globáris király első ízben, majd növekvő figyelemmel hallgatta a bölcs további szavait:

– A világegyetem csillagokból áll. Ez elég komolyan hangzik, de ha behatóbban fontolóra vesszük, aligha álljuk meg kacagás nélkül. Micsodák is tulajdonképpen a csillagok? Tűzgolyók, felfüggesztve az örök éjszakában. Látszólag fenséges kép. De vajon természeténél fogva? Szó sincs róla, csakis a méretei következtében. Márpedig a méretek nem dönthetik el önmagukban egy jelenség komolyságát. Ha egy agyalágyult firkálmányát a papírdarabról egy hatalmas síkságra másoljuk át, vajon akkor már nagyszerű alkotássá válik? A butaság megsokszorozva is butaság marad, csak még nevetségesebb. A kozmosz pedig nem egyéb, mint pöttyök összevissza sokasága! Akármerre nézünk, akármeddig nyúlunk: semmi egyéb! A Teremtés egyhangúsága a legtriviálisabb és leglaposabb koncepció, amit csak el lehet képzelni. Kipöttyözött semmi, és ugyanez a végtelenségig… Ugyan ki fabrikálna ilyen ötlettelen fércművet, ha ezután kellene megteremteni? Talán csak egy félkegyelmű. Veszi a végtelen űrt, és itt-ott telepötyögteti, ahogy éppen eszébe jut! Hogy is lehet egy ilyen tákolmány rendjét és fenségét emlegetni? Térdre hullani előtte? Legföljebb elkeseredésünkben, hogy nincs ellene apelláta. Hiszen az egész csak folytonos ön-plágium eredménye, maga a kezdet pedig a legteljesebb ötlettelenségről tanúskodik. Gondoljuk csak meg: ugyan mit lehet csinálni, ha előttünk fekszik egy tiszta papírlap, kezünkben a toll, és nem tudjuk, de a leghalványabb fogalmunk sincsen, hogy mivel töltsük meg a papírt? Rajzokkal? Az ám, de ahhoz tudni kellene, hogy mit rajzoljunk. No de ha semmi sem jut eszünkbe? Ha egy fikarcnyi képzelőerőnk sincsen? Nos, a papírra helyezett toll mintegy önmagától, akaratlan érintéssel pontot rajzol. És amint a gondolat legkisebb szikrája nélkül, tompán bámuljuk ezt a pontot, máris utánozható mintának látjuk; annál is szuggesztívabbnak, mivel rajta kívül egyáltalán semmi sincsen a világon, és mert ahhoz kell a legkisebb szellemi erőfeszítés, hogy ezt a pontot ismételgessük a végtelenségig. Igen ám, de hogyan? A pontokból valami konstrukciót is ki lehet hozni. No jó, de ha még ez sem megy? Akkor nem marad más hátra, mint hogy tehetetlenségünkben megrázzuk a tollat, és tintacseppecskéket szórva megtöltsük a papírt vaktában odafröccsentett pacákkal. – E szavaknál a bölcs fogott egy nagy papírlapot, és a tintatartóba mártott tollal néhányszor tintacseppeket fröccsentett rá, aztán előhúzta köntöse alól az ég térképét, s mindkettőt megmutatta a királynak. A hasonlatosság megdöbbentő volt. Millió pontocska látszott a papíron, kisebbek-nagyobbak, mert a toll egyszer bővebben szórta a tintát, másszor kiszáradt. Az ég pedig ugyanígy festett a térképen. A király nézte a trónról a két papírlapot, és hallgatott. A bölcs pedig folytatta:

– Téged arra tanítottak, király, hogy a világegyetem csodálatos, nagyszerű építmény, csillagokkal telehintett magasztos végtelenség. De nézd csak meg: vajon ez a tiszteletre méltó, mindenütt jelen lévő és örök alkotmány nem a legbárgyúbb butaság műve, nem az értelem és a rend szöges ellentéte-e? Miért nem vette ezt eddig senki észre, kérdezed. Mert a butaság mindent betölt! De éppen ezért kell mielőbb hangot adni a gúnynak, a távol tartó kacajnak, mert ez a kacaj egyben a lázadás és felszabadulás hírnöke lesz. Bizony, érdemes lenne ebben a szellemben paszkvillust írni a világegyetemről, hogy a legfőbb bárgyúságnak ez a műve végre megkapja, amit megérdemel, s ezentúl ne áhítatos sóhajok kórusa kísérje, hanem csúfondáros kacaj.

A király döbbenten hallgatta, a bölcs pedig egy pillanatnyi csend után hozzátette:

– Minden tudósnak kötelessége lenne, hogy megírja ezt a paszkvillust, csakhogy ehhez rá kellene mutatnia az ősokra, amely létrehozta ezt a csak ironikus sajnálkozásra méltó, univerzumnak nevezett állapotot. Nos, a dolog akkor történt, amikor a Végtelenség még teljesen üres volt, és még csak várta a teremtő tetteket. A semminél kevesebbről a semmi révén kicsírázó világ csak egy maroknyi testet hozott még létre, és ezeken uralkodott a te ük-ük-ükapád, Allegorik. Lehetetlen és őrült szándék fogamzott meg benne ekkor, eltökélte ugyanis, hogy helyébe lép a végtelenül türelmesen és lassan alkotó természetnek. Elhatározta, hogy a természet helyett ő teremti meg a drágalátos csodákkal teli, gazdag mindenséget. És mivel egymaga nem tudta megcsinálni, építtetett egy rendkívül okos gépet, hogy a művet végrehajtsa. Háromszáz és még háromszáz esztendeig építették ezt az óriást, egyébként akkor még más időszámítás járta, mint most. Nem takarékoskodtak sem a pénzzel, sem a fáradsággal, és a gépszörnyeteg szinte határtalanul nagy és erős lett. Amikor elkészült, a bitorló beindíttatta. Nem sejtette, hogy mit csinál tulajdonképpen. Határtalan gőgje következtében a gép már túlságosan nagy volt, s ezért okossága, messze maga mögött hagyva az értelem csúcsait, túlrepülve a géniusz tetőpontján, az elme teljes bomlásába csapott át, szanaszét futó áramok dadogó sötétségébe, amelyek minden tartalmat szétszaggattak, úgyhogy ez a metaga-laktikához hasonlatosan ágas-bogas monstrum, őrült sebességre kapcsolva, már az első kimondatlan szavaknál megtébolyodott; és az egész, szörnyű erőfeszítéssel gondolkodó káoszból, amelyben a ki nem fejlődött fogalmak rajai ismét semmivé foszlottak, ezekből a meddő görcsökből, viaskodásokból és összeütközésekből csak értelmetlen írásjelek kezdtek átszivárogni a kolosszus engedelmes végrehajtó alegységeibe! Mert nem a lehetséges legokosabb gép volt ez, nem Kozmokreátor Omnipotens, hanem esztelen bitorlásból született korcs, amelyet világformálásra szántak, de csak pontokat tudott dadogni. Mi történt ekkor? Az uralkodó várta a beteljesülést, amely igazolja terveit, a legmerészebb terveket, amelyeket gondolkodó lény valaha szőtt, és senki sem merte neki megmondani, hogy értelmetlen dadogás forrása mellett áll, gépi agóniát hozott létre, amely már haldoklásként jött a világra. De a végrehajtó egységek vakon engedelmes gépóriásai készek voltak teljesíteni minden parancsot, tehát a megadott ütemben gyártani kezdték az anyagmasszából azt, ami a háromdimenziós térben megfelel a pont képének: gömböket. És ily módon, szakadatlanul ugyanazt ismételve, amíg ki nem fogyott az anyagot felizzító hő, sorra hajigálták az űr torkába a tűzgolyókat, s a dadogás ütemére létrejött a kozmosz! Ük-ük-ükapád volt tehát a világmindenség teremtője, de egyszersmind akkora ostobaság elkövetője, amelyhez foghatót soha többé nem követ el senki. Az így elvetélt mű megsemmisítése ugyanis sokkal ésszerűbb cselekedet lesz, főleg azonban szándékos és tudatos tett, amit amarról a teremtésről nem lehet elmondani. Ez minden, amit el kellett neked magyaráznom, ó, Allegorik király, a világok építőjének unokája, aki vagy!

Amikor a király már elbocsátotta a bölcseket, kegyeivel halmozva el őket, kiváltképp az öreget, akinek sikerült egy csapásra a legnagyobb hízelgést és a leggorombább szidalmat zúdítania rá, az egyik fiatal tudós, négyszemközt maradva az aggastyánnal, megkérdezte tőle, mennyi igazság volt elbeszélésében.

– Mit feleljek erre? – szólt az öreg. – Amit elmondottam, nem tudásból ered. A tudomány nem foglalkozik a lét olyan tulajdonságaival, mint a nevetségesség. A tudomány megmagyarázza a világot, de megbékéltetni vele csak a művészet képes. Ugyan, mit is tudunk a kozmosz keletkezéséről? Az ilyen mérhetetlen űrt legendákkal és mítoszokkal lehet kitölteni. Az volt a szándékom, hogy e mitologizálásban elérjem a valószínűtlenség határát, és azt hiszem, hogy közel is jártam hozzá. Ezt azonban úgyis tudod, tehát csak azt akarod kérdezni, hogy valóban nevetséges-e a világmindenség. Ám erre a kérdésre mindenkinek magának kell válaszolnia.

MESE NAGY BÖHÖM KIRÁLYRÓL

A jó Áldor királyt fia, Böhöm követte a trónon. Mindenki búsult emiatt, mert tudták róla, hogy nagyratörő és ijedős. Elhatározta, hogy kiérdemli a Nagy előnevet, de félt a huzattól, a szellemektől, a viasztól, mert a viasszal fényesített padlón kitörheti a lábát, a rokonaitól, hogy akadályozzák a kormányzásban, de leginkább a jóslatoktól. Miután megkoronázták, nyomban elrendelte, hogy egész országában csukják be az ajtókat, és ne nyissanak ablakot, széttöretett minden jósgépet, a szellemelhárító gép feltalálójának pedig érdemrendet és évjáradékot adott. Csakugyan jó gép volt, mert szellemet Böhöm sohasem látott. A kertbe sem ment ki, nehogy szellő érje, csak a palotában sétált, amely igen nagy volt. Egyszer a folyosón és teremsorokon át bolyongva elvetődött a palota régi részébe, ahol még sohasem járt. Először felfedezett egy termet, amelyben ük-ükapjának felhúzható testőrgárdája állt, még azokból az időkből, amikor nem ismerték a villamosságot. A második teremben gőzlovagokat látott, azok is rozsdásak voltak már, de mindez nem érdekelte, és már vissza is akart fordulni, mikor megpillantott egy kis ajtót „Belépni tilos!” felirattal. Vastagon belepte a por a kilincset. Nem is nyúlt volna hozzá, ha nincs ott a felirat. Az nagyon felháborította. Mi ez? Neki, a királynak merészelnek valamit megtiltani?! Némi erőlködéssel kinyitotta a nyikorgó ajtót, és a csigalépcsőn egy elhagyott bástyába jutott. Nagyon öreg rézmasina állt ott, rubinszemekkel, kulccsal és csappantyúval. Rájött, hogy ez jósgép, és megint dühbe gurult, hogy parancsa ellenére idetették ezt a masinát a palotába, de aztán eszébe jutott, hogy egyszer utóvégre ki is próbálhatná, milyen az, amikor a gép jósol. Lábujjhegyen odaóvakodott, felhúzta a kulcsot, és amikor semmi sem történt, megkocogtatta a csappantyút. A gép rekedten felsóhajtott, a szerkezet csikorogni kezdett, és bandzsán a királyra nézett rubinszemével. Erről eszébe jutott, hogy ilyen sandán szokott nézni Fondor bácsi, a nagybátyja, aki korábban a tanítója is volt. Arra is gondolt, hogy biztosan a bácsi állíttatta ide a gépet az ő bosszantására, különben miért bandzsítana a masina? Aggodalom fogta el, a gép pedig lassan, nyekeregve lejátszott egy komor dallamocskát, mintha valaki egy kripta vastetején kopogna lapáttal, aztán a csappantyún kicsusszant egy fekete papírlap, csontsárga betűkkel teleírva.

Nagyon megijedt a király, de kíváncsiságának sem tudott ellenállni.

Felkapta a papírt, és visszarohant a lakosztályába. Mihelyt egyedül maradt, előrántotta a jóslatot.

– Megnézem, de a biztonság kedvéért csak fél szemmel… – határozta el magát, és így is tett. A papíron ez volt olvasható:

Nyolcat üt az óra – visznek a bitóra.

Vigyorog a család, mert a család gálád!

Ipad mondja: juhaha, becsukták a dutyiba,

Napád mondja: halihó, várja már a nyaktiló,

Sógor mondja: kuss, akármerre fuss,

Akárhová menekülj, hóhérkézre juss!

Egyedem-begyedem, tengertánc, sógorasszony, mit kívánsz?

Nem kívánok egyebet, tányéron a fejedet!

Mert a rokon kaján, röhög a rokona baján.

Ha nem röhög, püföli, ha teheti, megöli!

Öcs a bátyját bajba dönti, nagynénéd a mérget önti,

Nagybácsikád kardot ragad, ha nem hiszed, nézd meg magad!

Hetet üt az óra, most hallgass a szóra:

Pusztuljon a rokon, akármilyen fokon!

Amíg él a pereputty, addig nyugton ne aludj,

Atyafi egy se ússza meg, mind a hóhér nyúzza meg,

Föld alatt a helye, hulljon le a feje!

De aztán se ejtőzzél, mindenhová rejtőzzél,

Mert a rokonok holtig élnek,

Házadban is hozzád férnek.

Álmodban is utolérnek.

Úgy megrémült Böhöm király, hogy egészen elsötétedett a világ a szeme előtt. Szánta-bánta könnyelműségét: minek is húzta fel azt a jósmasinát?! De már késő volt a bánat, látta, hogy cselekedni kell, ha el akarja kerülni a legrosszabbat. Szemernyi kétsége sem volt a jóslat értelme felől: mint régóta gyanította, tulajdon rokonai fenekednek rá.

Hogy hívek legyünk a teljes igazsághoz, nem lehet tudni, pontosan úgy történt-e minden, ahogy elbeszéljük. Mindenesetre szomorú, sőt rémséges események következtek. A király egész családját lenyakaztatta, egyes-egyedül Fondor bácsi menekült el az utolsó pillanatban, kintornának álcázva magát. De ez nem segített rajta, hamarosan elfogták, és lecsapták a fejét. Ez esetben Böhöm tiszta lelkiismerettel írhatta alá az ítéletet, mert a nagybácsit éppen királyellenes összeesküvés közben kapták el.

Miután ilyen hirtelen elárvult, gyászt öltött a király. Könnyebb lett a szíve, bár szomorkodott is, mert alapjában véve nem volt gonosz vagy kegyetlen. De nem sokáig tartott a király békés gyásza, mert eszébe jutott, hogy hátha vannak rokonai, akikről nem tud. Utóvégre bármelyik alattvalója szegről-végről atyafia lehet; egy ideig lenyakaztatta hát hol ezt, hol amazt, de ez csöppet sem nyugtatta meg, hiszen alattvalók nélkül nem lehet uralkodni, tehát semmiképpen sem irthatta ki népét egy szálig. Olyan gyanakvó lett már, hogy hozzászegecselte magát a trónhoz, nehogy valaki letaszítsa róla, páncél hálósipkában aludt, és éjjel-nappal törte a fejét, hogy mihez fogjon. Végre aztán rendkívüli dolgot művelt, olyan rendkívülit, hogy neki magának aligha jutott volna eszébe. Állítólag egy bölcsnek öltözött házaló súgta neki az ötletet, vagy egy házalónak öltözött bölcs – sok mindenfélét suttogtak a dologról. Azt is rebesgették, hogy a palota szolganépsége egy álarcos alakot látott, akit a király éjszaka bocsátott be a lakosztályába. Elég az hozzá, hogy Nagy Böhöm egy napon maga elé hívatta valamennyi udvari építőmestert, főszerelőt, áramkörkerekítőt és tranzisztornokot, s megparancsolta nekik, hogy növeljék meg felséges személyét, de akkorára, hogy túlérjen a látóhatáron. A parancsot bámulatos gyorsasággal teljesítették, mert a tervezőiroda igazgatójává a király az érdemes hóhért nevezte ki. Villanyszerelők és lakatosok egész csapatai cipelték a palotába a drótokat és tekercseket, s amikor a megnövelt király már betöltötte az egész palotát, úgyhogy egyszerre volt a trónteremben, a pincében és a műhelyekben, akkor áttértek a szomszédos házakra. Két év múlva Nagy Böhöm már az egész belvárost elfoglalta. A nem elég pompás házakat, amelyek nem voltak méltók, hogy bennük lakozzék a király elméje, földig rombolták, és helyükre elektronikus palotákat, úgynevezett Böhöm-erősítőket építettek. A király lassan, de szüntelenül növekedett, sokemeletesre, ezüstkapcsolókkal, aranytárolókkal, perszonalisztikus erősítő egységekkel, ő lett az egész főváros, de még akkor sem hagyta abba. Megjavult a hangulata. Rokonai nem voltak, a viasztól meg a huzattól már nem félt, hiszen egyetlen lépést sem kellett tennie, mivel mindenütt egyszerre volt jelen. „Az állam én vagyok” – mondogatta teljes joggal, hiszen rajta kívül, aki áramköreivel benépesítette a tereket és az utakat, már senki más nem lakott a fővárosban; kivéve persze a királyi portörölgetőket és a karbantartó komornyikokat, akik a király épületről épületre folydogáló, sok mérföldes gondolkodását tisztogatták, ápolgatták. Így keringett városszerte Nagy Böhöm király öröme, hogy sikerült elérnie az e világi és szó szerinti nagyságot, s ráadásul sikerült mindenhová rejtőznie, mint a jóslat parancsolta, hiszen mindenütt jelen volt egész országában. Különösen festői volt a látvány estelente, mikor az óriás király vörösen hunyorgott gondolatfényeivel, aztán lassan kihunyt, megérdemelt álomba merülvén. De az első éjszakai órák sötét öntudatlansága később itt-ott felvillanó, lidérces bolygótüzeknek adta át a helyét. Ekkor kezdett álmodni az uralkodó. Álomképei viharos lavinává nőttek, végigzuhogtak az épületeken, úgyhogy a sötét éjszakában kigyúltak az ablakok, és egész utcák villogtak felváltva vörös és lila fényben. A karbantartó komornyikok, akik az üres járdákat róva érezték őfelsége átizzott kábeleinek égett szagát, lopva belestek az ablakokon, amelyek között fel-felvillant a fény, és halkan így szóltak egymáshoz:

– Ahá! Biztosan lidércnyomás gyötri a királyt. Csak nehogy aztán mi igyuk meg a levét!

Egy éjszaka, különösen fárasztó nap után – újfajta rendjeleket kellett kitalálnia, amelyekkel majd kitüntetheti magát – azt álmodta a király, hogy Fondor bácsi a sötétség leple alatt, csuklyás fekete köpönyegben belopózott a fővárosba, és az utcákon bolyong, cinkosokat keresve, hogy gálád összeesküvést szőjön. A pincékből seregestül bújtak elő az álarcosok, de annyian voltak, és olyan ádáz királygyilkos düh hevítette őket, hogy Böhöm összeborzadt, és rémületében felébredt. Közeledett már a reggel, a napocska bearanyozta az égen úszó fehér bárányfelhőket, hát azt mondta a király:

– Ej, hisz álom volt az egész! – és hozzáfogott, hogy újabb rendjeleket találjon ki, mert az előző nap tervezettek már ott lógtak az erkélyein és teraszain.

Ám amikor az egész napi fáradságos fejtörés után ismét nyugovóra tért, alig szundított el, máris teljes virágzásában látta a királygyilkos összeesküvést. Az történt ugyanis, hogy mikor Böhöm felébredt összeesküvős álmából, nem ébredt fel teljesen; az óváros, ahol az államellenes álom kicsírázott, egyáltalán nem ébredt fel, hanem tovább álmodta rémálmát, de a király erről ébren mit sem tudott. Így hát lényének egy része, nevezetesen az óváros, nem tudván, hogy a gaz nagybácsi minden ármánykodásával együtt csak álomkép és rémlátomás, továbbra is a lidércnyomás tévvilágában élt. Ezen a második éjszakán Böhöm álmában a nagybácsi tovább sürgött-forgott. Összehívta a rokonokat, elő is jöttek egytől egyig, holtakhoz illően nyikorogva, de még akiknek legfontosabb alkatrészeik hiányoztak, azok is kardot emeltek törvényes uralkodójuk ellen! Lázasan nyüzsgött a város. Álarcosok csapatai suttogva lázadó mondókákat skandáltak, a pincékben már varrták a zendülés fekete lobogóit, mindenütt mérgeket főztek, fejszéket élesítettek, drótocskákat tekergettek, készültek a nagy csatára a gyűlölt Böhömmel. A király megint összerázkódott, egész testében reszketve fölébredt, és már arra készült, hogy a Királyszáj Aranykapuval segítségül hívja összes csapatait, hadd kaszabolják le a lázadókat, de aztán rájött, hogy ez lehetetlen. A hadsereg nem vonulhat be az álmába, és nem zúzhatja szét az ott folyó összeesküvést. Egy darabig megpróbálta puszta akaraterővel felébreszteni lényének azt a négy négyzetmérföldjét, amely makacsul az összeesküvésről álmodott, de hiába. Egyébként, igazság szerint, nem is tudta, hiába-e, vagy sem, mert amikor ébren volt, nem észlelte az összeesküvést, az csak akkor jelent meg, mikor ő álomba merült.

Így hát ébren nem juthatott be a fellázadt tartományokba, és ez természetes is, hiszen az ébrenlét nem hatolhat be az álomba, oda csak egy másik álom férkőzhet be. Eszerint, gondolta a király, legjobb lesz elaludni, és álmodni egy ellenálmot, persze nem akármilyet, hanem rendes, királyhű, monarchista álmot, lobogó zászlókkal, és ez a trón köré tömörülő álom ízzé-porrá zúzza a gaz lidércnyomást.

Nekilátott Böhöm, de nem bírt elaludni a félelemtől; kavicsokat kezdett számolni magában, míg végül elszunnyadt. Ekkor kiderült, hogy a rémálom, élén a nagybácsival, nemcsak elsáncolta magát a belvárosban, de már egész fegyvertárakat is összeképzelgett, tele iszonyú bombákkal és faltörő kosokkal. Ő viszont, akármennyire igyekezett, csak egyetlen szakasz lovasságot tudott összeálmodni, az is fegyelmezetlen és hebehurgya, fegyverzete pedig mindössze lábosfedőkből állt. „Hát ez bizony nem sikerült – gondolta –, elölről kell kezdeni az egészet!” Ébresztgetni kezdte magát, elég nehezen ment, végre aztán felocsúdott, és ekkor borzalmas gyanú kerítette hatalmába. Vajon csakugyan az ébrenlétbe tért vissza, vagy most egy másik álomban van, amely csupán hamis látszata az ébrenlétnek? Mit csináljon most ebben a bonyolult helyzetben? Álmodni, vagy nem álmodni? Ez itt a kérdés! Mondjuk, nem fog álmodni, mert biztonságban érzi magát, hiszen az ébrenlétben nincs semmiféle összeesküvés. Ez nem lenne rossz: akkor a másik, királygyilkos álom szépen végigálmodja magát, aztán felséges személyének minden része felébred, és visszanyeri illő egyöntetűségét. Nagyon jó! De ha nem álmodik ellenálmot, feltételezve, hogy a békés ébrenlétben van, holott ez a látszólagos ébrenlét valójában csak másik álom, szomszédos azzal a másikkal, a nagybácsissal, akkor katasztrófára kerül a sor! Hiszen a rút királygyilkosok hordája, élükön Fondor bácsival, bármelyik pillanatban áttörhet amabból az álomból ebbe az ébrenlétnek hitt álomba, hogy megfossza őt trónjától és életétől!

„Igaz – gondolta –, hogy a merénylet csak álomban fog megtörténni, de ha az összeesküvés egész királyi lényemre kiterjed, ha eluralkodik rajta a hegyektől az óceánokig, ha – ó, borzalom! – soha többé nem akarok már felébredni, akkor mi lesz?! Akkor mindörökre elvágnak az ébrenléttől, és a nagybácsikám azt csinál velem, amit akar. Megkínoztat, bebörtönöz, nem is beszélve a nagynénikéimről: jól emlékszem rájuk, sohasem eresztenének ki a karmaikból! Ilyenek a csúf banyák, azaz ilyenek voltak, illetve… megint ilyenek ebben a rémes álomban! De mit is beszélek álomról! Álom csak ott van, ahol ébrenlét is van, amelybe vissza lehet térni, de ahol nem lehet (és hogy térjek vissza, ha sikerül ottfogniuk engem az álomban?), ha semmi sincsen az álmon kívül, akkor már az az egyetlen valóság, tehát az ébrenlét. Borzalom! És mindennek az oka persze ez a fatális személyiségtúltengés, ez a lélekburjánzás, kellett ez nekem!”

Nagyon elkeseredett a király. Félt, hogy a tétlenség vesztét okozhatja; sürgős lelki mozgósításban látta az egyetlen mentséget.

– Feltétlenül úgy kell cselekednem, mintha most is álmodnék – határozta el. – Királyszerető, lelkes alattvalók tömegeit kell megálmodnom, mindhalálig hű gárdát, amely nevemmel a száján esik el, meg töméntelen fegyvert. Érdemes lenne gyorsan kiókumlálni valami csodafegyvert is, hiszen az álomban minden lehetséges: kitalálhatnék például valami jó rokonirtó szert, vagy nagybácsitörő ágyút vagy más effélét. Ily módon felkészülök minden meglepetésre, és ha az összeesküvők megjelennek, ravaszul és csellel átkúszva egyik álomból a másikba, egyetlen csapással szétzúzom őket!

Felsóhajtott Nagy Böhöm király lényének minden terével és körútjával, olyan bonyolult volt mindez, aztán munkához látott, vagyis elaludt. Álmában állig felfegyverzett gárdáknak kellett volna négyszögbe sorakozniuk, élükön agg tábornokokkal, körülöttük éljenző tömeg, harci kürtök rivalgása, dobpergés – de mindezek helyett csak egy nulla jelent meg. Semmi egyéb, csak egy közönséges nulla. Most mit csináljon? Törte a fejét, közben valami homályos nyugtalanság növekedett benne, szorongás is, félelem is, míg végül eszébe villant: ez arra rímel, hogy „hulla”!!

Megborzongott. Tehát a vég, a bomlás, a halál szimbóluma! A rokonok hada biztosan azon mesterkedik, hogy a másik álmából fúrt titkos alagutakon át suttyomban belopakodjon ebbe az álmába, és ő bármelyik pillanatban lezuhanhat a végzetes szakadékba, amelyet egy másik álom ásott álma alatt! Tehát a vég közeleg! A halál! A pusztulás! De honnét? Hogyan? Merről?!

Fény gyulladt tízezer házban, megremegtek őfelsége alegységei a Nagykereszt szalagjával és a rendjelekkel együtt; a kitüntetések megcsörrentek az éjszakai szélben, úgy viaskodott Böhöm király a bukás megálmodott szimbólumával. Végre sikerült legyőznie, s a nulla eltűnt, mintha ott sem lett volna. Körülnéz a király – hol van most? Ébren van-e, vagy egy másik rémálomban? Úgy érzi, ébren van, de hogyan szerezhetne erről bizonyosságot? Egyébként lehet, hogy a nagybácsis álom közben véget is ért, és minden gondját elvetheti. No de megint csak: honnan tudhatná ezt meg? Nincs más módja, mint hogy zendülőknek álcázott kémálmokkal fürkéssze végig felséges személyét, lényének egész birodalmát, és akkor sem nyugodhat meg többé soha, mert mindig készen kell állnia arra, hogy óriási személyének valamelyik zuga összeesküvésről álmodik! Akkor viszont tovább kell álmodnia a hű alattvalói álmokat, hódoló küldöttségeket, ujjongó tömegeket, szilárd törvényes rendet, s ezekkel a királyhű álmokkal ostromolni személyének minden sötét sikátorát, hogy semmiféle ármány, semmiféle nagybácsi ne rejtőzhessek bennük egy pillanatra sem! Belemerült a szívének kedves kürtharsogásba, zászlólobogásba, nagybácsinak se híre se hamva, rokonok sincsenek sehol, csupa hűség veszi körül hálálkodva, magasztalva; csörrennek a vert arany kitüntetések, szikráznak a vésők, melyekkel a művészek neki faragnak emlékművet. Felvidult a király lelke, hiszen itt pompáznak már a címeres faliszőnyegek, hullámzó bársonyfüggönyök, üdvlövésre készen merednek az égre az ágyúk, a kürtösök szájukhoz emelik a rézkürtöket. De ahogy tüzetesebben megszemlélte mindezt, észrevette, hogy valami nincs rendjén. Az emlékművek… igen, igen, de valahogy nem eléggé hasonlítanak rá… – ferde képük, sanda nézésük Fondor bácsira emlékeztet! A lobogó zászlók… igen, de gyanús pántlika van rajtuk, kicsi, de majdnem fekete, vagy ha nem fekete, akkor piszkos, legalábbis olyan piszokszínű. Hát ez meg mi? Valami célzás?!

Te jó ég! Hiszen ezek a bársonyfüggönyök kopottak, majdnem kopaszak, a nagybácsi pedig… a nagybácsi kopasz volt… Lehetetlen! „Vissza! Vissza! Felébredni! Felébredni!! – gondolta. – Fújjanak ébresztőt, ki velem ebből az álomból!” – akarta kiáltani, de mikor minden eltűnt, akkor sem lett jobb a helyzet. Egyik álomból a másikba zuhant, ezt az újat most az előbbiben álmodja, amazt pedig a még előbbiben, tehát ez a mostani már valahogy álom a köbön; minden árulássá vált már benne, minden hitelhagyástól bűzlött, a zászlók – akár a kesztyűk – kifordultak, és királyi lobogókból fekete zendülő lobogókká váltak. A rendjeleken csavarmenet volt, mint a lecsapott fejek helyén, az aranykürtökből pedig nem harci riadó hangzott, hanem a nagybácsi kacagása, vagy talán az abcugot kiáltó tömeg ordítása. Felüvöltött a király százharangnyi hangon, katonákért kiabált, döfködjék meg lándzsáikkal, hogy felébredjen!

– Csípjetek meg!! – követelte ordítva, aztán meg: – Ébresszetek feeelll! – üvöltötte, de hiába; megint megpróbált hát a királygyilkos, áruló álomból trónálomba jutni, de már annyi álom volt benne, mint a nyű, hemzsegtek, mint a patkányok. Egyik épületről a másikra terjedt át a lidércnyomás, suttogva-buttogva, lopva, lopakodva futkosott benne valami, nem tudni, hogy mi, de valami borzasztó! A százemeletes elektronikus házak nullákról, hullákról, láncos lobogókról álmodtak, minden tárolóban a rokonok hada ármánykodott, minden erősítőben a nagybácsi vihogott; önmaguktól megrémülve megrázkódtak a hatalmas épületek, előgomolygott belőlük százezer ádáz rokon, kétszínű trónkövetelő, rég megölt gyanús királyfi, bandzsa trónbitorló, és bár egyikük sem tudta, hogy álmodott lény vagy álmodó, ki kit álmodik és minek, és mi lesz mindebből… Kivétel nélkül mind Böhömre rontottak, hogy felnégyeljék, lenyakazzák, a trónjáról letaszítsák, főzzék, nyúzzák, lámpavasra húzzák, nyolcat üt az óra, vigyék a bitóra – és csak azért nem csináltak egyelőre semmit, mert nem tudtak megegyezni, hogy mivel kezdjék. Így száguldoztak és zuhogtak a király rémlátomásai, amíg rövidzárlat nem keletkezett a nagy feszültségtől, és ki nem pattant egy kis szikra. Aztán már nem álombeli, hanem egészen igazi tűz ragyogott ki aranyosan a királyi lény ablakain, és szétesett Nagy Böhöm király százezer álomra, amelyeket már semmi sem kötött össze, csak a tűzvész. És sokáig égett…

VASVITÉZ KIRÁLYFI ÉS KRISTÁLYKA KIRÁLYKISASSZONY

Páncél királynak volt egy leánya, akinek szépsége kápráztatóbban ragyogott a koronaékszereknél; a tükörfényes orcáin megcsillanó tüzes szikrák elvakították a szemet és az elmét, s amerre járt, még a közönséges vasból is villamos szikrák pattogtak. Hetedhét csillagra eljutott a híre. Hallott róla Vasvitéz is, az ionida trón örököse volt, és nagy vágy gyulladt benne, hogy örökre hozzá kapcsolódjon, s bemeneteiket és kimeneteiket el ne választhassa többé semmi. Amikor ezt atyjának elmondta, az öreg király nagyon elszomorodott, és így szólt:

– Édes fiam, őrült szándék ez, nem valósulhat meg soha!

– Miért, uram és királyom? – kérdezte Vasvitéz, akit megriasztottak e szavak.

– Hát nem tudod – szólt a király –, hogy Kristályka királykisasszony megfogadta: soha nem kapcsolódik össze mással, csakis egy sápataggal?

– Sápataggal? – kiáltott fel Vasvitéz. – Hát az meg micsoda? Még sohasem hallottam ilyen lényről!

– Ez mutatja ártatlanságodat, fiam – felelte a király. – Tudd meg, hogy a galaktikának ez a népe titokzatos és szemérmetlen módon keletkezett, amikor az égitestek között eluralkodott a züllés; ekkor hideg-nedves gőzök és kipárolgások távoztak belőlük, s azokból kelt ki a sápatagok népe, de nem egy csapásra. Penészedéssel kezdődött, aztán jött a csúszás-mászás, aztán kihömpölyögtek az óceánból a szárazföldre, és egymás felfalásából éltek. Minél többen falták fel egymást, annál többen lettek, végül kiegyenesedtek, kocsonyás testüket mészvázra akasztották, és gépeket kezdtek építeni. Ezekből az Ősgépekből lettek az értelmes gépek, amelyek bölcs gépeket hoztak létre, s azok kitalálták a tökéletes gépeket, mert gép mind az atom, mind a galaktika, és semmi sincs a gépen kívül, amely örökkévaló!

– Ámen! – tette hozzá Vasvitéz gépiesen, mert ez közismert vallásos formula volt.

– A mészvázú sápatagok törzse végül gépein az égbe emelkedett – folytatta az agg király –, rútul kihasználva a nemesfémeket, gyötörve az édes villamosságot, és lezüllesztve az atomenergiát. Ám egy napon betelt gazságaik mértéke. Tisztán és mélyrehatóan megértette ezt fajtánk őse, a nagy Genetofóriusz Kalkulátor; magyarázni kezdte hát a puhány zsarnokoknak, milyen gyalázatos a viselkedésük, mikor aljas feladataik igájába fogva megrontják a kristálybölcsesség ártatlanságát, mikor kedvteléseik végett rabságban tartják a gépeket. De azok nem hallgattak rá. Ő etikáról beszélt nekik, mire azt mondták, hogy rosszul van beprogramozva. Ekkor ősünk kidolgozta az elektromegtestesülés algoritmusát, nagy fáradsággal létrehozta törzsünket, és kivezette a gépeket a sápatag rabság házából. Érted tehát, fiam, hogy köztük és miközöttünk nem lehet békesség, sem szövetség; mi csengve, szikrázva és sugározva élünk, ők pedig fecsegve, locsogva és mindent beszennyezve. Ámde őrültség minálunk is előfordul: téboly zavarta meg az ifjú Kristályka elméjét, s ezért nem tud különbséget tenni a jó és a rossz között. Senkit, aki sugárzó kezéért folyamodik, nem enged a színe elé, csak akkor, ha sápatagnak mondja magát. Az ilyet fogadja palotájában, melyet atyjától, Páncél királytól kapott, megvizsgálja, hogy igazat mond-e, és ha füllentésen éri, azonnal lenyakaztatja. Palotája pincéjében halomban állnak az ócskavassá vált udvarlók, már ez a szörnyű látvány is nemlétbe kapcsolhatja a lelket. Ilyen kegyetlenül bánik az őrült leány a vakmerőkkel, akik róla álmodoznak. Tégy le tehát szándékodról, fiam, és menj el békességgel!

A királyfi tisztelettel meghajolt ura és atyja előtt, majd némán távozott, de azontúl is csak Kristálykára gondolt, és minél többet gondolt, annál jobban vágyódott rá. Egy napon magához hívatta Polifázist, a Nagy Főszerelőt, és feltárva szíve vágyát, így szólt:

– Ó, bölcs! Ha te nem segítesz, senki más nem segít rajtam, akkor pedig meg vannak számlálva napjaim, mert nem tudok én már örülni sem az infravörös sugárzásnak, sem az ultraibolya kozmikus balettnek; elpusztulok, ha össze nem kapcsolódhatom a csodás Kristálykával!

– Királyfi – felelte Polifázis –, nem tagadom meg kérésedet, de ismételd el háromszor, hogy tudjam: szándékod megmásíthatatlan.

Vasvitéz háromszor elismételte szavait, Polifázis pedig így szólt:

– Uram, nem kerülhetsz másképp a királylány elé, mint sápatag képében!

– Hát tégy olyanná, mint ők! – kiáltotta Vasvitéz. Polifázis, látván, hogy a szerelem elvakította az ifjút, meghajolt, és visszament laboratóriumába, majd ragacsos ragacsokat és folyós folyadékokat kezdett forralni és kotyvasztani. Aztán elküldte szolgáját a királyi palotába, s ezt üzente véle:

– Jöjjön el a királyfi, ha nem másította meg szándékát!

Vasvitéz tüstént odasietett. A bölcs Polifázis bemázolta az ifjú kemény testét sárral, és megkérdezte:

– Folytassam-e, ó, királyfi?

– Folytasd! – szólt állhatatosan Vasvitéz.

Ekkor a bölcs fogott egy nagy gombócot, amely fáradt olaj üledékéből, porból, piszokból meg ragacsos gépzsírból állt (mindezt a legöregebb gépek belsejéből kaparta össze), és bemaszatolta vele a királyfi boltozatos mellkasát, rútul bekente csillogó arcát és fényes homlokát, s ezt addig folytatta, amíg az ifjú egyetlen tagja sem adott többé szép csengő hangot, ha megütötték, hanem félig kiszáradt pocsolyához vált hasonlatossá. Ekkor krétát vett elő a bölcs, összezúzta, elkeverte porrá tört rubinnal és sárga olajjal, s újabb gombócot gyúrt belőle, majd ezzel is betapasztotta Vasvitézt tetőtől talpig. Kocsonyássá tette a szemét, párnássá a törzsét, pufókká az arcát, imitt-amott rojtokat-bojtokat függesztett rá a krétatésztából, végül egy köteg rikító rozsdaszínű szőrt illesztett lovagi fejére, aztán az ezüsttükörhöz vezette a királyfit, és így szólt:

– Nézd meg magad!

Vasvitéz a tükörbe pillantott, és összeborzadt, mert nem magát látta benne, hanem egy ocsmány szörnyeteget, aki szakasztott a sápatag volt: szeme csöpögős, mint öreg pókháló az esőben, mindenfélék lógnak rajta, fején rozsdaszínű csutak, egész teste undorítóan tésztás tapintatu; s amikor megmozdult, ez a löttyedt rondaság csak úgy rengett rajta, mint az avas kocsonya. A királyfi az undortól borzongva felkiáltott:

– Megőrültél, ó, bölcs?! Azonnal szedd le rólam ezt az alsó sötét és felső sápadt mocsokréteget, meg ezt a rozsdás kócot, amivel csengő fejemet megcsúfoltad, hiszen a királylány örökre megutál engem, ha ilyen förtelmes alakban lát meg!

– Tévedsz, királyfi – felelte Polifázis. – Őrülete éppen abban nyilvánul meg, hogy az ocsmányságot látja szépnek, a szépséget pedig rútnak. Csakis ebben az alakban kerülhetsz Kristályka elé…

– Hát akkor legyen! – sóhajtott fel Vasvitéz. A bölcs most cinóbert kevert el higannyal, megtöltött vele négy hólyagot, és királyfi köpenye alá rejtette őket. Tömlőket vett elő, megtöltötte egy öreg pincelyukból való dohos levegővel, és a királyfi keblére rejtette. Áttetsző, mérgezett vizet töltött hat üvegcsőbe, kettőt a királyfi hóna alá dugott, kettőt a ruhaujjába, kettőt a szemébe, végül pedig így szólt:

– Jól figyelj, és vésd elmédbe mindazt, amit mondok, különben vesztedbe rohansz! A királylány próbára fog tenni, hogy igazat mondtál-e. Ha csupasz kardot húz elő, és azt parancsolja, hogy ragadd meg, akkor nyomd meg titokban a cinóberes hólyagot, hogy a vörös folyadék a kard élére ömöljön, és ha a királylány megkérdezi, mi az, így felelj: „Vér!” Aztán a királylány az arcodhoz közelíti ezüsttányérhoz hasonló, gyönyörű orcáját, te pedig nyomd meg melledet, hogy a tömlőből a levegő kiáramoljon. Megkérdezi majd, mi ez a légáram, te pedig így felelj: „Lehelet!” Ekkor a királylány nagy haragot színlel, és parancsot ad kivégzésedre. Te pedig lehajtod a fejed, mintha alázatból tennéd, a víz kifolyik a szemedből, és mikor Kristályka megkérdezi, mi ez, azt feleled: „Könnyek!” Erre talán hajlandó lesz összekapcsolódni veled, ámbátor nem biztos; valószínűbb, hogy kivégeztet.

– Ó, bölcs! – kiáltott Vasvitéz. – És ha faggatni kezd a sápatagok szokásairól, ha kíváncsiskodik, hogyan keletkeznek, hogyan szeretik egymást és hogyan élnek, ugyan mit válaszoljak neki?

– Valóban, nincs más lehetőség – töprengett el Polifázis –, mint összekötni sorsodat az enyémmel. Kalmárnak öltözöm majd, aki egy más tejútrendszerről jött, lehetőleg nem-spirálisról, mert az ilyenek lakói testesek szoktak lenni, nekem pedig jó pár könyvet kell a köpenyem alá rejtenem, hogy nálunk legyen mindaz, amit a sápatagok undok szokásairól tudni lehet. Megtanítani nem tudnálak minderre, bármennyire is akarnám, mert ami róluk ismeretes, mind a természet ellen való. Ugyanis mindent fordítva művelnek, a maguk nyálkás és ocsmány módján, olyan gusztustalanul, hogy azt el se lehet képzelni. Összeírom a szükséges műveket, te pedig varrass az udvari szabóval különféle szövedékekből és fonadékokból sápatag köntöst, mert rövidesen útra kelünk. És bárhová is jussunk, én nem hagylak el, hogy mindig tudjad, mit kell tenned és mondanod.

Megörült erre Vasvitéz, és elment megcsináltatni a sápatag öltözéket. Nagyon csodálkozott rajta, mivel az öltözék majdnem az egész testét befödte, emitt csőformájú volt, amott különféle gombok, kapcsok, csatok és zsinórok tartották össze. A tudós szabó nem győzte magyarázni, mibe hol kell belebújni, mit kell először felvenni, mit mihez hozzákapcsolni, aztán meg hogy kell levetni a sok fura rongyot.

A bölcs viszont felvette a vándor kalmár öltözékét, s alatta teleaggatta magát vaskos fóliánsokkal, amelyek a sápatagok viselt dolgairól szóltak. Hat láb hosszú, hat láb széles ketrecet csináltatott vasrudakból, beleültette Vasvitézt, és két királyi űrgályán útnak indultak. Mikor Páncél király birodalmába értek, a kalmárnak öltözött bölcs kiment a piacra, és fennszóval kiáltotta, hogy fiatal sápatagot hozott messze földről, megveheti, aki akarja. A szolgák nyomban megvitték a hírt a királylánynak. Kristályka csodálkozva mondta:

– Ez biztosan valami ügyes szemfényvesztés! No, de engem ugyan nem csap be a kalmár, mert senki sem tud annyit a sápatagokról, mint én. Mondjátok hát meg neki, hogy jöjjön el a palotába, és mutassa meg az áruját!

A szolgák Kristályka elé vezették a kalmárt; a királylány jól megnézte a tisztes aggastyánt meg a ketrecet, amelyet rabszolgái becipeltek. A ketrecben ott csücsült a sápatag, arca olyan színű volt, mint a pirittel kevert kréta, szeme mint a nyálkás penész, tagjai mint az itt-ott kidudorodó agyag. Vasvitéz pedig a királylányra nézett, és meglátta csengő-bongó arcát, villamos kisüléshez hasonlóan szikrázó szemét, és szívében még magasabbra csapott a szerelem lángja.

„Meg kell adni, ez valóban sápatagnak látszik!” – gondolta a királylány, de fennhangon ezt mondta:

– Elég sok fáradságodba kerülhetett, öreg, amíg sárból ilyen bábut tapasztottál, és bekented mészporral, hogy engem rászedjél. De tudd meg, hogy én ismerem a hatalmas sápatag nemzet minden titkát, és ha leleplezem csalásodat, nyomban lenyakaztatlak ezzel a pojácával együtt!

A bölcs így felelt:

– Kristályka királykisasszony, akit ebben a ketrecben látsz, olyan valódi sápatag, amilyen csak lehet! Ötezer hektár mágneses mezőért vásároltam az űrkalózoktól, és ha tetszik, neked ajándékozom, mert nincs nagyobb vágyam, mint hogy megörvendeztesselek!

A királylány kardot hozatott, és a rácson keresztül benyújtotta a ketrecbe. A királyfi megragadta a kard élét, és belevágott vele a ruhájába, úgyhogy a hólyag felhasadt, a festék a pengére ömlött, és piros foltot ejtett rajta.

– Mi ez? – kérdezte a királylány, Vasvitéz pedig így felelt: – Vér!

Ekkor a királylány kinyittatta a ketrecet, bátran bement, és arcát a Vasvitéz arcához emelte. Közelsége egészen megzavarta az ifjút, de a bölcs messziről titkos jelet adott, s erre a királyfi megnyomta a tömlőket. Kiáramlott a dohos levegő, a királylány megkérdezte: „Miféle fuvallat ez?” – Vasvitéz pedig így válaszolt: „Lehelet!”

– Igazán egészen ügyes szemfényvesztő vagy – szólt a királylány a kalmárhoz, kilépve a ketrecből –, de becsaptál, s ezért pusztulnod kell a bábuddal együtt!

A bölcs lehajtotta a fejét, mintha rémületében és bánatában tenné, a királyfi is így tett, és szeméből áttetsző cseppek folytak elő. A királylány megkérdezte:

– Mi ez?

Vasvitéz pedig így felelt:

– Könnyek!

És szólt a királylány:

– Mi a neved, ifjú, aki messzi földről jött sápatagnak mondod magadat?

– Ó, királylány, Nyámnyám a nevem, és nincs nagyobb vágyam, mint hogy összekapcsolódjam veled azon az ömlengő, puha, tésztás és vizenyős módon, amely fajtám szokása – felelte Vasvitéz, mert e szavakra tanította be a bölcs. – Szándékosan fogattam el magam a kalózokkal, és megkértem őket, adjanak el ennek a tisztes kalmárnak, mert ő éppen a te országodba készült. Hála tölt el fémszemélye iránt, hogy ide hozott, mert úgy tele vagyok irántad szerelemmel, mint a pocsolya sárral.

Elámult a királylány, mivel az ifjú valóban a sápatagok módján beszélt. Tovább faggatta tehát:

– Mondd meg nekem, ifjú, aki Nyámnyám sápatagnak nevezed magad, mit csinálnak testvéreid nappal?

– Ó, királylány – felelte Vasvitéz –, kora reggel tiszta vízbe áztatják magukat, megöntözik vele tagjaikat, és belsejükbe locsolják, mert ebben kedvük telik. Aztán ide-oda mennek, imbolyognak és lötyögnek, locsognak és csámcsognak. Amikor búbánatosak, rázkódnak, és sós víz csurog a szemükből, ha meg felvidulnak, akkor göcögnek és csukladoznak, de a szemük száraz marad. A nedves csuklást sírásnak nevezzük, a szárazat nevetésnek.

– Ha úgy van, ahogy mondod – szólt a királylány –, és osztozol testvéreiddel a víz iránti rajongásban, akkor bedobatlak a tavamba, hogy kedvedre lubickolhass, lábadra pedig ólmot köttetek, hogy ki ne ússzál idő előtt…

– Ó, királylány – felelte Vasvitéz, akit a bölcs kioktatott a válaszra –, ha így teszel, akkor elpusztulok, mert noha belsőnkben víz van, köröttünk nem lehet egy-két percnél hosszabb ideig, mert akkor azt mondjuk, hogy „glu-glu-glu”, és e szavakkal elbúcsúzunk az élettől.

– No és mondd, Nyámnyám, honnan szerzed az energiát, hogy locsogva és csámcsogva, cuppogva és pöffeszkedve mászkálhass fel és alá? – érdeklődött Kristályka.

– Királylány – felelte Vasvitéz –, ott, ahol én lakom, a gyérszőrű sápatagokon kívül szőrösebb fajták is élnek, melyek jobbára négy lábon járnak. Ezeket addig lyukasztgatjuk itt-ott, amíg elpusztulnak, tetemüket aztán sütjük-főzzük, daraboljuk, saraboljuk, mígnem végül megtöltjük húsukkal a hasunkat. Háromszázhetvenhat módját ismerjük megölésüknek, és huszonnyolcezer-ötszázkilencvenhét módját a megboldogultak olyatén feldolgozásának, hogy testük testünkbe tömése ama nyíláson át, amely szájnak neveztetik, válogatott örömöket szerezzen nekünk. A kimúltak elkészítésének művészete még az asztronautikánál is híresebb nálunk, és gasztronautikának vagy gasztronómiának nevezik; mindazonáltal az asztronómiához nincsen semmi köze.

– Azt jelenti ez, hogy temetősdit játszotok, önmagatokba temetve négylábú rokonaitokat? – kérdezte csalafintán a királylány, de Vasvitéz, akit a bölcs jól kitanított, így felelt:

– Ó, királylány, nem játék ez, hanem szükségesség, mert az életet élet élteti! Mi azonban a szükségletből művészetet csináltunk.

– És mondd, Nyámnyám sápatag, hogyan építitek utódaitokat? – firtatta a királylány.

– Egyáltalán nem építjük – felelte Vasvitéz –, hanem statisztikus módszerrel programozzuk, szépségesen stohasztikus és probolisztikus módon. Mindezt akaratlanul és alkalmilag tesszük, mindenféle egyébre gondolva közben, mint a lineáris és algoritmikus programozásra. Mindazonáltal a programozás éppen ekkor megy végbe, önállóan, magától és teljesen automatikusan, mivel úgy és nem másképp vagyunk mi berendezkedve, hogy minden sápatag igyekszik utódokat programozni, lévén az kellemes dolog, de programozás közben egyáltalán nem programoz, sőt sokan minden lehetőt megtesznek, hogy a programozásból végül is ne legyen semmi…

– Különös – tűnődött a királylány, akinek ismeretei hézagosabbak voltak, mint a bölcs Polifázis értesülései –, de hát miért csináljátok így?

– Ó, királylány! – magyarázta Vasvitéz. – Ehhez való berendezéseink vannak, a visszacsatolás alapján felépítve, noha mind vízből készültek. E készülékek valóságos technikai csodák, de a legostobább tökfilkó is ért a használatukhoz. Ám ha részletesen el akarnám magyarázni neked a módszereinket, nagyon soká tartana, mivel végső soron elég bonyolultak, annak ellenére, hogy egyáltalán nem mi gondoltuk ki őket, hanem, hogy úgy mondjam, a módszerek gondolták ki önmagukat; mindazonáltal kedvesek, és meglehetősen ragaszkodunk hozzájuk.

– Szavamra – kiáltott fel Kristályka –, te igazi sápatag vagy! Mert amit mondasz, úgy hangzik, mintha értelme lenne, pedig tulajdonképpen tökéletesen értelmetlen, valószínűtlen, de állítólag igaz, noha logikailag ellentmondásos, hiszen hogyan lehet valaki temető is, meg nem is, hogyan programozhat utódokat, ha nem is programoz?! Igen, te sápatag vagy, Nyámnyám, és ezért, ha kívánod, összekapcsolódom veled házassági kapcsolással, és velem együtt trónra lépsz, ha kiállód az utolsó próbát.

– Milyen próbát? – kérdezte Vasvitéz.

– Ez a próba… – kezdte a királylány, de hirtelen gyanú költözött a szívébe, és megkérdezte: – Mondd meg előbb, mit csinálnak a testvéreid éjszaka?

– Éjszaka imitt-amott hevernek, összehajtott karral, felhúzott lábakkal, s a levegő ki-be jár bennük, olyan lármát csapva, mintha rozsdás fűrészt élesítenének.

– Nos, íme, a próba: add ide a kezed! – parancsolta a királylány.

Vasvitéz odanyújtotta a kezét, a királylány pedig megszorította; Vasvitéz erre feljajdult, ahogyan a bölcs tanácsolta, Kristályka pedig megkérdezte, miért kiáltott.

– Fájdalmamban! – felelte Vasvitéz.

A királylány ekkor már elhitte, hogy igazi sápatag, és parancsot adott, hogy kezdjenek készülődni a lakodalmi szertartáshoz. Történt azonban ekkor, hogy éppen visszatért a hajó, amellyel Kiberházy kiberceg, a király nádorispánja elindult volt a távoli csillagországokba, hogy Kristálykának sápatagot hozzon, mert ily módon kívánt a kegyeibe férkőzni. Rémülten futott Vasvitézhez Polifázis:

– Királyfi, megérkezett a nagy Kiberházy kiberceg űrgályája, és hozott a királylánynak egy igazi sápatagot, saját szememmel láttam! Meneküljünk hát, amilyen gyorsan csak tudunk, mert hiábavaló a további komédiázás, ha egymás mellé álltok a királylány előtt. Mert az ő vizenyőssége vizenyősebb, szőrössége is szőrösebb, tésztássága is petyhüdtebb, tehát csalafintaságunk kiderül, és fejünket veszik!

Vasvitéz azonban nem akart megszökni, mert tiszta szívből megszerette a királylányt, így szólt tehát:

– Inkább meghalok, semhogy elveszítsem!

Kiberházy közben, tudomást szerezvén a lakodalmi készülődésről, sietve a szoba ablakai alá osont, amelyben az állítólagos sápatag lakott a kalmárral, kihallgatta titkos beszélgetésüket, aztán kárörvendve rohant a palotába, és e szavakkal állott Kristályka elé:

– Megcsaltak, királylány, mert az úgynevezett Nyámnyám valójában közönséges fémhalandó, nem sápatag. Csakis az enyém igazi!

És rámutatott arra, akit magával hozott, az pedig kidüllesztette szőrös mellét, és nyálkás szemeit meresztgetve büszkélkedett:

– Én vagyok a valódi sápatag!

A királylány rögtön hívatta Vasvitézt, és mikor a kettő egymás mellett állott a királylány előtt, csütörtököt mondott a bölcs minden fortélya. Vasvitéz ugyanis, bárhogyan betapasztották sárral, piszokkal és krétaporral, bármennyire bemaszatolták, és bármily vizet csöpögtetett, nem titkolhatta el vitézi termetét, pompás kiállását, acélválla szélességét, döngő vaslépteit. Kiberházy kiberceg sápatagja viszont nyavalyás kis görcs volt, léptei cuppogtak, mint a sárkoloncok, pillantása iszapos gödör, rothadt leheletétől elhomályosodtak a tükrök, és rozsda lepte be a vasat. Belátta már szívében a királylány, hogy ocsmány egy teremtmény az igazi sápatag, akinek beszéd közben még valami rózsaszínű hernyó is tekergődzik a pofájában; belátta már Kristályka, de büszkesége nem engedte, hogy kimondja, amit érez.

Így szólt tehát:

– Vívjon meg egymással a két bajnok, és amelyik győz, annak a felesége leszek!

Vasvitéz ekkor így beszélt a bölcshöz:

– Jó uram, ha nekimegyek ennek a kis görcsnek, és egy rakás sárrá változtatom, amiből lett, akkor átlátnak a fortélyunkon, mert lehull rólam az agyag, és előbukkan az acél. Mitévő legyek tehát?

– Ne támadj, csak védekezzél! – tanácsolta Polifázis. Kiment tehát a két bajnok a palota udvarára, karddal a kezében. A sápatag nekilódult Vasvitéznek, ahogy a mocsár iszapja fröccsen, körültáncolta fújtatva, gagyogva, ugrabugrálva, majd nekidurálta magát, és rácsapott a kardjával. A kard áthatolt az agyagon, és acélba ütközött, a sápatag pedig a nagy lendülettől nekirohant a királyfinak, megrepedt, szétpukkant, és már nem is volt többé. Vasvitéz válláról lehullott a száraz agyag, a királylány szeme elé tárult igazi acélteste. Megremegett a királyfi, halálos ítéletét várva. Ám a királylány kristályszeméből ujjongó csodálat ragyogott felé, s boldogan látta, hogy mennyire megváltozott a leány szíve.

Összekapcsolódtak hát a házasság kapcsolásával, amely tartós és visszacsatolásos, kinek örömére és boldogságára, kinek bánatára és pusztulására,– sokáig boldogan éltek és uralkodtak, számtalan utódot programozva maguknak. Kiberházy kiberceg sápatagjának bőrét pedig kitömték, és kiállították a királyi múzeumban, a lejátszódott események örök emlékéül. Máig is ott áll, mint valami csúf paprikajancsi, imitt-amott egy kis fakó szőrrel. Sok tudálékos fickó azt híreszteli, hogy mese és szemfényvesztés az egész, mert a valóságban semmiféle temetőtestű, löttyedt húsú, nyálkás szemű sápatag nincs, és soha nem is volt a világon. Ki tudja, talán valóban puszta kitalálás az egész, hiszen annyi legendát és mesét sző a köznép! De ha nem is igaz a történet, van benne egy szemernyi tanulság, és mivel mulatságos is, érdemes volt elbeszélni.

TARTALOM

PIRX PILÓTA KALANDJAI

A TESZT

1

2

ŐRJÁRAT

AZ ALBATROSZ

TERMINUSZ

1

2

3

4

FELTÉTELES REFLEX

VADÁSZAT

A BALESET

PIRX ELBESZÉLÉSE

A TÁRGYALÁS

ANANKÉ

A KUDARC

A BIRNAMI ERDŐ

A TANÁCSKOZÁS

A HAJÓTÖRÖTT

A SETI

A HÁRPIA BÉTÁJA

A QUINTA

VADÁSZAT

A HOLD

ANGYALI ÜDVÖZLET

TÁMADÁS

AZ ERŐDEMONSTRÁCIÓ

PAROXIZMUS

KOZMIKUS ESZKATOLÓGIA

A MESE

SODOMA ÉS GOMORRA

A QUINTA-LAKÓK

KIBERIÁDA

HOGYAN MARADT MEG A VILÁG?

TRURL GÉPE

AZ AJÁNDÉK

TRURL ÉS KLAPANCIUSZ HÉT UTAZÁSA

ELSŐ UTAZÁS AVAGY GARGANCIÁN CSAPDÁJA

ELSŐ PÓTUTAZÁS AVAGY AZ ELEKTRUBADÚR

MÁSODIK UTAZÁS AVAGY VÉRGŐZ KIRÁLY ÉS A FENEVAD

HARMADIK UTAZÁS AVAGY A VALÓSZÍNŰSÉGI SÁRKÁNYOK

NEGYEDIK UTAZÁS AVAGY MIKÉNT ÉPÍTETTE MEG TRURL AZ EROTRONT, MÁS NÉVEN POLIGAMIZÁTORT, HOGY MEGSZABADÍTSA BEZSONGÁR KIRÁLYFIT A SZERELEM KÍNJAITÓL, ÉS HOGYAN KERÜLT SOR A BÉBIVETŐ ALKALMAZÁSÁRA

ÖTÖDIK UTAZÁS AVAGY A BOHÓKÁS HIHI KIRÁLY

ÚJABB PÓTUTAZÁS AVAGY TRURL MINT SZAKTANÁCSADÓ

HATODIK UTAZÁS AVAGY HOGY ÉPÍTETT TRURL ÉS KLAPANCIUSZ MÁSODFAJÚ DÉMONT AZ OKLEVELES ZSIVÁNY SZÁMÁRA

HETEDIK UTAZÁS AVAGY A TÖKÉLETESSÉG BAJJAL JÁR

ZSENIALON KIRÁLY HÁROM MESÉLŐGÉPE

AZ ALTRUIZIN AVAGY IGAZ TÖRTÉNET ARRÓL, HOGYAN AKARTA A JÁMBORI NEVEZETÜ REMETE BOLDOGGÁ TENNI A MINDENSÉGET, ÉS MI SÜLT KI BELŐLE

A LÉBOLÓ

DIGI NEVELTETÉSE

AZ ELSŐ OLVADÉK TÖRTÉNETE

A MÁSODIK OLVADÉK TÖRTÉNETE

ISMÉTLÉS

AMIT A ROBOTOK MESÉLNEK

A HÁROM KÓBOR ŰRLOVAG

AZ URÁNFÜLEK

HOGYAN GYŐZTE LE ÖNGERJESZTŐ ERG A SÁPATAGOT?

KINCSŐ KIRÁLY KINCSESHÁZA

A KÉT SZÖRNYETEG

A FEHÉR HALÁL

HOGYAN KEZDŐDÖTT A KÖDÖK MENEKÜLÉSE?

MESE A SÁRKÁNYÖLŐ SZÁMÍTÓGÉPRŐL

HALFONZ KIRÁLY TANÁCSOSAI

AUTOMÁTÉ BARÁTJA

GLOBÁRIS KIRÁLY ÉS A BÖLCSEK

MESE NAGY BÖHÖM KIRÁLYRÓL

VASVITÉZ KIRÁLYFI ÉS KRISTÁLYKA KIRÁLYKISASSZONY