Stanisław Lem

TELJES SCIENCE-FICTION UNIVERZUMA

III.

Copyright © 2006 by Stanisław Lem

A művek eredeti címei:

Dzienniki gwiazdowe

Wizja lokalna

Pokój na ziemi

Przekladaniec

Fordította: Murányi Beatrix

Borító: Havancsák Gyula

CSILLAGNAPLÓ

ELŐSZÓ

Most, amidőn válogatást nyújt át az Olvasónak Ijon Tichy Csillagnaplójából, a Kiadó nem fecsérli a tintát e Tejút-szerte ismert utazó erényeinek ecsetelésére. A híres csillagjáró, a galaktikus hosszújáratú kapitány, a meteor- és üstökösvadász, nyolcvanezer-három glóbusz fáradhatatlan kutatója és fölfedezője, a Két Medve egyetemeinek díszdoktora, a Kisbolygóvédő Társaság és sok egyéb társaság tagja, tejút- és ködrendek lovagja, Ijon Tichy maga mutatkozik be az Olvasónak e Naplóban, mely olyan rettenthetetlen hajdankori férfiakkal állítja őt egy sorba, mint Karl Friedrich Hieronymus Münchhausen, Pavel Maszlobojnyikov, Lemuel Gulliver vagy Alcofrybas mester.

A Napló egészét, mely nyolcvankét kvart alakú kötetre tehető, a függelékkel (csillagszótár és szemléltető tárgyak gyűjteménye), valamint az összes utazás térképével együtt tudós asztrogátorok és planetológusok munkacsoportja dolgozza fel, ám tekintettel e feladat roppant méreteire, megjelenése a közeljövőben még nem várható. Úgy vélvén, hogy helytelen volna Ijon Tichy nagy felfedezéseit a legszélesebb közönség elől elzárva tartani, a Kiadó egy csekély ízelítőt emelt ki a Naplóból, s azt fel nem dolgozott formában, aláírások, lábjegyzetek, kommentárok és kozmikus szakszótár nélkül adja közre.

A Napló sajtó alá rendezésében segítségemre nem volt tulajdonképpen senki; azokat, akik hátráltattak, nem sorolom fel, mert túl sok helyet venne igénybe.

Astral Sternu Tarantoga

a csillagzoológia professzora

Fomalhauti Egyetem

Fomalhaut, a VI. Kozmikus Pulzálás 18. napján

BEVEZETÉS

Ijon Tichy műveinek jelen kiadása, noha nem teljes és kritikai, mégis továbblép az előzőkhöz képest. Sikerült kibővítenünk két eddig ismeretlen utazás szövegével, ezek: a nyolcadik és a huszonnyolcadik.[1] Az utóbbi olyan új részletekkel ismertet meg Tichy és családja életrajzából, melyek a történészekén kívül a fizikusok érdeklődésére is számot tarthatnak, ugyanis kiderül belőlük a rokonsági fok és a sebesség általam már korábban megsejtett összefüggése.[2]

Ami a nyolcadik utazást illeti, a tichológus pszichoanalitikusok csoportja ellenőrizte – éppen a jelen kiadás nyomdába adása előtt – mindama tényeket, melyek Ijon Tichy álmában lejátszódtak.[3] Az érdeklődő olvasó dr. Hopfstosser munkájában megtalálja a tárgy összehasonlító bibliográfiáját, melyből kiviláglik, milyen hatással voltak más kiváló emberek – például Isaac Newton és a Borgiák – álmai Tichy álomlátásaira, és viszont.

Nem tartalmazza viszont a jelen kötet a huszonhatodik utazást, mely végérvényesen apokrifnak bizonyult. E bizonyítást intézetünk munkatársainak egy csoportja végezte el az elektronikus összehasonlító szövegelemzés segítségével.[4] Talán nem érdektelen ehhez hozzáfűzni, hogy jómagam már régóta apokrifnak tartottam az úgynevezett „Huszonhatodik utazást”, tekintettel a szövegben előforduló pontatlanságokra, melyek többek között az odalógok (és nem, mint a szövegben állt, „oda-lyógok”), valamint a meopszerák, a mucusok és a tojokrád faj (Phlegmus Invariabilis Hopfstosseri) témájában lelhetők fel.

A jelen kiadás első része utazásokat tesz közzé az eredeti szerzői számozás szerinti sorrendben, a második rész pedig alkalmi és vegyes írásokat, továbbá visszaemlékezéseket.

Az utóbbi időben lábra kaptak egyes nézetek, amelyek kétségbe vonják Tichy műveinek szerzőségét. A sajtó olyan állításokat közölt, miszerint Tichy valakinek a segítségét vette igénybe, sőt, úgymond, nem is létezik, műveit pedig egy szerkezet hozta létre, az úgynevezett „Lem”. Sőt némely szélsőséges verziók szerint ez a „Lem” egy ember. Mármost bárki, aki csak harangozni is hallott az űrhajózás történetéről, jól tudja, hogy LEM a LUNAR EXCURSION MODULÉ elnevezés rövidítése – így nevezték a Holdra küldött felderítőtartályt, mely az Egyesült Államokban készült az Apolló-terv (az első holdra szállás) keretében. Ijon Tichy nem szorul védelemre sem mint szerző, sem mint utazó. Mégis élni kívánok az alkalommal, hogy megcáfoljam a badar szóbeszédeket. Tudniillik: a LEM fel volt ugyan szerelve egy kis (elektronikus) agyacskával, ez a szerkezet azonban szűk navigációs célokat szolgált, és egyetlen értelmes mondatot sem lett volna képes leírni. Semmiféle egyéb LEM-ről nincs tudomásunk. Nem említenek ilyet sem a nagy elektronikus gépek katalógusai (vö. pl. Nortronics, New York, 1966-1969), sem a Kozmikus Nagylexikon (London, 1979). Ideje tehát, hogy a komolytalan híresztelések ne zavarják többé munkájukban a tichológusokat, akiktől még rengeteg erőfeszítést követel Ijon Tichy Összes Műveinek hosszú évek óta folyó feldolgozása, az OPERA OMNIA gyűjteményes kiadás tető alá hozása.

A Tichológiai Intézet Tudományos Tanácsának,

valamint a Tichlana negyedéves folyóirat

Szerkesztőségének,

nem kevésbé

Ijon Tichy Összes Művei Szerkesztő Bizottságának

nevében

A. S. Tarantoga professzor,

Fomalhauti Egyetem,

Összehasonlító Asztrozoológiai Tanszék.

IJON TICHY CSILLAGNAPLÓJÁBÓL

HETEDIK UTAZÁS

Amikor hétfőn, április másodikán épp a Betelgeuze közelében repültem, egy babszemnél, pontosabban lóbabnál nem nagyobb meteor átütötte a páncélt, összetörte a hajtómű-szabályozót és a kormánylapátok egy részét, minek következtében űrhajóm kormányozhatatlanná vált. Szkafanderbe bújtam, kimásztam a hajó felszínére, és megpróbáltam helyrepofozni a szerkentyűt, de kiderült: ahhoz, hogy helyére csavarozzam a pótkormányt, melyet előrelátóan magammal vittem, egy másik ember segítségére van szükségem. A konstruktőrök olyan ésszerűtlenül tervezték meg az űrhajót, hogy valakinek csavarkulccsal tartania kell a csavar fejét, amíg egy másik valaki meghúzza az anyát. Eleinte még nem nagyon izgatott a dolog, s órák hosszat azon iparkodtam, hogy lábbal rögzítsem az egyik kulcsot, míg a másik oldalról kézzel beillesztem a csavart. De már ebédidő is elmúlt, és fáradozásom nem járt eredménnyel. Egyszer aztán, mikor már majdnem sikerült, a csavarkulcs kiugrott a lábam alól, és elszállt a világűrbe. Így hát nem csak a javítás esett kútba, de ráadásul elvesztettem egy értékes szerszámot, és tehetetlenül néztem, amint távolodik, s egyre parányibb a csillagok előtt.

Egy idő múltán a csavar kulcs nyújtott ellipszispályán visszatért, de hiába lett belőle űrhajóm szputnyikja, nem közelítette meg annyira, hogy elkaphassam. Visszamásztam hát a hajóba, és szerény ebédem mellett azon tanakodtam, hol a kiút ebből a buta helyzetből. Űrhajóm most egyenes irányban repült, növekvő sebességgel, mert a hajtómű-szabályozót is elrontotta az átok meteor. Nem volt ugyan a pályámon semmilyen égitest, de hát mégsem repülhetek örökké így a vakvilágba. Egy ideig féken tartottam dühömet, de amikor ebéd után mosogatáshoz látva észrevettem, hogy a nagy munkától fölhevült atommáglya tönkretette a legszebb adag marhafelsálamat, melyet vasárnapra tettem a hűtőszekrénybe, kizökkentem lelki egyensúlyomból, és kacskaringósan káromkodva földhöz vágtam az étkészlet egy részét, amitől kissé megkönnyebbültem ugyan, mégsem volt túl ésszerű cselekedet. Ráadásul a fedélzetről kihajított marhafelsál ahelyett, hogy elrepült volna a fenébe, nem tágított űrhajóm közeléből, és második műholdként keringett körülötte, minden tizenegy perc négy másodpercben rendszeresen rövid napfogyatkozást okozva. Hogy idegeimet megnyugtassam, estig kiszámítottam a felsál mozgáselemeit és pályája perturbációit, melyeket az elveszett csavarkulcs keringése okoz. Az jött ki, hogy a legközelebbi hatmillió év folyamán a felsál utoléri a kulcsot, körpályán keringve az űrhajó körül, azután lehagyja. Végül, a számolgatástól elfáradva, lefeküdtem aludni. Az éjszaka kellős közepén úgy rémlett, hogy valaki a vállamat rázza. Kinyitottam a szemem, és megpillantottam egy ágyam fölé hajló embert, akinek arca furcsán ismerősnek tűnt, noha sejtelmem sem volt, ki lehet ő.

– Kelj föl – nógatott –, fogd a kulcsokat, kimegyünk, és meghúzzuk a kormánycsavart…

– Először is, nem őriztünk együtt disznót, hogy letegezzen – válaszoltam –, és másodszor, konkrétan tudom, hogy maga nem létezik. Egyedül vagyok az űrhajóban, már második éve, mert a Földről a Borjú csillaghalmazba repülök. Ennélfogva maga csak egy álomkép.

Ő azonban tovább rázott, és egyre azt szajkózta, hogy azonnal menjek vele a szerszámokért.

– Hülyeség! – torkoltam le kissé már dühösen, mert féltem, hogy az álombeli perpatvar fölébreszt, és tapasztalatból tudom, milyen nehezen alszom el újra, ha felriadtam. – Nem megyek sehova, mert úgyis hiába mennék. Az álmomban meghúzott csavar nem változtat az ébrenlét valóságán. Hát lesz szíves nem molesztálni engem, hanem tüstént szétfoszlani vagy más módon eltávozni, mert a végén még fölébredek!

– De hiszen nem alszol, becsületszavamra! – kiáltotta a makacs látomás. – Hát nem ismersz meg? Ide nézz!

És ujjaival megérintette a bal orcáján lévő két jól megtermett, szamóca méretű szemölcsöt. Ösztönösen az arcomhoz nyúltam, mert éppen nekem van ott két hajszálnyira ugyanilyen szemölcsöm. Ebben a pillanatban arra is rájöttem, miért rémlett olyan ismerősnek az álomfigura: úgy hasonlítunk egymásra, mint két tojás.

– Hagyjál békén! – kiáltottam, behunyva a szemem, nehogy még fel találjak ébredni. – Ha én vagy, akkor nem kell ugyan magázódnunk, de azt is bizonyítja, hogy nem létezel!

Ezután átfordultam a másik oldalamra, és magamra húztam a plédet a fejem búbjáig. Még hallottam, hogy a korlátoltságról hablatyol valamit, s végül, mikor nem reagálok, rám förmed:

– Megbánod ezt még, te lüke! És rájössz, hogy ez nem álom, de akkor már késő lesz!

Én azonban a fülem botját sem mozdítottam. Mikor reggel kinyitottam a szemem, rögtön eszembe jutott ez a különös éjszakai história. Felültem az ágyon, és elméláztam, milyen furcsa vicceket csinál az emberrel a saját elméje: lám, mivel nincs a fedélzeten egy baráti lélek, társra vágyva álmomban mintegy megkettőztem magam, hogy ne legyek olyan egyedül.

Reggeli után megállapítottam, hogy űrhajóm az éjjel megint tovább gyorsult, és nekiláttam a fedélzeti könyvtárat bújni, hátha a kézikönyvek kisegítenek fatális helyzetemből. De nem találtam semmi jó tanácsot. Kiterítettem hát az asztalon a csillagtérképet, és a közeli Betelgeuze fényében, melyet időnként elsötétített a keringő marhafelsál, utánanéztem, lakozik-e a környéken valamely kozmikus civilizáció, amelytől segítséget várhatnék. Ám kietlen vidéken jártam, melyet az űrhajók messze elkerülnek, mert roppant veszélyes: iszonyú és titokzatos gravitációs örvények vannak errefelé, szám szerint száznegyvenhét, létezésüket hat asztrofizikai elmélet világítja meg, de mindegyik másképp.

Az űrhajós-kalendárium óva int ezektől az örvényektől, mert aki áthalad rajtuk, kiszámíthatatlan relativisztikus hatásoknak teszi ki magát – főleg ha nagy sebességgel száguld.

Tanácstalan voltam. Csak annyit tudtam kiszámítani, hogy tizenegy óra körül súrolom az első örvény szélét, siettem hát villásreggelit készíteni, hogy ne éhgyomorra szálljak szembe a veszéllyel. Alig töröltem ki az utolsó tányért, űrhajóm olyan veszett ugrálásba kezdett, hogy a kellően nem rögzített tárgyak jégesőként zuhogtak faltól falig. Nagy nehezen elkúsztam a fotelhoz, és amikor bekapcsoltam magam, furcsa dolgot észleltem az egyre vadabbul szökdécselő hajóban: a kajüt szemközti részén halványlila köd terjengett, s felrémlett benne a tűzhely és a mosogató között egy homályos emberalak, amely kötényt viselt, és omlett-tésztát öntött a serpenyőbe. A jelenés fürkésző pillantással mért végig, de nem csodálkozva, majd hullámzani kezdett, és eltűnt. Megdörgöltem a szemem. Nyilvánvalóan egyedül voltam – az iménti látomás csak valami futó káprázat lehetett.

Amint tovább üldögéltem a fotelban, pontosabban ugráltam vele együtt, hirtelen eszembe villant, hogy mégsem hallucináció volt ez. Az Általános relativitáselmélet vastag kötete éppen a fotelom körül röpködött, megpróbáltam elkapni, és negyedszerre sikerült is. Kutya nehéz volt a súlyos könyvet lapozgatni ilyen körülmények között – szörnyű erők dobálták az űrhajómat, úgy tántorgott, mint a részeg –, de végül megtaláltam a vonatkozó fejezetet. Az úgynevezett időhurok jelenségeiről szólt: nagy erejű gravitációs mezőben az idő múlásának iránya elhajlik, s ez a hatás néha odáig fokozódhat, hogy az idő visszafordul, és a jelen megkettőződik. Az örvény, amelyben éppen voltam, nem tartozott a legerősebbek közé. Tudtam, hogy ha sikerülne legalább egy kicsikét a Galaktika pólusa felé fordítanom a hajó orrát, akkor átszelném a Vortex Gravitatiosus Pinckenbachii nevű örvényt, melyben már sokszor megfigyelték azt a jelenséget, hogy a jelen megkettőződik, sőt megháromszorozódik.

A kormány ugyan nem működött, de bementem a motorfülkébe, és addig mesterkedtem a műszerekkel, míg csakugyan sikerült az űrhajót egy picit elfordítanom a galaktikus pólus felé. Ez a művelet több óra hosszat tartott. Eredménye meghaladta várakozásomat. Űrhajóm éjfél körül az örvény központjába zuhant, olyan veszettül rázkódott minden eresztékében recsegve-ropogva, hogy már aggódtam az épségéért, de sértetlenül kikerült a fortyogó katlanból, s amikor ismét a kozmikus csend mozdulatlan karjaiba simult, előjöttem a motorfülkéből, és megláttam önmagamat, amint az igazak álmát alszom az ágyban. Nyomban rájöttem, hogy ez a tegnapi én vagyok, vagyis a hétfő éjszakai. Nem merültem el e különös jelenség filozófiai oldalának boncolgatásában, hanem azonnal rázni kezdtem az alvó én vállát, és nógattam, hogy keljen fel gyorsan, nem tudtam ugyanis, hogy ez az ő hétfői létezése meddig fog tartani az én keddimben, ezért mielőbb ki kellett másznunk, hogy együttes erővel megjavítsuk a kormányt.

De az alvó csak a fél szemét nyitotta ki, és kikérte magának, hogy tegezzem, továbbá közölte, hogy én csak az ő álma vagyok. Hiába ráztam türelmetlenül, hiába próbáltam erőszakkal kirángatni az ágyból. Nem hagyta magát kicibálni, makacsul hajtogatta, hogy ő csak álmodik engem; elkáromkodtam magam, de ő logikusan elmagyarázta, hogy sehová sem megy, mert az álomban meghúzott csavar úgysem tartja meg a kormányt az ébrenlétben. Hiába adtam becsületszavamat, hogy téved, hiába szitkozódtam és könyörögtem felváltva – még az sem győzte meg szavaim igazáról, hogy megmutattam neki a szemölcseinket. Hátat fordított nekem, és horkolni kezdett.

Leültem a fotelba, hogy hűvös fejjel átgondoljam az előállott helyzetet. Már kétszer átéltem, egyszer mint ez az alvó, hétfőn, és most, mint aki őt hasztalan ébresztgeti, kedden. Hétfői én nem hittem el, hogy a megduplázódás jelensége tény és való, de keddi én már tudom. Egyszerű időhurok az egész. Mit kell tehát tennem, hogy sikerüljön megjavítani a kormányt? Mivel a hétfői rendületlenül alszik, és mivel emlékszem rá, hogy aznap éjjel egészen reggelig remekül aludtam, világos, hogy gravitációs örvényt ígér, tehát számíthatok rá, hogy a következő napokban a jelen ismét megduplázódik. Nosza, írok magamnak egy levelet, és gombostűvel a párnára tűzöm, hogy amikor hétfői én felébred, saját szemével láthassa, hogy amit álomnak hitt, az valóság volt.

Az asztalhoz ültem, de alig vettem kezembe a tollat, a motorok recsegni kezdtek. Odaszaladtam hát, és hajnalig vízzel locsolgattam a felhevült atommáglyát, miközben hétfői én édesdeden aludt, időnként megnyalva a szája szélét, amitől persze dühöngtem. Az ébren töltött éjszaka után éhesen és kimerülten leültem reggelizni, és éppen a tányért töröltem ki, mikor űrhajóm belezuhant a következő gravitációs örvénybe. Láttam hétfői ént, amint a fotelba kötözve, döbbenten bámul rám, miközben a keddi én az omlettemet sütöm. Aztán a hajó megrázkódott, én elveszítettem az egyensúlyomat, elsötétült előttem a világ, és összeestem. Amikor magamhoz tértem, a padlón feküdtem porceláncserepek között, és arcom mellett megláttam egy fölém hajló ember lábát.

– Kelj fel! – mondta, míg fölsegített. – Nem történt semmi bajod?

– Nem – válaszoltam, két kézzel a padlónak támaszkodva, mert szédültem –, te melyik napi vagy?

– Szerdai – felelte. – Gyerünk gyorsan megjavítani a kormányt, mert sürget az idő!

– De hol a hétfői? – tudakoltam.

– Ő már nincs, illetve úgy látszik, te vagy az.

– Hogyhogy én?

– Hát mert a hétfőiből a hétfőről keddre virradó éjszakán keddi lett, és így tovább.

– Nem értem!

– Nem baj, majd megszokod. De gyere már, sietnünk kell!

– Egy pillanat – nyűgösködtem, nem mozdulva a padlóról. – Ma kedd van. Ha te szerdai vagy, és szerdán még nincs megjavítva a kormány, akkor ebből az következik, hogy valami megakadályoz minket a megjavításában, hiszen ellenkező esetben te szerdán már nem nógatnál, hogy én kedden menjek veled javítani. Hát érdemes akkor egyáltalán kimászni nekünk?

– Szamárság! – förmedt rám. – Nézd, öregem, én szerdai vagyok, te keddi vagy, az űrhajó meg felvetésem szerint toldott-foldott, már úgy értem, hogy helyenként kedd van benne, másutt szerda, néhol talán egy kis csütörtök is akad. Egyszerűen megkavarodott az idő, mikor átjöttünk az örvényeken, de mit érdekel ez minket, ha itt vagyunk ketten, és így végre megjavíthatjuk a kormányt?!

– Nem, nincs igazad! – makacskodtam. – Ha szerdán, ahol te már vagy, miután átélted az egész keddet, és mögötted maradt, szóval, ha szerdán, ismétlem, a kormány nincs megjavítva, akkor nyilvánvaló, hogy kedden nem javították meg, mert most kedd van, és ha mi most ukmukfukk megjavítanánk, akkor az neked már a múlt lenne, és nem volna mit megjavítani. Ennélfogva…

– Ennélfogva te olyan makacs vagy, mint egy öszvér! – ripakodott rám. – De megbánod még, hogy ilyen nehézfejű voltál! És az egyetlen vigaszom, hogy te ugyanígy dühöngsz majd a hülye konokságod miatt, ahogy én most! Amikor majd megéred a szerdát!!!

– Na, várjunk csak! – kiáltottam. – Szóval, azt mondod, hogy én szerdán, mikor te leszek, ugyanúgy próbálom majd meggyőzni a keddi ént, ahogy most te, csak akkor minden fordítva lesz, vagyis te leszel én, és én leszek te? Értem már! Ez az időhurok! No várj, akkor jövök, máris jövök, most már leesett a tantusz…

De mire feltápászkodtam a padlóról, újabb örvénybe kerültünk, és az iszonyatos gravitáció fölkent minket a mennyezetre.

A rémisztő ugrások és rengések nem hagytak alább a keddről szerdára virradó egész éjjel. Mikor az őrjöngés kissé csillapodni kezdett, a kajütben röpködő Általános relativitáselmélet úgy kupán vágott, hogy elájultam. Mikor kinyitottam a szemem, edénycserepeket láttam, valamint egy köztük fekvő embert. Rögvest talpra ugrottam, és miközben fölsegítettem, rákiáltottam:

– Kelj fel! Nem történt semmi bajod?

– Nem – válaszolta, kinyitva a szemét –, te melyik napi vagy?

– Szerdai – feleltem –, gyerünk gyorsan megjavítani a kormányt, mert sürget az idő.

– És hol a hétfői? – kérdezte felülve. Szemén kék monokli volt.

– Ő már nincs – mondtam –, illetve úgy látszik, te vagy az.

– Hogyhogy én?

– Hát mert a hétfőről keddre virradó éjszakán a hétfőiből keddi lett, és így tovább.

– Nem értem.

– Nem baj, majd megszokod. De gyere, sietnünk kell!

És máris körülnéztem a szerszámok után.

– Na várj – mormolta lassan, és a kisujját se mozdította. − Már kedd van. Ha te szerdai vagy, és szerdán eddig még nincs megjavítva a kormány, akkor ebből az következik, hogy valami megakadályoz minket a megjavításában, hiszen ellenkező esetben te szerdán már nem nógatnál, hogy én kedden menjek veled javítani. Hát érdemes akkor egyáltalán kimászni nekünk?

– Szamárság!!! – üvöltöttem, és a guta kerülgetett. – Értsd meg, én szerdai vagyok, te keddi vagy…

És elkezdtünk veszekedni fordított szereposztásban, s valóban rettentően dühbe gurultam, mert csak nem akarta velem megjavítani a kormányt, hiába szidalmaztam, hogy makacs öszvér. Mikor aztán végre sikerült meggyőznöm, belezuhantunk a következő gravitációs örvénybe. Hideg veríték ütött ki rajtam, mikor elgondoltam, hogy ezentúl így keringünk körbe az időhurokban, míg a világ világ, de szerencsére nem így történt. Mikor a gravitáció eléggé legyengült ahhoz, hogy talpra álljak, megint egyedül voltam a kabinban. Úgy látszik, a helyi kedd, amely az előbb ott imbolygott a mosogató táján, eltűnt, végleg múlttá vált. Nyomban leültem a térképhez egy tisztességes örvényt keresve, hogy belevigyem űrhajómat, megint csavarjak egyet az időn, és így szerezzek segítőtársat.

Találtam is egy eléggé ígéretes örvényt, és a motorokkal manőverezve nagy nehezen úgy fordítottam a hajót, hogy éppen az örvény kellős közepét szelje át. Tény, hogy ennek az örvénynek, amint a térkép mutatta, kissé szokatlan a konfigurációja: két középpont egymás mellett. De már úgy el voltam keseredve, hogy ügyet sem vetettem az ilyen apróbb anomáliákra.

Órák hosszat bösztörködtem a motor kamrában, csupa kosz lett a kezem, hát elindultam kezet mosni, mert láttam, hogy az örvényig még bőven van idő. A fürdőszoba be volt zárva. Olyan hangok hallatszottak ki, mintha valaki a torkát öblögetné.

– Ki van ott? – kiáltottam meglepődve.

– Én – felelte egy hang.

– Ki az az „én”?!

– Ijon Tichy.

– Melyik nap?

– Pénteki. Mit akarsz?

– Kezet szeretnék mosni… – vágtam rá gépiesen, de közben lázasan törtem a fejem: most szerda este van, ő pénteki, eszerint a gravitációs örvény, amelybe éppen berepül a hajó, péntekről szerdára hajlítja el az időt, de hogy mi történik majd az örvény belsejében, azt el sem tudtam képzelni. Különösen izgatott, hogy hová lett a csütörtök. Eközben a pénteki még mindig nem engedett be a fürdőszobába, csak totojázott benn, pedig ugyancsak dörömböltem az ajtón.

– Hagyd már abba azt a gargarizálást! – robbantam ki végül. – Értsd meg, öregem, minden pillanat számít! Gyere már ki, hogy megjavítsuk a kormányt!

– Ahhoz énrám nincs szükséged – dörmögte közönyösen az ajtó mögül. – Ott kell lennie valahol a csütörtökinek, menjél vele…

– Miféle csütörtökinek? Hisz az lehetetlen…

– Én már csak tudom, mi lehetséges, mi nem, mert én pénteki vagyok, tehát én átéltem a te szerdádat is, meg az ő csütörtökjét is…

Némileg szédülve ugrottam el az ajtótól, mert valóban zajt hallottam a kajüt felől: ott volt egy ember, és éppen rángatta ki az ágy alól a szerszámos táskát.

– Te vagy a csütörtöki?! – rontottam rá.

– Hát persze – nyögte –, ki más lennék?… Na gyere, segíts…

– És most meg tudjuk javítani a kormányt? – kérdeztem tőle, miután egyesült erővel kihúztuk az ágy alól a nehéz táskát.

– Nem tudom. Csütörtökön még nem volt megjavítva, kérdezd meg a péntekitől…

Tényleg, hogy ez nekem nem jutott eszembe! Szaladtam a fürdőszoba ajtajához.

– Halló! Pénteki! Meg van már javítva a kormány?

– Pénteken nincs – jelentette ki.

– Miért nincs?

– Ezért – mondta, és kinyitotta az ajtót. Feje törülközővel volt bekötve, homlokához késpengét szorított, hogy a tojásnyi dudor ne nőjön tovább. A csütörtöki, aki közben odajött a szerszámokkal, mellettem állva nyugodtan és figyelmesen szemlélte a kárvallottat, aki szabad kezével egy üveg ólomecetet rakott vissza a polcra. Hát ez bugyogott, mikor én azt hittem, a torkát öblögeti.

– Mi dekorált így ki? – kérdeztem részvéttel.

– Nem mi, hanem ki – felelte. – A vasárnapi.

– A vasárnapi? De miért… de hát az nem lehet! – kiáltottam.

– Hosszú história…

– Mindegy! Másszunk ki gyorsan, hátha még nem késő! – fordult hozzám a csütörtöki.

– De a hajónk mindjárt az örvénybe zuhan – mondtam. – Az ütközéstől kirepülhetünk az űrbe, és elpusztulunk…

– Ne beszélj badarságokat! – torkolt le a csütörtöki. – Ha a pénteki él, akkor semmi bajunk sem történhet. Ma még csak csütörtök van.

– Szerda van! – tiltakoztam.

– Felőlem! Az mindegy. A lényeg, hogy pénteken élni fogok, és te is.

– Na jó, de mi csak látszólag vagyunk ketten – mutattam rá –, én igazándiból egy vagyok, csak a hét különböző napjain…

– Jó, jó, csak nyisd már ki a csapóajtót…

Ekkor azonban kiderült, hogy csak egy űrruhánk van. Nem mehettünk hát ki együtt a hajóból, és ezzel a kormányjavítás terve kútba esett.

– Hogy az ördög vinné el! – fakadtam ki, földhöz vágva a szerszámos táskát. – Bele kellett volna bújni a szkafanderbe, és többé le sem venni. Én nem gondoltam rá, de neked, mint csütörtökinek, eszedbe juthatott volna!

– A szkafandert elvette tőlem a pénteki – közölte.

– Mikor? És miért?

– Eh, fogok én itt magyarázkodni neked… – rántotta meg a vállát, azzal sarkon fordult, és visszament a kajütbe. A pénteki nem volt ott. Benéztem a fürdőszobába, de az is üres volt.

– Hol a pénteki? – kérdeztem csodálkozva, mikor visszamentem. A csütörtöki akkurátusan tojásokat ütött föl egy késsel, bele a sercegő zsírba.

– Biztos ott lesz valahol a szombati körül – válaszolta flegmán, a rántottát kevergetve.

– Na de kérlek! – tiltakoztam. – Te már szerdán megetted a rántottadat, és nincs jogod másodszor is megenni a szerdai vacsorát!

– A kaja éppúgy a tied, mint az enyém – s nyugodtan emelgette a késsel a rántotta lesült szélét. – Én te vagyok, te én vagy, hát mindegy…

– Ó, a kis szofista! Ne tegyél alá annyi vajat! Megőrültél? Nem elég a készletem ennyi személynek!

A serpenyő kiesett a kezéből, én meg a falnak repültem: újabb örvénybe kerültünk. A hajó megint hektikásan rázkódott, de nekem csak az járt az eszemben, hogy kijussak a folyosóra, ahol a szkafander lóg, és belebújjak. Így majd, okoskodtam, mikor a szerda után eljön a csütörtök, én mint csütörtöki már űrruhában leszek, és ha egy pillanatra sem vetem le, amit szilárdan eltökéltem, akkor nyilván pénteken is viselni fogom. És ha a csütörtöki én is meg a pénteki én is szkafanderben leszünk, mikor egyazon jelenben összetalálkozunk, végre megjavíthatjuk azt a nyomorult kormányt. A gravitáció növekedése kissé elkábított, és amikor kinyitottam a szemem, észrevettem, hogy a csütörtökinek a jobb oldalán fekszem, nem pedig a bal oldalán, mint úgy negyedórával ezelőtt. A szkafanderes tervemet kigondolni könnyű volt, véghezvinni annál nehezebb, mert a növekvő gravitációtól mozdulni is alig bírtam. Valahányszor kicsit gyengült, kúsztam a padlón pár millimétert a folyosó ajtaja felé. Közben látom ám, hogy a csütörtöki, éppúgy, mint én, az ajtóhoz igyekszik, csigamód mászva a folyosó felé. Végül, úgy egy óra múlva, mivel az örvény igen nagy kiterjedésű volt, összetalálkoztunk a padlón hasalva a küszöbnél. Gondoltam, minek erőlködjek, hogy elérjem a kilincset – nyissa csak ki az ajtót a csütörtöki. Közben azonban kezdtek eszembe jutni különféle dolgok, melyekből az derült ki, hogy már én vagyok a csütörtöki, nem ő.

– Melyik napi vagy? – kérdeztem a biztonság kedvéért. Állam a padlóhoz nyomódott, és közelről a szemébe néztem. Csak nehezen tudta kinyitni a száját.

– Csütör…töki – nyögte. Ez furcsa volt. Talán mindennek ellenére még szerdai vagyok? Visszagondolva legutóbbi élményeimre, oda lyukadtam ki, hogy az lehetetlen. Tehát ő már alighanem a pénteki. Mert ha eddig előttem járt egy nappal, ennek így is kellett maradnia. Vártam, hogy majd kinyitja az ajtót, de ő nyilván ugyanezt várta tőlem. A gravitáció határozottan gyengült, hát felálltam, és uzsgyi, ki a folyosóra. Megragadtam a szkafandert, de elgáncsolt, és kitépte a kezemből, én meg elterültem, mint a gyalogbéka.

– Hé, te gazember, te disznó! – ordítottam. – Átejted saját magadat, nem sül ki a szemed?!

Ő azonban, se szó, se beszéd, nekiállt belebújni az űrruhába. Égbekiáltó pimaszság! Hirtelen valami rejtélyes erő kilökte a szkafanderből – kiderült, hogy már van benne valaki. Megállt bennem az ütő, nem tudtam, ki kicsoda.

– Hé! Szerdai! – kiáltotta az, aki a szkafanderben volt. – Fogd már le a csütörtökit, segíts!

A csütörtöki ugyanis javában rángatta le róla az űrruhát.

– Ide a szkafandert! – bömbölte a csütörtöki, birokra kelve a másikkal.

– Menj a fenébe! Mit akarsz? Hát nem érted, hogy énrajtam kell lennie, nem rajtad? – kiabálta amaz.

– Na ne mondd! És miért?

– Azért, te hülye, mert én közelebb vagyok a szombathoz, mint te, és szombaton már ketten leszünk szkafanderben!

– Zöldségeket beszélsz – avatkoztam bele a vitába. – Szombaton legjobb esetben is egyedül te leszel szkafanderben, aztán állsz, mint szamár a hegyen, és semmit sem csinálhatsz. Nekem add ide a szkafandert: ha most fölveszem, akkor neked is lesz pénteken, mint péntekinek, nekem is lesz szombaton, mint szombatinak, tehát akkor ketten leszünk, két szkafanderrel… Csütörtöki, segíts!

– Állítsd le magad! – kapálózott a pénteki, akiről megpróbáltam lerángatni a szkafandert. – Először is, nem tudom, kinek kiabálod, hogy „csütörtöki”, mert már elmúlt éjfél, és most te vagy a csütörtöki, másodszor pedig jobb, ha én maradok a szkafanderben, mert te úgysem vehetned hasznát…

– Ugyan miért? Ha ma fölveszem, akkor holnap is rajtam lesz.

– Majd meglátod… Hiszen én már voltam te, csütörtökön, az én csütörtököm már elmúlt, hát én csak tudom…

– Nem érdekel a dumád! Ereszd el, de rögtön! – vicsorogtam. Csakhogy ő kitépte magát a kezemből, hát üldözőbe vettem, először a motorkamrában, aztán berohantunk a kajütbe, egyik a másik után. Valahogy úgy alakult, hogy már csak ketten lettünk. Most értettem meg, miért mondta nekem a csütörtöki a csapóajtónál, mikor ott álltunk a szerszámokkal, hogy a pénteki vette el tőle a szkafandert: hiszen azóta én lettem a csütörtöki, és tőlem vette el a pénteki. No de én nem adom fel ilyen könnyen! Megállj csak, elbánok én veled! – gondoltam, kiugrottam a folyosóra, onnan a motorkamrába, ahol az imént a hajsza közben észrevettem, hogy a padlón hever az a vastag rúd, amivel az atommáglyában szoktam kotorászni. Most felkaptam, és így fölfegyverkezve berontottam a kajütbe. A másik már űrruhában volt, csak a sisakot nem tudta még felrakni.

– Vedd le a szkafandert! – mordultam rá, és fenyegetően meglengettem a botot.

– Eszem ágában sincs!

– Leveszed, azt mondtam!

Tanakodtam egy percig, hogy megüssem-e. Kicsit zavart, hogy nincs se monokli a szeme alatt, se dudor a homlokán, mint annak a péntekinek, akire a fürdőszobában bukkantam rá, de hirtelen rájöttem, hogy éppen így kell lennie. Az a pénteki most már biztos szombati, sőt talán a vasárnap táján lődörög, viszont emez a pénteki, akin a szkafander van, nemrégen még csütörtöki volt, amely csütörtökivé én alakultam át éjfélkor, tehát az időhurok leszálló ágán ahhoz a helyhez közeledem, ahol a még megveretlen péntekiből megvert pénteki lesz. Viszont az előbb azt mondta, hogy a vasárnapi látta el a baját, az meg nincsen sehol: csak ketten vagyunk a kajütben, ő meg én. Ravasz ötlet villant elmémbe vakító fénnyel.

– Vedd le a szkafandert! – kurrogtam fenyegetően.

– Menj a fenébe, csütörtöki! – vetette oda.

– Én nem csütörtöki vagyok! VASÁRNAPI vagyok! – üvöltöttem, és nekirontottam. Meg akart rúgni, de a szkafander csizmája nagyon nehéz, és mire fölemelte a lábát, már fejbe csaptam a botommal. Nem túl erősen, persze, mert annyira már belejöttem ebbe az egészbe, hogy tudtam, legközelebb én leszek fejbe csapva, mikor csütörtökiből péntekivé válok, és céljaim között nem szerepelt, hogy szétverjem a saját koponyámat. A pénteki a földre roskadt, jajgatva fogta a fejét, én meg gorombán lecibáltam róla a szkafandert; mikor ingatag léptekkel bement a fürdőszobába, azt mormolva: „hol a vatta… hol az ólomecet…”, gyorsan elkezdtem belebújni az űrruhába, amelyért annyit harcoltunk, ám ekkor hirtelen észrevettem, hogy az ágy alól egy emberi láb nyúlik ki. Letérdeltem, és bekukkantottam az ágy alá. Ott feküdt egy ember, és igyekezve fékezni a csámcsogását, sietősen falta az utolsó tábla tejcsokoládémat, amit rossz csillagidőkre őrizgettem a kisbőröndömben. A gazember siettében úgy zabálta a csokoládét, hogy rendesen ki se csomagolta, és ezüstpapírfoszlányok csillogtak a száján.

– Teszed le azt a csokoládét! – rivalltam rá, és húzni kezdtem kifelé a lábánál fogva. – Ki vagy te? A csütörtöki? – tettem hozzá halkabban és rosszat sejtve, mert eszembe jutott, hogy talán már most válok a péntekivé, s akkor beinkasszálom a fejbe verést, amelyet a pénteki az imént kapott tőlem.

– Én vasárnapi vagyok – nyámmogta tele szájjal. Zavarba jöttem. Most vagy hazudik, s annak nincs jelentősége, vagy igazat mond, és akkor mindjárt az én fejemen fognak púpok nőni, hiszen a vasárnapi verte meg a péntekit. Ezt korábban maga a pénteki mondta nekem, én meg a vasárnapinak adva ki magamat, kupán vágtam. Igen ám, latolgattam, de még ha csak hazudja is, hogy ő vasárnapi, nálam akkor is későbbi lehet, ha pedig későbbi, akkor emlékszik mindarra, amire én, tehát már tudja, hogy hazudtam a péntekinek, és eljátszhatja velem ugyanezt a trükköt, mert az, ami az én hadicselem volt, neki már egyszerűen egy emlék, amelyet szabadon felhasználhat. Miközben így tépelődtem, mit csináljak, ő befalta a maradék csokoládét, és kimászott az ágy alól.

– Ha vasárnapi vagy, hol a szkafandered?! – kiáltottam, mert egy új gondolat hasított belém.

– Mindjárt rajtam lesz – szólt nyugodtan, és egyszerre csak észrevettem kezében a botot… Még egy hatalmas villanást is láttam, mintha tucatnyi szupernóva robbanna föl egyszerre, aztán elvesztettem az eszméletemet. A fürdőszoba padlóján ülve tértem magamhoz; valaki dörömbölt az ajtón. Kezelésbe vettem a kék foltjaimat és dudoraimat, ő meg egyre csak dörömbölt; kiderült, hogy ő a szerdai. Kisvártatva megmutattam neki tiplikkel ékes fejemet, ő elment a csütörtökivel szerszámokért, aztán nagy rohangálás volt. Huzakodtak a szkafanderen, végül ezt is túléltem valahogy, és szombat reggel bemásztam az ágy alá utánanézni, van-e még egy táblácska csokoládé a kisbőröndben. Az ingek alatt rábukkantam az utolsó tejcsokira, és éppen azt majszolgattam, mikor valaki húzni kezdett a lábamnál fogva, hogy ki volt, azt már nem tudom, de a biztonság kedvéért kupán csaptam a bottal, lehámoztam róla a szkafandert, és éppen föl akartam venni, mikor az űrhajó egy újabb örvénybe került.

Mikor magamhoz tértem, a kajüt tele volt emberekkel. Mozdulni is alig bírtunk. Mint kiderült, mind én voltam különböző napokból, hetekből, hónapokból, sőt az egyik állítólag tavalyról. Sokuknak volt kék foltja, dudora, monoklija, és a jelenlévők közül öt viselt szkafandert. De nemhogy siettek volna ki a csapóajtón megjavítani a hibát, rögtön összeakaszkodtak, alkudoztak, huzakodtak, veszekedtek. Arról volt szó, hogy ki kit vert meg és mikor. A helyzetet bonyolította először is az, hogy már délelőttiek és délutániak is feltűntek, én meg aggódtam, hogy ha ez így megy tovább, percemberkékre és pillanatiakra esem szét, másodszor pedig az, hogy a jelenlévők többsége úgy hazudott, mint a vízfolyás, úgyhogy máig sem igazán tudom, kit vertem meg és ki vert engem, mikor ez az egész história lezajlott a csütörtöki, a pénteki és a szerdai közötti háromszögben, akik én egymás után voltam. Úgy sejtem, amiatt hogy azt hazudtam a péntekinek, miszerint én vasárnapi vagyok, eggyel több fejbe verést kaptam, mint amennyi a rendes naptári számításból kijött volna. De inkább nem bolygatom már ezeket a kínos emlékeket, hiszen az az ember, aki egy álló héten át egyebet sem csinált, mint fejbe verte saját magát, nem nagyon büszkélkedhet a viselt dolgaival.

A veszekedés közben csak nem akart szűnni. Elkeserített ez a látvány: tétlenség és időpocsékolás, miközben az űrhajónk csak úgy toronyiránt száguld, és egyre újabb gravitációs örvényekbe zuhan. Végül a szkafanderesek összeverekedtek a szkafander nélküliekkel. Megpróbáltam valamelyes rendet vinni az immár teljes zűrzavarba, és emberfölötti erőfeszítések árán végre sikerült megszerveznem valami gyűlésfélét; a tavalyit mint legidősebbet közfelkiáltással elnökké választottuk.

Aztán választottunk még szavazatszedő bizottságot, ügyrendi bizottságot és a napirenden kívüli javaslatok bizottságát, négy múlt hónapiból pedig rendészetet létesítettünk. Ám időközben átszeltünk egy negatív örvényt, amely létszámunkat a felére csökkentette, így a következő titkos szavazásnál nem volt meg a szavazóképes létszám, és mielőtt hozzáfoghattunk volna a kormányjavító-jelöltek megválasztásához, előbb módosítani kellett a szervezeti szabályzatot. A térkép újabb örvényeket jelzett, és ezek tönkretették minden addigi vívmányunkat: hol eltűntek a már megválasztott jelöltek, hol felbukkant valahonnan a keddi és a pénteki, fején a törülközővel, és ízetlen botrányt csapott. Miután átszeltünk egy nagyon erős pozitív örvényt, alig fértünk el a kajütben és a folyosón, a csapóajtó kinyitása pedig helyhiány miatt szóba sem jöhetett. De a legrosszabb az volt, hogy az időeltolódások mértéke folyvást növekedett, deres halántékú urak tűntek fel közöttünk, sőt imitt-amott rövidre nyírt gyerekbuksik virítottak, akik persze mind én voltam kisfiú koromban.

Szavamra, már nem emlékszem, hogy még mindig vasárnapi voltam-e, vagy már hétfői. Különben sem számított már. A gyerekek bőgtek, hogy agyonnyomják őket a tülekedésben, és a mamájuk után kiabáltak, az elnök – a tavalyi Tichy – káromkodott, mint egy kocsis, mert a szerdai, aki bemászott az ágy alá csokoládét keresni (persze hiába), beleharapott a lábába, mikor ő véletlenül az ujjára lépett. Láttam én, hogy mindez rosszul fog végződni, főleg mikor itt-ott már ősz szakállak bukkantak fel. A 142. és a 143. örvény között jelenléti listát köröztettem, ám ekkor kiderült, hogy a jelenlévők közül sokan csalnak. Hamis személyi adatokat mondtak be. Csak Isten a tudója, miért; talán megzavarta elméjüket a feszült légkör. Akkora volt a zsibongás és a lárma, hogy csak teli torokból ordítva tudtunk beszélni egymással. Az egyik tavalyi Ijon váratlanul azzal a szerinte remek ötlettel állt elő, hogy a legidősebbikünk mesélje el az élete történetét; ebből majd kiviláglik, hogy tulajdonképpen kinek is kell megjavítania a kormányt. A legidősebb ugyanis átélte mindazt, amit a különféle hónapokból, napokból és évekből valók mind együtt. Ez ügyben egy galambősz aggastyánhoz fordultunk, aki reszketegen támasztotta a falat a sarokban. Kérdésünkre hosszan és részletesen mesélni kezdett a gyermekeiről és kisunokáiról, majd áttért az űrutazásaira, melyeket óriási számban tett meg életének kilencvenvalahány éve alatt. A jelenlegi és számunkra egyedül fontos utazásra az öregúr, általános érelmeszesedése és izgatottsága folytán, egyáltalán nem emlékezett, de olyan dölyfös volt, hogy ezt a világért be nem ismerte volna, és folyton kitérő válaszokat adott, minduntalan visszatérve magas kapcsolataira, érdemrendjeire és unokáira. Végül már kórusban ordítottunk rá, hogy fogja be a száját. A két következő örvény kegyetlenül megtizedelte az egybegyűlteket. A harmadik után nemcsak kényelmesebben elfértünk, de a szkafanderesek mind eltűntek. Csak egy üres szkafander maradt, ezt bizottságilag felakasztottuk a folyosón, és visszatértünk tanácskozni. Újabb csata zajlott le a becses ruhadarab birtoklásáért, aztán jött egy újabb örvény, és egyszerre csak üres lett minden. Bedagadt szemmel ültem a padlón a furcsán tágas kajütben, törött tárgyak, ruhafoszlányok és széttépett könyvek között. A padlót elborították a szavazócédulák. A térkép tudatta velem, hogy már átszeltem a gravitációs örvények teljes övezetét. Nem számíthattam többé megkettőződésre, tehát a hiba kijavítására sem, fásultság és kétségbeesés lett rajtam úrrá. Mikor úgy egy óra múlva kinéztem a folyosóra, csodálkozva láttam, hogy az űrruha nincs ott. Ekkor ködösen felrémlett bennem, hogy az utolsó örvény előtt két kiskölyök kisurrant a folyosóra. Talán ők ketten vették fel az egy szkafandert?! Felötlött bennem egy gondolat, és a kormányhoz szaladtam. Működött! Szóval a két lurkó kijavította a hibát, míg mi a meddő viták mocsarában tipródtunk. Gondolom, az egyik gyerek a szkafander kesztyűibe dugta a két kezét, a másik a nadrágszárakba; így a kormány két oldala felől egyidejűleg foghatták a csavarkulcsokat. Az üres szkafandert megtaláltam a zsilipkamrában, a csapóajtó mögött. Bevittem az űrhajóba, mint valami ereklyét, mérhetetlen hálát érezve szívemben e derék kisfiúk iránt, akik valaha én voltam! Így végződött ez a kalandom, talán egyik a legfurcsábbak közül. Szerencsésen célba értem, hála amaz intelligenciának és bátorságnak, melyet két gyerekként tanúsítottam.

Később azt rebesgették, hogy ezt a históriát csak kitaláltam, sőt a rossz nyelvek olyan célzásokra vetemedtek, hogy részeges vagyok: a Földön gondosan titkolom rút szenvedélyemet, de az űrutazások hosszú évei alatt szabadjára eresztem. Csak Isten a tudója, miféle pletykákat terjesztettek még erről a témáról – de hát az emberek már csak ilyenek: szívesebben elhiszik a legvalószínűtlenebb badarságokat, mint a hiteles tényeket, amelyekről a fentiekben bátorkodtam beszámolni.

NYOLCADIK UTAZÁS

Hát megtörtént… A Föld küldöttje voltam az Egyesült Bolygók Szervezetében, jobban mondva, küldöttjelöltje, ámbár még ez sem pontos, hiszen nem az én jelöltségemet, hanem az egész emberiségét tárgyalta meg a Közgyűlés.

Életemben nem éreztem még ilyen szörnyű lámpalázat. Kiszáradt nyelvem fapecekként kalapálta fogaimat, és amikor végigmentem az asztrobusz elé terített vörös szőnyegen, nem tudtam, az süpped-e alattam, vagy a térdem inog. Üdvözlőbeszédek ígérkeztek, de az izgalomtól égő torkomon egy szót sem tudtam volna kipréselni, ezért mikor megláttam egy nagy, csillogó gépet krómacél söntésasztallal és kis pénzbedobó résekkel, sürgősen bedobtam egy pénzdarabot, előrelátóan készenlétben tartott termoszkupakomat a csap alá téve. Ez volt az emberiség első bolygóközi diplomáciai incidense a galaktikus színtéren, mert a vélt szódavizes automatáról kiderült, hogy a tarrakán küldöttség elnökhelyettese teljes gálaöltözékben. Szerencsére éppen a tarrakánok vállalták a jelöltségünk támogatását az ülésszakon, én azonban ezt akkor még nem tudtam, és azt, hogy e magas rangú diplomata a cipőmre köpött, rossz jelnek véltem, tévesen, mert csak üdvözlőmirigyeinek illatos váladékával tisztelt meg. Mindez világossá vált előttem, mihelyt lenyeltem a tájékoztató- és tolmácstablettát, melyet egy szívélyes EBSZ-tisztviselőtől kaptam; a mindenfelől hallható csörömpölő hangok azon nyomban tökéletesen érthető szavakká váltak füleimben, az alumínium tekebábok négyszöge a bársonyszőnyeg végén díszelgő alakulattá formálódott, az engem üdvözlő tarrakán pedig, aki eddig inkább egy nagyon nagy kuglófsütő formára emlékeztetett, most régóta ismert, teljesen átlagos küllemű személynek tűnt. Csak a lámpalázam nem múlt el. Előgördült egy kis köszörűskocsi, amelyet speciálisan a magamfajta kétlábú lények szállításához alakítottak át. Tarrakán társam elég nehezen tudott utánam belepréselődni, majd jobb és bal oldalamra egyidejűleg leülve, így szólt:

– Tisztelt Föld-lakó, el kell önnek magyaráznom, hogy közbejött egy apró eljárási bonyodalom annak kapcsán, hogy küldöttségünk tulajdonképpeni elnökét, aki mint földész szakértő a leghivatottabb lenne az önök felvételi kérelmének előterjesztésére, sajnos tegnap este visszahívták a fővárosba, és nekem kell őt helyettesítenem. Ismeri az ügyrendet?

– Nem… még nem volt alkalmam – nyökögtem, hasztalan próbálva tartósan elhelyezkedni a köszörűskocsi foteljában, mely nem idomult eléggé az emberi test igényeihez. Az ülés olyan volt, mint egy fél méter mély, meredek gödör, úgyhogy a huppanóknál mindig a térdembe ütközött a fejem.

– Sebaj, majd csak elboldogulunk… – vigasztalt a tarrakán. Hullámzó köntöse, melyet fémesen csillogó, szögletes formákba vasaltak (ezt néztem az imént büfépultnak), halkan megnyikordult, ő pedig némi köhécselés után folytatta:

– A történelmüket ismerem. Micsoda nagyszerű dolog az emberiség! Igen, mindent tudni róla, ez kötelességeim sorába tartozik. Küldöttségünk a napirend nyolcvanharmadik pontjában fog felszólalni, és javasolja, hogy vegyék fel önöket a Közgyűlés kebelébe mint teljes jogú, abszolút és mindenoldalú tagbolygót… A megbízólevelet nem veszítette el?! – morrant fel olyan hirtelen, hogy összerázkódtam ijedtemben, és lázasan bizonykodtam, hogy nem. A pergamentekercset a jobb kezemben szorongattam, amely izzadó tenyeremtől kissé felpuhult már.

– Helyes – folytatta –, tehát akkor, ugyebár, én elmondom a beszédemet, felvázolva benne az önök dicső vívmányait, melyek jogán elfoglalhatják méltó helyüket az Asztrális Föderációban… Tudja, ez csak amolyan ókori formalitás… A felvételüket ellenző hozzászólásra, gondolom, nem kell számítanunk… vagy igen?!

– Nem… nem hinném – dadogtam.

– Hát persze, hogy nem! Ugyan miért is?! Nos, tehát csak formalitás, ugyebár, mindazonáltal szükségem van bizonyos adatokra. Tények, részletek, érti? Az atomenergiát természetesen már hasznosítják?

– Hát hogyne, hogyne! – biztosítottam lelkesen.

– Derék dolog. Egyébként, tudja, az elnökünk itt hagyta nekem a jegyzeteit, itt vannak nálam, csak az írása kicsit, hogy is mondjam, szóval… mióta használják az atomenergiát?

– 1945. augusztus 6-a óta!

– Remek! Mi volt akkor? Az első atomerőmű?

– Nem – válaszoltam, érezve, hogy elpirulok –, az első atombomba. Elpusztította Hirosimát…

– Hirosimát? Az egy meteor volt?

– Nem meteor… Egy város.

– Város? – hökkent meg. – Ejnye, hogyan is lehetne ezt tálalni… – és kissé eltöprengett. – Tudja, mit? Ezt inkább kihagyjuk! – döntött hirtelen. – No jó, de valamiféle dicséretes vívmányokra szükségem van. Javasoljon egypárat, gyorsan, mert mindjárt megérkezünk!

– Hát… ööö… az űrrepülés – kezdtem.

– Az magától értetődik, hiszen ha nem lenne, akkor ön most nem lenne itt – magyarázta, érzésem szerint kissé túl lekezelő hangon. – Mire fordítják a nemzeti jövedelmük legtetemesebb részét? No, gondolkodjon csak egy kicsit, talán nagyobb infrastrukturális vállalkozások, kozmikus arányú építészet, gravitációs-napenergiás kilövőeszközök, ugye? – segített gyorsan.

– Na igen, építünk… építgetünk – szögeztem le. – A nemzeti jövedelmünk nem valami nagy, sokat elnyel a védelem…

– Minek a védelme? A kontinenseké? Földrengés ellen?

– Nem… úgy értem, honvédelem… katonaság…

– Ez valami hobbi?

– Nem hobbi… vannak még, ugye, belső konfliktusok… – motyogtam.

– Hát ebből nem lesz ajánlás! – fakadt ki érezhető undorral. – Egyenesen a barlangból repült maga ide?! Hiszen a tudósaik nyilván rég kiszámították, hogy az összplanetáris együttműködés mindig előnyösebb, mint a harcok a zsákmányért meg a hegemóniáért!

– Kiszámították, hát hogyne, kiszámították, de vannak bizonyos okok… történelmi jellegűek, tetszik tudni…

– No, hagyjuk ezt! – mondta. – Végtére nem az itt a dolgom, hogy vádlottakat védjek, hanem az, hogy javasoljam, beajánljam magukat, felsoroljam az érdemeiket és erényeiket. Érti?

– Értem.

Nyelvem elzsibbadt, mintha lefagyasztották volna, frakkingem gallérja szorított, mellrésze felpuhult a patakokban ömlő verítéktől, a megbízólevél beleakadt az érdemrendjeimbe, és elszakadt a külső lapja. Tarrakán ajánlónk türelme fogytán volt, mint nagyúriasan lenéző és távolságtartó modora mutatta, aztán mégis váratlanul nyájasan szólalt meg (vérbeli diplomata!):

– Inkább a kultúrájukról fogok beszélni. A kultúrájuk nagyszerű vívmányairól. Van kultúrájuk?! – vakkantott rám hirtelen.

– Van! Csodálatos! – áradoztam.

– Akkor jó. Művészet?

– Persze, hogyne! Zene, költészet, építészet…

– Szóval, mégiscsak van építészet! – kiáltotta. – Pompás! Ezt föl kell jegyeznem. Robbantószerek?

– Már… hogyhogy robbantószerek?

– Hát a célzott, távvezérelt robbantásokhoz, amikkel az éghajlatot szabályozzák, kontinenseket, folyómedreket helyeznek át… Vannak ilyen eszközeik?

– Egyelőre csak bombák – sütöttem le a szemem, és már csak suttogva tettem hozzá: – De abból nagyon sokféle van: napalm, foszfor, még mérges gáz is…

– Nem erre gondoltam – közölte szárazon. – Megmaradok a szellemi életüknél. Miben hisznek?

Láttam már, hogy a tarrakán, aki az ajánlónk lesz, nem éppen a földi ügyek szakértője, és őszintén szólva megdermesztett az a kilátás, hogy egy ilyen tudatlan lény felszólalása fogja hamarosan eldönteni a mi nagy létkérdésünket: ott lenni vagy nem lenni az egész Galaktika fórumán! Micsoda pech – gondoltam –, hogy éppen visszahívták az igazi ajánlónkat, aki földész!

– Hiszünk az egyetemes testvériségben, hisszük, hogy a béke és az együttműködés magasabb rendű a háborúnál és a gyűlöletnél, valljuk, hogy mindennek mértéke az ember…

Térdemre tette súlyos fogóját.

– Miért az ember? – jegyezte meg. – Na, mindegy. De az ön felsorolása csupa negatívum: ne legyen háború, ne legyen gyűlölet… A Tejút szerelmére, hát nincs semmi pozitív eszményünk?

Szörnyen melegem lett.

– Hiszünk a haladásban, a jobb jövőben, a tudomány hatalmában.

– Na, végre valami! – kiáltott fel. – Igen, a tudomány… ez jó, ezt tudom használni. Melyik tudományra helyezik a legnagyobb hangsúlyt?

– A fizikára – feleltem. – Az atomenergia kutatására.

– Aha. Ezt már megbeszéltük. Tudja, mit? Maga csak hallgasson! Majd én elrendezem a dolgot. Én fogok beszélni. Bízza csak rám! Bátorság! – mondta, és gépünk már meg is állt az épület előtt.

Szédültem, és káprázott a szemem; kristályfolyosókon vezettek végig, láthatatlan válaszfalak nyíltak szét dallamos sóhajjal, aztán lefelé siklottam, fölfelé, megint lefelé, a tarrakán mellettem állt; néma óriás, hullámos fémbe burkolózva. Egyszerre csak minden mozdulatlanná vált, egy üveggömb fúvódott föl előttem, aztán kettéhasadt. A Közgyűlés termének alsó szintjén álltam. A tölcséresen táguló amfiteátrumot makulátlan, ezüstfehér padok körei alkották; a messziről kicsinek látszó küldöttségek sziluettjei smaragdzölddel, arannyal, bíborral pettyezték a spirális emeletek fehérségét, titokzatos felszikrázások miriádjai kápráztatták a szemem. Nem tudtam mindjárt megkülönböztetni a szemeket a rendjelektől, a végtagokat mesterséges rátéteiktől, csak azt láttam, hogy fürgén mozognak, aktakötegeket húznak maguk elé a hófehér pulpituson: feketén fénylő, antracitszerű táblácskákat, és velem szemben, úgy ötvenlépésnyire, elektronikus gépek falai között, egy emelvényen ült maga az elnök, mikrofonok erdejével körülvéve. Beszélgetésfoszlányok szálltak a levegőben ezernyi nyelven egyszerre, és e csillagtársalgások tónusa a legmélyebb basszusoktól a madárcsiripeléshez hasonló magas hangokig terjedt. Úgy éreztem, mindjárt megnyílik alattam a padló, megigazgattam a frakkomat. Hosszú, kitartó csengetés hangzott fel: az elnök bekapcsolta azt a gépet, amely színarany táblát ütöget egy kis kalapáccsal. A fémes rezgés szinte fülhasogató volt. A fölém magasló tarrakán megmutatta a padunkat – láthatatlan megafonokból áradt az elnök hangja, és én, mielőtt helyet foglaltam a szülőbolygóm nevét feltüntető négyszögletes táblácska mögött, tekintetemet végighordoztam a padok körein, egyre följebb és följebb. Mohón kerestem legalább egy testvérlelket, legalább egyetlen emberszabású lényt – mindhiába. Óriási, meleg színárnyalatú gumók, ribizli-zseléhez hasonló tekercsek, a pulpitusokra támaszkodó húsos nyúlványok, jól fűszerezett pástétom színében virító vagy rizspudingként fénylő ábrázatok, uszonyok, fogók, közeli és távoli csillagok sorsát tartó csápok úsztak el előttem, mint valami lassított filmen. Nem volt bennük semmi szörnyetegszerű, nem keltettek irtózatot, pedig mennyit fantáziáltak ilyesmiről a Földön! Nem csillagszörnyeket láttam magam előtt, hanem olyan lényeket, akik absztrakt szobrászok vésője alól vagy látomásos szakácsmesterek konyhájából kerülhettek volna ki…

– Nyolcvankettedik pont – sziszegte fülembe a tarrakán, és leült. Követtem a példáját. Fülemre tettem a pulton fekvő hallgatót, és ezt hallottam:

– „Ama berendezések, melyeket a Magas Közgyűlés által ratifikált szerződés értelmében, e szerződés szabatos kitételeit figyelembe véve szállított le az Altairi Közösség a Fomalhauti Hatok Egyesülésének, olyan tulajdonságokat mutatnak, mint azt az EBSZ külön albizottságának jegyzőkönyve leszögezte, amelyek nem adódhatnak a magas szerződő felek által jóváhagyott technológiai receptura csekély módosításából. Tény ugyan, hogy – mint az Altairi Közösség joggal mutatott rá – az általa gyártott sugárszitálóknak és bolygóreduktoroknak reprodukciós képességgel kellett bírniuk a gépi szaporulatot biztosítandó, amint azt a két magas szerződő fél fizetési egyezménye előirányozta, e potenciának azonban, miként azt az egész Föderációban joghatályos gyártási etika előírja, szinguláris bimbózás formájában kellene megnyilvánulnia, nem pedig abból erednie, hogy a szóban forgó berendezéseket ellentétes előjelű programokkal látják el, amint az sajnos történt. A programok e kétneműségéből kifolyólag Fomalhaut fő energetikai rendszereiben szemérmetlen antagonizmusok keletkeztek, s ezek miatt közbotránkozást okozó jelenetekre került sor, melyek a felperesnek komoly anyagi veszteségeket is okoztak. A leszállított aggregátok, ahelyett hogy rendeltetésszerűen dolgoztak volna, a műszakok egy részét a párválasztási procedúráknak szentelték, minek során merőben élvezeti célzatú, örökös futkározásuk a dugaszolóaljzatukkal a Panundi Statútumok megsértéséhez és masinográfiai csúcshoz vezetett. E két sajnálatos jelenségért az alperest terheli a felelősség. Ennélfogva az Altair követelését ezennel jogtalannak nyilvánítjuk.”

Leraktam a fülhallgatót, mert már nagyon fájt a fejem. Ördög vigye a gépi közbotránkozást, az Altairt, a Fomalhautot meg az összes többit! Elegem lett az EBSZ-ből, még mielőtt felvettek volna. Pocsékul éreztem magam. Miért is hallgattam Tarantoga professzorra? Minek vállaltam ezt a rémes tisztséget? Most pirulhatok mások bűnei miatt! Hát nem lenne jobb…

Mintha áramütés ért volna, mert a hatalmas táblán felragyogott a 83-as szám, és valaki erélyesen oldalba bökött. Tarrakánom volt az, aki most nyúlványra vagy csápra szökkent, és engem is maga után húzott. A mennyezet alatt lebegő jupiterlámpák elöntötték minket kékes fényáradatukkal. Mintha csontig átvilágítana a minden irányból zuhogó fényözön, kábán szorongattam a már szinte ronggyá ázott megbízólevél-tekercset. Hallottam ugyan tarrakánom érces basszus hangját, amely mellettem felharsanva lendületesen és szárnyalóan betöltötte az egész amfiteátrumot, de a beszéd tartalmából csak foszlányok csaptak meg, ahogy viharban a háborgó tenger tajtéka felfröcsköl a hullámgáton áthajló vakmerőre.

–… a jeles Föled… (még a hazám nevét sem tudja helyesen kimondani!)… a nagyszerű emberiség… itt megjelent kiváló képviselője… ezek az elegáns, rokonszenves emlősök… az atomenergia, melyet mesteri tudással és szorgalommal hasznosítanak hegyes-völgyes tájaikon… ifjú, rugalmas kultúrájuk, csupa tiszta szellemiség… mélységes hitük a plecimóliában, noha nem mentes még egyes amfibruntoktól… (nyilván összetéveszt minket valaki másokkal)… a csillagnépek egységének ügyét odaadóan szolgálva… abban a reményben, hogy felvételük… lezárul a társadalmi lét egy gyümölcsöző korszaka… jóllehet magányosan, a galaktika e perifériáján… bátor és önálló fejlődésük méltóvá teszi őket…

– Eddig azért nem is rossz! – ébredtem rá. – Dicsér minket, egész tűrhetően… ez mi?!

– Igen, ezt be kell ismernünk: váltivarúak! Merev alvázaik… mindazonáltal meg kell értenünk… e Magas Gyülekezetben joguk van a képviseletre a normáktól és szabályoktól eltérő lényeknek is… semmilyen aberráció nem szégyen… a nehéz körülmények, melyek formálták őket… vizenyősségük, még ha sós is, nem szabad, hogy akadálya legyen… segítségünkkel a jövőben meg fognak szabadulni ama förtelm… ama jelenlegi küllemüktől, mely fölött a Magas Közgyűlés a rá jellemző nagyvonalúsággal kegyes lesz napirendre térni… ezért a tarrakán küldöttség nevében és a Betelgeuze Csillagszövetség nevében ezennel javasolom, hogy vétessék fel a Füled bolygón élő emberiség az EBSZ soraiba, és egyben fogadják el az itt jelen lévő nemes Füled-lakót az Egyesült Bolygók Szervezetéhez akkreditált teljes jogú delegátusnak. Befejeztem.

Nagy zsivaj tört ki, rejtélyes füttyentések hallatszottak, taps persze nem volt, nem is lehetett, kezek hiányában; a lármának és hangzavarnak hirtelen véget vetett egy gongütés, majd fölcsendült az elnök hangja:

– Óhajt-e a magas küldöttségek valamelyike szót kérni a Füled bolygón élő emberiség felvételi kérelmének ügyében?

Büszkeségtől sugárzó tarrakánom, láthatólag szerfölött elégedetten önmagával, visszahúzott a padra. Leültem, zavaros köszönő szavakat mormolva felé, ám ekkor két banánzöld fénysugár lövellt fel az amfiteátrum két különböző helyéről.

– Megadom a szót Thubán képviselőjének! – mondta az elnök. Valami felállt.

– Magas Tanács! – hallottam egy távoli, átható hangot; olyan színezete volt, mintha bádogot fűrészelnének, de timbre-jének boncolgatását hamar abbahagytam. – Meleg ajánló szavakat hallottunk itt Vortex polpitortól. Egy ismeretlen törzs felvételét javasolta, egy távoli bolygóét, melyről a jelenlévők még sohasem hallottak. Sajnálkozásomat szeretném kifejezni amiatt, hogy Extrevor szulpitor váratlan okok miatt nem lehet jelen mai ülésünkön, és így nem állt módunkban pontos ismereteket szerezni ama törzs történelméről, szokásairól és természetéről, melyet Tarrakánia oly nagy örömmel látna az EBSZ soraiban. Bár nem vagyok a kozmikus teratológia szakértője, szerény erőimhez mérten mégis szeretném kiegészíteni azt, amit eddig hallani szerencsénk volt. Először is, csak mellékesen és mintegy zárójelben, megjegyezném, hogy az emberiség szülőbolygójának neve nem Föléd avagy Füled, amint azt előttem felszólaló jeles küldött-társam, természetesen nem tudatlanságból, hanem kizárólag, mint az mély meggyőződésem, a szónoki hév lendületében mondotta volt. Ez lényegtelen részlet, belátom. Csakhogy az „emberiség” terminus is, melyet az előttem szóló használt, azon törzs nyelvéből származik, mely a Föld bolygót lakja, ismétlem, Föld, így hangzik ugyanis helyesen ama távoli, provinciális bolygó neve. Tudományaink azonban némileg másként nevezik a Föld-lakókat. Bátorkodom, remélve, hogy nem untatom a Magas Közgyűlést, felolvasni a teljes nevét és lényrendszertani besorolását ama fajnak, amelynek EBSZ-tagságát itt mérlegeljük. Szaktudósok kiváló művét veszem igénybe, nevezetesen Grammpluss és Gzeems Galaktikus Teratológiáját.

Thubán képviselője kinyitott a pultján egy hatalmas kötetet a könyvjelzővel megjelölt helyen, majd megkezdte a felolvasást:

– Az elfogadott lényrendszertan szerint a galaktikánkban előforduló abnormális formák közé tartozik az Aberrantia (Elfajzottak) tagozat, mely két altagozatra oszlik, úgymint Debilitales (Hígvelejűek) és Antisapientinales (Eszementek). Az utóbbi altagozathoz kell sorolni a Canalicaea (Pocsadékok) és Necroludentia (Hullacincálók) törzset. A Hullacincálók között megkülönböztetjük a következő osztályokat: Patricidiaceae (Apagyilkok), Matriphagideae (Anyafalók) és Lasciviaceae (Bujáncok avagy Zülledékek). A Bujáncok már szélsőségesen elfajzott osztályát rendekbe soroljuk, úgymint Cretininae (Bunkófélék, pl. Cadaverium Mordans, Dögharapó Ripők) és Horrorissimae (Szörnyelmek, e rend klasszikus képviselője a Gügye Talponálló, Idiontus Erectus Gzeemsi). A szörnyelmek néhány faja saját pszeudokultúrát alakított ki; ide tartoznak az olyan fajok, mint az Anophilus Belligerens, Fenéktúró Zsivány, mely önmagának a Genius Pulcherrimus Mundanus nevet adta, valamint az a sajátos, teljesen csupasz testű példány, melyet Grammpluss galaktikánk legsötétebb zugában figyelt meg – a Monstroteratum Furiosum (Vérnősző Barom), amely önmagát Homo Sapiensnek nevezi.

Felmorajlott a terem. Az elnök csengetett a kalapácsos géppel.

– Csak nyugalom! – sziszegte felém a tarrakán. Nem láttam őt, mert elvakítottak a jupiterlámpák, vagy talán mert a veríték belefolyt a szemembe. Halvány remény éledezett bennem, amikor valaki szót kért ügyrendi kérdésben; bemutatkozott a jelenlévőknek, mint a Vízöntő küldöttségének tagja, egyben asztrozoológus, majd vitába szállt a thubánival – sajnos csak annyiban, hogy mint Hagranaps professzor iskolájának híve, pontatlannak találta az idézett besorolást; ő ugyanis, mestere nyomán, megkülönbözteti az önálló Degeneratores rendet, amelyhez a Hányadékok, Sehányadékok, Tetemevők és Szottyosok családja tartozik; a „Monstroteratum” műszót pedig „ember” jelentésben tévesnek tartja – inkább a Vízöntő-iskola szakszóhasználatát kellene átvenni, következetesen a Fertelmes Csinálmány (Artefactum Abhorrens) terminust alkalmazva. Rövid eszmecsere után a thubáni folytatta beszédét:

– Tarrakánia tiszteletre méltó képviselője, felvételre ajánlva nekünk az úgynevezett értelmes embert, vagy – hogy pontosabb legyek – a Vérnősző Barmot, a Hullacincálók e tipikus képviselőjét, beszédében nem említette a „fehérje” szót, mivel obszcénnek találta. Kétségkívül olyan képzettársításokat ébreszt, amelyeknek taglalásától a jó ízlés parancsára el kell tekintenem. Persze igaz, hogy még az ILYEN testanyag sem szégyen. (Közbekiáltások: „Halljuk! Halljuk!”) Nem a fehérje a lényeg! És nem is az, hogy valaki hullacincáló barom létére értelmes embernek nevezi magát. Ez végső soron az önszeretet diktálta gyengeség, amely megérthető, ha meg nem is bocsátható. Tehát nem ez itt a lényeg. Magas Tanács!

Figyelmem ki-kihagyott, mintha ájulás kerülgetne – csak foszlányokat értettem meg.

– Még a húsevés sem róható fel bűnül, ha a természetes evolúció során alakult ki! Ámde azok a különbségek, amelyek az úgynevezett embert állat rokonaitól elválasztják, jóformán a semmivel egyenlők! Amiként egy MAGASABB termetű egyed nem gondolhatja, hogy joga van felfalni az ALACSONYABB növésűeket, éppúgy a kissé MAGASABB elmebeli fejlettségű egyed sem gyilkolhatja és falhatja fel a szellemileg ALACSONYABBAKAT, de ha már mégis muszáj megtennie (közbekiáltások: „Nem muszáj! Egyen spenótot!”), ha, ismétlem, MUSZÁJ neki tragikus, örökletes terheltsége miatt, akkor legalább annyit elvárhatnánk tőle, hogy vértől csöpögő áldozatait rettegve és titokban zabálja fel, odúiban és a barlangok legsötétebb zugaiban, lelkiismeret-furdalástól emésztve, kétségbeeséstől mardosva, és forrón remélve, hogy egyszer majd sikerül megszabadulnia e folyamatos öldöklés terhétől. De fájdalom, nem így tesz a Vérnősző Barom! Áldozatainak földi maradványait megbecsteleníti, még elgondolni is szörnyű: pácolja és panírozza, szórakozik vele, és csak ezután falja fel a nyilvános zabáldákban, ahol fajának nőstényei pucéron ugrándoznak, mert ez fokozza étvágyát a megboldogultakra, és még csak meg sem fordul abban a félfolyós agyában, hogy ezen a szörnyű, az egész Galaktikához bosszúért kiáltó állapoton változtatnia kellene! Sőt ellenkezőleg, holmi magasabb mentségeket talált ki magának, amelyek, ott lebegve szörnyű gyomra, számtalan áldozatának e temetői kriptája és a végtelenség között, állítólag felhatalmazzák őt, hogy emelt fővel gyilkolásszon. Ennyit mondanék csak, hogy a Magas Közgyűlés idejét ne raboljam, az úgynevezett értelmes ember erkölcseiről és szokásairól. Ősei között volt egy, amely némi reményre látszott okot adni. Ez a homo neanderthalensis faj volt. Érdemes rá felfigyelnünk, tisztelt hallgatóim! Bár hasonlított a mai emberhez, koponyájának térfogata nagyobb volt, tehát nagyobb aggyal, vagyis fejlettebb értelemmel rendelkezett. Ez a meditálásra hajlamos, művészetkedvelő, szelíd, higgadt természetű gombagyűjtögető kétségkívül megérdemelné, hogy ma itt megvizsgáljuk a kérdést, fölvegyük-e nemzetségét e magas szervezet tagjai közé. Fájdalom, ő már nincs az élők sorában. Volna-e szíves elmondani nekünk a Föld küldötte, akit szerencsénk van itt vendégül látni, hogy mi történt az oly kulturált és rokonszenves Neander-völgyivel? Íme, hallgat, hát megmondom én helyette: mind egy szálig kiirtotta, eltörölte a föld színéről az úgynevezett homo sapiens. Sőt nem érte be az iszonyú testvérgyilkossággal: a földi tudósok ráadásul hozzáláttak, hogy befeketítsék legyilkolt áldozatukat, önmaguknak és nem neki – a nagyobb agyúnak – tulajdonítván a magasabb szintű értelmet. És íme, itt van ma közöttünk, e tiszteletreméltó teremben, e magasztos falak között a hullazabálók képviselője, aki fortélyos módokon szerzi meg magának gyilkos élvezetét, a pusztító eszközök ötletes építésze, aki küllemével kacagásra fakaszt és egyszersmind borzadályt kelt, melyen alig bírunk úrrá lenni. Íme, itt látjuk, ezen az eddig makulátlan fehér padon azt a lényt, akiben még a következetes bűnöző bátorsága sincs meg, mert gyilkosságainak nyomaival szegélyezett pályafutását szépen hangzó, hamis nevekkel látja el folyvást, ám e nevek igazi, hátborzongató jelentését a csillagfajok minden objektív kutatója meg tudja fejteni. Igen, Magas Tanács…

A kétórás beszédből csak töredékeket fogtam fel, de az is bőven elég volt. A thubáni ékesszólóan ecsetelte a vérben fetrengő szörnyetegek képét, sietség nélkül, komótosan érvelt, egymás után nyitotta ki a pultjára előkészített újabb meg újabb tudományos könyveket, annaleseket, krónikákat, és a már felhasznált köteteket földhöz vágta, mint akit elönt az undor, mintha még a rólunk szóló könyvoldalakhoz is az áldozatok vére tapadna. Aztán civilizációnk történetét kezdte boncolgatni: egymást követték a vérfürdők, mészárlások, háborúk, keresztes hadjáratok, népirtások. Szemléltető táblákon mutatta be és diavetítéssel illusztrálta az ókori és középkori kivégzések és kínvallatások technológiáját, amikor pedig elérkezett a jelenkorhoz, tizenhat teremszolga gurította elő neki roskadozó kiskocsikon az újabb tényleíró anyag halmait; más teremszolgák, vagy inkább az EBSZ szanitécei, kis helikopterekről elsősegélyt nyújtottak a rosszulléttel viaskodó hallgatók tömegének, csak engem hagytak ki abban a naiv meggyőződésben, hogy a földi kultúráról szóló véres információáradat nekem mit sem árthat. Pedig én a szónoklat közepe táján, a téboly határán járva, félni kezdtem önmagamtól, mintha a maskaraszerű, bizarr lények között, akik körülvesznek, én volnék az egyetlen szörnyeteg. Már azt hittem, a szörnyű vádbeszéd sohasem ér véget, mikor elhangzottak a szavak:

– Most pedig a Magas Közgyűlés szíveskedjék áttérni a szavazásra a tarrakán küldöttség javaslatának tárgyában!

Halálos csend borult a teremre, aztán mocorgás támadt, épp mellettem. Tarrakánom állt fel, hogy megpróbálja legalább némelyik vádat megcáfolni, a szerencsétlen. Végleg eláztatott, mert azt bizonygatta a Közgyűlésnek, hogy az emberiség a saját tiszteletreméltó őseinek tekinti a Neander-völgyieket, akik teljesen maguktól haltak ki; de a thubáni rögtön falhoz szögezte védelmezőmet egyetlen hozzám intézett, találó kérdésével: ha mi a Földön azt mondjuk valakire, hogy „Neander-völgyi”, az vajon dicséret vagy sértés?

Már azt hittem, mindennek vége, elvesztettük a játszmát, hamarosan visszakullogok a Földre, mint óljába parancsolt kutya, ha megfojtott csirkét téptek ki a fogai közül; de a terem halk morajlása közepette az elnök a mikrofonhoz hajolva, így szólt:

– Megadom a szót az eridáni küldöttség képviselőjének!

Az eridáni kicsi volt, őszesezüst és gömbölyded, mint egy ködgomoly a ferdén ráeső téli napsütésben.

– Azt szeretném megkérdezni – mondta –, hogy ki fogja fizetni a földiek belépési díját? Ők maguk-e? Mert nem csekélységről van szó: billió tonna platina olyan összeg, amelyet nem minden befizető tud lepengetni!

Dühös zsivajjal telt meg az amfiteátrum.

– Ez a kérdés csak akkor lesz aktuális, ha a közgyűlés pozitívan szavaz a tarrakán küldöttség javaslatáról! – mondta némi habozás után az elnök.

– Már megbocsásson Galaktikusságod! – felelte az eridáni. – Bátorkodom ellenvéleménnyel élni, és ezért a kérdésemet alá is támasztom néhány, véleményem szerint igen lényeges észrevétellel. Itt van nálam először is a kiváló dorádói planetográfus, Wragras hiperdoktor műve, és ebből idézem: az olyan bolygókat, melyeken az élet spontán keletkezése lehetetlen, a következő tulajdonságok jellemzik: A) katasztrofális klímaváltozások gyors egymásutánban (úgynevezett „tél-tavasz-nyár-ősz” ciklus), és még pusztítóbbak nagy időközökben (jégkorszakok); B) nagy saját holdak jelenléte; ezek árapálykeltő hatása is elpusztítja az életet; C) a központi vagy anyacsillag gyakori foltosodása, ezek a foltok ugyanis életpusztító sugárzás forrásai; D) a vízzel borított felület túltengése a szárazföldekhez képest; E) a sarkok körüli állandó jégsapka; F) cseppfolyós vagy szilárd halmazállapotú vízből álló csapadékok… Mint ebből láthatjuk…

– Szót kérek ügyrendi kérdésben! – ugrott fel a tarrakánom, mint akibe új remény önt erőt. – Kérdezem, hogy Eridán küldöttsége a javaslatunk mellett fog-e szavazni, vagy ellene!

− A javaslat mellett fogunk szavazni, azzal a módosítással, melyet a Magas Közgyűlés elé terjesztek – válaszolt az eridáni, majd folytatta mondókáját:

– Tiszteletre méltó Tanács! A Közgyűlés kilencszáztizennyolcadik ülésszakán megvitattuk itt az illanós tünények fajának tagfelvételi kérelmét, akik „örökkévaló tökélyek” néven mutatkoztak be nekünk, noha testi valójuk annyira illanékony, hogy a Közgyűlés említett ülésszaka folyamán a tünény küldöttség összetétele tizenötször változott meg, holott az egész ülésszak nem tartott nyolcszáz évnél tovább. Ezek a szerencsétlenek, mikor ismertetniük kellett fajuk életrajzát, ellentmondásokba keveredtek, mivel éppoly ünnepélyesen, mint kevéssé hihetően tudatták a Magas Közgyűléssel, hogy őket bizonyos Tökéletes Teremtő alkotta meg a saját, tökéletes képére és hasonlatosságára, ennélfogva ők többek között lelkileg halhatatlanok. Mivel időközben kiderült, hogy bolygójuk megfelel Wragras hiperdoktor bionegatív feltételeinek, a Közgyűlés külön Vizsgáló Albizottságot jelölt ki, az pedig megállapította, hogy az inkriminált eszement faj nem a Természet kisiklása folytán jött létre, hanem egy sajnálatos incidens következtében, melyet harmadik személyek idéztek elő.

(„Mit beszél ez?! Csönd legyen! Nem igaz! Vigye innen a fogóját, maga vérnősző!” – zúgott egyre viharosabban a terem.)

– A Vizsgáló Albizottság munkájának eredményei nyomán – folytatta az eridáni – az EBSZ következő ülésszakán elfogadásra került egy módosítás az Egyesült Bolygók Chartájának második pontjához, amely módosítás a következőképpen hangzik (itt széttekert egy hatalmas pergament, és hozzálátott a felolvasáshoz): Ezennel kimondatik, hogy a legszigorúbban tilos bármely életfakasztó tevékenység az összes Wragras-féle A, B, C, D és E típusú bolygókon; ezzel egyidejűleg az ilyen égitesteken leszálló kutatóexpedíciók főnöksége és űrhajók parancsnoksága köteleztetik arra, hogy a fent nevezett tilalomnak szigorúan érvényt szerezzen. A tilalom nem csak az olyan szándékos életfakasztó praktikákra vonatkozik, mint moszatok, baktériumok és hasonlók kiszórása, hanem éppígy a bioevolúció akaratlan elindítására hanyagság vagy szórakozottság következtében. E fogamzásgátló pofilaxist az EBSZ legjobb szándéka és tudása diktálja, a következő tények ismeretében. Először – a környezet természetes ridegsége, ha kívülről beviszik az élet csíráit, azok további evolúciója folyamán olyan korcs és nyomorék életformákhoz vezet, amilyenek a természetes biogenezis körében sehol sem fordulnak elő. Másodszor, a fent nevezett körülmények között nem csak testileg gyatra, de a lelki torzulások legsúlyosabb formáival terhelt fajok keletkeznek; ha pedig eme körülmények között csak egy kicsit is értelmes lények jönnek létre, ami olykor előfordul, eszmélésük a kínok kínja lesz. Eljutván ugyanis a tudatosság első fokára, keresni kezdik környezetükben saját keletkezésük okait, és mivel ott nem tudják megtalálni, a zűrzavar és kétségbeesés szülte hiedelmek zsákutcájába tévednek. Különösen káros jelenség, hogy mivel a kozmosz evolúciós folyamatainak normális menete idegen tőlük, mind a saját testi mivoltukat, ha mégoly undorító is, mind a saját primitív gondolkodásmódjukat tipikus, normális és az egész Világegyetemben pontosan így megnyilvánuló jelenségeknek tekintik. Ezért tehát, szívén viselve az élet javát és méltóságát általában és az értelmes lényekét különösen, az EBSZ Közgyűlése úgy határoz, hogy azt, aki az EBSZ Chartájának jelen törvényerejű fogamzásgátló cikkelyét megsérti, a Bolygóközi Törvénykönyv vonatkozó cikkeivel egybehangzó szankciók és büntetések sújtsák.

Az eridáni lerakta az EBSZ Chartáját, átvette a Törvénykönyv vaskos kötetét, melyet fürge segédei tettek a csápjai közé, és a megfelelő helyen felnyitva a hatalmas könyvet, zengő hangon felolvasta:

– Bolygóközi Büntető Törvénykönyv, második kötet, nyolcvanadik fejezet, „A planetáris bujálkodásról” cím alatt.

212. cikk: Aki megtermékenyít egy természettől meddő bolygót, száztól ezerötszáz évig terjedhető, fegybolygón eltöltendő szabadságvesztés-büntetéssel sújtatik, függetlenül polgári jogi felelősségétől a károsultaknak okozott erkölcsi és anyagi veszteségért.

213. cikk: Aki a 212. cikkben leírt bűncselekményt aljas indítékból követi el, tehát előre megfontolt, parázna jellegű manipulációkra vetemedik, melyek következtében különösen irtózatos, közborzadályt vagy közrettenetet keltő életformák fejlődnek ki, kétezer-ötszáz évig terjedhető fegybolygó-büntetésre ítéltetik.

214. cikk: Aki hanyagságból, szórakozottságból vagy a megfelelő fogamzásgátló eszközök alkalmazásának elmulasztása folytán megtermékenyít egy meddő bolygót, négyszáz évig terjedhető fogbolygó-büntetésre ítéltetik; ha tettét a következmények csökkent ismeretében követte el, büntetése száz évre mérsékelhető.

– Nem ismertetem – tette hozzá az eridáni –, milyen büntetés jár azért a bűncselekményért, amikor in statu nascendi beavatkoznak az evolúciós folyamatokba, mivel ez nem tartozik tárgyunkhoz. Hangsúlyozom viszont, hogy a Törvénykönyv előirányozza a tettesek anyagi felelősségét a planetáris bujálkodás áldozataival szemben; a Polgári Törvénykönyv vonatkozó cikkeit nem olvasom fel, hogy ne untassam a Közgyűlés tagjait. Csak annyit teszek még hozzá, hogy a mind Wragras hiperdoktor értelmezésében, mind az Egyesült Bolygók Chartája és a Bolygóközi Büntető Törvénykönyv értelmezése szerint végérvényesen meddőnek nyilvánított égitestek katalógusában az ezerhatszáztizennyolcadik oldalon, alulról a nyolcadik sorban, a következő égitestek szerepelnek: Fondélia, Fongyor, Föld és Furuka…

Leesett az állam, a megbízólevél kicsúszott a kezemből, szemem elsötétült. („Figyelem! – kiabáltak a teremben –, halljuk! Kit vádol ez?! Le vele! Éljen!”) Ami engem illet, amennyire csak lehetett, igyekeztem bemászni a pulpitus alá.

– Tisztelt Tanács! – mennydörögte Eridán képviselője, földhöz vágva a Bolygóközi Törvénykönyv köteteit (úgy látszik, ez kedvelt szónoki fogás az EBSZ-ben). – Sohasem beszélhetünk eleget ama bitangok gaztetteiről, akik lábbal tiporják az Egyesült Bolygók Chartáját! Sohasem lehet eléggé megbélyegezni azokat a felelőtlen elemeket, akik életet fakasztanak ehhez méltatlan körülmények között! Íme, idejönnek hozzánk lények, melyek nem ismerik sem a saját létük fertelmességet, sem annak okait! Íme, itt kopogtatnak e magasztos közgyűlés tiszteletre méltó ajtaján, és mit válaszolhatunk nekik, mit is mondhatunk mindezen bujáncoknak, szörnyelmeknek, pocsadékoknak, anyafalóknak, tetemevőknek, szottyosoknak, akik pszeudokezeiket tördelik és pszeudotípushoz tartoznak, és hogy Tökéletes Teremtőjük egy hanyag matróz volt, aki a halott bolygó szikláira loccsantotta vödréből az űrhajó erjedt moslékját, olyan tulajdonságokat adva örökül az élet e szánalmas csíráinak, melyek az egész Galaktika szégyenévé teendik őket! Mivel védekezzenek majd e boldogtalanok, midőn egy új Cajto fejükre olvassa gyalázatukat: balcsavaros fehérjéből vannak! (Fortyogott a terem, a gép hiába csapkodott szüntelenül a kalapáccsal, mindenfelől ordítoztak: „Szégyen, gyalázat! Le vele! Szankciókat! Kiről beszél ez? Oda nézzenek, a Föld-lakó már olvad, ez a Pocsadék itt szétfolyik nekünk!!!”)

Csakugyan dőlt rólam a veríték. Az eridáni, sztentori hangjával túlkiabálva az általános zsivajt, így folytatta:

– Felteszek most néhány befejező kérdést a tisztelt tarrakán küldöttségnek! Nem igaz-é, hogy annak idején az akkor halott Föld bolygón leszállt egy űrhajó az önök zászlaja alatt, mely űrhajón jégszekrényhiba folytán a készletek egy része megromlott? Nem igaz-é, hogy ezen a hajón tartózkodott két űrmatróz, akiket később minden regiszterből töröltek szemérmetlen kicsapongásaik miatt, és hogy ez a két lator, ez a két tejútonálló, az Irr és Usten névre hallgatott? Nem igaz-é, hogy Irr és Usten részegen elhatározta, nem érik be a védtelen, puszta bolygó közönséges beszennyezésével, mert kedvük szottyant, hogy ezen a szerencsétlen planétán, bűnös és alávaló módon, olyan biológiai evolúciót tákoljanak össze, amilyet addig még nem látott a világ? Nem igaz-é, hogy ez a két tarrakán gazember szándékosan, különös rosszindulattól hajtva kiötlötte, hogy mi is legyen a Földből: szörnyetegek keltetője, amilyet még nem látott az egész Galaktika, kozmikus cirkusz, panoptikum, hátborzongató rémségek kiállítása, melynek eleven kiállítási tárgyai egyszer majd ott állnak világ csúfjára, hogy még a legtávolabbi Ködök is rajtuk röhögjenek?! Nem igaz-é, hogy e két himpellér, akiben tisztességnek és etikai gátlásnak nyoma sem volt, kiloccsantott a Föld halott szikláira hat hordó megpimpósodott zselatinenyvet és kétládányi romlott albuminpasztát, majd erjedt ribózt, pentózt és levulózt szórtak ebbe a katyvaszba, és végül, mintha még nem volna elég gusztustalan, nyakon öntötték az egészet három nagy kancsó megzápult aminosavval, aztán az egész moslékot megkavarták egy balra görbült, csálé szeneslapáttal meg egy szintén balra csavarodott piszkavassal, minek folytán az összes eljövendő földi lények fehérjéje BALcsavaros lett?! S végül nem igaz-é, hogy Usten, akit éppen heves nátha gyötört, a féktelen italozástól tántorgó Irr buzdítására, szándékosan beletüsszentett a plazmalevesbe, s miután így megfertőzte gonosz vírusokkal, azt nyerítette, hogy ő most „szakramentéros lelket” lehelt az evolúció boldogtalan edényébe? Nem igaz-é, hogy ama balcsavarosság és ama rosszindulat ezután átment a földi élőlények testébe, és ott fennmaradt mind a mai napig, s ettől szenvednek most az Artefactam Abhorrens faj ártatlan képviselői, akik csak együgyű naivitásból nevezték el magukat homo sapiensnek? Nem igaz-é tehát, hogy a tarrakánok kötelesek kifizetni nemcsak a Föld-lakók belépési díját, millió tonna nyersarany formájában, hanem ezenfelül a planetáris bujálkodás boldogtalan áldozatainak még KOZMIKUS TARTÁSDÍJAT is kötelesek fizetni?

Az eridáni e szavai után pandemonium tört ki az amfiteátrumban. Egészen kicsire összehúztam magam, mert a levegőben mindenfelé röpködtek az aktatáskák, a Bolygóközi Törvénykönyv kötetei, sőt a tárgyi bizonyítékok is, rozsdaette kannák, hordók és piszkavasak formájában, melyek nem tudni, honnan kerültek elő; lehetséges, hogy az agyafúrt eridániak, akik összerúgták a patkót a tarrakánokkal, már időtlen idők óta régészkednek a Földön, összeszedték a tarrakán bűnösség bizonyítékait, és gondosan gyűjtögették a Repülő Csészealjak fedélzetén; de nem sokat töprenghettem ezen a kérdésen, mert körös-körül már állt a bál, csápok és fogók csépelték egymást, az én tarrakánom magából kikelve, bőszen felugrott a helyéről, és ordítozott valamit, ami elveszett az általános lármában, én meg ott lapultam a fortyogó katlan alján, és az utolsó gondolat, mely a fejemben zakatolt, az az előre megfontolt tüsszentés volt, melyből fogantattunk.

Egyszerre csak valami felkapott a hajamnál fogva, hiába jajgattam a fájdalomtól. A tarrakán igyekezett bebizonyítani, hogy milyen rendesen kidolgozott engem a földi evolúció, és mennyire nem szolgáltam rá, hogy rothadt hulladékokból így-úgy összekavart lénynek nevezzenek; igazát bizonyítandó nagyokat húzott a fejemre óriási, nehéz fogójával, én meg, érezve, hogy elszáll belőlem az élet, egyre lankadtabban kapálóztam, végsőt hörögtem, néhányszor még összerándultam haláltusámban – és visszaestem a párnámra. Kábultan riadtam fel. Az ágyamon ültem a fejemet, nyakamat, mellemet tapogatva, és így meggyőződve róla, hogy mindaz, amit átéltem, csak rémálom volt. Fellélegeztem, de aztán homályos kétségek kezdtek mocorogni bennem. „Bolond ember, aki az álmán rágódik” – szidtam magamat, de nem használt. Végül, hogy eloszlassam sötét gondolataimat, ellátogattam a nagynénémhez a Holdra. Ezt a nyolcperces utazást a planetobusszal, amely épp a házam előtt áll meg, nemigen nevezhetem nyolcadik csillagutazásnak – méltóbb erre a névre álombeli kirándulásom, melynek során úgy megszenvedtem az emberiségért.

TIZENEGYEDIK UTAZÁS

Na, ez a nap is jól kezdődött! Otthon minden a feje tetején áll, mióta a komornyikot szervizbe adtam. Semmit sem találok. A meteorgyűjteményembe egerek vették be magukat. Megrágták a legszebb kondritomat. Míg kávét főztem, kifutott a tej. Az a tökkelütött masina eldugta a törlőruhákat, a zsebkendőimmel együtt. Már akkor generáloztatnom kellett volna, mikor belülről kezdte pásztázni a cipőimet. Törlőruha helyett egy régi ejtőernyőt kellett befognom, fölmentem a padlásra, leporoltam a meteorokat, és kiraktam egy egérfogót. A meteorjaimat mind saját kezűleg gyűjtöttem. Nem olyan nehéz – csak mögé kell lopózni, és rádobni egy hálót. Hirtelen eszembe jutott a pirítós, és lerohantam. Persze már szénné égett. Kidobtam a szemétőrlőbe. Rögtön eldugult. Hagytam a fenébe, és kinyitottam a levélszekrényt. Tele volt a szokásos reggeli postával – két kongresszusi meghívó valami vidéki sárfészekbe a Rák-ködben, rakétafényező paszták reklámjai, a Lökös Utas új száma, semmi érdekes. Utoljára maradt egy vastag, sötét boríték, öt pecséttel. Méricskéltem a kezemben, aztán kinyitottam.

A Kalinuisz-ügy Titkos Megbízottjának van szerencséje meghívni Ijon Tichy urat a folyó hó 16-án, 17.30 órakor tartandó ülésre. Színhely: a Lambretánum kisterme. Belépés kizárólag meghívóval, átvilágítás után. Kéretik az ügy titkosságát megőrizni.

Olvashatatlan aláírás, pecsét

és egy másik, vörös pecsét, ferdén, keresztben:

KOZMIKUS FONTOSSÁGÚ ÜGY. TITKOS!!!

Na végre valami, gondoltam. Kalinvisz, Kalinvisz… ismerős ez a név, de nem tudom hová tenni. Megnéztem a Kozmikus Lexikonban. Csak Kalidánia és Kalóca volt benne. Érdekes, gondoltam. Az Almanach sem írt semmit a Kalinviszról. Hát igen, ez tényleg érdekes. Lefogadom, hogy egy Titkos Bolygó. − Ezt már szeretem – dünnyögtem, és öltözködni kezdtem. Még csak tíz óra volt, de számolnom kellett a komornyiktényezővel. A zoknijaimat majdnem azonnal megtaláltam a hűtőszekrényben, és már azzal hitegettem magam, hogy követni tudom a bezápult elektronikus agy gondolatmenetét, mikor egy sajátos ténnyel kerültem szembe – sehol sem találtam nadrágot. Semmilyet. Csak a zakók lógtak a szekrényben. Átkutattam az egész házat, még az űrhajót is feltúrtam – semmi. Csupán azt fedeztem föl, hogy ez az istentől elrugaszkodott masina megitta az összes olajat, amit a pincében talált. És nemrég nyakalhatta be, hiszen egy hete számoltam meg a dobozokat, és mind tele volt. Úgy dühbe gurultam, hogy komolyan fontolgattam, ne adjam-e le mégis ócskavasnak. Utál reggel fölkelni, hát hónapok óta viaszt dugott esténként a fülhallgatójába. Csöngethettem neki, míg bele nem untam. És volt képe azt mondani, hogy ő csak elábrándozott! Fenyegettem, hogy kitekerem a radarját, de föl se vette. Tudta a nyavalyás, hogy szükségem van rá. Pinkerton-módszerrel négyzetekre osztottam fel az egész házat, és olyan módszeres kutatásba fogtam, mintha egy gombostűt keresnék. Végül találtam egy mosodai nyugtát. Az a pernahajder mindegyik nadrágomat leadta tisztítani. De hová lett az, amelyik tegnap volt rajtam? Rejtély! Közben ebédidő lett. A hűtőszekrény reménytelen – a zoknikon kívül csak levélpapír van benne. Ördög és pokol! Kiszedtem az űrhajómból a szkafandert, belebújtam, és elmentem a legközelebbi áruházba. Kicsit megbámultak az utcán, de vásároltam két nadrágot, egy feketét, egy szürkét, hazamentem a szkafanderben, átöltöztem, és dúlva-fúlva elhajtottam a kínai vendéglőbe. Megettem, amit adtak, leöblítettem a dühömet egy palack moseli borral, és órámra nézve láttam, hogy nemsokára öt. Eltotojáztam az egész napot.

A Lambretánum előtt sehol egy helikopter, autó sem, még a legkisebb rakéta sem; egyáltalán semmi. – Hát ennyire? – morfondíroztam. A dáliákkal teli, nagy kerten át elsétáltam a főbejárathoz. Sokáig senki sem nyitott ajtót. Végül kinyílt a szelektív kukucska födele, egy láthatatlan tekintet végigmustrált, majd a kapu résnyire nyílt, éppen csak annyira, hogy becsusszanhassak.

– Tichy úr – jelentette a zsebmikrofonon a kapuőr. – Tessék fölmenni! – fordult hozzám. – A bal oldali ajtó. Már várják.

Az emeleten kellemes hűvösség fogadott. Beléptem a kisterembe, és válogatott társaságban találtam magamat. A két elnöklő fickót ugyan még sohasem láttam, de a bársonyfotelokban a kozmográfia színe-virága foglalt helyet. Ott volt Gargarrag professzor is az asszisztenseivel. Biccentettem a jelenlévőknek, és leültem hátul. Az egyik elnöklő pasas, az ősz halántékú magasabbik elővett a fiókból egy kaucsukcsengőt, és hangtalanul csöngetett vele. Ez aztán az óvatosság! – álmélkodtam.

– Rektor, dékán, professzor, docens urak és te, tisztelt Ijon Tichy! – kezdte fölállva az ősz halántékú férfi. – Mint a legtitkosabb ügyek megbízottja, ezennel megnyitom a Kalinvisz-ügynek szentelt rendkívüli értekezletet. Xaphirius titkos tanácsosé a szó!

Az első sorból felállt egy tejfehér hajú, zömök férfi, fölment a pódiumra, meghajolt a közönség felé, s minden bevezetés nélkül a tárgyra tért:

– Uraim! Mintegy hatvan évvel ezelőtt a yokohamai űr kikötőből felszállt a Tejút Társaság egyik teherrakétája, a Berengár II. A hajó egy tapasztalt űrkapitány, Astrocenty Peapo parancsnoksága alatt darabárut szállított Areklandriába, az Orion gammájának bolygójára. A Cerberus melletti galaktikus világítótoronyból látták utoljára. Ezután nyomtalanul eltűnt. A Securitas Cosmica Biztosító Társaság, rövidebb nevén SECOS, egy év elteltével teljes kártérítést fizetett ki az eltűnt hajóért. Nagyjából két héttel ezután egy új-guineai rádióamatőr a következő tartalmú rádióüzenetet vette. Az előadó fölemelt az asztalról egy cédulát, és felolvasta:

KAJKULÁCI GŐJÜLÜ SZEDITÉCI BEJINT

– Itt, uraim, bele kell mennem bizonyos részletekbe, melyek nélkülözhetetlenek az ügy megértéséhez. A szóban forgó rádióamatőr még kezdő volt, ráadásul selypített. A szokás hatalmánál fogva, továbbá feltehetőleg ügyetlenségből, eltorzította az üzenetet, amelyet a Galaktokód szakértői a következőképpen rekonstruáltak: „Kalkulátor megőrült segítség Berengár.” A szakértők e szöveg alapján arra következtettek, hogy a mélyvilágűri zendülés ritka esete játszódott le – a lázadó pedig a fedélzeti Kalkulátor. Mivel a kárösszeg kifizetése óta a hajótulajdonos már nem támaszthatott igényt az elveszett űrhajóra, s a hajó és a rakomány tulajdonjoga a SECOS-ra szállt át, ez a társaság bízta meg a Pinkerton-ügynökséget Abstrahazy és Mnemonius Pinkerton személyében az ügy kivizsgálásával. E rutinos detektívek a nyomozás során kiderítették, hogy a Berengár Kalkulátora, mely a maga idejében fényűzően fölszerelt modell volt, de utolsó útja idején már élemedett korú, egy ideje panaszkodott a legénység egyik tagjára. Az illető rakétamatróz, bizonyos Symileon Gitterton, állítólag különböző módokon hergelte – csökkentette a kimeneti feszültségét, megfricskázta a csöveit, kicsúfolta, sőt olyan sértésekkel illette, mint „horpadt bádogkasztni” vagy „drótmajom”. Gitterton mindezt tagadta, bizonykodva, hogy a Kalkulátor egyszerűen hallucinál – ami megesik olykor az elaggott elektronikus agyakkal. Az ügynek ezt az oldalát egyébként hamarosan megvilágítja önöknek Gargarrag professzor.

Az űrhajót a következő évtizedben nem sikerült megtalálni. Ekkor azonban a Pinkerton-társaság ügynökei, akik fáradhatatlanul kutattak a rejtélyesen eltűnt Berengár után, megtudták, hogy a Galax Hotel étterme előtt üldögél egy félbolond, rokkant koldus, aki igen-igen furcsa históriákat dalolgat, azt állítva, hogy ő Astrocenty Peapo, az egykori űrhajóparancsnok. A szerfölött mocskos aggastyán valóban azt állította, hogy ő Astrocenty Peapo, de nem csak ütődött volt, hanem beszélni is elfelejtett – csak énekelni tudott. Pinkertonék emberei türelmesen kifaggatták, és ő eldalolt nekik egy hihetetlen történetet: az űrhajón, úgymond, valami rettenetes dolog történt, melyből kifolyólag ő, akit egy szál szkafanderben kidobtak a hajóból, kénytelen volt maroknyi hűséges űrmatrózával gyalog jönni haza az Androméda-köd vidékéről a Földre, ami kétszáz évig tartott; hol meteorokon utazott – mesélte –, ha éppen a megfelelő irányba tartottak, hol rakétastoppal, és útjának csak egy kis részét tette meg a Lumeonon, az ember nélküli űrszondán, amely a fénysebességhez közeli iramban repült a Föld felé. A Lumeon hátán lovagolva megtett útnak köszönheti (állítja ő), hogy elfelejtett beszélni, viszont cserébe sok évvel megfiatalodott, hála annak a közismert jelenségnek, hogy a szublumináris sebességgel mozgó testeken megrövidül az idő.

Így szólt az aggastyán meséje vagy inkább hattyúdala. A Berengáron lejátszódott eseményekről egy szót sem volt hajlandó elárulni – Pinkerton ügynökei azonban mikrofonokat rejtettek el a hotel bejárata közelében, ahol az öreg koldus üldögélni szokott, és magnószalagra rögzítették az aggastyán dúdolgatását; némelyik nótájában a legszörnyűbb átkokat szórta egy számológépre, amely a Kozmovilágegyetem Archipankrátorának kiáltotta ki magát. Pinkerton ebből arra a következtetésre jutott, hogy a rádióüzenet megfejtése helyes volt, és a megőrült Kalkulátor valami módon megszabadult az űrhajó összes emberutasától.

Az ügy felderítésének újabb lökést adott az a fölfedezés, amellyel a Metagalaktológiai Intézet Megaszter nevű űrhajója szolgált öt évvel később: észrevette, hogy a Procyon egy fel nem derített bolygója körül rozsdás hajótest kering, melynek sziluettje az eltűnt Berengárra emlékeztet. A Megaszter, mivel hazafelé tartva üzemanyaga már fogytán volt, nem szállt le a bolygón, csak rádión tájékoztatta a Földet. Ekkor kiküldtek egy kis járőrhajót, a Deukront, ez átvizsgálta a Procyon környékét, és rábukkant a roncsra. Valóban a Berengár maradványa volt; a Deukron azt sürgönyözte, hogy a roncs siralmas állapotban van – kiszedték belőle a gépeket, válaszfalakat, födémeket, gerendákat, csapóajtókat, egyszóval mindent az utolsó csavarig, úgyhogy a bolygó körül csak egy üres, kibelezett burok kering. A Deukron legénységének további megfigyeléseiből kiderült, hogy a Berengár Kalkulátora, miután fellázadt, a Procyon bolygóján kívánt letelepedni, és a hajó egész tartalmát magával vitte, hogy kényelmesen berendezkedhessen. Ezután ügyosztályunkon felfektettük a szükséges aktákat KALINVISZ kódjelzéssel, amely azt jelenti: „A Kalkulátor ingóságainak visszaszerzése”.

A Kalkulátor – mutatták ki a további kutatások – letelepedett a bolygón, és elszaporodott: nagy számú robotnak adott életet, s abszolút hatalmat gyakorolt fölöttük. Mivel a Kalinvisz elvileg a Procyon gravipolitikai befolyási övezetébe tartozik, és a prócok ott élő értelmes faja jószomszédi kapcsolatokat tart fenn a Földdel, nem akartunk brutálisan beavatkozni, és egy ideig békében hagytuk a Kalinviszt, a Kalkulátor egész kolóniájával és robotjaival együtt, melyek ügyosztályunk aktáiban a KALKOROB kódnevet kapták. A SECOS azonban ragaszkodott az ingóságok visszaszerzéséhez, hangoztatva, hogy mind a Kalkulátor, mind összes robotjai a Biztosító Társaság jogos tulajdonát képezik. Megkereséssel fordultunk ez ügyben a prócokhoz; ők azt válaszolták, hogy tudomásuk szerint a Kalkulátor nem kolóniát alapított, hanem államot, amelyet lakosai Remekföldnek neveznek, a próc kormány pedig, noha de jure nem ismerte el ezt az államot, és nem került sor diplomáciai képviseletek cseréjére, mindamellett de facto elismerte e társadalmi organizmus létezését, és nem tekinti magát illetékesnek arra, hogy e tárgyban bármiféle változtatást eszközöljön. A robotok egy ideig békésen éldegéltek a bolygón, és nem tanúsítottak semmiféle káros, agresszív hajlamot. Ügyosztályunk természetesen arra az álláspontra helyezkedett, hogy ezt az ügyet nem engedhetjük ki teljesen a kezünkből, mert az könnyelműségre vallana, ezért elküldtük a Kalinviszra néhány emberünket, robotoknak álcázva őket, mert a Kalkorob fiatal nacionalizmusa az emberi dolgok iránti oktalan gyűlölet formáját öltötte. A kalinviszi sajtó nem szűnik hangoztatni, hogy mi förtelmes rabszolga-kereskedők vagyunk, és jogtipró módon kizsákmányoljuk az ártatlan robotokat. Így aztán minden tárgyalás, melyet a SECOS Társaság nevében, a kölcsönös egyenlőség és megértés szellemében kezdeményezni próbáltunk, kudarcba fulladt, ugyanis még legszerényebb követelésünket is – miszerint a Kalkulátor adja vissza a Társaságnak önmagát és a robotokat – sértő hallgatással nyugtázták.

– Uraim – emelte fel hangját a szónok –, az események sajnos nem úgy alakultak, ahogyan reméltük. Néhány rádióüzenet után a Kalinviszra küldött embereink nem jelentkeztek többé. Újabbakat küldtünk ki, és megint ugyanez történt. Az első rejtjeles üzenet után, amely szerint baj nélkül leszálltak, nem adtak több életjelet. Azóta, kilenc év alatt, összesen kétezer-hétszáznyolcvanhat ügynököt küldtünk a Kalinviszra, és egyikük sem tért vissza, egyikük sem jelentkezett! A robotok fejlődő kémelhárításának e jeleihez más, talán még riasztóbb tények is társultak. A kalinviszi sajtó egyre hevesebben támad bennünket. A robotok nyomdái ontják a földi robotoknak szánt brosúrákat és röpcédulákat, amelyek az embereket elektrógerekként és latrokként állítják be, továbbá sértő megnevezésekkel illetik – a hivatalos közleményekben például az embereket csak taknyoknak nevezik, az emberiséget pedig mosléknak. Ez ügyben aide memoire-ral fordultunk a próc kormányhoz, de megismételte korábbi nyilatkozatát a be nem avatkozásról, és csődöt mondott minden törekvésünk, hogy meggyőzzük, milyen baljós következményekkel járhat e semlegeskedés, amely valójában struccpolitika. Válaszukban annak közlésére szorítkoztak, hogy a robotok a mi gyártmányaink, ergo mi vagyunk a felelősek összes tetteikért. Másfelől a Procyon kifejezetten zokon venne bármiféle büntető expedíciót, vagy a Kalkulátor és alattvalói kényszer kisajátítását. Ebben a helyzetben hívtuk össze mai értekezletünket, hogy tisztán lássák, mennyire kiéleződött a helyzet. Hozzáteszem még, hogy egy hónappal ezelőtt az Elektrokurír, a Kalkulátor hivatalos lapja, olyan cikket közölt, amely rútul megrágalmazta az emberiség egész evolúcióját, és követelte, hogy a Földet csatolják a Kalinviszhoz, mivel a robotok – meghirdetett téziseik szerint – a fejlődés magasabb fokát képviselik, mint az élőlények. Ezzel én zárom szavaimat, és Gargarrag professzort kérem fel a hozzászólásra.

Az évek súlyától görnyedt, híres bitpszichiátriai szakember némi nehézségek árán felvánszorgott a mikrofonhoz.

– Uraim! – kezdte kissé reszketeg, de harcias matuzsálemhangján. – Már régóta tudjuk, hogy az elektronikus agyakat nem csak gyártani, hanem tenyészteni is lehet. A gépagynak nehéz a sorsa. Szakadatlan munka, bonyolult számítások, a kiszolgáló személyzet brutalitása és idétlen tréfái; ezeknek van kitéve ez a lényegénél fogva oly hallatlanul kényes készülék. Nem csoda, ha bekövetkeznek az üzemzavarok, a rövidzárlatok, nemegyszer öngyilkos célzattal. Nemrég volt a klinikámon egy ilyen eset. Tudathasadás következett be: dichotomia profunda pshychogenes electrocutiva alternans. E gépagy szívélyes leveleket írt önmagának, olyan megszólításokkal, mint „drótocskám”, „lámpikám”, „chipicsókám” – ékesszóló bizonyítéka ez annak, hogy mennyire vágyott a gyöngédségre, a szeretetteljes, meghitt kapcsolatra. Elektrosokkok sorozatával és hosszabb pihentetéssel sikerült meggyógyítani. Vagy itt van, uraim, a tremor electricus frigoris oscillativus. Az elektronikus agy nem egy varrógép, amellyel szöget lehet a falba verni. Tudatos lény, érti mindazt, ami körülötte történik, és ezért űrveszedelmek idején néha úgy reszket az egész hajóval együtt, hogy az emberek alig tudnak talpon maradni a fedélzeten.

– Egyes brutális személyeknek ez nem tetszik. Végső kétségbeesésbe kergetik az agyat. Az elektronikus agy a legjobb indulattal van irántunk, mindazonáltal, uraim, a drótok és lámpák teherbíró képességének is megvannak a határai! Volt például egy kapitány, megrögzött alkoholista, aki addig gyötörte a Grenobi űrhajó pályamódosításokhoz használt elektronikus agyacskáját, míg a tébolyba nem kergette: heveny dührohamában ez a szegény komputerke a Nagy Androméda távgyermekének és Murviklaudria örökletes császárának nyilvánította magát. Zárt intézetünkben gyógykezelve lecsillapodott, tudata feltisztult, és most már majdnem normális, de vannak természetesen súlyosabb eseteink is. Például az egyik egyetemi agyunk beleszeretett a matematikaprofesszor nejébe, és féltékenységében minden számítást meghamisított, úgyhogy a matematikus mély depresszióba zuhant, mert azt hitte, hogy nem tud összeadni. De a szóban forgó agy mentségére el kell mondanom, hogy a professzorné kacéran elcsábította, ugyanis beletáplálta összesítés végett legintimebb fehérneműje számláit. Az az eset, amelyet most vizsgálunk, eszembe juttat egy másikat – a Pankráciusz nagy fedélzeti agyát, amely egy zárlatból kifolyólag összekapcsolódott az űrhajó többi agyával, és a növekedés féktelen lendülete, az úgynevezett elektrodinamikus gigántofilia során kifosztotta a pótalkatrészraktárt, kirakta a legénységet a sziklás Mirozén bolygón, ő maga pedig fejest ugrott az Alantrópia óceánjába, és kikiáltotta magát az ottani sárkánygyíkok pátriárkájának. Mire odaérkeztünk a nyugtatószerekkel, dührohamában kiégette a lámpáit, mert a sárkánygyíkok fütyültek engedelmeskedni neki. Az igazat megvallva, ebben az esetben is kiderült, hogy a Pankráciusz másodkormányosa, egy kozmoszszerte ismert hamiskártyás, mindenéből kiforgatta a szerencsétlen agyat a cinkelt kártyáival. De a Kalkulátor esete rendkívüli, uraim! Világos tüneteit látjuk itt az olyan betegségeknek, mint a gigantomania ferrogenes acuta, a paranoia misantropica persecutoria, a polyplasia panelectropsychica debilitativa gravissima, végül a necrofilia, thanatofilia és necromantia. Uraim! El kell önöknek magyaráznom valamit, ami esetünk megértéséhez nélkülözhetetlen. A Berengár II. űrhajó a próc fuvarozóknak címzett darabárun kívül több tartály szintetikus higanymemóriát is szállított fedélzetén a fomalhauti Tejútegyetem számára. E tartályok kétféle információt tartalmaztak: elmekórtani és archaikus lexikológiai ismereteket. Okkal feltételezzük, hogy a Kalkulátor növekedés közben elnyelte ezeket a tartályokat. Ily módon betáplálta magába a teljes tudásanyagot olyan témákról, mint Hasfelmetsző Jack és a bostoni fojtogató históriája, mint Sacher-Masoch életrajza és de Sade márki emlékiratai, mint a pirpinacti flagellánsok szektájának jegyzőkönyvei, mint Murmuropoulos A máglyahalál évszázadai című könyvének eredetije, vagy mint az abbercrombi könyvtár híres bibliofil ritkasága, a Nyakelmetszés című kéziratos munka, az 1673-ban Londonban lefejezett Hapsodor, gúnynevén a Csecsemőnyakazó műve. Az ismeretek e tárházába tartozik még Janick Pidway eredeti munkája, a Kis torturatórium, ugyanezen szerzőtől a Nyakazás, négyelés, kerékbetörés – Adalékok a hóhérművészethez, valamint a maga nemében egyedülálló könyvcsemege, az Olajban főtt étkek, melyet Galvinari atya, az amagón hittérítő jegyzett le halála előtt. Ezekben a vészterhes tartályokban fellelhetők voltak a Neander-völgyi írószövetség kannibáltagozatának ülésein készült, kőtáblafaragásokból megfejtett jegyzőkönyvek, vagy de Crampfousse őrgróf Meditációk a kötélen című munkája; ha még hozzáteszem, hogy helyet kaptak bennük az olyan közismert művek is, mint A tökéletes gyilkosság, A fekete hulla titka vagy Agatha Christie tollából Az ABC-gyilkosságok, akkor elképzelhetik, uraim, milyen borzalmas hatást gyakorolt mindez a Kalkulátor amúgy ártatlan és gyöngéd személyiségére.

– Hiszen mi igyekszünk erőinkhez képest tudatlanságban tartani a gépagyakat az ember e szörnyű oldalai felől. De most, amikor a Procyon környékét a földi rémségek, lelki torzulások és kínzások történetével teletömött gép vassarjai népesítik be, sajnos ki kell jelentenem, hogy az elektroelmekórtan ebben az esetben semmit sem tud tenni. Több mondanivalóm nincsen.

És a megtört aggastyán ingatag léptekkel levánszorgott a pódiumról, általános, döbbent hallgatás közepette. Fölemeltem a kezem. Az elnök meghökkenve nézett rám, de rövid habozás után megadta a szót.

– Uraim! – mondottam, felállva helyemről. – Az ügy, mint látom, komoly. Kihatásait csak Gargarrag professzor megrendítő szavai nyomán tudtam felmérni. Szeretnék ezennel egy javaslatot tenni a tisztelt egybegyűlteknek. Hajlandó vagyok egyedül elrepülni a Procyon vidékére, hogy utánanézzek, mi történik ott, megfejtsem a titkot, hogyan tűnt el az önök több ezer embere, továbbá elérjem, ha csak lehetséges, az érlelődő konfliktus békés megoldását. Tisztában vagyok vele, hogy ez a probléma bonyolultabb mindazoknál, amelyekkel eddig találkoztam, de vannak percek, amikor cselekedni kell, nem latolgatva sem a siker esélyeit, sem a kockázatot. Tehát, uraim…

Következő szavaimat elnyelte a tapsvihar. Mellőzöm annak leírását, hogy mi történt még az ülés folyamán, mert szerénytelenség volna ecsetelnem a tömeges ovációt, melyben részesültem. A bizottság és az értekezlet minden lehetséges meghatalmazással felruházott. Másnap elbeszélgettem Malingraut tanácsossal, aki a Procyon-osztály vezetője és a kozmikus felderítés főnöke egy személyben.

– Már ma indulni akar? – mondta. – Nagyszerű! De nem a saját űrhajójával, Tichy! Az lehetetlen. Az ilyen kiküldetésekhez mi speciális rakétákat használunk.

– Minek? – kérdeztem. – Jó nekem az enyém.

– Nem kétlem, hogy kiváló az űrhajója, de az álcázásra is gondolni kell – mutatott rá. – Ön egy olyan rakétában fog utazni, amely külsőleg mindenhez hasonlít, csak rakétához nem. Kívülről éppen olyan lesz… No, majd meglátja! Azonkívül éjszaka kell landolnia…

– Hogyhogy éjszaka? – csodálkoztam. – Akkor elárul a fékezősugár tűzoszlopa…

– Mi eddig ezt a taktikát alkalmaztuk – dörmögte láthatólag elszontyolodva.

– Majd körülnézek a helyszínen – biztattam. – Álöltözetben kell utaznom?

– Hogyne! Feltétlenül! A szakértőink majd kézbe veszik. Már várják. Tessék, erre parancsoljon…

Átvezettek a titkos folyosón egy szobába, amely kis műtőteremhez hasonlított. Itt négy ember vett kezelésbe. Egy óra múlva, mikor a tükör elé állítottak, nem ismertem magamra. Vasdobozba zárva, szögletes vállal és fejjel, üveglencsékkel a szemem helyén úgy festettem, mint a világ legközönségesebb robotja.

– Tichy úr – fordult hozzám a maszkmesterek főnöke –, észben kell majd tartania néhány fontos dolgot. Először is, nem szabad lélegeznie.

– Ugye, tréfál? – hüledeztem. – Hogy érti ezt? Hiszen akkor megfulladok!

– Félreértés. Persze, lélegezhet, de csak halkan. Semmi sóhaj, semmi szuszogás, semmi mély belégzés! Mindent hangtalanul, és a tüsszentéstől az ég óvja! Abba belebukna.

– Jól van. És még? – tudakoltam.

– Az útra megkapja az Elektrokurír bekötött évfolyamainak teljes készletét, és ugyanígy az ellenzéki lapot, az Űrszavát is.

– Hát ellenzékük is van?

– Van, de annak is a Kalkulátor a vezére. Mlassgrack professzor feltevése szerint a Kalkulátor nem csak elektronikus, hanem politikai tudathasadásban is szenved. No de hadd folytassam! Semmi eszegetés, bonbonmajszolás, semmi efféle! Ennie kizárólag éjszaka szabad, ezen a nyíláson át. Itt beteszi a kulcsot a wertheimzárba, és kinyílik a fedőlap, így ni! Csak el ne veszítse a kulcsot, mert akkor éhen halhat!

– No persze, hiszen a robotok nem esznek…

– Pontosabb részleteket a szokásaikról, érthető okokból, nem ismerünk. Azt ajánlom, tanulmányozza az újságjaikban az apróhirdetés rovatot, az általában nagyon hasznos. És amikor beszél valakivel, soha ne menjen túl közel hozzá, nehogy belásson az ön mikrofonhálóján. A legjobb, ha mindig feketére festi a fogait, itt egy doboz henna! És el ne felejtse reggelenként megolajozni a zsanérjait, így szokta minden robot. Túlozni azért nem kell, ha egy kicsit nyikorog, az direkt jó benyomást kelt. Nos, hát ez nagyjából minden. Jaj, ne, hogy képzeli, így akar az utcára kimenni? Megbolondult? Itt van a titkos átjáró, erre menjen…

Megnyomott egy könyvet a könyvespolcon, mire a fal egy része szétnyílt. Csörömpölve baktattam le a keskeny lépcsőn az udvarra, ott már várt egy teherhelikopter. Beültettek, majd a gép a levegőbe emelkedett. Egy óra múlva leszálltunk a titkos űrrepülőtéren. A közönséges rakéták mellett egy gabonasiló kerek tornya állt a betonon.

– Az ég áldja meg, ez maga szerint űrhajó? – fordultam a kísérő titkostiszthez.

– Az bizony! Már benne van minden, amire szüksége lehet: rejtjelek, kódok, rádió, újságok, élelem és különféle apróságok. Meg egy fémvágó.

– Fémvágó?

– Páncélszekrények kinyitásához… fegyvernek csak végszükség esetén. Hát akkor, nyak- és lábtörést kívánok! – búcsúzott kedélyesen a tiszt. Még rendesen kezet fogni sem tudtam vele a vaskesztyűmben. Az ajtón át beléptem a silóba. Belülről a legközönségesebb űrhajó volt. Nagy kedvem lett volna kimászni a vasdobozomból, de ettől óva intettek; a szakemberek elmagyarázták, hogy jobb lesz, ha megszokom a súlyát.

Beindítottam a reaktort, felszálltam, és pályára álltam, majd megebédeltem, elég keservesen – rémes volt ez a nyakatekert fejtartás, és még így sem ért el a szám az etetőnyílásig, hát besegítettem egy cipőkanállal. Aztán leheveredtem a függőágyba, és nekiláttam a robotok sajtójának. Íme, néhány cím, amely az első oldalakon a szemembe ötlött:

SZENT ELEKTRÍCZIUSNAK BÓDOGGÁ AVATÁSSÁ

TAKNYOK FORTÉLLINAK VÉGE SZAKAJTATIK

ÖSZVES HÁBORULAT AZ JÁDZÓ MEZŐBEN

KALODÁBA TSUKOTT TAKONY

A helyesírás és a szókincs először meglepett, de aztán eszembe jutott, mit mondott Gargarrag professzor: az archaikus nyelv ismeretanyagát is magával vitte hajdan fedélzetén a Berengár. Azt már tudtam, hogy a robotok az embereket taknyoknak nevezik. Önmagukról mint remekekről szólnak.

Elolvastam az utolsó híranyagot, a kalodába zárt takonyról:

Az Kerály Uronknak, Ő Vellanyosságának két pandúri ezen nap tikszó koron vitézlő dolgot mívelének. Vőnek diadalmat fene ispiónyon, tsalárd taknyon, ki az Mremran tsárdájában röjtököt keresne vala. Jó Mremran az Kerály Uronkoz hívséget mutatván, legott az perzekútorhoz méné, néki az mit láta, felszóval elmondá. Pandúrok az buzgánt ragadák, ondog ispiónyt azzal verek, eznek utánna kalodába zárak, hol az kurafit népek es münd megtsuffolák. Mastan kegyég az timnücben processusát várja, causájában Turtrán bíró hozand ortályt.

Na, ez jól kezdődik! – morogtam, és visszalapoztam az előző cikkhez:

Mely igen pikhartok az jádzásnak farkasi! Esmég lőn rút tsombolyodás az stádiony kernyűl. Mikorontan Gírlay III. az loptát passzolván ketsideg puczán paczkáltaték, tsak megsuvada. Eztűl fogvást ű társi vaszarkodni átallának, idgyól dérendócz gyanánt tsak poszogván szamuklálának. Oh mely szemérem az paczuháknak! Publicumbul kik vótumot tőnek, isajádzókot rútolák, bontat sepedének. Tsqjvadék az cassához nyomoték, fosztá, elpusztojtá. Jaj e vissza-fordoltságnak! Azzonkezbe pandúrok elejbe jőnének, nyócz kompolárt kastellum-nok árkába vötének. Vaj meddig vonhatnáják kastos bűneket az jádzók? Kik mérnek oly előmentet, mint az fingó farkas!

A szótár segítségével megfejtettem, hogy a cikk a pórul járt totózókról szól, akik holmi bunda miatt elestek a várt nyereménytől, a loptajádzás pedig a labdarúgás itteni válfaja, a remekek ezt a sportot öntött ólomgolyóval űzik. Kitartóan tanulmányoztam az újságokat, mert indulás előtt az ügyosztályon a lelkemre kötötték, hogy betéve kell tudnom a remekek életének és szokásainak minden részletét – már gondolatban is remekeknek neveztem őket, nehogy később a „robot” szót találjam használni, mert az nem csak sértés lenne, hanem rögtön le is buknék.

Sorra elolvastam tehát a cikkeket: „Hat tanejtás az remekek állapatjának tekéletessége felől”, „Gyolkosra ortály hozaték”, „Sok patvarosságot szörzett az hamis ravás az lokatos szerviznél”, „Nyúzok, fosztok kalézolnak, az közenségös békösséget dullatják” – de még furcsábbak voltak az apróhirdetések. A legtöbbjéből nem sokat értettem.

ARMELADOR VI. JELÖS KOVÁTS! Pánczély tisztétása, rájfok paráholása, kotorgárt es, oltsó taniffák.

VONAX! Legösten legjobb kencze rozsdulás, rozsdóka, grünspan, mordolódás ellen – mindön helyt kaphatod!

OLEUM PURISSIMUM PRO CAPITE – az nyákodnak nyekörgésitül elméd ne konfundáltassék!

Némelyik tisztára kínaiul volt. Teszem azt:

CUBOLDOK! Ehejt tombás, birbitelés, darbéz! Minden mértékökre. Hágsó szökő-kankót és vejéndesz! TARMODRAL VIII.

CUBICULUM amfignossal, gusztonyokkal árendába adattatik. Perkorátor XXV.

Voltak aztán olyanok is, amelyektől égnek állt a hajam vassisakom alatt:

EZVÉST MAI NAPVAL TSUDA GOMORRHEUM MEGNYITTATIK! AZ RESTORÁNTUMBAN TŐKÍTÉSRE OLLY GAZDAG SELECTIO, KIT NEM ES ALEJTOL! KÜSDED TAKONFIAK HIRJÓKÁZÁSA, IPALLÁSA KAMORÁKBAN ÉS HÁZODHOZ VITELRE!!!

Törtem a fejem ezeken a rejtélyes szövegeken, időm volt rá bőven, hiszen az utazás majdnem egy évig tartott.

Az Űrszavában még több apróhirdetés volt:

TSÉPEK, KASZABLÓK, GYÁRATOK, FIRDALÓ MEREGLYÉK! FIDRICAX LVI.

GYOJTOGATÓK!!! Újdan szerkösztött, petróleonyban ferdetett kojtolok Abra-kerdelnél! SEMMI NEM OLTANDJA!

FUJTOGATÁS KEDVELLŐINEK nyivákló, kenyergő küsded takonfiak, képiekéinek es! Szint az helyt ványolt körömszakgató, kevesetskét használtatott, oltson.

REMEK DELNŐK ÉS VITÉZLŐ URASÁGOK! Vonyogók, hüvelkszorejtók, girincterők, kénzás minden holmijai érkezének!!! Karkaruán XI.

Miután hetekig böngésztem az effajta apróhirdetéseket, úgy rémlett, kezdem érteni, milyen sorsra jutottak a II. Ügyosztálytól egymás után kiküldött önkéntes felderítő csoportok. Nem mondhatnám, hogy túl vidáman szálltam le a bolygóra. Éjszaka landoltam, előzőleg leállítva a motorokat, amennyire csak lehet. Magas hegyek között értem földet; némi gondolkodás után faágakat vágtam, és a lombokkal befödtem űrhajómat. Hát nem nagyon tornáztatták az agyukat az álcázóművészek ott a kettesnél! Szerintük a robotok bolygóján direkt a tájba simul egy gabonasiló?! Vaspáncélomba berámoltam annyi élelmiszert, amennyi belefért, aztán elindultam a város felé – fénykupolája jól idelátszott a fekete éjszakában. Néhányszor meg kellett állnom, hogy megigazítsam a kirázódott szardíniásdobozokat, mert rémesen zörögtek bennem. Továbbgyalogoltam, s egyszerre csak elgáncsolt valami láthatatlan. Pokoli csörömpöléssel hasra estem, belém nyilallt a rémület: „Máris? Ilyen hamar?!” De egyetlen élő… illetve géplélek sem volt körülöttem. A biztonság kedvéért elővettem a fegyverzetemet – volt az a mackós fémvágóm meg egy kis csavarhúzóm. Körbetapogatóztam, és éreztem, hogy csupa vasdarab vesz körül. Régi automaták maradványai – elhagyott temető. Továbbmentem, el-elbotolva, és álmélkodva a temető méretein. Mérföld hosszan elhúzódott. Vaksötét volt, a város távoli fénye nem világított el idáig. Hirtelen fölrémlett előttem két négylábú valami. Megdermedtem. Instrukcióimban egy árva szó sem volt arról, hogy a bolygón állatok élnek. Két másik négylábú osont az előbbiekhez. Egy óvatlan mozdulatomtól megkoccant a páncélom, és a sötét sziluettek ész nélkül szétrebbentek az éjszakában.

Ez az eset még elővigyázatosabbá tett. Gondoltam, nem túl szerencsés időpont ez ahhoz, hogy bemenjek a városba – késő éjszaka van, üresek az utcák, megjelenésem szükségtelen feltűnést keltene. Elbújtam hát az út menti árokban, és piskótát rágicsálva türelmesen kivártam a hajnalt. Tudtam, hogy a következő éjszakáig nem ehetek semmit.

Pirkadatkor beóvakodtam a külvárosba. Senkit sem láttam. A közeli palánkon jókora, eső mosta, láthatólag régi plakát szürkéllett. Odaballagtam.

TUDTUL ODUTIK!!!

Városnak atyái előtt ösméretes, hogy az taknyok rutyma hordája remekek közzé befurdálkodni nem rest. Az ki meglát egy taknyot avagy olly mifélét, ki annak lönni gyonús, üstöllést az pandúrokhoz siessen hírit adni. Czinkoskodás az taknyokkal vagy nékik segéllet nyújtása in saecula saeculorum széttsavarozással büntettetik. Az taknyok fejére 1000 denárius praemium tűzetik ki.

Továbbmentem. A külvárosok nem nyújtottak biztató képet. A rozsdamarta, nyomorúságos barakkok némelyike előtt négy-öt robot üldögélt, páros és páratlant játszottak. Időnként összeverekedtek, akkora zajjal, mintha ágyútüzet nyitnának egy vashordóraktárra. Hamarosan megláttam egy villamosmegállót. Jött egy csaknem üres kocsi, beszálltam. A villamosvezető a motor része volt, kezét csavarok rögzítették az indítókarhoz. A kalauzt a villamos ajtajához csavarozták, jobban mondva, ő volt az ajtó – zsanérra járt. Fizettem neki a pénzből, mellyel az ügyosztályon elláttak, és irdatlanul nyikorogva leültem a padra. A belvárosban kiszálltam, és lazán továbbporoszkáltam a főutcán. Egyre több alabárdos pandúrral találkoztam, kettesével-hármasával cirkáltak az utca közepén. Megláttam egy falhoz támasztott alabárdot, lopva felkaptam, és továbbmasíroztam; egyszemélyes őrjáratom azonban szemet szúrhatott volna, éltem hát az alkalommal, mikor az előttem kocogó három járőr egyike bement egy kapualjba megigazítani lecsúszkáló vértjét, és besuttyantam a helyére a hármas alakzatba. Cselemet megkönnyítette, hogy mindegyik robot teljesen egyforma. Két társam egy darabig némán rótta az utcát, végül egyikük megszólalt:

– Mikorontul tertényhetik mü tombásunk, Brebrán? Úgy aránzom, eleget berbettéltem, lábom köttölédik, ugyan vonszanám, mellyeszteném az koppogó helgyet!

– Hujj, be pakocsából ítélesz – válaszolt a másik –, csak ide tekéntsen az csörc, élest megkoncolna, ihol!

Így jártuk be az egész belvárost. Figyelmesen nézelődtem, és útközben két vendéglőt is láttam, melyek előtt alabárdok egész erdeje állt a falnak támasztva. De nem kérdeztem semmit. Igencsak fájt már a lábam, vaspáncélom befülledt a tűző napon, orromat facsarta a rozsdapor – féltem, hogy még eltüsszentem magam. Megpróbáltam hát eloldalogni, de mind a ketten rám förmedtek:

– Hujj, perenttel kurva fia! Revid az lábocskád? Mi ördeget csenálsz? Megaraszoljon az hispán, ugyan felcsumózza hoportos hatodat, gyakja oldalidat!

– Isa pur és homuv! – védekeztem. – Én csak le akartam ülni egy kicsit, látjátuk szümtükkel?

– Le-ül-nii?! Vajh az vértidet rozsda szokoszja vala?! Ihol szolgálatba vogymuk, jüszte tehát, ageb!

– Igenis, ihol – feleltem alázatosan, és továbbmasíroztunk. Na nem, gondoltam magamban, ez a hivatal nélkülöz minden perspektívát. Más módszert kell találnom. Még egyszer bejártuk a várost, útközben megállított minket egy tiszt.

– Refernazor! – kiáltotta.

– Brentakurdivum! – harsogták vissza társaim. Jól megjegyeztem ezt a jelszót és a választ. A tiszt elölről-hátulról végigmustrált minket, és megparancsolta, hogy emeljük magasabbra alabárdjainkat.

– Násza, föllebb, kuburcok! Agebek vogytuk, nem kediglen Ő Vellanyossága paroszlói! Súlyba! Lábotok emelénditek! Mars!

A pandúrok minden kommentár nélkül napirendre tértek e szemle fölött. Továbbcaplattunk a tűző napsütésben, és elátkoztam a percet, mikor önként idejöttem erre az undok bolygóra; ráadásul mardosott az éhség. Féltem is, hogy gyomrom korgása elárul, igyekeztem hát minél hangosabban nyikorogni. Egy vendéglő előtt haladtunk el. Bekukkantottam. Majdnem minden asztalnál ültek. A remekek, vagy inkább – mint a tiszttől hallott szóval elneveztem őket – a kuburcok mozdulatlanul üldögéltek, kékesre zsírozva, olykor egyik-másik felcsikordult, vagy elfordította a fejét, hogy üveglencséivel kinézzen az utcára. Enni viszont nem ettek semmit, nem is ittak, hanem mintha várnának valamire, vajon mire? A pincér – megismertem, mert fehér kabátkát viselt a páncélján – csak a falat támasztotta.

– Nem ülhetnénk be mi is, ihol? – próbálkoztam, mert a vascsizmák már úgy feltörték a lábamat, hogy mindegyik hólyagot külön éreztem.

– Mit serbitélsz te ittegyön, tán eszödöt lugzóba veted? – háborodott fel két társam. – Lássadsza, nem parancsolák münékünk, hogy oda bétuhadjunk! Szabad jussunk az, hogy járdaljunk, moráljunk! Az bent lévők ahajt elveszöjtik az pataró taknyot, ha békollogna, ugyan kimutatván ondog természetjét, mert igen jó ízén megeszi az kever lét, bevarrott hájat!

Ebből egy szót sem értettem, de engedelmesen masíroztam tovább, noha evett a méreg. Végül megérkeztünk egy nagy, vörös téglás épülethez, melyen vastábla hirdette:

Ő DÜTSŐ VELLANYOSSÁGA

ELSŐ KALKULÁTRIUS

PANDÚRINAK KAZÁRNÁJA

A bejáratnál végre megszöktem társaimtól. Alabárdomat az őrhöz támasztottam, amikor csikorogva elfordult, és bekanyarodtam az első mellékutcába. Mindjárt a sarkon túl feltűnt egy jókora épület TSÁRDA AZ BALTÁHOZ cégtáblával. Csak benéztem, de a fogadós, egy rövid törzsű, testes robot, készségesen nyikorogva elém jött az utcára.

– Idvezlöm kigyelmedet, nagy jó uram… állok alázatossan szolgalatjára… ékös szállatimban lakozni kévánsz-é, bezony?

– Isa – feleltem tömören.

Szinte erővel vonszolt be. Míg a lépcsőn fölvezetett, bádoghangján egyre kotkodácsolt:

– Nám, melly sok üdegen jődöz ez időtt, melly sok… mind az külemb-külemb remekek tulajdon lencséjükkel látni kévánják Ő Vellanyossága kondenzátorait… ez felé kegyeskedjék nagyságod… imhol a jeles apartamentum… ehejt az nappali kamora… ottan az háló… úgy alejtom nagyságod állapatját, erőst elfárada… kemén útnak pora súrlik az zsanérjaiban… legott hozom nagyságodnak az tisztétó holmit…

Lecsörömpölt a lépcsőn, és alig néztem körül a vasládákkal és vasággyal bebútorozott, elég sötét szobában, már vissza is tért olajozóval, ronggyal és egy üveg szidollal. Mindezt az asztalra tette, majd halkabban, bizalmasan így sutyorgott:

– Megtisztétván magát nagyságod, lejőni ne átalljon… az ily nemesb uroságoknak kévánatos dorbézokot őrözgetek, víg gyenyerűségeket kommendálok…

Fotocelláival rám kacsintott, majd kiment; nem lévén jobb dolgom, megolajoztam magam, fényesre szidoloztam a páncélomat, s közben észrevettem, hogy a fogadós valami étlapfélét csempészett az asztalra. Tudván, hogy a robotok semmit sem esznek, csodálkozva emeltem föl a papírlapot. II. oszt. tsárda – olvastam a tetején.

Takonfi feje vétele......................................... 8 dénár.

Szint az, nyöszergő....................................... 10 dénár.

Szint az, sírva veszikölő..  ..................... ...... 11 dénár.

Szint az, ékös szóval kenyergő, dajnáló.... .... 14 dénár.

Lábasj ószágok:

Baltás szodómia, derabonkint......................... 6 dénár.

Egyveleges dőzs............................................. 8 dénár.

Szint az, tehénfival........................................ 8 dénár.

Ebből egy kukkot sem értettem, mégis megborsódzott a hátam, mikor a szomszédban irtózatos lárma tört ki – olyan recsegés-ropogás, mintha a szoba lakója a bútorzatot aprítaná. Égnek állt a hajam. El innen! Igyekezve nem zörögni és kongani, kisurrantam ebből az ocsmány bűnbarlangból az utcára. Csak akkor lélegzettem föl, mikor már messze jártam. És most aztán mihez kezdek, hol hajtom le árva fejem? Egy darabig elácsorogtam néhány snóblizó robot mellett, és úgy tettem, mintha lelkesen kibicelnék. Az igazat megvallva, még sejtelmem sincs, mivel töltik napjaikat a remekek! Visszaosonhatnék a pandúrok közé, de ott nem túl kecsegtetők a kilátások, a lebukás veszélye viszont annál nagyobb. Mit tegyek?

Így morfondírozva ballagtam, csak úgy az orrom után. Nemsokára megpillantottam egy zömök robotot, aki egy padon ülve melengette öreg páncélját a napon, fejére újságot borítva. A címoldalon egy verset láttam, így kezdődött: „Vitéz remekeknek, elvetemülteknek, ditséretes seregi!” A folytatása nem látszott. Leültem, és lassacskán beszélgetésbe elegyedtünk. Azt mondtam, turista vagyok a szomszéd városból, Szadomazból. Az öreg robot rendkívül szívélyes volt. Szinte azonnal meghívott az otthonába.

– Minek néked, amice, rissz-rossz csárdákban veszkődned, korcsomárosok rabolását tűrnéd? Nálom lakjál, küs házomban hetedszaka vigassággal lészesz. Ha szómat fogadnád, becsös személleddel öröm lépend hajlokimba.

Nem sokat haboztam, elfogadtam a szíves meghívást – nagyon is jókor jött. Újdonsült vendéglátóm a saját házában lakott, innen a harmadik utcában. Rögtön bevezetett a vendégszobába.

– Utas ember kosszog, törődik! Úgy aránzom, örömöst letisztétanád útnak porát! – nyájaskodott.

Ismét megjelent az olajozó, a szidol és a rongy. Már tudtam, mi jön ezután, a robotok nem túl bonyolult lelkek. És csakugyan:

– Megtisztétván magad, jer az nappali kamorába – mondta –, eljátzódunk együtt…

Becsuktam az ajtót. Az olajozóhoz és a szidolhoz ezúttal hozzá se nyúltam, csak megvizsgáltam a tükörben maszkírozásom állapotát, befeketítettem a fogaimat, és az ismeretlen „játzódás” kilátásától kissé nyugtalanul, negyedóra múlva éppen le akartam menni, mikor nagy csattogás és csikorgás ütötte meg a fülemet. Ezúttal nem szökhettem meg. Lementem a lépcsőn, akkora zajban, mintha vastuskót hasogatnának. A nappaliban állt a bál. Házigazdám, vasra vetkőzve, az asztalon fekvő nagy bábut aprította egy különös formájú bárddal. Amikor meglátott, fölegyenesedett.

– Jüszte, jó vendégöm! Ihol e küsded gyermekese, díboljad, gyarassad! – és a padlón fekvő, valamivel kisebb bábura mutatott. Mikor odaléptem, a bábu felült, kinyitotta a szemét, és gyenge hangon mondogatni kezdte:

– Nagy jó uram, ártatlan gyermekese vagyok, kenyerüljél rajtam!

Házigazdám a kezembe nyomott egy bárdot, az alabárdokhoz hasonlót, csak rövidebb nyéllel.

– Násza, nemes vendég, gondod-bajod vesd el, osztán dombérozzál!

– De én… nem szeretem a gyerekeket… – nyögtem. Házigazdám csalódottan engedte le a kezét.

– Nem szereted? – szomorodott el. – Ó, be kár! Zavarba hozál engöm. Már ezután mitévő leendesz? Énnéköm csak gyermekesem vagyon, abban tellik kedvem. De tán tetszésödre volna egy tehénfi?

És kivezetett a szekrényből egy egészen takaros, műanyag kisborjút, amely, ha megnyomták, riadtan elbődült. Mit tehettem? Lelepleződnöm nem szabad, hát feldaraboltam a szerencsétlen bábut, jó nagyokat lendítve a baltán. Közben házigazdám mind a két gyerekbábut felnégyelte, lerakta az eszközt, amelyet csépkaszablónak nevezett, és megkérdezte, jól esett-e a gyaratás. Biztosítottam, hogy ilyen jót már rég nem gyarattam.

Így kezdődött sanyarú életem a Kalinviszon. Reggelenként a forró olajból álló reggeli után házigazdám munkába ment, neje pedig ádázul fűrészelt valamit a hálószobában – úgy rémlett, borjút, de erre nem esküszöm meg. Nem bírtam hallgatni a bőgést, csattogást, recsegést, hát kisétáltam a városba. A lakosok napirendje elég egyhangú volt. Aprítás, kerékbetörés, máglyára vetés, felnégyelés – a belvárosi vidámpark pavilonjaiban a legfortélyosabb eszközöket árusították. Néhány nap múlva már a bicskámra sem bírtam ránézni. Csak az éhség hajtott ki alkonyatkor a város határába, hogy a bokrok közé rejtőzve, gyorsan bekapjak némi szardíniát piskótával. Ezen a koszton persze mindig a csuklás kerülgetett – kész életveszély! Harmadnap elmentünk a színházba. A Karbezauris című darabot játszották. Egy jóképű, fiatal robotról szólt, akit gyalázatosan kínoznak az emberek, mármint a taknyok. Leöntötték vízzel, homokot szórtak az olajába, kilazították a csavarjait, úgyhogy folyton elesett, meg ilyesmik. A közönség haragosan zúgott. A második felvonásban megjelent a Kalkulátor követe, az ifjú robotot kiszabadították, a harmadik felvonás bővebben ecsetelte az emberek sorsát, amely, mint sejthető, nem túl derűsen alakult.

Unalmamban házigazdám kis könyvtárában keresgéltem, de nem volt ott semmi érdekes: egypár silány utánnyomás de Sade márki emlékirataiból, azonkívül csak brosúrák, például Az taknyoknak felismerése, melyből néhány bekezdésre máig is emlékszem. „Az takony felettébb puha – kezdődött a szöveg –, tagjainak állapatja az tsuszpájzhoz hasonlatos… Szemei bambák, vizenyősek, rutyma lelkénök hív tüköri. Orczái akár az gumi…” – és így tovább, majdnem száz oldalon.

Szombaton vendégeink jöttek, helyi notabilitások: a bádogoscéh mestere, a városi fegyverkovács helyettese, a céhek intendánsa, két protokrata, egy alcimurtán – sajnos nem sikerült rájönnöm, miféle tisztségek ezek, mert a társalgás főleg a szépművészetekről folyt, a színházról, Ő Vellanyossága tökéletes működéséről; a hölgyek pletykálkodtak is egy kicsit. Tőlük hallottam a jobb körökben elhíresült léha, kicsapongó aranyifjúról, bizonyos Poduxról, aki tivornyázó életmódot folytat – elektronikus bacchánsnők csapatával vette magát körül, s a legdrágább fogókkal és lámpákkal árasztja el e cundorákat. Házigazdám azonban nemigen botránkozott meg, amikor Poduxot említettem neki.

– Ifiú acél, ifiú áram – dörmögte jóságosan. – Majd megrozsdáll kicsinyég, ellenállási bétuhadnak, igyötten megpuhuland az főcsöve is…

Az egyik remek hölgy, aki csak ritkán járt nálunk, érthetetlen okokból szemet vetett rám, és egyszer, a sokadik pohárka olaj után, fülembe súgta:

– Szupra, dali éfiú! Beh tömbnek vélöd! Innejt elhova surronjunk, én házomban szépön elvellanyoskodunk…

Úgy tettem, mintha váratlan katódszikrázás miatt nem hallanám, mit mond.

Házigazdámék általában jól megvoltak egymással, de egyszer akaratlanul fültanúja lettem veszekedésüknek: az asszony olyasmit ordibált, hogy „vaj vinnénök el ócskavasnak”, de házigazdám, ahogy már a férjek szokták, elengedte a füle mellett.

Járt hozzánk egy felkapott villanyszerelő is, a városi klinika igazgatója, és tőle hallottam – mert ha ritkán is, néha mesélt a pácienseiről –, hogy a robotok olykor megőrülnek, és a legszörnyűbb elmezavaruk az a téveszme, hogy emberek. Sőt mi több – ezt nem mondta ugyan ki világosan, de sejteni engedte –, az ilyen őrültek száma az utóbbi időben jelentősen megnőtt.

Ezeket az információkat azonban nem továbbítottam a Földre, egyrészt mert túl szegényesnek tűntek, másrészt mert rühelltem átkutyagolni a hegyeken a rakétámhoz, melyben az adó van. Aztán egyik reggel, mikor éppen végeztem a borjúmmal (házigazdámék minden este gondosan bekészítettek egyet, bizonyosra véve, hogy ennél nagyobb örömöt nem is szerezhetnének), heves dörömbölés verte fel a házat. Riadalmam nagyon is indokoltnak bizonyult: a rendőrség volt az, mármint a pandúrok. Se szó, se beszéd, letartóztattak, és kihurcoltak a házból, döbbent vendéglátóim szeme láttára. Vasra vertek, belöktek a kocsijukba, és a börtönbe vittek. Ott a kapunál már ellenséges tömeg gyülekezett, és gyűlölködő kiáltások röpködtek felém. Magánzárkába csuktak. Mikor becsapódott mögöttem az ajtó, leroskadtam a bádogpriccsre, és hangosan felsóhajtottam. Most már úgysem számít… Egy darabig azon merengtem, hány börtönben csücsültem már a Galaktika különböző vidékein, de nem tudtam összeszámlálni. A priccs alatt hevert valami. A taknyok leleplezéséről szóló brosúra volt – vajon gúnyból tették oda, alantas rosszindulatból? Akaratlanul is kinyitottam. Először arról olvastam, hogy a takony törzsének felső része hogyan mozog az úgynevezett lélegzés hatására, és hogyan kell megfigyelni kézfogáskor, hogy a keze tésztás-e, szájnyílásából árad-e ki enyhe fuvallat. Izgalmában – végződött a fejezet – a takony átlátszó folyadékot választ ki, főleg a homlokán.

Elég szabatos leírás volt. Bizony csurgott homlokomról az átlátszó folyadék. A Világegyetem felderítése kissé egyhangúnak tűnhet, éppen fent említett ismétlődő, mintegy elkerülhetetlen szakasza miatt: elücsörög az ember a különféle csillagok, bolygók, sőt ködök börtöneiben – ám helyzetem még sohasem volt olyan reménytelen, mint most. Déltájban az őr hozott egy tányér meleg olajat, golyóscsapágyhoz való sörét úszkált benne. Kértem valami ehetőbbet, ha már úgyis lelepleztek, ő azonban csak gúnyosan felnyikordult, és szó nélkül elment. Döngetni kezdtem az ajtót, ügyvédet követelve. Senki sem válaszolt. Estefelé, miután megettem a páncélomban elszóródott utolsó piskótamorzsát, kulcs csikordult a zárban, és cellámba belépett egy kövér automata, vastag bőr aktatáskával.

– Átkozott légy, takony! – szólt, majd hozzátette: – Én leszek az védőd.

– Mindig így üdvözlöd a klienseidet? – érdeklődtem.

Nagy kattogással leült. Visszataszító volt. Hasán a vaslemezek már egészen kilazultak.

– Az taknyokat igen – válaszolta meggyőződéssel. – Ám lojális lévén az hivatásomhoz – nem tehozzád, hitvány cenk! –, megcsillogtatandom védői művészetemet! Talám sikerül büntetésödet egy ízbeni darabokra szedetésre enyhíteni.

– Hogyhogy? – mondtam. – Hiszen engem nem lehet szétszedni.

– Haha! – recsegte. – Azt te csak hiszed! És mást tárjad elejbém, mely szennyes szándokokat melengettél, ragacsos bitang!

– Hogy hívnak? – kérdeztem.

– Klaustron Fridrak.

– Klaustron Fridrak, mondd meg: mivel vádolnak?

– Takonysággal – felelte rögtön. – Ez főbenjáró bűn. Továbbá vádoltatsz még felségárulással, kémkedéssel a Moslék javára, ama szentségtörő tervvel, hogy kezet emelsz Ó Vellanyosságára. Elég ennyi, aljas takony? Beismered ezen bűneidet?

– Biztos, hogy az ügyvédem vagy? – érdeklődtem. – Mert úgy beszélsz, mint egy ügyész vagy vizsgálóbíró.

– Én az védőd vagyok!

– Na jó… Egyiket sem ismerem be a felsorolt bűnök közül.

– Szilánkokra lészesz hasogatva! – ordította.

Látván, milyen védőt kaptam, elhallgattam. Másnap elvezettek kihallgatásra. Nem ismertem be semmit, noha a bíró – ha ez egyáltalán lehetséges – még tegnapi védőmnél is rémesebben szidalmazott. Hol üvöltött, hol suttogott, fémes kacagásban tört ki, majd nyugodtan magyarázta, hogy előbb kezd ő lélegezni, hogysem elkerülhetném a remekek igazságszolgáltatását.

Következő kihallgatásomon megjelent még egy személy, fontos méltóság lehetett, a benne izzó csövek számából ítélve. Eltelt további négy nap. A legrosszabb az éhezés volt. Nadrágszíjamat eszegettem, beáztatva a vízbe, melyet naponta egyszer hozott az őr, undorral messzire tartva el magától a bögrét, mintha mérget vinne.

Egy hét múlva elfogyott a nadrágszíjam, szerencsére magas szárú, fűzős kecskebőr cipőt viseltem – ennek a nyelve volt a legfinomabb mindabból, amit e cellában ettem.

A nyolcadik nap reggelén két őr rám parancsolt, hogy készülődjek. Kocsiba ültettek, és szigorú őrizet alatt elszállítottak a Vaspalotába, a Kalkulátor székhelyére. Pompás, rozsdamentes lépcsőkön, katódlámpákkal díszített termeken át elvezettek egy ablaktalan, nagy szobába. Itt egyedül maradtam – őreim kimentek. A szoba közepén volt egy fekete függöny, a mennyezettől egészen a padlóig lelógott, négyszög alakban vette körül a szoba közepét.

– Hitvány takony! – harsant fel egy hang, mintha csöveken át jönne a vaspincéből. – Ütött az végórád! Tudassad, mely halálnemet kévánsz: sarabolyt, tördencset avagy csépkaszablót?

Hallgattam. A Kalkulátor búgott egyet, felzümmögött, és megszólalt:

– Halljad szavomat, ragacsos lény, ki az Mosléknak felbujtására jövel! Halljad mennydörgő hangomat, bidös pempő, ondog csiriz! Áramaim fényes remekségében megkönyerelek rajtad: ha átállasz hív seregeimhez, ha egész lelködből remekké válni kévánsz, talám meghagyandom életödet.

Mondtam, hogy már régóta ez a leghőbb vágyam. A Kalkulátor pulzáló nevetéssel, gúnyosan felnyerített, és így szólt:

– Ugyan barbéllyá tötted magadat! Hazug beszedőddel latról jártál ageb. Nám, soha nem akarsz eszesülni! Szutykos életödöt csak úgy tartandod meg, ha az remekek között is titkospandúr lészesz. Dolgod kedig az lészen, hogy az taknyokot, ispiónyokot, ügynökököt, árulókot és minden egyéb férgeköt, kiket eznek utánna ide küld az Moslék, bezzek leleplözzed, álruhájából kihánjad, tüzös vasval égessed, és úgy megökleljed, hogy minden tetemik porcognának beléje! Csakes ily szolgalatokkal nyerhetöd meg éltöd.

Miután mindezt ünnepélyesen megígértem, átvezettek egy másik szobába, ott fölvettek a titkospandúrok jegyzékére, megparancsolták, hogy naponta tegyek jelentést a főporoszlóságon, majd kiengedtek a palotából. Reszkető lábakkal, döbbenten oldalogtam el.

Alkonyodott. Kiballagtam a városból, leültem a fűbe, és meghánytam-vetettem a helyzetemet. Nehéz volt a szívem. Ha kerékbe törnek, legalább a becsületem megmaradna, de így, átallva e gépszörny oldalára, elárultam az ügyet, amelyet képviselek, elvesztegettem esélyemet – és most mit csináljak, fussak el az űrhajómhoz? Szégyenletes szökés! De azért csak elindultam. Spicliként szolgálni a vasládák gépuralkodóját – az még nagyobb szégyen lenne. Képzelhető ezek után, mennyire megdöbbentem, amikor űrhajóm helyén csak egypár széthurcolt roncsdarab fogadott!

Besötétedett már, mire visszaértem a városba. Leültem egy kőre, és életemben először sírva fakadtam elveszített hazámra gondolva, könnyeim belül lefolytak vasdobozom falán, mely immár holtig börtönöm lesz, s kicsurogtak a térdvasnál, ami veszélyes dolog: ízületem berozsdásodhat, és nem mozdul többé! De nekem már minden mindegy volt.

Egyszerre csak megláttam egy szakasz pandúrt, amint a még derengő alkonyi fényben a városszéli mezők felé óvakodnak. Furcsán viselkedtek. A sűrűsödő sötétségben hol itt egy, hol ott egy kivált a csapatból, a cserjésbe lopakodott, és ott eltűnt. Ezen úgy elcsodálkoztam, hogy határtalan kétségbeesésem ellenére csöndesen felálltam, és a legközelebbi pandúr nyomába eredtem.

Az az évszak volt – ezt hozzá kell tennem –, amikor a városszéli bokrokon javában érik egy vad bogyós gyümölcs, íze, mint az áfonyáé, finom édes és szerfölött ízletes. Jómagam is mindig belakmároztam belőle, valahányszor csak kiosontam a vasvárosból. Ki írhatná le megrökönyödésemet, amikor megláttam, hogy az előttem lopakodó pandúr egy kis kulcsocskával, szakasztott ugyanolyannal, mint amilyet én kaptam a II. Ügyosztály emberétől, felnyitja sisakjának bal oldalát, és két kézzel tépve a finom gyümölcsöt, vadul tömködi be a nyíláson?! Odáig is, ahol én álltam, elhallatszott csámcsogása, habzsolása.

– Psssz – szisszentem rá –, te, ide hallgass!

Egy ugrással eltűnt a bozótban, de nem menekült tovább – azt hallottam volna. Meglapult valahol.

– Hé – bátorítottam halkan –, ne félj! Én ember vagyok! Ember! Én is el vagyok maszkírozva.

Úgy rémlett, egy félelemtől és gyanakvástól égő szem villan rám a bokrok közül.

– Honnég tudhatnám, vaj igazat beszélsz-e? – suttogta rekedten.

– Hát hisz mondom! Ne félj! Én a Földről jöttem. Direkt ide küldtek.

Még egy darabig győzködnöm kellett, míg megnyugodott annyira, hogy előmásszon a bokorból. Megérintette a páncélomat a sötétségben.

– Ki szörzett tégöd ilyes formán? Vaj ember volnál-é?

– Miért nem beszélsz normálisan? – kérdeztem.

– Mert elfelejtöttem. Ötöd éve, hogy az kémén fátum ide űzete vala… Gondoljadsza, mit nyúzának, mellyesztének engöm… Vaj mi jó szerencse, mely még holtomnok előtte szemümvel látnum enged egy taknyot… – habogta.

– Térj már észhez! Ne dumálj így! Figyelj… te is a kettestől vagy?

– Dejsze mi mástul lennék? A kettestől, hát persze. Malingraut külde ide, ez keserő sorsra.

– Miért nem szöktél meg?

– Műként szökhetnék meg, mikoronton rakétámat szétgórálák vala, s mindön eszközeim lecsépelve vadnak? Testvér… nem időzhetek itt, ügyeköznöm kell az kazárnába… Vaj látlak-e még? Jer az kazárnához holnap… Eljövendesz?

Megbeszéltem vele a találkozót, bár arcát nem is láthattam, aztán elbúcsúztunk; azt mondta, én még maradjak ott, ő pedig eltűnt a sötét éjszakában. Bizakodó lélekkel tértem vissza a városba, mert új lehetőség csillant meg előttem: összeesküvést szervezek! Erőgyűjtés végett betértem a legközelebbi fogadóba, és lefeküdtem aludni. Reggel, amikor megnéztem magam a tükörben, észrevettem a mellemen, a bal vállpáncél alatt, egy kicsike, krétával rajzolt keresztet, és hirtelen lehullott szememről a hályog. Ez az ember fel akar jelenteni – azért jelölt meg! Szemétláda – dühöngtem, és lázasan törtem a fejem, hogy most mihez fogjak. Letöröltem a júdásjelet, de ez nem elég. Biztosan jelentést tett már – tanakodtam –, és most keresni kezdik az ismeretlen taknyot, nyilván előveszik a lajstromaikat, kiszúrják először a leggyanúsabbakat, és én ott szerepelek a jegyzékük végén; megborzongtam a gondolattól, hogy elkezdenek kihallgatni. Tudtam, hogy el kell terelnem magamról a gyanút, és csakhamar kifundáltam, mi ennek a módja. Egész nap a csárdában kushadtam, álcázásul egy borjút kínozgatva, aztán mihelyt alkonyodni kezdett, nekivágtam a városnak; kezemben egy darab kréta lapult. Vagy négyszáz keresztet rajzoltam a járókelők vastestére – aki csak a közelembe került, mindent megjelöltem. Éjféltájban, némileg már könnyebb szívvel, hazatértem a csárdába, és csak ekkor jutott eszembe, hogy azon a júdáson kívül, akivel beszéltem, más pandúrok is kurkászták ott a bokrokat tegnap este. Újult töprengésbe fogtam. Végül is bámulatosan egyszerű ötletem támadt. Elballagtam a város szélére áfonyázni. Éjféltájban megint feltűnt a vasosztag, lassan szétszóródott, alámerült, és csak a sietős csámcsogás-habzsolás hallatszott a közeli bokrokból; aztán sorra kattantak a visszazárt sisakok, és az egész banda óvatosan elősurrant a bokrokból, gömbölyűre zabálva áfonyával. Ekkor odaosontam hozzájuk, a sötétben azt hitték, közéjük tartozom; velük masíroztam vissza a városba, útközben kis krétaköröket rajzoltam mindenkire, akit csak elértem, aztán a kaszárnya kapujánál hátraarcot csináltam, és hazamentem a csárdámba.

Másnap kiültem egy padra a kaszárnya elé, várván, hogy előjöjjenek azok, akiknek kimenőjük van a városba. A tömegben megláttam egy krétakarikásat, utána mentem, és amikor kettőnkön kívül senki sem volt az utcán, vaskesztyűmmel a vállára csaptam, hogy tetőtől talpig megkondult, és rárivalltam:

– Ő Vellanyossága nevében! Utánam jössz!

Úgy megrémült, hogy egész testében vacogni kezdett. Szótlanul kocogott utánam, alázatosan, mint egy nyuszi. Bezártam a szobám ajtaját, és a zsebemből előhalászott csavarhúzóval elkezdtem lecsavarni a fejét. Egy óra alatt sikerült is. Fölemeltem, mint egy vasfazekat, és az örökös sötétségtől betegesen sápadt, sovány arc nézett rám a rémülettől tágra nyílt szemekkel.

– Takony vagy?! – mordultam rá.

– Igenis, kegyelmességed, de…

– Mi az, hogy de?!

– De hát én… listára vagyok véve… hűséget esküdtem Ő Vellanyosságának!

– Milyen régen, halljam?!

– Három… három éve… uram… de miért… miért méltóztatik engem…

– Várj csak – mondtam –, és más taknyokat ismersz-e?

– A Földön? Igenis ismerek, nagyságos uram, kegyelmezzen, én csak…

– Nem a Földön, tökfej, hanem itt!

– Nem, dehogy! Dehogy! Dejsze ha egyet meglátok, üstöllést jelentem, kegyelme…

– Na jó! − vágtam közbe. – Elmehetsz. A fejedet csavarozd vissza magad!

Markába raktam az összes csavart, és kitaszigáltam az ajtón. Hallottam, amint – még reszkető kézzel – fölteszi a sisakját, én meg leültem az ágyamra, és módfelett csodálkoztam ezen az egészen. A következő héten rengeteg dolgom volt: járókelőket kaptam el az utcán, aki éppen utamba akadt, ellökdöstem őket a csárdába, és lecsavartam a fejüket. Sejtelmem nem csalt: mind, de mind emberek voltak! Egy árva robotot sem találtam közöttük! Lassan kirajzolódott bennem az apokaliptikus kép…

Sátán, villanysátán – ez a Kalkulátor! Micsoda pokol kelt ki felizzott drótjaiból! Ez a bolygó nyirkos, reumacsinálós, robotoknak maximálisan egészségtelen. Nyilván tömegesen rozsdultak meg, ahogy múltak az évek, talán a pótalkatrész is elfogyott, a robotok lerobbantak, egymás után kikerültek abba a nagy temetőbe a városon kívül, ahol csak a szél húzza nekik a lélekharangot, töredező bádogtagjaik között dudálva. Akkor látván, hogy seregei fogyatkoznak, és uralma veszélyben van, a Kalkulátor zseniális fordulatot hajtott végre. Ellenségeiből, az elveszejtésére küldött kémekből fabrikált magának hadsereget, titkosügynököket, egész népet! A leleplezettek közül senki sem árulhatta el – egyik sem mert kapcsolatba lépni a többiekkel mint emberekkel, mert nem tudta, hogy nem robotok, és még ha kiszimatolt is ezt-azt, akkor is félt, hogy mihelyt kapcsolatot próbál teremteni, a másik feljelenti, ahogy engem próbált feladni az az első, pandúrnak öltözött ember, akit véletlenül rajtakaptam az áfonyabokorban. A Kalkulátor nem érte be ellenségei semlegesítésével – mindegyiket a saját ügyének harcosává tette, és rákényszerítve őket, hogy feladják a frissen küldött embereket, újabb bizonyítékát adta pokoli ravaszságának, hiszen ki tudná jobban megkülönböztetni az ideküldött embereket a robotoktól, mint maguk azok az emberek, akik pontosan ismerik a II. Ügyosztály összes praktikáit?!

Így aztán minden ember, akit lelepleztek, lajstromba vettek, föleskettek, egyedül érezte magát, és a magafajtáktól talán még jobban félt, mint a robotoktól, mert a robotok nem okvetlenül a titkospandúrság ügynökei, az emberek viszont mind egy szálig azok. Így vetett minket rabságba ez a gépszörny, sakkban tartva mindenkit mindenkivel, hiszen éppen sorstársaim rombolták szét az űrhajómat, és mint a pandúrtól hallottam, a többi űrhajóval is mindig ugyanígy tettek.

Pokol, poklok ördöge! – gondoltam, reszketve a haragtól. És nem elég, hogy mindenkit árulásra kényszerített, nem elég, hogy maga az Ügyosztály küldött neki egyre több áldozatot, még a legjobb minőségű, rozsdamentes fölszereléssel is a Földön látták el a poroszlóit! Van-e még egyáltalán robot ebben a vasba börtönzött seregben? Úgy véltem, egy sincs már. Megértettem azt is, miért üldözik ilyen elvakultan az embereket. Ők is emberek lévén nekik, neofita remekeknek, robotabbnak kell lenniük a robotoknál. Ezért csöpögött a gyűlölet az ügyvédemből. Ezért próbált aljasul feladni az az ember, akit elsőnek lepleztem le. Ó, a kapcsolók és tekercsek minő démoni gonoszsága, minő elektronikus stratégia!

A titok feltárásával semmire sem jutnék; a Kalkulátor parancsára nyomban tömlöcbe vetnének – túl régóta beivódott már a fegyelem az emberekbe, túl régóta színlelik az engedelmességet és a ragaszkodást ahhoz a villanybelzebúbhoz, hiszen még a normális beszédet is elfelejtették!

Mit tegyek hát? Lopóddzak be a palotába? Őrült vállalkozás. De mi más van hátra? Fantasztikus ügy ez: a város, körülötte temetőkkel, ahol rozsdás roncsokként hevernek a Kalkulátor seregei, ő pedig tovább kormányoz, erősebb, mint valaha, és magabiztos, mert a Föld egyre újabb és újabb csapatokat küldött neki – sátáni csel! Minél tovább rágódtam ezen, annál világosabban láttam, hogy ha rájöttem is a titokra, amint kétségkívül már előttem is sokunk rájött, ez fikarcnyit sem változtat a helyzeten. Egymagában egyikőnk sem tehet semmit, kénytelen egy másikhoz fordulni, megbízván benne, és ez rögtön maga után vonja az árulást, mert az áruló nyilván előléptetésre számít, be akar férkőzni a gép kegyeibe. Szent Elektríciusra! – gondoltam. – Bizony lángelme ő… És amint így tépelődtem, észrevettem, hogy már én is kezdem kissé archaizálni a mondatszerkesztést és a nyelvtant, én is elkaptam ezt a járványt, kezdem természetesnek látni a vasbödönök küllemét, az emberi arcot pedig meztelennek, csúnyának, illetlennek… takonyszerűnek. Nagy Isten, megtébolyodom – rémültem meg –, és a többiek már biztosan rég őrültek… Segítség!

Komor gondolatokon rágódtam egész éjjel, aztán délelőtt elmentem a belvárosi áruházba, megvettem harminc denáriusért a legélesebb baltát, amit csak árultak, alkonyatkor pedig belopóztam a Kalkulátor palotájának nagy kertjébe. Itt, a bokrok közé rejtőzve, harapófogóval és csavarhúzóval lehántottam vaspáncélomat, és lábujjhegyen, mezítláb, nesztelenül felkapaszkodtam az ereszcsatornán az emeletre. Az ablak nyitva volt. A folyosón hangosan csörömpölve fel-alá járt az őr. Mikor háttal állt, a folyosó túloldalán, beugrottam, fürgén odaszaladtam a legközelebbi ajtóhoz, és besurrantam – senki sem vett észre.

Ugyanabba a nagy terembe jutottam, ahol a Kalkulátor szólt hozzám. Sötét volt. Széthúztam a fekete függönyt, és megpillantottam a Kalkulátor óriási, mennyezetig érő falát, rajta a szemekként világító kijelzőkkel. Oldalán fehér rés látszott. Egy nyitva felejtett ajtó. Lábujjhegyen odaosontam, és elakadt a lélegzetem.

A Kalkulátor belseje olyan volt, mint egy másodosztályú hotel kisebbfajta szobája. Hátul közepes méretű, félig nyitott páncélszekrény állt, a kulcscsomó a zárban. A papírokkal borított íróasztal mögött egy aszott képű, öregecske férfi ült szürke öltönyben, buggyos könyökvédőben, amilyet a irodisták használnak, és írt; nyomtatott adatlapok oldalait töltötte ki egymás után. Könyökénél egy pohár tea gőzölgött. Egy kistányéron néhány keksz volt. Lábujjhegyen bementem, és becsuktam magam után az ajtót. Nem nyikorgott.

– Pssszt! – szisszentem rá, két kézzel fölemelve a baltát.

Az öreg összerezzent, és felnézett; a balta csillanásától halálra rémült. Arca eltorzult, székéből térdre zuhant.

– Ne! – jajdult fel. – Ne!!!

– Ha kiabálsz, véged – mondtam. – Ki vagy te?

– He… Heptagóniusz Argusson, kegyelmességed.

– Nem vagyok kegyelmesség. Tichy úrnak fogsz szólítani, világos?!

– Igenis! Igen! Igen!

– Hol van a Kalkulátor?

– U… uram…

– Nem létezik semmiféle Kalkulátor, igaz?!

– Igenis! De én ezt a parancsot kaptam!

– Na tessék… És kitől, ha szabad tudnom?

Egész testében reszketett. Karjait könyörögve fölemelte.

– Ebből baj lesz… – nyöszörögte. – Irgalmazzon! Ne kényszerítsen, kegyelme… bocsánat, Tichy úr! Én… én csak hivatalnok vagyok a VI. fizetési osztályból…

– No lám, mit hallok? És a Kalkulátor? A robotok?

– Tichy úr, könyörüljön rajtam! Elmondom a teljes igazságot! A főnökünk… ő szervezte meg az egészet. Azért kellett, hogy hiteleket kapjunk… hogy a tevékenységünket kibővíthessük, hogy növeljük a… ööö… az operatív együttműködést… és hogy felmérjük az embereink alkalmasságát, de a legfontosabbak a hitelek voltak…

– Szóval, ez az egész csak színjáték volt? Minden?!

– Nem tudom! Esküszöm! Amióta én itt vagyok, nem változott semmi. Nehogy azt higgye… Nem én parancsolok itt, isten őrizz! Az én dolgom csak a személyi adatlapok kitöltése. Azt kellett volna felmérni, hogy… hogy az embereink megtörnek-e, ha az ellenség kezére jutnak, ha az életük forog kockán… vagy készek-e a halálra.

– És miért nem tért senki vissza a Földre?

– Mert… mert mindenki áruló lett, Tichy úr… egész mostanáig még senki sem mondta, hogy ő hajlandó meghalni a Moslék ügyéért… jaj, bocsánat, a mi ügyünkért, azt akartam mondani, csak az embernek már úgy rájár a szája… Értsen meg, uram, tizenegy éve gürcölök itt, egy év múlva nyugdíjba mehetek, nekem családom van, Tichy úr, könyörgök…

– Pofa be!!! – förmedtem rá. – Még nyugdíjra számítasz, te bitang, majd adok én neked nyugdíjat!

Fölemeltem a baltát. A hivatalnoknak kiguvadt a szeme; a lábaimhoz próbált kúszni.

Mondtam neki, hogy álljon fel. Láttam, hogy a páncélszekrényen van egy kis, rácsos szellőzőablak, hát bezártam őt oda.

– De aztán kuss! Meg ne próbálj dörömbölni vagy jeleket adni, te gazember, mert csépkaszabló!!!

A többi már gyerekjáték volt. Az éjszakát nem valami kellemesen töltöttem: az aktákat olvasgattam – csupa káderlap, feljelentő levél, titkospandúri jelentés, külön dosszié a bolygó minden lakosáról. Az íróasztalon ágyaztam meg magamnak a legtitkosabb iratokból, mert nem volt min aludnom. Reggel bekapcsoltam a mikrofont, és mint Kalkulátor, kiadtam a parancsot, hogy az egész lakosság gyülekezzék a palotatéren. Mindenki hozzon magával harapófogót és csavarhúzót. Amikor felsorakoztak mint gigászi vas sakkfigurák, elrendeltem, hogy kölcsönösen csavarozzák le egymás fejét, mert Szent Elektrícius álmomban ezt parancsolta. Tizenegykor kezdtek előbukkanni az első emberi fejek, általános tumultus és káosz tört ki. „Árulás! Árulás!” – kiáltások röpködtek, de néhány perc múlva, mikor az utolsó vasfazék is csörömpölve a kövezetre zuhant, egyetlen örömrivalgássá változtak át. Ekkor megmutatkoztam a saját alakomban, és javasoltam, hogy vezetésem alatt lássanak munkához – nagy űrhajót akartam ugyanis építeni a helyi nyersanyagokból és alkatrészekből. De kiderült, hogy a palota pincéiben számos űrhajó van, teli tartállyal, útra készen. Indulás előtt kiengedtem a páncélszekrényből Argussont, de nem vettem föl a hajómra, és mindenkinek megtiltottam, hogy magával vigye. Azt mondtam, én mindenről tájékoztatom a főnökét, és ez alkalommal azt is kifejtem majd neki, szintén igen részletesen és színesen, hogy mi a véleményem róla.

Így végződött egyik legrendkívülibb kalandom és utazásom. Bármily sok fáradozással és szenvedéssel járt, örültem a dolgok ilyetén fordulatának, mert helyreállt az űrcsibészek által megingatott hitem a gépagyak eredendő becsületességében. Mégis vigasztaló tudat, hogy csak az ember tud gazember lenni.

TIZENKETTEDIK UTAZÁS

Talán egyetlen utazásomon sem leselkedtek rám olyan iszonytató veszélyek, mint amikor Amaurópiába repültem, a Küklopsz csillaghalmaz bolygójára. Ottani élményeimet Tarantoga professzornak köszönhetem. Ez a tudós asztrozoológus nem csak híres kutató, hanem, mint mindenki tudja, szabad óráiban találmányokon barkácsol. Az ő találmánya többek között a kínos emlékeket felidéző folyadék, a bankjegy a fekvő nyolcassal, mely a végtelenül nagy pénzösszeget ábrázolja, a ködszínezés három módszere, melyek jóvoltából a ködök szemgyönyörködtető színekben pompáznak, továbbá egy különleges por, amellyel be lehet hinteni a felhőket, majd formázóedényekbe gyömöszölni, minek folytán tartós, szolid formát nyernek. Az ő műve a gyermekenergia-hasznosító készülék is – ezzel végre áldásosan működtetni lehet a lurkók amúgy kárba vesző energiáját, akik, mint ismeretes, egy percig sem képesek nyugton maradni.

Ez utóbbi eszköz nagyon elmés rendszer: a lakás különböző helyein rudak, kockák és fogantyúk állnak ki a falból, a gyerekek játék közben folyton rángatják, lökdösik és taszigálják ezeket, miáltal akaratlanul vizet szivattyúznak, kimossák a szennyest, krumplit pucolnak, áramot fejlesztenek, meg más hasznos dolgokat csinálnak. A professzor, szívén viselve a kisdedek sorsát, akiket szüleik olykor magukra hagynak a lakásban, feltalálta a nem gyulladó gyufát is, a Földön már tömegesen gyártják ezt az áldásos óveszközt.

Egy szép napon a professzor megmutatta nekem a legújabb találmányát. Első pillantásra úgy rémlett, kerek vaskályhát látok, s Tarantoga elárulta, hogy valóban egy ilyet használt alapanyagnak.

– Amit itt látsz, kedves Ijon, a testet öltött örök emberi vágyálom – közölte –, éspedig az időnyújtó, vagy ha úgy tetszik, időlassító. Lehetővé teszi, hogy tetszés szerint meghosszabbítsuk az életet. Belsejében egyetlen perc nagyjából két hónapig tart, ha számításaim nem csalnak. Nincs kedved kipróbálni?

Mindig is kíváncsi voltam a műszaki újdonságokra, hát örömmel bólintottam, és bemásztam a gépbe. Mihelyt lecsücsültem, a professzor rám csapta az ajtót. A csapódástól felszállt a kályha falain maradt korom, és csípte az orromat, úgyhogy nagyot tüsszentettem. A professzor ebben a pillanatban kapcsolta be az áramot. Az időlassulás folytán tüsszentésem öt teljes napig tartott, és amikor Tarantoga kinyitotta a gépet, én ott hevertem félájultan a kimerültségtől. Elcsodálkozott, és nyugtalanul méregetett, de miután megtudta, mi történt, nyájasan elmosolyodott, és megvigasztalt.

– Katonadolog! Hiszen a valóságban csak négy másodperc telt el az órámon. No, mit szólsz a találmányomhoz, Ijon?

– Hát, hogy őszinte legyek, még nem tökéletes… noha persze figyelemre méltó – rebegtem, mikor sikerült lélegzethez jutnom.

A jeles professzor kissé elszomorodott, de aztán nagylelkűen nekem ajándékozta a gépet, elmagyarázva, hogy gyorsítani éppúgy lehet vele az időt, mint lassítani. Mivel még kissé ziháltam, egyelőre nem óhajtottam kipróbálni a másik lehetőséget, inkább hálásan megköszöntem az ajándékot, és hazavittem. Az igazat megvallva nem tudtam, mihez kezdjek vele; fölvittem a rakétagarázsom padlására, és ott álldogált vagy fél évig.

Híres AszfrozooZógiójának nyolcadik kötetén munkálkodva a professzor tüzetesen áttanulmányozta mindazt a forrásanyagot, amely az Amaurópián élő lényekről szól. Ekkor támadt az az ötlete, hogy remekül ki lehetne rajtuk próbálni az időnyújtót (és egyben gyorsítót).

Mikor ezt a tervét elmesélte nekem, úgy föllelkesedtem, hogy három hét alatt megraktam űrhajómat élelemmel és üzemanyaggal, majd térképeket vettem magamhoz, mert a Galaktikának ezt a vidékét alig ismertem. Fölpakoltam a gépet a fedélzetre, és haladéktalanul útnak indultam. Sietségem annál is érthetőbb volt, mivel az utazás az Amaurópiára körülbelül harminc évig tart. Hogy ezalatt mit csináltam, arról talán majd máshol írok. Most csak egyet említek a jelentősebb furcsaságok közül: a Galaktika magja táján (mellesleg ez szörnyen poros vidék, kozmoszszerte párját ritkítja) találkoztam egy csillagközi nomád törzzsel, a vigontokkal.

E szerencsétleneknek egyáltalán nincs hazájuk. Hogy finoman fejezzem ki magam, hallatlanul fantáziadús lények, mert mindegyikük egészen mást mesélt nekem a törzs történetéről. Később aztán hallottam, hogy egyszerűen nyakára hágtak a bolygójuknak: kapzsiságukban rablómód bányászták és exportálták ásványkincseiket. Úgy feltúrták és kirámolták az égitest belsejét, hogy teljesen kiürült, a végén csak egy nagy gödör maradt belőle, és egy napon szétesett a lábuk alatt. Igaz, mások azt állítják, a vigontok egy szesztúrán annyira berúgtak, hogy egyszerűen eltévedtek, és nem találtak haza. Nem tudni, mi történt valójában, de annyi tény, hogy ezeket a csillagnomádokat senki sem látja szívesen; amikor az űrben vonulva érintenek egy bolygót, ott csakhamar kiderül, hogy valaminek lába kelt: hol egy kis levegő tűnt el, hol egy folyó száradt ki hirtelen, hol a szigetek száma nem akar stimmelni.

Az Ardenúrián egyszer állítólag egy egész földrészt meglovasítottak, még szerencse, hogy parlagon heverő, mert jeges kontinens volt. Folyton ajánlkoznak, hogy bérmunkát vállalnának, holdak tisztítását és pályaköszörülését, de nemigen akad, aki ilyen felelős munkákat rájuk bízna. A purdéik kövekkel dobálják az üstökösöket, korhadt meteorokon száguldoznak – egyszóval rengeteg baj van velük. Úgy gondoltam, fel kellene hagyniuk ezzel a tekergő életmóddal, hát kis időre megszakítva utazásomat, ügyködni kezdtem az érdekükben; nagyon eredményesen, mert sikerült alkalmi áron megszereznem egy még egészen használható holdat. Kicsit helyrepofozták, és hála jó kapcsolataimnak, bolygóvá léptették elő.

Levegője ugyan nem volt, de gyűjtést rendeztem; a környékbeli lakosok jó szívvel adakoztak, és azt látni kellett, milyen boldogan masíroztak be a derék vigontok a saját bolygójukra! Hálálkodásuknak nem volt se vége, se hossza. Szívélyesen elbúcsúztam tőlük, és továbbutaztam. Már csak hatkvintillió kilométer választott el az Amaurópiától; magam mögött hagyva utamnak ezt az utolsó szakaszát, megtaláltam a keresett bolygót (bár van ott annyi, mint a nyű), és megkezdtem a leszállást.

Egyszerre csak, amikor bekapcsoltam a féket, döbbenten tapasztaltam, hogy nem működik, és én szabadon zuhanok a bolygóra, akár egy kő. Kikukkantva a csapóajtón, látom ám, hogy fékeim egyszerűen nincsenek. Felháborodva gondoltam a hálátlan vigontokra, de az elmélkedésre nemigen volt időm, hiszen már a légkört szeltem át, és űrhajóm rubinvörösen felizzott – még egy perc, és elevenen elégek.

Szerencsére az utolsó pillanatban eszembe jutott az időnyújtó; gyorsan bekapcsoltam, s olyan lassúra állítottam az idő múlását, hogy a bolygóra zuhanásom három hétig tartott. Miután így kivágtam magam a bajból, körülnéztem, hová is kerültem.

Halványkék erdő övezte tágas tisztásra szálltam le űrhajómmal. A fák ágas-bogas koronái fölött smaragdzöld lények röpködtek és keringtek nagy sebességgel. Láttomra a lila bozótból szétrebbent egy kis csapat: bámulatosan ember formájú lények, csak zafírkék és csillogó a bőrük. Tudtam már róluk egyet-mást Tarantogától, most pedig elővettem űrhajós zsebkalauzomat, és abban további információkra leltem.

A bolygót emberszabású lények faja lakja – így hangzott a szöveg –, mikrokefáloknak hívják őket, és a fejlődés roppant alacsony szintjén leledzenek. A kapcsolat felvételi kísérletek nem jártak eredménnyel. Könyvecském láthatólag igazat mondott. A mikrokefálok négykézláb mászkáltak, imitt-amott lekuporodtak, gyakorlottan tetvészkedtek, s amikor feléjük közelítettem, smaragdzöld szemüket rám meregették, és összevissza makogtak. Értelemmel meg nem áldott, de jámbor és szelíd jószágoknak tűntek.

Két napig jártam a kék erdőt és a körülötte elterülő tágas, füves síkságot, majd visszatérve űrhajómhoz, lepihentem. Már ágyban fekve eszembe jutott az időgyorsító, és úgy döntöttem, beindítom néhány órára, aztán holnap megnézem, van-e bármi hatása. Nagy nehezen kicipeltem a hajóból, felállítottam a fák alatt, gyorsításra kapcsoltam, majd visszabújtam ágyamba, és édesdeden elaludtam.

Erélyes ráncigálás ébresztett föl. Amint kinyitottam a szemem, fölém hajló mikrokefálok arcát láttam, akik már két lábon járva, zajosan társalogtak, és nagy érdeklődéssel mozgatták a karjaimat, mikor pedig ellenkezni próbáltam, majdhogy ki nem szakították őket. A legnagyobbik, egy lila óriás, erőszakkal kinyitotta a számat, és ujjait bedugva megszámolta a fogaimat.

Hasztalanul kapálóztam, kicipeltek a tisztásra, és az űrhajó tatjához kötöztek. Onnan kellett végignéznem, amint a mikrokefálok kihordják a hajómból, amit csak bírnak; a nagyobb holmikat, mert nem fértek ki a csapóajtón, előbb kövekkel darabokra zúzták. Egyszerre csak kőzápor zúdult az űrhajóra és a körülötte nyüzsgő mikrokefálokra, az egyik kő pedig éppen engem talált kupán. Megkötözött helyzetemben nem tudtam arrafelé nézni, ahonnan a kövek repültek. Csak a harci lármát hallottam. A mikrokefálok, akik megkötöztek, végül futásban kerestek menedéket. Előrohantak az ellenfeleik, megszabadítottak kötelékeimtől, és nagy tiszteletadás közepette, vállukon vittek be az erdő mélyébe.

Egy terebélyes fa alatt állt meg a menet. Az ágakról liánokkal felkötözött, légi kunyhóféle lógott, rajta kis ablakkal. Ezen az ablakon át begyömöszöltek, míg a fa köré gyűlt tömeg térdre borult, és imaféléket gajdolt. Mikrokefálok menetei járultak elém, virágokat és gyümölcsöket áldozva. A következő napokban általános kultusz tárgyát képeztem, a papok arckifejezésemből jósolták meg a jövőt, és amikor vészterhesnek találták, olyan sűrű tömjénfüstbe borítottak, hogy kis híján megfulladtam. Szerencsére az égő áldozatok bemutatása közben egy pap hintáztatta a kápolnát, amelyben ültem, így időről időre némi levegőhöz jutottam.

A negyedik napon tisztelőimre rátámadt egy bunkókkal fölfegyverzett mikrokefál csapat, élén azzal az óriással, aki a fogaimat számolta. A harcok folyamán hol az egyik, hol a másik fél kezére kerültem, így felváltva imádtak vagy sanyargattak. Az ütközet a támadók győzelmével végződött, akiknek vezére ez a Glisztolot nevű óriás volt. Diadalmenetben vonultak a táborukba, a menetben én is részt vettem, egy magas póznához kötözve, melyet a vezér rokonai cipeltek. Ez hagyománnyá vált, és attól kezdve amolyan zászlóféle lettem, amelyet minden hadjáratukba magukkal vittek. Terhes tisztség volt ez, de kiváltságokkal is járt.

Mihelyt kissé megtanultam a mikrokefál nyelvet, magyarázni kezdtem Glisztolotnak, hogy ő és alattvalói nekem köszönhetik ily gyors fejlődésüket. Elég nehezen ment, de azt hiszem, már kezdett valamit kapiskálni, mikor sajnos megmérgezte az unokaöccse, Odlopez. Az új vezér egyesítette az addig háborúskodó erdei és mezei mikrokefálokat, feleségül véve Masztozimazát, az erdeiek papnőjét.

Amikor az esküvői lakomán meglátott (étekkóstoló voltam – ezt a hivatalt Odlopez vezette be), Masztozimaza felsikkantott: „De szép fehérke vagy!” Balsejtelmeim támadtak, és csakhamar be is igazolódtak. Masztozimaza a férjét álmában megfojtotta, és morganatikus házasságra lépett velem. Ezúttal neki próbáltam elmagyarázni a mikrokefáloknak tett szolgálataimat, de biztos félreértett, mert első szavaim után felvijjogott: „Ahá, szóval már eleged van belőlem!”, aztán hosszan kellett békítgetnem.

A következő palotaforradalom során Masztozimaza elhunyt, nekem pedig sikerült az ablakon kiszöknöm. Frigyünkből csak az állami lobogó fehér-lila színe maradt meg. Szökésem után megtaláltam az erdei tisztást, ahol a gyorsítót hagytam, és ki akartam kapcsolni, de eszembe jutott, hogy okosabb lesz várni egy kicsit, amíg a mikrokefálok demokratikusabb civilizációt alakítanak ki.

Egy ideig az erdőben laktam, gyökereken éltem, és csak éjszakánként surrantam a tábor közelébe, amely hamar átalakult cölöpfallal övezett várossá.

A mikrokefál parasztok a földet művelték, a városbeliek meg ki-kitámadtak rájuk, feleségeiket megerőszakolták, őket magukat meggyilkolták, kirabolták. Ebből gyorsan kialakult a kereskedelem. Közben megszilárdultak a vallásos hiedelmek is, a szertartások napról napra gazdagodtak. Nagy bánatomra a mikrokefálok bevonszolták űrhajómat a tisztásról a városba, és elhelyezték a főtér közepén mint bálványt, majd ezt a helyet fallal és őrökkel vették körül. A parasztok néhányszor összefogtak, betörtek Lilavárba (így hívták a várost), és egyesült erővel porig rombolták, de mindahányszor nagyon fürge újjáépítés következett.

E háborúknak Marcepán király vetett véget, aki fölperzselte a falvakat, szétfűrészeltette az erdőket és a parasztokat, az életben maradottakat pedig hadifoglyokként letelepítette a város körüli földeken. Nem volt már hol bujkálnom, hát beköltöztem Lilavárba. Ismeretségeim jóvoltából (a palotaszemélyzet Masztozimaza idejéből ismert) elnyertem a trónmasszőri állást. Marcepán megkedvelt, és rám ruházta az állami segédhóhéri méltóságot, főtortúrászi rangban. Kétségbeesésemben elmentem a tisztásra, ahol a gyorsító működött, és maximális sebességre állítottam. Nem is hiába: Marcepán még aznap éjjel holtra zabálta magát, és Kék Trimon, a hadsereg parancsnoka került a trónra. Bevezette a hivatalnoki ranglétrát, az adózást és a kényszertoborzást a hadseregbe. A katonai szolgálattól bőröm színe mentett meg. Albinónak nyilvánítottak, és mint ilyennek, nem volt jogom belépni a királyi székvárosba. A rabszolgák között éltem, akik Sápadt Ijonnak neveztek.

Hirdetni kezdtem az általános egyenlőséget, és elmagyaráztam szerepemet a mikrokefálok társadalmi fejlődésében. Csakhamar körém gyűlt e tanítás számos híve, masinisztáknak nevezték őket. Forrongások és zavargások törtek ki, ezeket Kék Trimon gárdája vérbe fojtotta. A masinizmust betiltották, agyoncsiklandozás járt érte.

Többször is el kellett szöknöm a városból, hogy a halastavakban keressek menedéket, híveimet pedig kegyetlenül üldözték. Aztán egyre több magas állású személy kezdett az előadásaimra járogatni, persze inkognitóban. Mikor Trimon tragikus hirtelenséggel elhunyt, mert szórakozottságból elfelejtett lélegzetet venni, Óvatos Karagáz vette át a hatalmat. Ő tanításom híve volt, és államvallás rangjára emelte. A Masina Gyámola címet kaptam, és pompás rezidenciát a királyi udvar közelében. Rengeteg dolgom volt, és magam sem tudom, hogyan történt, hogy az alám rendelt papok égi származásom tézisét kezdték hirdetni. Hiába próbáltam erről lebeszélni őket. Ekkortájt lépett színre az Antimasiniszták szektája, akik azt hirdették, hogy a mikrokefálok természetes módon fejlődnek, én pedig egy szökött rabszolga vagyok, aki mésszel fehérre kente magát, és fondorlatos módon butítja a népet.

A szekta vezetőit elfogták, és a király elrendelte, hogy én mint a Masina Gyámola ítéljem halálra őket. Nem látván más kiutat, elszöktem a palota ablakán át, és egy ideig a városi halastavakban bujkáltam. Egy napon hírét vettem, hogy a papok Sápadt Ijon mennybemenetelét hirdetik, aki betöltvén bolygói küldetését, visszatért isteni szüleihez. Elmentem Lilavárba, hogy ezt helyreigazítsam, de a képmásaim előtt térdeplő tömeg már az első szavak után meg akart kövezni. A papi őrség mentett meg, de csak azért, hogy mint álprófétát és istenkáromlót tömlöcbe vessen. Három napig súroltak és vakartak, hogy ledörgöljék rólam a vélt fehér festéket, amelynek segítségével – így szólt a vád – a mennybe ment Sápadtnak akartam kiadni magam. Mivel sehogy sem kékültem, kínvallatásra készülődtek. E kutyaszorítóból egy őr mentett ki, becsempészve hozzám némi kék festéket. Rohantam az erdőbe, ahol a gyorsító állt, és hosszas barkácsolással feltuningoltam, remélve, hogy így siettetem egy rendes civilizáció eljövetelét, majd két hétre elbújtam a városi halastavakban.

Amikor kikiáltották a köztársaságot, az inflációt, az amnesztiát és a rendek egyenlőségét, visszatértem a fővárosba. Az utcasarkokon már személyi iratokat követeltek, és mivel ilyesmim nem volt, letartóztattak csavargásért. Szabadulásom után, hogy valamiből megéljek, hivatalsegéd lettem a Felvilágosodásügyi Minisztériumban. A minisztériumi irodák néha naponta kétszer is gazdát cseréltek, és mivel minden új kormány azzal kezdte uralmát, hogy hatályon kívül helyezte elődje rendeleteit, és újakat adott ki, folyton szaladgálnom kellett a körlevelekkel. Végül feltört a lábam, és beadtam a lemondásomat, de nem fogadták el, mert éppen hadiállapot volt. Miután túléltem a köztársaságot, két direktóriumot, a felvilágosult monarchia restaurációját, Mennydörög tábornok tekintélyuralmi rezsimjét és hazaárulóként való lefejeztetését, türelmemet veszítettem a civilizáció lassú fejlődése miatt, és újfent megbütyköltem a készüléket, olyan erélyesen, hogy eltörött benne egy csavar. Ezen nem izgattam magam, ámde pár nap múlva észrevettem, hogy különös dolgok történnek.

A nap nyugaton kelt fel, a temetőből különféle zajok hallatszottak, itt-ott halottak kószáltak, és állapotuk percről percre javult, a felnőttek szemlátomást zsugorodtak, a kisgyerekek pedig eltűntek valahol.

Visszatért Mennydörög tábornok uralma, a felvilágosult monarchia, a direktórium, végül a köztársaság. Mikor saját szememmel láttam, hogy Karagáz király temetési menete hátrál, mint a rák, majd a király három nap múlva leszáll a katafalkról, és balzsamtalanítják, rájöttem, hogy bizonyára elrontottam a gépet, és az idő most visszafelé folyik. A legrosszabb az volt, hogy magamon is a fiatalodás jeleit észleltem. Úgy gondoltam, várok, amíg I. Karagáz feltámad, és én megint Nagy Masiniszta leszek, mert akkori befolyásos helyzetemet kihasználva, könnyen hozzáférhetek halványként szolgáló űrhajómhoz.

Csakhogy a változások riasztóan felgyorsultak; aggódtam, hogy megérem-e a kellő pillanatot. Mindennap megálltam az udvaron egy fa előtt, és krétával vonalat húztam a fejem búbjánál – szörnyű gyorsan zsugorodtam. Mikor Karagáz oldalán a Masina Gyámola lettem, maximum kilencévesnek látszottam, pedig még élelmet is kellett gyűjtenem az útra. Éjszakánként cipeltem az űrhajóhoz, nagyokat nyögve, mert egyre gyöngébb lettem. Legnagyobb rémületemre észrevettem, hogy amikor nincs dolgom a palotában, minden vágyam ugróiskolát játszani.

Mikor járművem már útra készen állt, kora hajnalban belemásztam, és fel akartam nyúlni a rajtfogantyúhoz – de túl magasan volt. Föl kellett állnom egy székre, csak úgy sikerült meghúznom. Káromkodni akartam, s döbbenten vettem észre, hogy már csak gőgicsélek. A rajt pillanatában még totyogtam, de az impulzus nyilván még hatott egy ideig, mert a bolygó elhagyása után, mikor korongja már csak fehéres foltként derengett a messzeségben, alig bírtam négykézláb elmászni a tejesüveghez, melyet előrelátóan odakészítettem. Így kellett táplálkoznom hat teljes hónapon át.

Az utazás Amaurópiáig, mint az elején mondottam, úgy harminc évig tart, ezért amikor hazaértem a Földre, küllemem nem riasztotta meg barátaimat. Csak azt sajnálom, hogy nincs semmi tehetségem fantasztikus mesék kitalálásához, mert akkor most nem kellene bujkálnom Tarantoga elől, nehogy megsértődjön – költenék valami mesét, amelyben megdicsőül, mint lángeszű feltaláló.

TIZENHARMADIK UTAZÁS

Vegyes érzelmekkel vágok bele annak az utazásomnak a leírásába, mely többet adott nekem, mint amit valaha is remélhettem volna. Célom, amikor a Földről elindultam, az volt, hogy eljussak Tündeménybe, a Rák csillagkép mérhetetlenül távoli bolygójára, mely világűr-szerte arról híres, hogy a Kozmosz egyik legkiválóbb személyiségét, Vajha Mestert adta nekünk. Ezt a jeles bölcset valójában nem így hívják, én mégis így nevezem, mert igazi nevét semmilyen földi nyelven nem lehet visszaadni. Tündeményben a születő gyermek mindjárt rengeteg sok címet és kitüntetést kap a nevével együtt, amely a mi fogalmaink szerint elviselhetetlenül hosszú.

Mikor annak idején a világra jött, Vajha Mesternek Gridipidagititositipopokarturtegwauanatopocotuototam lett a neve. Címei közé tartozott A Létezés Színarany Támasza, A Tökéletes Szelídség Doktora, A Posszibilitatív Mindenoldalúság Fényessége etc, etc. Amint felserdült, és tudását gyarapította, évről évre elvettek tőle egy-egy címet és nevének egy-egy részecskéjét, mivel pedig rendkívüli képességeket árult el, már élete harmincharmadik évében megfosztották utolsó kitüntetésétől, két év múlva pedig már egyáltalán nem volt semmilyen címe, s nevét a tündeményi ábécének az az egyetlen, méghozzá néma betűje írta le, melynek jelentése „égi lehelet” – ez amolyan elfojtott sóhaj, mely a mérhetetlen tiszteletből és gyönyörűségből fakad.

Az Olvasó most már bizonyára megérti, miért nevezem ezt a bölcset Vajha Mesternek. E kiváló férfiú, akit a Kozmosz Jótevőjének neveznek, egész életét különféle galaktikus törzsek boldogításának szentelte, és e szüntelen fáradozásában megalkotta az óhajok teljesítésének tudományát, melyet a Pótlékok Általános Elméletének is mondanak. Ebből ered, mint az közismert, tevékenységének maga adta meghatározása; mint tudják, pótétának nevezi magát.

Első ízben az Európa bolygón találkoztam Vajha Mester tevékenységének áldásaival. Ez a bolygó, mióta a világ világ, fortyogott a savaktól, a gyűlölettől és lakosai kölcsönös acsarkodásától. Testvér irigyelte ott a testvért, tanítvány gyűlölte oktatóját, beosztott a felettesét. Ám amikor én odakeveredtem, rögtön feltűnt nekem, hogy ellentétben e planéta rabiátus hírével, a bolygóközösségnek kivétel nélkül minden tagjából csak úgy árad a közhatályú nyájasság és a gyöngéd szeretet egymás irányában. Természetesen igyekeztem kipuhatolni, mi lehet emez épületes változás forrása.

Egyszer, a főváros utcáin sétálva egy odavalósi ismerősömmel, észrevettem, hogy sok kirakatban láthatók életnagyságú fejek tartókra helyezve, mintha kalapok volnának, meg nagy bábuk, melyek Európia lakosainak szakasztott másai. Kérdésemre ismerősöm elmagyarázta, hogy ezek a rühelléscsillapítók. Aki ellenszenvvel vagy előítélettel viseltetik valaki iránt, bemegy egy ilyen boltba, és megrendeli a kiszemelt illető élethű mását, hogy azután otthonának meghitt falai között kedvére elbánhasson vele. A tehetősebbeknek egész bábura is telik, a szegényebbek kénytelenek beérni a fejek sanyargatásával.

A társadalomtechnika e vívmányát, melyről addig még sosem hallottam, a Szabad Cselekvés Pótlékának nevezték. Rögtön kíváncsi lettem az alkotójára, és kiderült, hogy Vajha Mester az.

Később, más planétákon időzve, megint alkalmam volt találkozni működésének üdvös nyomaival. Árgyélia bolygón például élt egy jeles csillagász, aki azt hirdette, hogy a bolygó forog a tengelye körül. Tézise ellentétes volt az árgyélok hiedelmével, miszerint bolygójuk mozdulatlanul áll a Világmindenség középpontjában. A papi kollégium bíróság elé citálta a csillagászt, és felszólította, hogy vonja vissza eretnek tanait. Mikor erre nem volt hajlandó, bűneitől megtisztító általános elégetésre ítélték. Vajha Mester, tudomást szerezvén a dologról, elrepült az Árgyéliára. Beszélgetett a papokkal és a tudóssal, ámde mindkét fél kötötte az ebet a karóhoz. Töprengésnek szentelvén egész éjszakáját, a bölcs rájött a helyes megoldásra, és nyomban meg is valósította. A bolygófék volt az. Segítségével megállították a bolygó forgását. A börtönben tartózkodó tudós az eget szemlélvén csakhamar észlelte a változást, ezért megtagadta korábbi állításait, és készségesen csatlakozott a dogmához, mely szerint az Árgyélia mozdulatlan. Így jött létre az Objektív Igazság Pótléka.

Szabad óráiban, társadalmi munka után, Vajha Mester másnemű kutatásokkal foglalkozott: megalkotta például azt a módszert, amellyel nagyon nagy távolságról is fölfedezhetők az értelmes lények bolygói. Ez a „posteriori kulcs” módszere – hallatlanul egyszerű, mint minden zseniális ötlet. Ha új csillag ragyog fel az égbolton ott, ahol addig nem volt csillag, az arról tanúskodik, hogy éppen szétrobban egy bolygó, melynek lakosai a civilizáció magas fokára hágtak, és fölfedezték az atomenergia felszabadításának mikéntjét. Vajha Mester lehetőleg elejét vette az ilyen eseményeknek, mégpedig úgy, hogy azon bolygók lakóit, amelyeken kimerülőben voltak a természetes fűtőanyagok, például a szén vagy a kőolaj, megtanította az elektromos angolnák tenyésztésére. Számos glóbuszon elterjedt ez a szokás, a Haladás Pótléka néven. Melyik űrhajós ne áradozna a hangulatos esti sétákról az Enteroptózián, ahol a sötétben andalgókat idomított angolna kíséri, kis villanykörtével a szájacskájában?

Ahogy teltek-múltak az évek, egyre jobban szerettem volna Vajha Mesterrel megismerkedni. Rájöttem azonban, hogy mielőtt találkoznék vele, derekasan neki kell látnom a tanulásnak, mert csak így emelkedhetem az ő szellemi magaslataira. E gondolat sugallatára elhatároztam, hogy az utazás teljes kilenc évét az önképzésnek szentelem, mégpedig a filozófia terén. Mielőtt a Földről elindultam, űrhajómat az orrától a tatjáig megtömtem könyvespolcokkal, melyek az emberi szellem legmagasztosabb gyümölcseinek terhe alatt roskadoztak. Jó hatszázmillió kilométerre távolodva anyacsillagomtól, mikor semmi sem zavarhatta többé nyugalmamat, nekikezdtem az olvasásnak. Tekintettel az anyag roppant terjedelmére, speciális tervet készítettem, mely abból állt, hogy az egyszer már átrágott könyvek véletlen újraolvasását elkerülendő, minden elolvasott könyvet kidobok a hajóból a csapóajtón át, aztán majd visszaútban összeszedegetem őket, addig hadd lebegjenek szabadon az űrben.

Nekiveselkedtem hát, és kétszáznyolcvan nap alatt elolvastam Anakszagorászt, Platónt és Plótinoszt, Origenészt és Tertullianust, átrágtam magam a skót Erigue-nán, Hrabanus mainzi és Hinkmar reimsi püspökön, elejétől a végéig elolvastam a corbai Ratramnust és Servatus Lupust, valamint Szent Ágostontól a De Vita Beata, De Civitate Dei és De Quantitate Animae című opuszokat. Ezután hozzáláttam Szent Tamáshoz, Szinéziosz és Neméziosz püspökhöz, majd következett a Pszeudoareopagita, Szent Bernát és Suarez. Szent Viktornál szünetet kellett tartanom, mert az a szokásom, hogy olvasás közben kenyérgalacsinokat gyúrok, és a rakéta már tele volt velük. Miután mindet kisöpörtem a világűrbe, becsuktam a csapóajtót, és visszatértem a tanuláshoz. A következő polcokat az újabb művek töltötték meg – volt belőlük hét és fél tonna, már kezdtem is félni, hogy nem lesz időm bebiflázni az egészet, de hamarosan rájöttem, hogy a motívumok ismétlődnek, csak más-más felfogásban. Amit az egyik szerző, képletesen szólva, a talpára állít, azt mások a feje tetejére állítják; így elég sok mindent kihagyhattam.

Következtek hát a misztikusok és a skolasztikusok, Hartmann, Gentile, Spinoza, Wundt, Malebranche, Herbart. Megismerkedtem az infinitizmussal, a Teremtő tökéletességével, az eleve elrendelt harmóniával és a monádokkal, nem győzve csodálkozni, hogy e bölcsek mindegyikének oly sok mondanivalója van az emberi lélekről, de mindegyik éppen az ellenkezőjét állítja annak, amit mások mondtak.

Mikor belemélyedtem az eleve elrendelt harmónia igazán élvezetes leírásába, veszélyes kaland szakította félbe elmém csiszolását. A delejes űrörvények vidékén jártam már, amelyek roppant erővel megmágneseznek minden vastárgyat. Ez történt topánom vasalt sarkával is, és úgy odatapadt az acélpadlóhoz, hogy egy lépést sem bírtam tenni az élelemszekrényke felé. Éhhalál fenyegetett, de még jókor észbe kaptam, hogy nálam van az Űrhajós Zsebtanácsadó, s ebből megtudtam, hogy ilyen helyzetben ki kell bújni a cipőből. Azután visszatértem a könyveimhez.

Mikor már vagy hatezer kötetet kitanultam, és tartalmukat úgy ismertem, mint a tenyeremet, a Tündeménytől még nyolctrillió kilométer választott el. Éppen nekigyürkőztem a következő polcnak, melyet a tiszta ész kritikája tölt meg, mikor erélyes kopogtatást hallottam. Meglepődve kaptam fel a fejem, hiszen egyedül voltam a rakétámban, és űrvendégekre nemigen számítottam. Ám a kopogtatást dörömbölés követte, és tompán behallatszott már egy hang is:

– Kinyitni! Halőrség!

Sietve eltekertem a csapóajtó kerekeit, és űrhajómba belépett három illető, tejútporlepte szkafanderben.

– Aha! Tetten értük a vizenyőt! – rikkantotta az első jövevény, a második pedig hozzátette:

– Hol a vize?

Mielőtt az álmélkodástól megdermedve válaszolni tudtam volna, a harmadik mondott nekik valamit, amitől kissé megenyhültek.

– Honnan jössz? – kérdezte az első.

– A Földről. És maguk kik?

– Pinta Szabad Halőrsége – harsogta, és átadott egy kitöltendő kérdőívet.

Elég volt egy pillantás a kérdőív rubrikáira, majd a minden mozdulatnál bugyborékoló lények szkafanderére, és máris rájöttem, hogy baj van: óvatlanul berepültem a Pinta és Panta ikerbolygók vidékére, holott minden űrhajóskönyv világosan megmondja, hogy ezeket nagy ívben el kell kerülni. Sajnos, már késő volt. Mialatt kitöltöttem a kérdőívet, a szkafanderes illetők módszeresen összeírták az űrhajómon lévő tárgyakat. Mikor fölfedeztek egy doboz olajos szardíniát, diadalordításban törtek ki, majd lepecsételték űrhajómat, és vontatókötélre vették. Próbáltam beszélgetésre bírni őket, de hiába. Észrevettem, hogy szkafanderük széles, lapos nyúlványban végződik, mintha a pintaiaknak lábak helyett halfarkuk lenne. Hamarosan megkezdtük a leereszkedést a bolygóra. Az egészet víz borította, ámbár nagyon sekély, mert a háztetők kiálltak belőle. Mikor a halőrök a repülőtéren levetették szkafanderüket, láttam, hogy nagyon hasonlítanak az emberekhez, csak furcsán kajlák és göcsörtösek a végtagjaik. Beültettek egy csónakfélébe, melyet az tett különlegessé, hogy a fenekén nagy lékek voltak, és a pereméig megtelt vízzel. Nyakig vízben, lassan hajóztunk a belváros felé. Megkérdeztem, nem volna-e jobb betömni a lékeket, és kimeregetni a vizet; aztán még más dolgokat is kérdeztem, de útitársaim egy mukkot sem válaszoltak, ellenben minden szavamat buzgón följegyezték.

Az utcákon a bolygó lakosai fejük búbjáig alámerülve gázoltak a vízben, csak időnként bukkantak fel lélegzetet venni. A nagyon szép házak üvegfalán be lehetett látni: a szobákban úgy fele magasságig víz hullámzott. Mikor járművünk megállt egy kereszteződésnél, az Öntözési Főhivatal feliratú épület előtt, a nyitott ablakokon át hallottam a tisztviselők bugyborékolását. A tereken karcsú halszobrok szökkentek az égnek, hínárkoszorúkkal ékesítve. Amint csónakunk ismét megállt egy percre (nagy volt a forgalom), a járókelők beszélgetéséből sikerült kivennem, hogy az imént lepleztek le épp itt a sarkon egy kémet, aki cifuldákat mányolt.

Aztán beeveztünk egy széles fasorba, melyet pompás halportrék díszítettek, meg tarka feliratok: „Éljen a vízi szabadság!”, „Uszonyvetve legyőzzük a szárazságot, vizenyők!” – a többit nem volt érkezésem elolvasni. Végül csónakunk kikötött egy gigászi felhőkarcolónál. Homlokzatát hínárfüzérek díszítették, a bejárat fölött smaragdzöld tábla hirdette: Szabad Vízi Halőrség. A lifttel, amely kis akváriumra hasonlított, fölmentünk a tizenhatodik emeletre. Bevezettek egy irodába, melyben a víz szintje az íróasztal fölé ért, és rám parancsoltak, hogy várjak. Az egész szoba gyönyörű smaragdpikkelyekkel volt kitapétázva.

Gondolatban felkészültem, hogy szabatos választ adjak a kérdésekre, honnan kerültem ide, és hová szándékozom menni, ám ezt senki sem kérdezte tőlem. Kihallgatóm, egy alacsony termetű halnok, betapicskolt az irodába, szigorúan végigmért, majd lábujjhegyre állt, és száját a víz fölé emelve, vallatóra fogott:

– Mikor kezdted bűnös tevékenységedet? Mennyit kaptál érte? Kik a cinkosaid?

Azt feleltem, hogy biz’ isten nem vagyok kém; elmagyaráztam azt is, hogy milyen körülmények sodortak a bolygójukra. De midőn leszögeztem, hogy merő véletlenségből vagyok a Pintán, kihallgatom felkacagott, és azt mondta, valami okosabbat kell kitalálnom. Aztán belemerült a jegyzőkönyvek tanulmányozásába, időnként egy-egy kérdést vakkantva felém. Nagyon nehezen ment neki a dolog, mert minduntalan fel kellett állnia, hogy lélegzetet vegyen, egyszer pedig torkára szaladt a víz, és hosszasan cikákolt. Később megfigyeltem, hogy ez igen gyakran megesik a pintaiakkal.

A halnok aztán megpróbált szelíden rábeszélni, hogy vallják be mindent, de mikor én egyre csak azt válaszoltam, hogy ártatlan vagyok, hirtelen felugrott, és a szardíniásdobozra mutatva rám förmedt:

– És ez mit jelent?

– Semmit – feleltem csodálkozva.

– No, majd kiderül… Elvezetni ezt a provokátort! – kiáltotta.

Ezzel véget ért a kihallgatásom.

Bezártak egy helyiségbe, amely teljesen száraz volt. Ennek nagyon megörültem, mert a vízben ázás már ugyancsak elgyötört. A kis szobában rajtam kívül hét pintai volt, nagyon barátságosan fogadtak, és mint külföldinek helyet szorítottak nekem a padon. Tőlük tudtam meg, hogy az űrhajómon talált olajos szardínia az ő törvényeik szerint a legmagasztosabb pintai eszmények szörnyű megsértése, úgynevezett „bűnös célzással”. Kérdeztem, milyen célzásról van szó, ezt azonban nem tudták, vagy (úgy tűnt) inkább nem akarták megmondani. Látván, hogy ilyen irányú kérdéseim kínosak nekik, elhallgattam. Annyit még megtudtam tőlük, hogy az olyasfajta helyiségek, amilyenben vagyunk, az egyedüli víztelen helyek az egész bolygón. Kérdeztem, hogy történelmük folyamán mindig vízben tartózkodtak-e, mire azt felelték, hogy a Pintán valaha sok kontinens, kevés tenger és rengeteg undorító, száraz hely volt.

A bolygón Csobogi Halfonz, a Nagy Vizenyő uralkodott. Három hónapig tartottak a szárazzárkában, ezalatt tizennyolc különböző bizottság vizsgált meg. Felírták maguknak, milyen formájú a párafolt a tükrön, miután ráleheltettek, megszámolták, hány csepp víz csöpög le rólam vízbe mártás után, és halfarkat csatoltak rám. El kellett mesélnem a szakértőknek az álmaimat is, ezeket rögtön osztályozták, és besorolták a büntető törvénykönyv cikkelyei szerint. Ősz felé a bűnösségem bizonyítékai már nyolcvan nagy kötetet tettek ki, a tárgyi bizonyítékok pedig három szekrényt töltöttek meg a pikkelytapétás irodában. A végén mindent beismertem, amivel vádoltak, kiváltképp azt, hogy átfúrtam a kondritokat, és több rendbeli cifuldamányolást végeztem a Panta javára. A mai napig sem tudom, hogy ez mit jelentett. Tekintettel az enyhítő körülményekre, jelesül arra, hogy bamba tudatlanságban éltem a víz alatti élet áldásait és Csobogi Halfonz Nagy Vizenyő közelgő névnapját illetően, mérsékelt büntetést szabtak ki rám: kétévi szabad szobrászást hat hónapra vízben felfüggesztve, majd szabadlábra helyeztek.

Elhatároztam, hogy e fél év alatt legalább kényelmesen éldegélek a Pintán, és mivel hotelszobát nem kaptam, albérletbe költöztem egy öregasszonyhoz, aki csiga-idomítással foglalkozott: arra tanította őket, hogy lelkesítő alakzatokba rendeződjenek a nemzeti ünnepeken.

Mindjárt első este, miután a szárazzárkából kiengedtek, elmentem a fővárosi kórus hangversenyére, de nagyot csalódtam, mert a kórus a víz alatt énekelt – bugyborékolva.

Kisvártatva észrevettem, hogy az ügyeletes halőr kivezet egy személyt, aki a nézőtér elsötétedése után szalmaszálon át lélegzett. A vízzel teli páholyokban ázó előkelőségek meg-meglocsolták magukat a zuhanyrózsákkal. Nem tudtam szabadulni a furcsa benyomástól, hogy ezt nem igazán élvezik. Megpróbáltam ez ügyben szóra bírni a háziasszonyomat, de nem méltatott válaszra; csak azt kérdezte meg, milyen szintig óhajtom a szobámban a vizet. Mikor azt feleltem, hogy legszívesebben csak a fürdőszobában látnék vizet, összeszorította a száját, vállat vont, és mondat közben faképnél hagyott.

Hogy a pintaiak életét minden oldalról megismerjem, igyekeztem részt venni kulturális életükben. Mikor a bolygóra érkeztem, a sajtóban éppen heves vita folyt a bugyborékolásról. A szakértők a halk bugyogást pártolták, annak jósolták a legnagyobb jövőt.

Háziasszonyomnál vett ki szobát egy fiatal, rokonszenves Pinta-lakó is, a Halszava című népszerű újság szerkesztője. A lapokban gyakran esett szó a baldurokról és badubinokról; a szövegből kiviláglott, hogy ezek valamiféle élőlények, de nem tudtam rájönni, mi közük van a pintaiakhoz. Ha valakitől ezt megkérdeztem, többnyire víz alá bukott, és bugyborékolással fojtotta belém a szót. Puhatolózni akartam a szerkesztőnél, de sosem látszott ki a munkájából. Vacsoránál egyszer roppant izgatottan elmesélte, hogy szörnyű baklövést követett el aznap. Elkalandozott a figyelme, és a vezércikkben azt írta, hogy a víz vizes. A legrosszabbakra számított emiatt. Vigasztalni próbáltam, és azt is megkérdeztem, hogy szerintük száraz-e a víz; összerándult, és azt felelte, hogy én egyáltalán nem értem, miről van szó. Mindent hal szemszögből kell nézni. Mármost a halak nem áznak át a vízben, ergo – a víz nem vizes. Két nap múlva a szerkesztő eltűnt.

Különös nehézségekbe ütköztem a nyilvános rendezvényekre járva. Mikor először mentem színházba, az előadás szemlélésében nagyon zavart az örökös sugdolózás. Azt hittem, a szomszédaim súgnak-búgnak, megpróbáltam nem figyelni rájuk. Végül idegesen átültem egy másik zsöllyébe, de ott is ugyanazt a suttogást hallottam. Mikor a színpadon a Nagy Vizenyőről volt szó, egy halk hang ezt súgta: „Tagjaidat boldog remegés járja át”. Észrevettem, hogy az egész közönség finoman remegni kezd. Később rájöttem, hogy minden nyilvános helyen speciális súgógépek vannak fölszerelve, amelyek a helyénvaló érzéseket sugalmazzák a jelenlévőknek. Szerettem volna jobban megismerni a pintaiak szokásait és tulajdonságait, beszereztem hát egy halom könyvet, köztük regényeket, iskolai olvasókönyveket és tudományos műveket. Némelyiket máig őrzöm, például: „A kis badubin”, „Mint hal a vízben”, „A szárazság gyötrelmei”, „Csobogás édes kettesben”. Az egyetemi könyvtárban figyelmembe ajánlottak egy művet a beetetős evolúcióról, de nem lettem tőle okosabb, csak a baldurok és badubinok részletesebb leírását találtam meg benne.

Háziasszonyom, valahányszor faggatni próbáltam, bezárkózott a konyhába a csigáival, hát ismét elmentem a könyvesboltba, és megkérdeztem, hol láthatnék legalább egyetlen badubint. E szavakra az eladók villámgyorsan a pult alá buktak, a véletlenül éppen ott őgyelgő fiatal pintaiak pedig bevittek a Halőrségre, mint provokátort. Újfent a szárazzárkába löktek, ott találtam előző sorstársaim közül hármat. Csak tőlük tudtam meg végre, hogy baldurok és badubinok egyelőre nincsenek a Pintán. Azok a tökéletesen halszerű, nemes lények ők, akikké a pintaiak idővel majd válnak a beetetős evolúció tanítása szerint. Megkérdeztem, hogy ez mikorra várható. Erre mindhárman összerezzentek, és megpróbáltak lemerülni, ami víz híján persze nem volt lehetséges; legidősebbik, nagyon göcsörtös cellatársam pedig rám pirított:

– Ide hallgass, vizenyő, ilyesmiket nem beszélhetsz nálunk büntetlenül! Ha megtudja a Halőrség, miket kérdezgetsz, megtanítanak kesztyűbe dudálni!

Csüggedten elhallgattam, és szomorú tépelődésbe merültem, melyből sorstársaim élénk beszélgetése rezzentett föl. Arról társalogtak, ki mit követett el, és vétkeik súlyosságát latolgatták. Egyikük azért került a szárazzárkába, mert elszunnyadván a vízmosta díványon, álmában vizet nyelt, és „Meg kell ettől dögölni!” felkiáltással ugrott talpra. A másik a gyermekét a nyakába ültetve vitte, ahelyett hogy kicsiny korától a víz alatti életre oktatta volna. Végül a harmadik, a legidősebbik, balszerencséjére az illetékesek által célzatosnak és sértőnek tartott módon elbugyogta magát a háromszáz hős vizenyőről szóló előadáson, akik midőn a víz alatt maradás rekordját állították fel, halálukat lelték.

Nemsokára a halnok elé hívattak, aki közölte velem, hogy mivel újabb gyalázatos gaztett van a rovásomon, kénytelen összbüntetésként háromévi szabad szobrászatot kiszabni rám. Másnap harminchét pintai társaságában elcsónakáztunk, a már ismert módon, tehát állig vízbe merülve, a szobrásztelepekre. Távol estek a várostól. Munkánk abban állt, hogy halszobrokat faragtunk, melyek a harcsafélék családjának egyedeit ábrázolták. Emlékezetem szerint úgy 140 000 ilyen szobrot készítettünk. Reggelente munkába hajóztunk, víg dalokat énekelve, legjobban arra emlékszem, amelyik így kezdődött: „Hej, az édes szabadság a szobrászathoz erőt ád!” Munka után visszatértünk helyiségeinkbe; a vacsora előtt, melyet víz alatt kellett elfogyasztanunk, mindennap eljött az okítónk, és ismeretterjesztő előadást tartott a víz alatti szabadságról; az érdeklődők beiratkozhattak az uszonyosságról meditálok klubjába is. Az előadás végén okítónk mindig megkérdezte: nincs-e köztünk olyan, akinek elment a kedve a szobrászkodástól? Valahogy senki sem jelentkezett, hát én is csöndben maradtam. Egyébként a teremben elhelyezett súgógépek közölték velünk, hogy még nagyon sokáig szándékozunk szobrokat faragni, éspedig lehetőleg a víz alatt.

Egyik nap vezetőinken rendkívüli izgalom jelei mutatkoztak, és ebédnél megtudtuk, hogy ma elhajózik műhelyünk mellett maga a Nagy Vizenyő, Csobogi Halfonz, aki a balduri lebegést gyakorolja. Ezért déltől kezdve vigyázzállásban úsztunk, a magas látogatóra várva. Esett az eső, és rettentően hideg volt, úgyhogy mindannyian reszkettünk. Az úszó bójákon elhelyezett súgógépek közölték, hogy remegünk a lelkesedéstől. Már alkonyodott, mikor a Nagy Vizenyő hétszáz gályából álló menete elhaladt mellettünk. Elég közel voltam, így alkalmam nyílt szemügyre venni magát Halfonzot, aki, láss csodát, a legcsekélyebb mértékben sem hasonlított halra. Egész közönséges, csak nagyon öreg pintainak látszott, iszonyúan gamós végtagokkal. Nyolc mágnás kísérte skarlátvörös és arany pikkelyköpenyben, ők tartották méltóságteljes mozdulattal az uralkodó vállát, mikor kiemelte fejét a vízből, hogy lélegzetet vegyen; olyan kínzó köhögés rázta ilyenkor, hogy egészen megsajnáltam. Az esemény tiszteletére terven felül még nyolcszáz harcsaszobrot faragtunk.

Úgy egy hét múlva éreztem először, hogy csúnyán szaggat a karom; társaim elmagyarázták, hogy egyszerűen a reuma kezd elővenni, amely a legnagyobb csapás a Pintán. De nem szabad betegségnek nevezni, hanem azt kell mondani rá, hogy a test elvtelen tiltakozása a hallá válás ellen. Most értettem csak meg, miért göcsörtösek a pintaiak.

Minden héten elvittek minket egy mozielőadásra, amely a víz alatti élet távlatait mutatta be. Én ilyenkor behunytam a szemem, mert már a víz puszta említésétől is rosszul lettem.

Így folydogált az életem öt hónapon keresztül. A vége felé összebarátkoztam egy idősebb pintaival; egyetemi tanár volt, és azért szobrászkodott szabadon, mert egyik előadásán kijelentette, hogy a víz nélkülözhetetlen ugyan az élethez, de más értelemben, mint amit az általános gyakorlat tükröz. Jól elbeszélgettünk, főleg éjszakánként, és a professzor elmesélte a Pinta hajdankori történetét. Valaha forró szélviharok dúltak a bolygón, és a tudósok kimutatták, hogy az elsivatagosodás veszélye fenyegeti. Ezért nagyszabású öntözési tervet dolgoztak ki. Megvalósítása végett létrehozták a szükséges intézményeket és fölöttes hivatalokat; ámde később, mikor a csatornák és tározók hálózata már megépült, a hivatalok nem akartak feloszlani, és tovább működtek, mindinkább elvizesítve a Pintát. Így történt – mondta a professzor –, hogy amit le akartunk igázni, minket igázott le. Ezt azonban senki sem akarta beismerni; a következő, immár szükségszerű lépés az az állítás volt, hogy minden éppen úgy van, ahogy lennie kell.

Egyik nap hallatlan izgalmat kiváltó hírek kaptak szárnyra közöttünk. Azt rebesgették, valami rendkívüli változás készül; némelyek egyenesen azt állították, hogy maga a Nagy Vizenyő fogja hamarosan elrendelni a lakóhelyi, sőt talán az általános szárazságot. A vezetőség nyomban harcot indított e defetizmus ellen, új halszoborterveket dolgozva ki. A makacs szóbeszéd mégis egyre fantasztikusabb változatokban tért vissza; saját fülemmel hallottam, mikor valaki azt mondta, hogy törülközővel látták Nagy Csobogi Halfonzot.

Egy éjszaka duhaj vigadozást hallottunk a vezetőség épülete felől. Kiúsztam a barakkunkból, s láttam, hogy a parancsnok az okítóval együtt nagy vödrökkel öntögeti ki a vizet az ablakon, teli torokból énekelve. Pirkadatkor kijött hozzánk az okító; vízhatlanított csónakban ült, és közölte velünk, hogy mindaz, ami eddig történt, félreértés volt; most új, igazán szabad életmódokat dolgoznak ki, egész másokat, mint az eddigiek, és addig is azonnali hatállyal felfüggesztik a bugyborékolást, mint fárasztó, egészségtelen és teljesen fölösleges szokást. Szónoklata alatt a vízbe dugta a lábát, majd az undortól összerázkódva visszahúzta. Befejezésül hozzátette, hogy ő a maga részéről mindig vízellenes volt, és kevesen látták nála világosabban, hogy a vízből semmi jó nem sül ki. Két napig nem mentünk munkába. Aztán a már kész szobrokhoz vezényeltek minket, levertük róluk az uszonyokat, és helyettük lábakat illesztettünk fel. Az okító új nótára kezdett tanítani minket: „Szívembe öröm árad, amikor minden szárad…”, s már mindenfelé azt beszélték, hogy napokon belül szivattyúkat hoznak, és eltüntetik a vizet.

Ám a nóta második szakasza után az okítót a városba hívatták, és nem jött többé vissza. Másnap reggel kihajózott hozzánk a parancsnok, alig emelgetve ki fejét a vízből, és vízhatlan újságokat osztott ki mindenkinek. Az újságok azt közölték, hogy a bugyborékolást mint egészségtelen és a baldurrá válást nem segítő szokást egyszer s mindenkorra hatályon kívül helyezik, ez azonban korántsem jelent visszatérést az átkos szárazsághoz. Éppen ellenkezőleg. A badubinok vongása és a baldurok mányolása végett az egész bolygón elrendelik a kizárólag víz alatti lélegzést, mint a halság magasabb fokát, de a közjót szem előtt tartva fokozatosan vezetik be, vagyis minden állampolgár köteles mindennap egy kicsivel tovább tartózkodni a víz alatt, mint az előző napon. Hogy ezt megkönnyítsék nekik, az általános vízszintet megemelik tizenegy fullánnyal (ez hosszmérték).

És valóban, estefelé úgy megemelték a vízszintet, hogy állva kellett aludnunk. Mivel a súgógépek víz alá kerültek, kissé följebb szerelték őket, az új okító pedig gyakoroltatni kezdte velünk a víz alatti lélegzést. Néhány nap múlva Csobogi kegyesen elrendelte, hogy valamennyi állampolgár kérésére még egy fél fullánnyal megemeljék a víz szintjét. Már mindannyian lábujjhegyen járkáltunk. Az alacsonyabb termetűek kis idő múltán valahogy eltűntek. Mivel a víz alatti légzés senkinek sem sikerült, az a gyakorlat alakult ki, hogy észrevétlenül ugrálunk ki a vízből lélegzetet venni. Néhány hónap múlva már nagyon ügyesen csináltuk, persze mindenki azt színlelte, hogy sem ő maga nem tesz ilyesmit, sem másokat nem lát, akik így tennének. A sajtó beszámolt a víz alatti lélegzés gigászi fejlődéséről az egész országban, és sokan kerültek közénk szabad szobrászatra, mert a régi módon bugyborékoltak.

Mindez együttvéve olyan terhessé vált, hogy végül elhatároztam: megszököm a szabad szobrásztelepről. Munka után elbújtam egy új emlékmű állványzata mögé {el is felejtettem mondani, hogy a halakhoz illesztett lábakat levertük, és megint uszonyokat raktunk föl), aztán, mikor kiürült a műhely, elúsztam a városba. Volt ugyanis egy jelentős előnyöm a pintaiakhoz képest, akik a kézenfekvő feltevés dacára egyáltalán nem tudtak úszni.

Alaposan kifáradtam, de sikerült elúsznom a repülőtérre. Űrhajóm körül négy halőr posztolt. Szerencsére a közelben valaki bugyborékolni kezdett, és a halőrök utána vetették magukat. Ekkor letörtem űrhajómról a pecséteket, beugrottam, és a lehető legnagyobb sebességgel elrepültem. Negyedóra múlva már apró csillagocskaként hunyorgott a távolban a bolygó, melyen oly sok mindent adatott átélnem. Ágyamba bújtam, élvezve, hogy száraz; sajnos az édes pihenés nem tartott sokáig. Erélyes dörömbölés vert fel álmomból. „Éljen a pintai szabadság!” – kiáltottam még félálomban a csapóajtó felé. Drágán kellett fizetnem ezért a kiáltásért, ugyanis a Pantai Angyalőrség járőre nyomult be űrhajómba. Hasztalan magyarázkodtam, hogy rosszul hallották, én „pantai szabadságot” kiáltottam, nem „pintait”. Űrhajómat lepecsételték, és vontatókötélre vették. Helyzetemet csak rontotta, hogy spájzomban egy újabb doboz szardínia volt, amelyből már falatoztam is lefekvés előtt. A nyitott szardíniásdobozt megpillantva, az angyalőrök megrázkódtak az undortól, majd diadalordítással fölvették a jegyzőkönyvet. Nemsokára leszálltunk a bolygójukon. Mikor belöktek a várakozó járműbe, fellélegeztem, látván, hogy a bolygón, ameddig a szem ellát, sehol egy csepp víz nincs. Kísérőim levetették a szkafanderüket, s észrevettem, hogy teljesen emberforma lények, csak mindegyiküknek olyan egyforma az arca, mintha ikrek volnának, mégpedig mosolygós ikrek.

Noha leszállt az alkony, a városban nappali világosságot teremtettek a lámpák. Észrevettem, hogy valahány járókelő rám néz, megdöbbenve vagy szánakozva ingatja a fejét, sőt egy pantai hölgy elájult, amikor meglátott, és az volt benne a furcsa, hogy még akkor sem hagyta abba a mosolygást.

Egy idő múlva úgy rémlett, hogy a bolygó minden lakosa valamiféle álarcot visel, de azért ebben nem voltam egészen biztos. Kocsikázásunk egy épület előtt végződött, amelyen büszke felirat hirdette: Pantai Szabad Angyalőrség. Az éjszakát magányosan töltöttem egy szobácskában, ablakán beszűrődtek a nagyvárosi élet zajai. Másnap déltájban a kihallgatom irodájában felolvasták nekem a vádiratot. Két bűnnel vádoltak: angelofágia pintai felbujtásra, valamint személyi differenciálódás. Ellenem szóló tárgyi bizonyíték is kettő volt: egyik a nyitott szardíniásdoboz, a másik egy tükör, melyben a kihallgató engedélyével megnézhettem magamat.

Kihallgatom IV. osztályú angyalnok volt, hófehér egyenruhájának mellrészét briliáns villámok szelték át; tudatta velem, hogy bűneimért életfogytiglani identifikálás fenyeget, majd hozzátette, a bíróság négy napot ad nekem, hogy felkészülhessek a védekezésre. Hivatalból kijelölt védőm mindig meg fog látogatni, ahányszor csak kívánom.

Volt már némi tapasztalatom a bírósági eljárás módszereiről a Galaktikának ezen a vidékén, tehát mindenekelőtt azt akartam megtudni, miben áll a rám kiszabható büntetés. Kívánságomat teljesítendő elvezettek egy borostyánszínű kis terembe, ahol már várt rám a védőm, egy II. osztályú angyalnok. Fölöttébb megértőnek bizonyult, és nem fukarkodott a magyarázatokkal.

– Tudd meg, idegen jövevény – mondta –, hogy birtokába jutottunk a legmagasabb bölcsességnek azon tárgyban, miből ered minden csapás, gyötrelem és balsors, mely a társadalomban élő lényeket sújtja. Mindeme bajok forrása az egyén, az ő privát személyisége. A társadalom, a közösség örök; szilárd és állandó törvények vezérlik, amiként a hatalmas napok és csillagok pályáját is. Az egyént ellenben az jellemzi, hogy ingatag, döntései hebehurgyák, ötletszerűen cselekszik, és mindenekfölött: múlékony. Nos, mi ezért teljesen felszámoltuk az individualizmust a közösség javára. Bolygónkon kizárólag a közösség létezik, nincsenek már egyének.

– De hát – szóltam megdöbbenve – ez, amit mondasz, bizonyára csak szónoki metafora, hiszen te is egyén vagy…

– A legkevésbé sem – felelte változatlan mosollyal. – Nyilván észrevetted, hogy arcunk nem különbözik. Éppígy elértük a legmagasabb szintű társadalmi felcserélhetőséget is.

– Nem értem. Mit jelent ez?

– Mindjárt megvilágítom. A társadalomban minden adott pillanatban létezik a funkciók, vagy mint mi mondjuk, szerepek meghatározott száma. Ezek között vannak szakmai szerepek, például: uralkodó, kertész, műszerész, orvos; vannak családi szerepek is: apa, fivér, nővér és így tovább. Mármost minden ilyen szerepet a pantai csak egyetlen napig tölt be. Éjfélkor egész államunkban történik egyetlen mozdulat, mintha képletesen szólva mindenki tenne egy lépést – és ily módon az az egyed, aki tegnap kertész volt, ma mérnök lesz, a tegnapi építőmunkás ma bíró, az uralkodó tanárrá válik, és így tovább. Hasonló a helyzet a családokkal. Mindegyik családtagokból áll, tehát apából, anyából, gyermekekből; mármost ezek a funkciók változatlanok maradnak, de az őket betöltő lények naponta váltakoznak. Ily módon egyedül a közösség marad változatlan, érted? Mindig ugyanannyi a szülő és gyermek, az orvos és ápolónő, s így van ez az élet minden területén. Államunk hatalmas szervezete időtlen idők óta változatlan és rendíthetetlen, ércnél maradandóbb, és e maradandóságát annak köszönheti, hogy egyszer s mindenkorra végeztünk az egyéni lét tiszavirág-életű természetével. Ezért mondtam, hogy tökéletesen felcserélhetők vagyunk. Nemsokára meggyőződhetsz erről, mert éjfél után, ha majd hívatsz, új alakban jövök el hozzád…

– De mire jó mindez? – kérdeztem. – És hogyan képes mindegyikőtök minden szakma teendőit ellátni? Vajon lehetsz-e nem csak kertész, bíró vagy védőügyvéd, hanem tetszés szerint apa vagy anya is?

– Sok szakmában gyenge vagyok – felelte mosolygó védőm. – De vedd figyelembe, hogy mindegyik foglalkozást csak egyetlen napig űzöm! Azonkívül minden régi típusú társadalomban az egyedek túlnyomó része pocsékul látja el szakmai feladatait, mégsem áll le a társadalmi gépezet működése. A pocsék kertész nálatok tönkreteszi a kertet, a pocsék uralkodó romlásba dönti az országot, mert mindkettőjüknek van hozzá elég idejük, ami nálunk nem adatik meg nékik. Továbbá a közönséges társadalomban a szakmai kontárságon kívül az egyének megannyi magántörekvése is érezteti negatív, sőt végzetes hatását. Irigység, gőg, önzés, hiúság, hatalomvágy roncsolja a köz életét. Ez a gonosz hatás nálunk nem létezik. Nálunk senki sem törtet, hogy karriert csináljon, az egyéni érdek sem vezérel senkit, mivel egyéni érdek nálunk egyáltalán nem létezik. Semmilyen lépést nem tehetek mai szerepemben azt remélve, hogy ez a lépés holnap kifizetődik nekem, hiszen holnap már másvalaki leszek, és nem tudom ma, hogy ki leszek holnap. A szerepcsere éjfélkor az egyetemes sorsolás elve alapján megy végbe, és a sorsolásra egyetlen élőnek sincsen befolyása. Kezded már érteni rendszerünk mély bölcsességét?

– És az érzelmek? – kérdeztem. – Lehet-e mindennap másik embert szeretni? És mi a helyzet az apasággal és anyasággal?

– Régebben – felelte védőm – rendszerünket némileg megzavarta az olyan eset, amikor egy apaszerepben lévő egyed gyermeket szült, hiszen előfordulhat, hogy egy asszony éppen a szülés napján apaszerepet tölt be. Ám ez a nehézség legott eltűnt, mióta törvénybe foglaltuk, hogy az apa is szülhet gyermeket. Ami pedig az érzelmeket illeti, kielégítettünk két, egymást látszólag kizáró vágyat, amely minden értelmes lényben él: az állandóság vágyát és a változás vágyát. A ragaszkodás, a tisztelet, a szeretet érzését hajdan kikezdte az örökös aggodalom, a félelem a szeretett lény elvesztésétől. Ezt a félelmet mi legyőztük. Hiszen bármilyen csapás, betegség, katasztrófa sújtson is életünkben, mindegyikünknek mindig van atyja, anyja, házastársa, gyermekei. De még ez sem minden. Azt, ami változatlan, bizonyos idő múltán unni kezdjük, függetlenül attól, hogy jó-e vagy rossz. Ugyanakkor mégis állandóságra sóvárgunk, óvni szeretnénk magunkat a zűrzavartól, balvégzettől és tragédiáktól. Létezni akarunk, és nem elmúlni, változni és megmaradni, minden lenni, és semmit sem kockáztatni. Ezek az ellentmondásos vágyak, melyek látszólag nem egyeztethetők össze, nálunk teljesülnek. Eltöröltük még a társadalom felső és alsó rétegei közötti ellentétet is, mert bárki bármelyik napon a legfőbb uralkodó lehet, nincs az életnek olyan fajtája, a tevékenységnek olyan területe, amely bárki előtt zárva lenne.

– Most már – nézett szemembe védőm – elmagyarázhatom neked, mit jelent a büntetés, melyet rád kiszabhatnak. A legnagyobb csapást jelenti, amely egy pantait érhet: kiiktatják az egyetemes sorsolásból, és magányos, egyéni létre lesz kárhoztatva. Az identifikálás aktusa szétmorzsolja az egyedet, vállára rakván az életfogytiglani egyéni sors szörnyű és könyörtelen terhét. De most sietned kell, ha még kérdezni akarsz tőlem valamit, mert közeledik az éjfél; akkor pedig el kell téged hagynom.

– Hogyan boldogultok a halállal? – kérdeztem.

Homlokát ráncolva és mosolygó arccal tekintett rám védőm, mintha megérteni próbálná ezt a szót. Végül így felelt:

– Halál? Ez elavult fogalom. Nincs halál ott, ahol nincsenek egyének. Nálunk senki sem hal meg.

– De hát ez képtelenség, ezt magad sem hiheted! – kiáltottam. – Hiszen minden élőlény a halál felé tart, te is!

– Én, vagyis ki? – szakított félbe mosolyogva.

Kis időre elnémultam.

– Hát te, te magad!

– De ki vagyok én, én magam, a mai szerepemen kívül? Egy név? Nincs nevem. Egy arc? Hála a biológiai beavatkozásnak, melyet réges-régen elvégeztek nálunk, az arcom ugyanolyan, mint mindenkié. Egy szerep? Éjfélkor megváltozik. Mi marad hát? Semmi. Gondold csak végig: mit jelent a halál? Veszteséget, amely tragikus, mert végérvényes. Kit veszít el az, aki meghal? Önmagát? Nem, mert a halott már nem létezik, aki pedig nem létezik, semmit sem veszíthet el. A halál az élők ügye: egy szeretett lény elvesztése. Nos, mi sohasem veszítjük el szeretteinket. Hiszen már mondtam: nálunk minden család örök. A halál nálunk egy szerep eltörlése lenne. Ezt a törvény nem engedi meg. De most már mennem kell. Ég veled, idegen jövevény!

– Várj! – kiáltottam, látván, hogy védőm feláll. – Hiszen nálatok is vannak, kell, hogy legyenek különbségek, még ha olyan hasonlóak vagytok is, mint az ikrek. Kell, hogy legyenek öregeitek, akik…

– Nincsenek. Nem tartjuk számon, hány szerepet töltött be valaki. Nem tartjuk számon a csillagászati éveket sem. Egyikünk sem tudja, mióta él. A szerepek örökkévalók. Mennem kell.

És e szavakkal eltávozott. Magamra maradtam. Kisvártatva nyílt az ajtó, s ismét belépett a védőm. Ugyanazt a lila egyenruhát viselte arany villámokkal, a II. osztályú angyalnokok egyenruháját, és ugyanúgy mosolygott.

– Állok szolgálatodra, más csillagról érkezett vádlott! – mondta, és úgy tetszett, ez új hang, amelyet még nem hallottam.

– Szóval, mégis van nálatok valami változatlan: a vádlott szerepe! – kiáltottam.

– Tévedsz. Ez csak az idegenekre vonatkozik. Nem engedhetjük meg, hogy valaki egy szerep mögé bújva megpróbálja belülről felbomlasztani államunkat.

– Ismered te a törvényeket? – tudakoltam.

– Ismerik a törvénykönyvek. Különben is, a pered csak három nap múlva lesz. A szerep lesz a védőd…

– Lemondok a védelemről.

– Magad akarsz védekezni?

– Nem. Azt akarom, hogy elítéljenek.

– Könnyelmű vagy – szólt a védőm mosolyogva. – Gondold csak meg: egyén leszel, de nem más egyének között, hanem olyan ürességben, amely nagyobb a bolygóközi űrnél…

– Hallottál-e Vajha Mesterről? – kérdeztem. Magam sem tudom, hogyan jutott eszembe ez a kérdés.

– Hogyne! Ő az államunk megteremtője. És ezzel alkotta meg legnagyobb művét: az Örökkévalóság Pótlékát.

Így végződött beszélgetésünk. Három nap múlva bíróság elé állítottak, és életfogytiglani identifikálásra ítéltek. Kivezettek a repülőtérre, s én haladéktalanul elrepültem a Föld felé. Nem tudom, lesz-e még valaha kedvem találkozni a Kozmosz Jótevőjével.

TIZENNEGYEDIK UTAZÁS

VIII. 19.

Szervizbe adtam az űrhajómat. Legutóbb túl közel repültem a Naphoz; az egész dukkózás lejött. A műhelyfőnök azt tanácsolja, hogy zöldre fessük. Még nem tudom. Délelőtt rendrakás a gyűjteményemben. A legszebb gargavánom bundája csupa moly. Beszórtam naftalinnal. Délután Tarantogánál. Marsi nótákat énekeltünk. Kölcsönkértem tőle Brizard könyvét, Két év a kurdálok és dulinkák között. Hajnalig olvastam – irtó érdekes.

VIII. 20.

Ráhagytam, legyen zöld. A főnök rábeszél, vegyek egy villamos agyat. Van nála eladó, egy alig használt darab, megkímélt állapotban, húsz giga tárolóerővel. Szerinte manapság már a Holdon túlig sem indul el agy nélkül senki. Még gondolkozom, mert nagy kiadás. Egész délután Brizardot olvasom – lenyűgöző könyv. Direkt szégyellem, hogy még sohasem láttam kurdált.

VIII. 21.

Reggel a műhelyben. A főnök megmutatta az agyat. Tényleg egész rendes darab, a viccmesélő akkuja öt évre feltöltve. Állítólag megoldja az űrunalom problémáját. – A leghosszabb utazását is végig fogja röhögni – azt mondja a főnök. És ha kimerül az akku, újat lehet tenni bele. Szóltam, hogy a kormányt dukkózzák pirosra. Ami az agyat illeti, még meggondolom. Éjfélig olvastam Brizardot. Mi lenne, ha én is elmennék vadászni?

VIII. 22.

Végül is megvettem az agyat. Beépítettem a falba. A főnök adott hozzá még egy villamos párnácskát is. Jól megvágott, nyilván! Azt mondja, egy rakás pénzt fogok megspórolni. Mert ugye a legtöbb bolygón belépési vámot kell fizetni. De ha ott az agyam, kint hagyhatom a hajót az űrben, elkering a bolygó körül, mint egy műhold, egy fillér vámot sem fizetek, szépen besétálok gyalog. Az agy kiszámítja a pályát, és megmondja, hol keressem majd a hajót. Kiolvastam a Brizardot. Nagyon hajlok rá, hogy elrepüljek az Enterópiára.

VIII. 23.

Elhoztam a hajót a szervizből. Nagyon szép lett, csak a kormány nem passzolt hozzá színben. Átfestettem saját kezűleg sárgára. Így sokkal jobb. Kölcsönkértem Tarantogától a Kozmikus Lexikon E betűs kötetét, és kiírtam az Enterópia szócikket. Ennyi:

ENTERÓPIA, kettős (vörös és kék) nap 6. bolygója a Borjú csillaghalmazban. 8 kontinens, 2 óceán, 167 működő vulkán, 1 bozó (1. BOZÓ), 20 órás napok, meleg éghajlat, életfeltételek a mezápidőszakon kívül (1. MEZÁP) jók.

Lakosai:

a) Uralkodó faj: ardriták; átlátszó falú, részarányos, páratlan végtagú (3) értelmes lények (Siliconoidea tagozat, Polytheria törzs, Luminifera osztály). Mint minden polytherium (1. ott), időszakos szándékolt osztódással szaporodnak. Gömb típusú családokat alapítanak. Államforma: II. B. gradarchia, 340 éve bevezetett Penitenciás Trazma (1. TRAZMA). Fejlett ipar, főleg élelmiszeripar. Fő exportcikkek: foszforozott campó, fenékjáró csüllők és hákok többtucatnyi faja filézve és burmán párolva. Főváros: Tentotam, 1 400 000 lakos. Főbb ipari közp.: Haupr, Drur, Argabellár. Lumináris kultúra az elsatnyulás jeleivel, mert fellazítják az ardriták által kiirtott fitogzák (gombonok, 1. ott) mítoszainak elemei. Újabban a társ.-kult. életben növekvő szerepet játszanak a szepulkák (1. ott). Hitvilág: uralkodó vallás a monodrumizmus. A m. szerint a világot Sokas Druma teremtette az Ősmaszat formájában, ebből születtek a napok és a bolygók, élükön az Enterópiával. Az ardriták állandó és összerakható ványos templomokat építenek. A monodrumizmuson kívül tucatnyi szekta működik, legfontosabb a levagytoké. A levagytok (1. ott) semmiben sem hisznek az emfézisen kívül (1. EMFÉZIS), de abban sem mind. Művészet: tánc (gurulós), radioaktok, szepulás, viténydráma. Építészet: a mezápok hatására kial. felfújtechnika, kelyhes trulleumok, 130 emeletig is. A mest. holdakon zömmel ovicelláris (petesejtes) építkezés.

b) Állatvilág: szilikonoid fauna, főbb képv.: csollárok, őszi futancsok, bények, kurdálok és csipogó dulinkák. Mezáp alatt kurdálra és dulinkára vadászati tilalom. Fenti állatok emberi fogyasztásra alkalmatlanok, kivéve a kurdált (csak a cobákrésze, 1. COBÁK). Vízi fauna: az élelmiszeripar nyersanyagát adja. Főbb képv.: infernalia (poklányok), villangók, citerek és rombák. Az Enterópia különlegessége a bozó, tükvényes faunájával és flórájával. Galaktikánkban egyetlen megfelelői a goncok a Jupiter habtalan zelényein. Az Enterópián az egész élet, mint Ta-rantoga prof. iskolája kimutatta, a bozóban alakult ki a balbazil telérekből. A tömeges szárazföldi és vízi építkezés miatt a megmaradt bozó rövidesen kipusztulhat. A planetáris természetvédelmi törvény 6. cikkelye szerint (Codex Galacti-cus t. MDDDVII, vol. XXXII. pag. 4670) a bozó védelem alatt áll; sötétben tapákolása kiemelten tilos.

Mindez napnál világosabb, kivéve a szepulkákat és a trazmát. Sajnos, a lexikon utolsó megjelent kötete a „SZÓJAFASÍRT” címszóval végződik, így a trazmának nem tudok utánanézni. Mégis elbattyogtam Tarantogához, hogy legalább a „SZEPULKA” címszót elolvassam. Rövid információt találtam:

SZEPULKA: fontos szerepet játszó elem az ardriták (1. ott) civilizációjában az Enterópia (1. ott) bolygón. L. még: SZEPULKÁRIUM.

Megfogadtam a tanácsot, és elolvastam:

SZEPULKÁRIUM: a szepuláshoz (1. ott) használt tárgy.

Megnéztem a szepulást, ott ez állt:

SZEPULÁS: az ardriták (1. ott) tevékenysége az Enterópia (1. ott) bolygón. L. még: SZEPULKA.

A kör bezárult, nincs már hol keresgélnem. A világért sem árulnám el tudatlanságomat a professzor előtt, más pedig nincs, akit megkérdezhetnék. A kocka el van vetve – döntöttem: elutazom az Enterópiára. Három nap múlva indulok.

VIII. 28.

Kettőkor startoltam, mindjárt ebéd után. Könyvet nem hoztam az útra, hiszen itt az új agyam. A Holdig hallgattam a vicceket, amiket mesél. Jókat nevettem. Aztán vacsora és szunya.

VIII. 29.

Úgy látszik, megfáztam a Hold árnyékában, mert folyton tüsszögök. Aszpirint vettem be. Szemben három teherhajó a Plútóról; a gépész sürgönyözött, hogy adjak szabad utat. Kérdeztem, mi a rakománya, azt hittem, isten tudja, mi, pedig csak közönséges lombár. Mindjárt utána egy gyorsjárat a Marsról, dugig tömve. Láttam az ablakukon át, úgy fekszenek egymás hegyén-hátán, mint a heringek. Zsebkendővel integettünk egymásnak, míg el nem tűntek. Vacsoráig vicceket hallgattam. Nagyon jók, csak folyton tüsszögök.

VIII. 30.

Növelem a sebességet. Az agy prímán működik. Kicsit megfájdult a rekeszizmom, hát két órára kikapcsoltam, és bekapcsoltam a villamos párnácskámat. Jót tett. Kettőkor fogtam azt a rádióüzenetet, amit Popov küldött a Földről 1896-ban. Rendesen eltávolodtam már a Földtől.

VIII. 31.

A Nap már alig látszik. Ebéd előtt séta a rakéta körül, hogy el ne macskásodjon a lábam. Estig viccek. A legtöbbje szakállas. Úgy látszik, a műhelyfőnök régi vicclapokat adott oda olvasni az agynak, csak a tetejére szórt pár marék új viccet. Benn felejtettem a sült krumplit az atommáglyában, szénné égett az egész.

VIII. 32.

A sebesség hatására megnyúlik az idő – októbernek kéne lennie, de itt folyvást csak augusztus van. Az ablakban kis fénypontok villogtak. Azt hittem, már a Tejút, de csak a dukkózás pattogzik le. Micsoda slendrián munka! Útba esik egy szervizállomás. Gondolkodom, érdemes-e megállni.

VIII. 33.

Még mindig augusztus. Ebéd után leugrottam a szervizállomásra. Egy tök üres kis bolygón van. Az épület kihalt, sehol egy árva lélek. Fogtam egy marmonkannát, és elindultam körülnézni, van-e valami lakkjuk. Ahogy mászkálok, egyszerre csak szuszogást hallok. Odanézek, hát egypár gőzgép áll a ház mögött, és beszélgetnek. Közelebb mentem.

Azt mondja az egyik:

– No jó, az világos, hogy a felhők a gőzgépek síron túli életformái. Csakhogy itt a döntő kérdés: mi volt előbb, a gőzgép vagy a vízgőz? Én azt mondom, a gőz!

– Elhallgass, te átkozott idealista! – sziszegte a másik.

Megpróbáltam lakkfestéket kérni tőlük, de úgy pöfögtek és sivítottak, hogy a tulajdon hangomat se hallottam. Beírtam a panaszkönyvbe, és továbbrepültem.

VIII. 34.

Hát ennek az augusztusnak már sose lesz vége? Délelőtt rakétapucolás. Szörnyen unalmas. Gyorsan be, az agyhoz. Nevetés helyett olyan ásítozás fogott el, hogy attól féltem, kiugrik az állkapcám. Jobbról egy kis bolygó. Közelébe érve fehér pöttyöket láttam rajta. Megnéztem távcsővel, hát „Kihajolni veszélyes” táblák. Az aggyal valami baj van – lenyeli a poénokat.

X. 1.

Meg kellett állnom a Sztroglonon, mert kifogyott az üzemanyag. Fékezés közben lendületből átrepültem az egész szeptembert.

A repülőtéren nagy forgalom. A hajót kinn hagytam az űrben a vám miatt, csak bádogkannákat vittem az üzemanyagnak. Az aggyal kiszámíttattam az ellipszispálya koordinátáit. Egy óra múlva megyek vissza a teli kannákkal, hát a hajóm sehol. Loholhattam fel-alá az űrben, hogy megkeressem. Majd leszakadt a lábam; jó négyezer kilométert kellett gyalogolnom. Na persze – az agy tévedett. Beszédem lesz a műhelyfőnökkel, ha majd hazaértem.

X. 2.

Akkora a sebességem, hogy a csillagok tüzes csíkokká váltak, mintha valaki millió égő cigarettával járkálna a sötét szobában. Az agy dadog. Még nagyobb baj, hogy letörött a kikapcsolója, nem tudom elzárni. Szünet nélkül locsog.

X. 3.

Az agy kezd kimerülni, gondolom, mert szótagolva nyekeg. Lassan hozzászokom. Amennyit lehet, kint ücsörgök, csak a lábamat dugom be a hajóba, mert piszkosul hideg van.

X. 7.

Fél tizenkettőkor befutottam Enterópia érkeztető űrállomására. A fékezéstől nagyon felizzott a hajóm. Kipányváztam a felső szinthez (az állomás egy műholdon van), és bementem, hogy letudjam a formaságokat. A spirális folyosón hihetetlen nyüzsgés; a galaktika legtávolabbi zugaiból érkezett utasok mennek, hullámzanak és ugrálnak ablaktól ablakig. Beálltam a sorba egy égszínkék algoláni mögé; udvarias gesztussal figyelmeztetett, hogy ne menjek túl közel a hátsó villamos szervéhez. Rögtön mögém csapódott egy ifjú szaturnuszi, bézs színű slavlonban. Három szívókájával fogta a bőröndjeit, a negyedikkel a verítékét törölgette. Tényleg nagy a hőség. Mikor sorra kerültem, a kristályosan átlátszó ardrita beutazási tisztviselő felmért egy fürkésző pillantással, majd elzöldült (az ardriták színváltozással fejezik ki érzéseiket; a zöld a mosolynak felel meg), és megkérdezte:

– Uraságod gerinces?

– Igen.

– Kétéltű?

– Nem. Csak tüdővel…

– Nagyszerű, köszönöm. Mindenevő?

– Igen.

– Melyik bolygóról, ha szabad tudnom?

– A Földről.

– Akkor lesz szíves a következő ablakhoz fáradni.

Odamentem, és amint benéztem, láttam, hogy ugyanaz a tisztviselő ül ott, pontosabban a további része. Egy nagy könyvet lapozgatott.

– Ó, meg is van – mondta –, Föld… hm, nagyon jó! Uraságod mint turista, vagy üzleti úton?

– Mint turista.

– Akkor, ha szabad kérnem…

Egyik fogójával kitöltötte a formanyomtatványt, a másikkal elém tett egy másikat, hogy írjam alá, és közben felvilágosított:

– A mezáp egy hét múlva kezdődik. Lesz szíves ez ügyben befáradni a 116-os szobába, a pótüzemünkbe, ott elrendezik uraságodat. Azután fáradjon át a 67-es-be, az a gyógyszertárunk. Ott megkapja az Eufruglium tablettákat, ezeket háromóránként be kell majd vennie, hogy semlegesítsék bolygónk radioaktivitását, amely károsan hatna az ön szervezetére… Kíván-e világítani, míg az Enterópián tartózkodik?

– Köszönöm, nem.

– Ahogy óhajtja. Parancsoljon, itt vannak a papírjai! Ön ugyebár emlős?

– Az vagyok.

– Akkor hát kellemes emlést kívánok itt minálunk!

Búcsút vettem a szívélyes tisztviselőtől, és elmentem, ahogy mondta, a pótüzembe. A tojás alakú helyiség első pillantásra üresnek tűnt. Néhány villamos készülék állt ott; a mennyezeten sziporkázó kristályüveg csillár világított. Kiderült azonban, hogy nem csillár, hanem ardrita – az ügyeletes technikus. Tüstént levitorlázott a mennyezetről. Egy fotelba ültetett, és míg kedvesen szóval tartott, mértéket vett rólam, majd azt mondta:

– Köszönöm szépen, uraságod bimbóját továbbítjuk minden keltetőnek a bolygón. Ha történne önnel valami a mezáp alatt, nem kell aggódnia… rögtön szállítjuk a pótot!

Nem egészen értettem, mire gondol, de mint veterán utazó megtanultam, hogy hallgatni arany – minden bolygó lakosai rühellik, ha magyarázgatniuk kell az idegennek a helyi erkölcsöket és szokásokat. A gyógyszertárban ismét sorba álltam, de a sor nagyon gyorsan haladt, és a tűzrőlpattant ardrita hölgy egykettőre átnyújtotta tablettaadagomat egy fajansz dobozkában. Még át kellett esnem a gyors vámkezelésen (ezúttal már nem bíztam meg a villamos agyban), és vízumommal a kezemben visszatértem az űrhajómba.

Mindjárt a holdtól indul a szépen karbantartott kozmopálya, két oldalán nagy reklámtáblákkal. A betűk pár ezer kilométerre vannak egymástól, de normális utazósebességnél így éppoly gyorsan szavakká formálódnak, mintha újságot olvasnánk. Egy darabig érdeklődve olvasgattam őket – például: „Vadászok! Csak MENLI vadászpasztát használjatok!”, vagy „Idén olcsóbb az ára, vadássz te is dulinkára!” meg ilyesmik.

Este hétkor értem földet a totentami űrrepülőtéren. A kék nap épp az imént ment le. A még elég magasan álló vörös nap sugaraiban minden izzani látszott – rendkívüli látvány. Űrhajóm mellé méltóságteljesen leszállt egy galaktikus cirkáló. Tatja alatt megható jelenetek játszódtak le: rég látott szeretteik üdvözölték az érkezőket. A távollét hosszú hónapjai után az ardriták örömkiáltásokkal ölelték meg egymást, majd mindannyian, apák, anyák, gyermekek, gyöngéd ölelésbe fonódva gömbbé álltak össze, és a rőt napfényben csillogva elsiettek a kijárat felé. Én is elindultam a harmonikusan guruló családok után; a légikikötő előtt volt a glambusz végállomása. A jármű, tetején aranybetűs felirattal: „A RAUSZ PASZTA MAGÁTÓL VADÁSZIK!”, olyan, mint egy óriási ementáli sajt; nagy lyukaiban foglalnak helyet a felnőttek, a kicsikben a gyerekek. Mihelyt felszálltam, a glambusz el is indult. Kristályosan átlátszó kocsonyájában fölöttem, alattam és körülöttem utastársaim rokonszenvesen világító, különféle színű sziluettjeit láttam. Zsebembe nyúltam útikalauzomért, hiszen legfőbb ideje elolvasni a tudnivalókat, de mily nagy volt csalódásom, mikor észrevettem, hogy a kezemben lévő könyv az Enteurópa bolygóról szól, amely hárommillió fényévnyire van innét! A szükséges bédekkert meg otthon hagytam. Rémes, milyen szórakozott vagyok!

Mit volt mit tennem, elmentem a jó nevű Galax űrutazási iroda totentami kirendeltségéhez. A barátságos glambuszkalauz, mikor érdeklődtem nála, hamarosan megállította a járművet, fogójával kimutatott egy óriási épületre, és búcsúzóul nyájasan elzöldült.

Kis ideig csak álltam, és gyönyörködtem az alkonyi város rendkívüli látványában. A vörös nap éppen most bukott a láthatár mögé. Az ardriták nem használnak mesterséges világítást, mert ők maguk világítanak. A Mrudr sugárúton, ahol álltam, színes lámpákként hullámzottak a járókelők; egy fiatal ardrita lány mellettem elhaladva kacéran felvillant aranycsíkos lámpaernyőjében; de úgy látszik, észrevette, hogy külföldi vagyok, mert szerényen kihunyt.

A közeli és távoli házak felszikráztak és kivilágosodtak hazatérő lakóiktól; a templomokban a gyülekezet áhítatosan derengett; a gyerekek észveszejtő sebességgel szivárványlottak a lépcsőházakban – mindez olyan elbűvölő, olyan színpompás volt, hogy a legszívesebben még tovább bámészkodtam volna, de sietnem kellett, nehogy a Galax bezárjon.

Az utazási iroda előcsarnokában felirányítottak a huszonharmadik emeletre, a provinciális osztályra. Szomorú tény, melyen sajnos nem változtathatunk: Földünk a Kozmosz alig ismert, isten háta mögötti zugában leledzik!

A tisztviselőnő, akihez a turistaszolgálati osztályon fordultam, zavarában elhomályosodva ismerte be, hogy a Galax sajnos sem útikönyvekkel, sem bolygónéző körutazási tervekkel nem szolgálhat Föld-lakóknak, mivel százévente ha egy elvetődik az Enterópiára. A jupiterieknek szóló útikalauzt ajánlotta, hiszen a Jupiter és a Föld közös Naptól ered. Jobb híján elfogadtam, és megkértem a hölgyet, hogy foglaljon nekem szobát a Kozmónia Hotelban. Feliratkoztam a Galax által szervezett vadászatra is, majd nekivágtam a városnak. Helyzetem annyiból ügyetlen volt, hogy én nem világítottam, ezért mikor megpillantottam az útkereszteződésnél a forgalomirányító ardritát, megálltam, és az ő fényében átlapoztam a kapott útikönyvet. Mint várható volt, olyan tudnivalókat közölt, hogy hol lehet metánkészítményeket beszerezni, mit tegyünk csápjainkkal a hivatalos fogadásokon stb. Bedobtam hát a szemétkosárba, megállítottam egy közeledő suhányt, és elvitettem magam a trulleumok negyedébe. A kehely formájú, gyönyörű épületekből színpompás tűzijátékként messzire világítottak a családi körben pihenő ardriták, az irodaházakban pedig elragadóan hullámzottak a tisztviselők fényláncai.

A suhányból kiszállva egy darabig gyalog sétáltam; éppen a Leveshivatal impozáns trulleumában gyönyörködtem, mikor az épületből kilépett két tisztviselő; magas rangjukat mutatta erős fényük és a piros rojtok a lámpaernyőjük körül. Közelemben álltak meg, és hallottam a beszélgetésüket:

– Szóval, a csicseri mázat már törölték? – kérdezte egyikük, a magas termetű, talpig érdemrendben.

A másik erre felfénylett, és így válaszolt:

– Sajnos. De hát a főnök azt mondja, hogy úszunk a tervvel, és mindennek Grudrufsz az oka. Nincs más hátra, mondja a főnök, le kell váltani.

– Grudrufszot?

– Hát!

A magasabbik kialudt, csak rendjeleinek sokszínű szalagjai világítottak tovább, és halkan mormolta:

– Gundálni fog, szegény…

– Gundálhat, az sem segít rajta. Máskülönben itt nem lesz rend. Nem azért transzmutáljuk az alanyokat évek óta, hogy több szepulka legyen!

Hegyeztem a fülem, akaratlanul is közelebb osontam a két ardritához, de némán elhömpölyögtek. Furcsa, hogy csak az iménti párbeszéd után kezdtem mind sűrűbben hallani a „szepulka” szót. Ahogy a járdákat róttam, elmerülni óhajtván a metropolis éjszakai életében, a hullámzó tömegből egyre gyakrabban ütötte meg a fülemet ez a rejtélyes szó, hol fojtott suttogás, hol szenvedélyes kiáltás formájában; és feltűnt a hirdetőoszlopokon is, amelyek aukcióra kerülő, ritka szepulokról adtak hírt, meg a lángoló neonreklámokban, amelyek divatos szepulkáriumok megvásárlására buzdítottak. Hasztalan törtem a fejem, mi a fene lehet az; végül, mikor éjféltájban egy pohár kurdáltejszínnel frissítettem fel magam egy áruház nyolcvanadik emeleti bárjában, és az ardrita énekesnő éppen azt az andalító slágert búgta, hogy „El ne sötétedj – ilyen az élet… Szépülni kell…”, már annyira fúrta az oldalamat a kíváncsiság, hogy megkérdeztem az arra járó pincértől, hol vásárolhatnék szepulkát.

– Szemben – válaszolta gépiesen, a számlát inkasszálva. Aztán alaposabban megnézett, és kissé elsötétült. – Ön egyedül van? – kérdezte.

– Igen. Miért?

– Ó, semmi… Sajnos, nincs apróm.

Otthagytam a visszajárót, és lelifteztem. Csakugyan, szemközt óriási szepulka-reklámot pillantottam meg, betaszítottam hát az üvegajtót, és beléptem a boltba, mely üres volt ebben a késői órában. A pulthoz léptem, és színlelt közönnyel kértem egy szepulkát.

– Milyen szepulkáriumhoz? – kérdezte az eladó, leereszkedve fogasáról.

– Hát, olyan… közönségeshez – makogtam.

– Hogyhogy közönségeshez? – csodálkozott. – Mi csak tándoros szepulkákat tartunk…

– Hát akkor kérek egy olyat…

– És hol van uraságod kuvancsa?

– A kuvancsom? Hát… ööö… most éppen nincs nálam…

– Hát akkor hogyan akarja megvenni a felesége nélkül? – szólt az eladó, és vizsla szemmel végigmért. Lassan elhomályosodott.

– Nincs feleségem – szóltam el magam óvatlanul.

– Nincs… felesége? – hápogta az elfeketült boltos. – És szepulkát akar? Feleség nélkül?!

Egész testében reszketett a felindulástól. Leforrázva menekültem ki az utcára, fogtam egy szabad suhányt, és mérgemben elvitettem magam egy éjszakai lokálba. A Myrgindragg bárhoz vittek. Mikor bementem, a zenekar éppen abbahagyta a játékot. Vagy háromszáz vendég függött itt. Szabad helyet keresve, befelé furakodtam a tömegben, s ekkor valaki váratlanul a nevemen szólított! Örömmel fedeztem föl az ismerős arcot, egy ardrita ügynök volt az, akivel az Autrópián ismerkedtem meg valamikor. A feleségével és a lányával függött itt. Bemutatkoztam a hölgyeknek, elcsevegtünk a már enyhén szalonspicces családdal, amely időnként felállt, hogy a táncmuzsika hangjaira guruljon egyet a parketten. Ismerősöm feleségének élénk buzdítására végül én is odamerészkedtem; erősen átkarolva egymást, négyesben gurultunk fel-alá a tüzes mambrin ütemére. Az igazat megvallva, némi zúzódásokat szenvedtem, de igyekeztem jó arcot vágni a dologhoz, és úgy tettem, mintha nagyon élvezném. Mikor visszatértünk asztalunkhoz, az oszlop mögött megállítottam ismerősömet, és fülébe suttogva megkérdeztem, mi az a szepulka.

– A micsoda? – Hiába, nem hallotta. Megismételtem kérdésemet, hozzátéve, hogy szeretnék venni egy szepulkát. De úgy látszik, most meg túl hangosan beszéltem. A közelben függők mind odafordultak, és elsötétülve meredtek rám, ardrita ismerősöm pedig összecsapta fogóit rémületében.

– Druma szerelmére, Tichy úr! Hiszen maga egyedül van!

– Na és? – fakadtam ki, némileg már ingerülten. – És akkor már nem láthatok egy szepulkát?

Szavaim mennykőként csaptak a hirtelen támadt csöndbe. Ismerősöm felesége ájultan esett össze, ő nejéhez szaladt, a közelben függő ardriták pedig felém hullámzottak, elszíneződésük ellenséges szándékokról tanúskodott; ebben a pillanatban megjelent három pincér, nyakon csíptek, és kidobtak az utcára.

Evett a méreg. Megállítottam egy suhányt, és szállodámba hajtattam. Aztán egész éjszaka le sem hunytam a szemem, annyira nyomott és szúrt valami; csak reggel jöttem rá, hogy nem kapván közelebbi adatokat a Galaxtól, a hotelszemélyzet, okulva tapasztalatából a matracukat sodronyig átperzselő vendégekkel, azbesztágyat vetett nekem. De a verőfényes reggel jókedvre derített, a tegnapi kínos élmények már nem bosszantottak. Örömmel üdvözöltem a Galax képviselőjét, aki tízkor értem jött egy kelepcékkel, vadászpasztás vödrökkel és a vadászfegyverek egész arzenáljával megtömött suhányon.

– Uraságod még sohasem vadászott kurdálra? – firtatta vezetőm, miközben a jármű sebesen suhant Totentam utcáin.

– Még nem. De talán megkérhetem önt, hogy eligazítson… – válaszoltam mosolyogva.

Bízvást nézhettem hidegvérrel a vadászat elé, hiszen sok évig vadásztam a Galaktika legnagyobb fenevadjaira.

– Állok szolgálatára! – mondta udvarias vezetőm.

Üveges arcú, karcsú ardrita volt, lámpaernyő nélkül, sötétkék lepelbe burkolózva – ilyen ruházatot még nem láttam a bolygón. Mikor ezt megemlítettem, elmagyarázta, hogy ez vadászöltözék, nélkülözhetetlen a vad becserkészéséhez; amit vászonnak hittem, egy speciális anyag, mellyel a testet bevonják. Röviden szólva: e fröccsöltöny kényelmes, praktikus, és ami a legfontosabb, teljesen elnyeli az ardriták természetes fényét, mely a kurdált elriaszthatná.

Vezetőm most egy nyomtatott papírlapot vett elő aktatáskájából, és odaadta, hogy tanulmányozzam át. Máig megőriztem irataim között. Íme:

KURDÁLVADÁSZAT

Útmutató külföldieknek

A kurdál mint lovad a legmagasabb követelményeket támasztja mind a személyes erények, mind a vadászeszközök tekintetében. Mivel nevezett állat az evolúció folyamán alkalmazkodott a becsapódó meteoritokhoz, és áttörhetetlen páncélt fejlesztett ki, a kurdálokra belülről vadászunk.

A kurdálvadászathoz az alábbiak szükségesek:

A) a bevezető fázisban: alappaszta, gombamártás, metélőhagyma, só és bors;

B) a lényegi fázisban: ruhakefe, időzített bomba.

I. Előkészület a vadászlesen.

A kurdálra csalival vadászunk. A vadász, miután bekente magát az alappasztával, lekuporodik a bozó egy barázdájában, majd társai felülről meghintik apróra vagdalt metélőhagymával, és ízlés szerint fűszerezik.

II. Ebben a helyzetben kell megvárni a kurdált. Amikor az állat közeledik, fontos, hogy a vadász, nyugalmát megőrizve, két kézzel megragadja a térdei között tartott időzített bombát. Az éhes kurdál rendszerint azonnal elnyeli. Ha nincs kapás, kedvcsinálóul gyöngéden megveregethetjük a kurdál nyelvét. Kudarc esetére némelyek azt tanácsolják, hogy kissé utánasózzuk magunkat, ez azonban igen kockázatos lépés, mivel a kurdál tüsszenthet. Kevés vadász éli túl a kurdál tüsszentését.

III. Kapás után a kurdál megnyalogatja a száját, és elmegy. A vadász a lenyelés után haladéktalanul áttér az aktív fázisra, vagyis a ruhakefe segítségével lekeféli magáról a snidlinget és a fűszereket, hogy a paszta szabadon kifejthesse serkentő hatását, majd beállítja az időzített bombát, és minél gyorsabban eltávozik, az érkezésével ellentétes irányban.

IV A kurdál elhagyásakor a vadásznak ügyelnie kell, hogy négykézlábra essen, és össze ne törje magát.

Megjegyzések. Csípős fűszerek használata tilos. Ugyancsak tilos felhúzott és snidlinggel megszórt időzített bombát helyezni ki a kurdál elé. Ezen eljárás mint orvvadászat üldözendő és büntetendő.

A vadászrezervátum határán már várt ránk Wauwr igazgató a családja körében kristályüvegként csillogtak a napon. Felettébb szívélyesnek és vendégszeretőnek bizonyult; meghívott bennünket villásreggelire, és több órát töltöttünk kellemes otthonában, történeteket hallgatva a kurdálok életéről és Wauwr meg a fiai vadásztetteiről. Végül befutott egy lihegő küldönc, és jelentette, hogy a kiszemelt kurdálokat már üldözőbe vették a hajtók.

– A kurdálokat – magyarázta az igazgató – előbb jól meg kell futtatni, hogy megéhezzenek!

Pasztával bekenve, a bombával és a fűszerekkel fölszerelve elindultam Wauwr és a vezetőm társaságában a bozó mélyébe. Az út hamarosan eltűnt az átláthatatlan sűrűségben. Nehezen csörtettünk előre, olykor kurdálnyomokat láttunk: ötméteres átmérőjű gödrök. A menetelés elég sokáig tartott. Hirtelen megrendült a föld, és vezetőm megállt, fogójával hallgatásra intve minket. Olyan mennydörgés hallatszott, mintha vihar tombolna a láthatár mögött.

– Hallja? – suttogta vezetőm.

– Hallom. Ez a kurdál?

– Ő. Bohércos.

Most lassabban, óvatosabban lopakodtunk tovább. A dörgés megszűnt, a bozó némaságba merült. Végül a sűrűségben földerengett egy tágas tisztás. Ennek szélén a társaim kerestek egy jó lesállást, megfűszereztek, majd miután ellenőrizték, hogy készenlétben tartom a ruhakefét és a bombát, lábujjhegyen eltávoztak, engem türelemre intve. Jó ideig csend volt, csak a dulinkák csipogtak néha-néha; már igencsak elzsibbadt a lábam, mikor megrendült a talaj. Valami mozgást láttam messze – a tisztás szélén a fakoronák széthajlottak, és a földre zuhantak, jelezvén az állat útját. Kapitális vad lehet! És lám, a kurdál egyszerre csak kinézett a tisztásra, átlépte a kidőlt fatörzseket, és elindult egyenesen maga elé meredve. Méltóságteljesen imbolyogva felém tartott, és hangosan szimatolt. Két kézzel megragadtam a füles bombát, és hidegvérrel várakoztam. A kurdál úgy ötvenméternyire tőlem megállt, és megnyalta a szája szélét. Áttetsző belsejében jól láttam sok balszerencsés vadász maradványait.

A kurdál egy darabig gondolkodott. Már attól féltem, hogy elmegy, mikor odajött, és megkóstolt. Tompa csámcsintást hallottam, és elvesztettem a talajt a lábam alól.

Hurrá! Kapás! – gondoltam. A kurdál belsejében nem is volt olyan sötét, mint első pillantásra rémlett. Rendbe szedtem magam, fölemeltem a súlyos időzített bombát, és nekifogtam beállítani, mikor köhécselés ütötte meg a fülemet. Fölnéztem, és meglepődve pillantottam meg előttem egy idegen ardritát, aki a bombája fölé hajolt, éppúgy, mint én. Egy darabig néztük egymást.

– Ön mit csinál itt? – érdeklődtem.

– Kurdálra vadászok – felelte.

– Én is – mondtam –, de nagyon kérem, ne zavartassa magát! Ön érkezett elsőnek.

– Az nem számít – tiltakozott –, ön külföldi.

– Ugyan, mit számít az – udvariaskodtam –, majd elteszem a bombámat egy másik alkalomra. Kérem, uram, ne is törődjön velem!

– Szó sincs róla! – kiáltotta. – Ön a vendégünk.

– Elsősorban vadász vagyok.

– Én pedig elsősorban házigazda, és nem engedem meg, hogy ön miattam lemondjon erről a kurdálról! De nagyon kérem, hogy siessen, mert a paszta már hatni kezd!

Valóban, a kurdál nyugtalanná vált; még idáig is elhallatszott erőteljes szuszogása, mintha többtucatnyi gőzmozdony fújtatna egyszerre. Látván, hogy nem tudom az ardritát jobb belátásra bírni, beállítottam a bombát, és megvártam új társamat, de ő ragaszkodott hozzá, hogy előremenjek. Kisvártatva elhagytuk a kurdált. Két emelet magasságból pottyantunk le, de éppen csak meghúzódott egy kicsit a bokám. A kurdál, amely szemlátomást megkönnyebbült, elporoszkált a bozóba, és ott szörnyű zajjal tördelte a fákat. Egyszerre csak rettenetes dördülés hallatszott, aztán minden elcsöndesedett.

– Elejtette! Fogadja őszinte gratulációmat! – kiáltott a vadász, és szívélyesen kezet szorított velem. Ekkor bukkant fel vezetőm és a rezervátum igazgatója.

Mivel már sötétedett, sietni kellett visszafelé; az igazgató megígérte, hogy saját kezűleg fogja kitömni a kurdált, és elküldi nekem a Földre a legközelebbi teherrakétával.

XI. 5.

Négy napig egy szót sem írtam, nincs egy szabad percem. Minden reggel a pasasok a Kozmikus Kulturális Együttműködés Bizottságából, múzeumok, kiállítások, radioaktok, délutánonként vizitek, hivatalos fogadások és szónoklatok. Már alaposan elfáradtam. A KOKEB-es fickó, aki gondomat viseli, tegnap azt mondta, hogy közeleg a mezáp, de elfelejtettem megkérdezni, hogy az mi. Zazul professzorral, a kiváló ardrita tudóssal kell majd találkoznom, csak még nem tudni, mikor.

XI. 6.

Reggel a szállodában óriási robajra ébredtem. Kiugrottam az ágyból, és láttam, hogy füst- és tűzoszlopok emelkednek a város fölé. Fölhívtam a szállodai információt, és megkérdeztem, mi történt.

– Semmi különös – csicseregte a telefonos kisasszony –, ne aggódjék, uram, ez csak a mezáp!

– Mezáp?

– Hát persze, a meteorzápor, amely tízhavonként végigsöpör rajtunk.

– De hisz ez szörnyű! – kiáltottam. – Le kell mennünk az óvóhelyre?!

– Ó, dehogy! Nincs olyan óvóhely, amely a becsapódást kibírná. De hiszen van önnek pótja, mint minden állampolgárnak, tehát nem kell félnie.

– Micsodám van?! – kérdeztem, de a telefonos kisasszony már letette a kagylót. Gyorsan felöltöztem, és kimentem a városba. Az utcákon a forgalom teljesen normális volt; a járókelők ügyes-bajos dolgaik után siettek, színes érdemrendektől csillogó méltóságok hajtattak az irodaházakba, a kertekben gyerekek játszottak, világítva és énekelve. A robbanások egy idő múlva megritkultak, csak messziről hallatszott tompa, ütemes pufogás. Gondoltam, a mezáp nyilván nem sok vizet zavar, ha ennyire nem törődik vele senki, és ahogy terveztem, kimentem az állatkertbe.

Maga az igazgató vezetett körbe, egy szépen csillogó, karcsú, ideges ardrita. A totentami állatkertet nagyon gondosan karban tartják, az igazgató elbüszkélkedett vele, hogy a Galaktika legtávolabbi zugainak állatvilágát is bemutatják, még földi állatokat is. Meghatódtam, és mondtam, hogy szívesen megnézném őket.

– Most sajnos lehetetlen – szabadkozott az igazgató, majd kérdő pillantásomra elmagyarázta: – Ilyenkor sziesztáznak. Tudja, sok bajunk volt az akklimatizálásukkal, már attól féltem, hogy egyetlen példányt sem sikerül életben tartanunk, de szerencsére a vitamingazdag étrend, amelyet a tudósaink kidolgoztak, kitűnő eredményeket hozott.

– Ó, igazán? És pontosabban milyen állatok azok?

– Legyek. Szereti ön a kurdálokat?

Oly különös, várakozó tekintettel nézett rám, hogy igyekeztem az őszinte lelkesedés hangján válaszolni:

– Ó, nagyon! Hisz annyira kedves jószágok!

Fényárba borult örömében.

– Akkor jó. Elmegyünk hozzájuk, csak arra kérem, várjon egy-két percig!

Kisvártatva visszatért egy tekercs hegymászókötéllel, és elvezetett a kurdálkifutóhoz, amelyet kilencven méter magas fal vett körül. Kinyitotta az ajtót, és előreengedett.

– Nyugodtan mehet – biztatott –, az én kurdáljaim teljesen szelídek.

Megláttam őket a mesterséges bozóban; hat vagy hét kurdál legelt itt, szebbnél szebb példányok, olyan háromhektárosak. A legnagyobbik az igazgató hívására hozzánk poroszkált, és odatartotta a farkát. Az igazgató felkapaszkodott rá, és intett, hogy kövessem – hát utána másztam. Mikor a farok már túl meredekké vált, az igazgató széttekerte a kötelet, és odaadta az egyik végét, hogy kössem át magam. Kötéllel egymáshoz fűzve jó két óra hosszat kapaszkodtunk felfelé. A kurdál csúcsán az igazgató szótlanul, láthatólag meghatódottan, leült. Én is hallgattam, tiszteletben tartva érzéseit. Egy idő múlva megszólalt:

– Hát nem gyönyörű innen a kilátás?

Valóban, előttünk terült el csaknem az egész Totentam, tornyaival, templomaival és trulleumaival; az utcákon a járókelők parányiak voltak, mint a hangyák.

– Ön nagyon ragaszkodik a kurdálokhoz, ugye? – kérdeztem halkan, látván, hogy az igazgató gyöngéden simogatja az állat hátát maga mellett.

– Szívemből szeretem őket – mondta egyszerűen, és a szemembe nézett. – Hiszen a kurdálok civilizációnk bölcsői – tette hozzá.

Kissé eltűnődött, majd folytatta:

– Hajdanában, évezredekkel ezelőtt nem voltak sem városaink, sem nagyszerű házaink, sem technikánk, sem pótjaink… Akkor ezek a szelíd, hatalmas lények gyámolítottak minket, megmentettek a mezápok nehéz napjaiban. Kurdálok nélkül egyetlen ardrita sem érte volna meg a mai szép időket, és most tessék, vadásznak rájuk, irtják és pusztítják őket… Micsoda förtelmes, sötét hálátlanság!

Nem mertem félbeszakítani. Kisvártatva, felindulását leküzdve, tovább szőtte gondolatait:

– Mennyire gyűlölöm ezeket a vadászokat, akik aljassággal fizetnek a jóért! Ön is látta a vadászreklámokat, ugye?

– Hogyne!

Mélyen elszégyelltem magam az igazgató szavainak hatására, és libabőrös lett a hátam a gondolattól, hogy minapi ballépésemről tudomást szerezhet; hiszen saját kezűleg ejtettem el egy kurdált. Igyekezvén eltéríteni az igazgatót e kényes témától, megkérdeztem:

– Hát ilyen sokat köszönhetnek nekik? Én ezt nem is tudtam…

– Ó! Ön nem is tudta? Hiszen a kurdálok ölükben hordoztak minket húszezer éven át! Őseink bennük éltek, az ő hatalmas páncéljuk védte meg őket a gyilkos meteorzáporoktól, így válhattak azzá, amik ma vagyunk: a sötétben világító, értelmes, szép lényekké. Hát ön ezt nem tudta?

– Külföldi vagyok… – rebegtem, megfogadva magamban, hogy soha többé nem emelek kezet egy kurdálra.

– Bizony, bizony… – sóhajtott az igazgató, válaszomra nem is figyelve, és felállt. – Sajnos vissza kell fordulnunk, vár a kötelesség…

Az állatkertből elsuhányoztam a Galaxba, hogy átvegyem félretétetett színházjegyeimet; a délutáni előadást készültem megnézni. A belvárosban megint becsapódások mennydörgő robaja hallatszott, egyre sűrűbben és hangosabban. A háztetők fölött tűzfényben vöröslő füstoszlopok törtek a magasba. Látva, hogy a járókelők oda se hederítenek, egy szót sem szóltam, míg a suhány ki nem tett a Galax előtt. Az ügyeletes tisztviselő megkérdezte, hogy tetszett az állatkert.

– Igazán nagyon szép – feleltem –, csak… Úristen!

Az egész Galax megrázkódott. A szemben álló két irodaházat, jól láttam az üvegfalon át, földig rombolta a becsapódó meteorit.

A robbanástól megsüketülve tántorodtam a falnak.

– Semmi baj – nyugtatgatott a tisztviselő. – Uraságod is megszokja majd, ha már régebben tartózkodik nálunk. Tessék, itt vannak a jegye…

A mondat félbeszakadt. Villanás, mennydörgés – porfelhő szállt fel, és mikor leülepedett, a tisztviselő helyén óriási lyuk tátongott a padlón. Földbe gyökerezett a lábam. Ám egy perc sem múlt el, néhány szerelőruhás ardrita máris betapasztotta a lyukat, és odahúzott egy kis kocsit, rajta nagy csomaggal. Mikor kibontották, ott volt benne a tisztviselő, jegyekkel a kezében. Leporolta magáról a csomagolóanyag maradványait, és fogasára helyezkedve folytatta:

– Itt vannak a jegyei. Ugye, mondtam, hogy semmi az egész… Szükség esetén mindegyikünket pótolják. Ön csodálkozik, hogy ilyen nyugodtak vagyunk? Nos, ez így megy már harmincezer éve, hát megszoktuk… Ha uraságod ebédelni kíván, a Galax étterme már működik. Lent, a bejárattól balra.

– Köszönöm, nincs étvágyam… – dadogtam, és kissé ingatag járással kivonultam a szűnni nem akaró robbanások és dördülések közepette. De aztán feltámadt bennem a dac. Ne mondhassák, hogy egy Föld-lakó megijed a saját árnyékától! – gondoltam, és órámra pillantva a színházba vitettem magam.

Útközben egy meteorit ízzé-porrá zúzta a suhányt, hát átszálltam egy másikba. A helyszínen, ahol tegnap a színház épülete állt, füstölgő romhalmaz terült el.

– Visszatérítik a jegyek árát? – érdeklődtem az utcán ácsorgó pénztárosnál.

– Dehogy, uram! Az előadás a rendes időben kezdődik.

– Hogyhogy a rendes időben? Hiszen a meteorit…

– Még húsz perc van hátra – mutatta óráján a pénztáros.

– De hát…

– Hé, uram, ne tartsa fel a sort a pénztár előtt! Mi is jegyet akarunk venni! – kiáltották többen is a sorból, amely már kialakult mögöttem. Vállat vontam, és félreálltam. Két hatalmas gép eközben felmarkolta és elszállította a romokat. Néhány perc múlva üres volt a tér.

– Szabadtéri előadás lesz? – kérdeztem az egyik várakozótól, aki a műsorfüzettel legyezgette magát.

– Nem, miért? Gondolom, minden úgy lesz, ahogy máskor – felelte.

Elhallgattam, dühösen, mert azt hittem, a bolondját járatja velem. Egy óriási ciszterna gördült be a térre. Szurokszerű, rubinvörösen fénylő masszát öntöttek ki belőle jókora halomba; a pépes, forró masszába rögtön csöveket dugtak, és levegőt kezdtek szivattyúzni bele. A szurokpép hólyaggá duzzadt, és szédületes sebességgel növekedett. Egy perc múlva megszólalásig hasonlított a színház épületére, csak még egészen puha volt, és libegett a szélben. További öt perc alatt a frissen felfújt épület megszilárdult; ebben a pillanatban egy meteorit szétzúzta a tető egy részét. Új tetőt fújtak hát az épülethez, és a kitárt kapun máris özönlöttek befelé a nézők. Elfoglalva zsöllyémet, éreztem, hogy még meleg, de ez volt az iménti katasztrófa egyetlen tanúbizonysága. Megkérdeztem a szomszédnőmtől, miféle massza az, amelyből a színházat újjáépítették, és megtudtam, hogy ez a híres ardrita trutymó.

Az előadás egyperces késéssel kezdődött. A gongütés után a nézőtér elsötétült, olyan lett, mint a roston kihűlő szénparázs, a színészek viszont pompásan felragyogtak. Szimbolikus történelmi drámát adtak elő, és őszintén szólva nem sokat értettem belőle, már csak azért sem, mert sok mindent színpantomimmal fejeztek ki. Az első felvonás egy templomban játszódott; fiatal ardrita lányok megkoszorúzták Druma szobrát, és közben a kedvesükről énekeltek.

Egyszerre csak feltűnt egy borostyán prelátus, és kikergette a lányokat, kivéve a legszebbiket, aki olyan átlátszó volt, mint a forrásvíz. A prelátus bezárta a lányt a szobor belsejébe. A szép fogoly dallal hívta kedvesét, mire a dalia ott termett, és kioltotta az öreget. Ebben a pillanatban egy meteorit szétzúzta a mennyezetet, a díszlet egy részét és a drámai szendét, de a súgólyukból rögtön előcsúsztatták a pótját, olyan ügyesen, hogy aki éppen köhécselt vagy hunyorgott, egyáltalán semmit sem vett észre. A továbbiakban a szerelmesek elhatározták, hogy családot alapítanak. A felvonás azzal végződik, hogy a szakadékba lökik a prelátust.

Mikor a szünet után fölment a függöny, a házastársak és gyermekeik misztikus gömbjét pillantottam meg, mely a zene hangjaira hol erre, hol arra gördült. Megjelent a szolga, és hírül adta, hogy egy ismeretlen jótevő egy nyaláb szepulkát küldött a házaspárnak. Be is hoztak a színpadra egy óriási ládát, s én lélegzetvisszafojtva vártam, hogy kinyissák. Mikor a fedelét fölemelték, valami erősen fejbe kólintott, és elájultam. Ugyanazon a helyen tértem magamhoz. Szepulkákról már nem volt szó a színpadon, az elsötétült prelátus imbolygott fel-alá, szörnyű átkokat szórva, a tragikusan fénylő szülők és gyermekek között. Megtapogattam a fejem – púp nem volt rajta.

– Mi történt velem? – kérdeztem suttogva a szomszédnőmtől.

– Tessék? Ja, megölte a meteorit, de higgye el, semmit sem veszített az előadásból, mert a duett csapnivaló volt. Más kérdés, hogy ez botrány: a Galaxba kellett elküldeni az ön pótjáért! – suttogta vissza a szívélyes ardrita hölgy.

– Miféle pótért? – kérdeztem, érezve, hogy elsötétül a világ a szemem előtt.

– Hát az önéért, természetesen…

– És én hol vagyok?

– Hogyhogy hol? A színházban. Uram, talán rosszul érzi magát?

– Akkor én egy pót vagyok?

– Hát persze!

− És hol az az én, aki előtte itt ültem?

Az előttünk ülők hangosan pisszegni kezdtek, és szomszédnőm elhallgatott.

− Csak egy szót még, könyörgök − suttogtam halkan −, hol vannak a… a… tetszik tudni…

– Csitt! Mi az ott?! Ne zavarja az előadást! – kiáltották mindenfelől egyre hangosabban. Másik oldali szomszédom dühében elnarancssárgulva a rendészeket kezdte hívogatni. Kába fejjel rohantam ki a színházból, beugrottam az első suhányba, hazatértem a szállodába, és gondosan szemügyre vettem magam a tükörben. Már kezdtem kissé megnyugodni, mert pontosan ugyanolyannak látszottam, mint voltam, de az alaposabb vizsgálódás során szörnyű felfedezést tettem. Ingem kifordítva volt rajtam, a gombok befelé néztek – íme, az ékesszóló bizonyíték, hogy azoknak, akik felöltöztettek, gőzük sem volt a földi fehérneműről! És lám, mennyire kapkodtak: csomagolópapír itt, ni, a zoknimban! Elszorult a torkom; s ekkor megszólalt a telefon…

– Már negyedszer hívom – mondta a kisasszony a KOKEB-től –, Zazul professzor szeretne ma találkozni önnel.

– Ki? A professzor? – motyogtam, minden erőmmel igyekezve összeszedni gondolataimat. – Jó, és mikor?

– Amikor ön óhajtja, akár most rögtön.

– Akkor most rögtön elmegyek hozzá! – döntöttem hirtelen. – És… és legyen szíves összeállítani a számlámat!

– Már elutazik? – csodálkozott a kisasszony a KOKEB-nél.

– Igen, muszáj. Nagyon idegenül érzem magam! – magyaráztam, és letettem a kagylót.

Átöltöztem, és lementem. Az utóbbi eseményektől úgy kóválygott a fejem, hogy bár abban a pillanatban, mikor a suhányba szálltam, egy meteorit a földig rombolta a szállodámat, szemrebbenés nélkül adtam meg a professzor címét. Villanegyedben lakott, szelíden ezüstlő dombok között. Jóval előbb kiszálltam a suhányból, mert örültem, hogy járhatok egyet az elmúlt órák idegfeszültsége után. Séta közben észrevettem egy alacsony, öregecske ardritát, aki lassan tolt maga előtt egy letakart gyerekkocsifélét. Udvariasan köszönt nekem; én visszaköszöntem. Kis ideig egymás mellett bandukoltunk. A kanyaron túl már látszott az élősövény, amely a professzor házát körülveszi; füstgomolyok szálltak mögüle az ég felé. A mellettem csoszogó ardrita megbotlott, ekkor a takaró alól megszólalt egy hang:

– Lehet már?

– Még nem – felelte az öreg.

Kissé csodálkoztam, de nem szóltam semmit. Amint közeledtünk a kerítéshez, szöget ütött a fejembe, hogy a füst éppen onnan szálldogál, ahol a professzor házát sejtem. Megemlítettem a dolgot az öregnek, s ő bólintott.

– Persze, becsapott a meteorit, úgy negyedórája.

– Mit mond?! – kiáltottam fel rémülten. – Hisz ez szörnyű!

– Mindjárt megjön a trutymoló – nyugtatott meg az öreg –, tudja, itt a város szélén nem sietnek olyan nagyon. Mi bezzeg igen!

– Lehet már? – hallottam újból a nyekergő hangot a kocsiból.

– Még nem – szólt az öreg, és hozzám fordult: – Megkérhetném, uram, hogy nyissa ki nekem a kertajtót?

Gépiesen kinyitottam, és megkérdeztem:

– Hát ön is a professzorhoz?

– Igen, meghoztam a pótját – felelte az öreg, és kezdte fölemelni a takarót. Elszoruló torokkal láttam, hogy egy gondosan átkötözött, nagy csomag van a kocsiban. A csomagolópapír egy helyen beszakadt; élénk szem nézett ki onnan.

– Ó, maga hozzám jött… ó… hát eljött… – nyekergett az öreges hang a csomag belsejéből. − Én mindjárt… csak egy pillanat… Fáradjon be addig abba a lugasba…

– lg… igen… máris… – feleltem. Az öreg hordár tovább tolta terhét, én pedig sarkon fordultam, átugrottam a sövényen, és lóhalálában rohantam a repülőtérre. Egy óra múlva már a csillagos űrben száguldottam. Remélem, hogy Zazul professzor nem sértődött meg.

TIZENNYOLCADIK UTAZÁS

Az a vállalkozásom, melyről most írni akarok, következményeit és arányait tekintve életem legnagyobb műve volt. Jól tudom persze, hogy kevesen fognak hitelt adni szavaimnak. Ámde, bár ez paradoxul hangzik, éppen az Olvasók hitetlensége könnyíti meg feladatomat. Nem állíthatom ugyanis, hogy tökéletesen elvégeztem azt, ami szándékomban állt. Őszintén szólva, inkább félresikerült a dolog. Igaz ugyan, hogy ebben nem én vagyok a hibás, hanem bizonyos irigyeim meg a tudatlan ripőkök, akik keresztezték terveimet, ám ettől még nem könnyebb a lelkem.

Nos, tehát – vállalkozásomnak a Világegyetem megteremtése volt a célja. És nem ám valami új, külön Kozmoszé, amely addig nem létezett. Dehogy. Pontosan erről a Világegyetemről volt szó, amelyben élünk. Látszatra esztelen, sőt őrült kijelentés, mert hogyan lehet megteremteni azt, ami már létezik, méghozzá olyan régóta és megfellebbezhetetlenül, mint a Kozmosz? Netalán, gondolhatja az Olvasó, azt az extravagáns hipotézist tálalom fel, miszerint addig semmi sem létezett a Földön kívül, és az összes Galaxisok, Napok, Ködök és Tejutak csak délibábok voltak? Nem, ilyesmit egyáltalán nem állítok. Én ugyanis igazán megteremtettem mindent, abszolúte Mindent – tehát a Földet is, a Naprendszer többi részét is, a Metagalaktikát is, ami kétségkívül feljogosítana némi büszkeségre, ha nem volna művemnek oly sok fogyatékossága. Egy részük az építőanyag hibája, de főleg az élő anyagé, az emberrel az élen. Miatta furdal leginkább a lelkiismeret. Igaz persze, hogy az illetők, akiket néven fogok nevezni, belepiszkáltak a művembe, és elrontották, mégsem tekintem magam ártatlannak, dehogy! Gondosabban kellett volna mindent elterveznem, szemmel tartanom, figyelembe vennem. Kiváltképp mivel semmilyen utólagos javításról, csiszolgatásról nem lehet szó. Tavaly október huszadika óta az Univerzum minden, de minden konstrukciós hibája és az emberi természet minden torzulása az én számlámat terheli. Ettől a tudattól nem menekülhetek.

Három éve kezdődött a dolog, amikor Tarantoga professzor révén megismerkedtem egy szláv származású, bombayi fizikussal. Mint úgynevezett „visiting professor” tartózkodott ott. Ez a tudós, Solon Razglaz, több mint harminc éve foglalkozott kozmogóniával, vagyis a csillagászatnak azzal az ágával, amely a Világegyetem eredetét és keletkezésének körülményeit kutatja.

Elmélyedve a tárgyban, egy matematikailag egzakt következtetésre jutott, amely őt magát is teljesen elképesztette. Mint ismeretes, a kozmogenezis elmélete két iskolára oszlik. Az egyikhez azok tartoznak, akik szerint a Világegyetem örökké létezik, vagyis nincs kezdete. A másikhoz azok az elméletek, amelyek szerint a Világegyetem valamikor keletkezett, mégpedig egy Nagy Bummban, az ősatom robbanásában. Mindkét álláspont megvédése mindig is óriási nehézségekbe ütközött. Ami az elsőt illeti, a tudománynak növekvő számú bizonyítéka van arra, hogy a látható Kozmosz tízegynéhány milliárd éves. Ha valaminek meghatározott kora van, akkor mi sem egyszerűbb, mint visszaszámolni addig a pillanatig, amelyben ez a kor a nullánál elkezdődött. De az Örök Kozmosznak ilyen „nullája”, vagyis Kezdete nem lehet. Az újabb ismeretek nyomására tehát most a legtöbb tudós azt vallja, hogy a Világegyetem úgy tizenöt- vagy tizennyolcmilliárd éve keletkezett. Először volt bizonyos valami, amit Ylemnek, Ősatomnak vagy másnak neveznek, ez felrobbant, és belőle született az anyag meg az energia, a csillagfelhők, az örvénylő galaxisok, a sötét és világos Ködök, melyek sugárzással teli, ritka gázban úsznak. Mindez nagyon pontosan és szépen kiszámítható, csak eszébe ne jusson valakinek föltenni a kérdést: „És az az Ősatom, az honnan lett?” Erre a kérdésre ugyanis nincs válasz. Akadnak persze kibúvók, de egyetlen becsületes csillagász sem elégedett velük.

Razglaz professzor, mielőtt kozmogóniával kezdett foglalkozni, sokáig elméleti fizikus volt, különösen az elemi részecskék jelenségeit kutatta. Mikor érdeklődése az új téma felé fordult, csakhamar az alábbi kép rajzolódott ki előtte: kétségnek még az árnyéka sem férhet ahhoz, hogy a Kozmosznak volt kezdete. Holtbiztos, hogy egy Ősatomból keletkezett 18,5 milliárd évvel ezelőtt. Csakhogy az Ősatom, amelyből kikelt, nem létezhetett. Mert ki rakta volna oda, miféle üres helyre? A kezdet kezdetén nem volt semmi. Ha lett volna valami, akkor az, tiszta sor, rögvest fejlődni kezd, és az egész Kozmosz sokkal hamarább létrejött volna, sőt pontosabban szólva – végtelenül hamarább! Mert mi oka lett volna annak az eredeti Ősatomnak, hogy csak úgy ellétezgessen, holtan és mozdulatlanul tunyálkodjon ismeretlen eonokon át, meg se moccanva, és az ég szerelmére, ugyan mi rántott és taszajtott rajta egyszerre csak akkorát, hogy olyan óriási valamivé táguljon és robbanjon szét, mint az egész Univerzum?

Megismerkedvén Razglaz elméletével, sokat faggattam őt, milyen körülmények juttatták el fölfedezéséhez. Mindig is izgattak az ilyen problémák, nagyobb reveláció pedig aligha akad, mint a razglazi kozmogóniai hipotézis! A professzor, aki csöndes és roppant szerény ember, azt mondta, ő egyszerűen az ortodox csillagászat szemszögéből illetlenül gondolkodott. Minden csillagász jól tudja, hogy azzal az atomi magocskával, amelyből a Kozmosz állítólag kinőtt, rengeteg macera van. Hát mit csinálnak vele? Nos, – kitérnek az útjából. Megkerülik a kérdést, mert kényelmetlen. Razglaz, éppen megfordítva, minden erőfeszítését ennek az ominózus kérdésnek merte szentelni. Amint a tényeket gyűjtögette, a könyvtárakat bújta, a modelleket építette a leggyorsabb célkomputerek falkájával körülvéve, egyre világosabban látta, hogy itt valami rendkívüli kutya van elásva. Eleinte azt remélte, hogy az ellentmondást idővel sikerül csökkentenie, sőt talán meg is szüntetnie.

Ámde az csak növekedett. Mert minden tény amellett szólt egyfelől, hogy a Kozmosz valóban egyetlen atomból keletkezett, és másfelől, hogy ilyen atom pedig nem létezhetett. Kínálkozott itt egy kézenfekvő gondolat, az Isten-hipotézis, de Razglaz félretette végszükség esetére. Emlékszem a mosolyára, mellyel azt mondta: „Nem kell ám mindent Isten nyakába varrni. Asztrofizikusnak pedig kiváltképp nem illik…” Hosszú hónapokig töprengve ezen a dilemmán Razglaz felidézte korábbi kutatásait. Kérdezzék meg, ha nekem nem hisznek, akármelyik fizikus ismerősüket, ő is meg fogja mondani, hogy a legkisebb méretekben bizonyos jelenségek valahogy csalnak. A mezonok, e ravasz elemi részecskék, meg-megsértik viselkedésük törvényeit, de oly hallatlanul fürgén, hogy szinte meg sem sértik. Azt, ami a fizika törvényei szerint tilos, szemlesütve, villámgyorsan elkövetik, és rögtön utána megint törvénytisztelőén viselkednek. Mármost egyik reggeli sétáján az egyetem kertjében Razglaznak eszébe jutott: és mi van, ha a Kozmosz a legnagyobb méretekben ugyanezt csinálja? Ha a mezonok eljátszhatják a trükkjüket a másodperc oly parányi töredéke alatt, hogy ahhoz képest az egész másodperc az örökkévalóság, akkor a Kozmosz, tekintettel a méreteire, arányosan hosszabb ideig viselkedhet ezen a tilalmas módon. Például tizenötmilliárd évig…

Tehát létrejött, noha ezt nem tehette, mert nem volt miből. A Kozmosz egy tilalmas fluktuáció. Pillanatnyi szeszély, futó eltérés a helyes viselkedéstől, csakhogy ez a pillanat és ez a futó perc monumentális arányú. A Világegyetem éppolyan felrúgása a fizika törvényeinek, amilyen a mezon szokott lenni a legkisebb méretekben! Úgy sejtvén, hogy a titok nyomába jutott, a professzor rögtön műhelyébe sietett, nekilátott az ellenőrző számításoknak, s azok lépésről lépésre kimutatták, hogy igaza van. De még mielőtt számításait befejezte volna, az a sejtelem is földerengett benne, hogy a kozmogónia rejtélyének e kulcsa a legszörnyűbb veszély, amit csak el lehet képzelni.

A Kozmosz ugyanis hitelre létezik. Minden csillaghalmazával és galaxisával egyetlen gigászi adósság, kötelezvény, jelzálog, melyet végül is vissza kell fizetni. A Világegyetem illegális kölcsön, anyag-energia-adósság, látszólagos aktívuma valójában csupasz „Tartozik”. Így hát a Kozmosz, lévén Törvénytelen Kilengés, egy szép napon eloszlik, mint a szappanbuborék. Mint anomália visszahullik ugyanabba a Nemlétbe, melyből kiszökkent. Csak ez a pillanat lesz a Dolgok Rendjének helyreállása!

Az, hogy ilyen nagy, és hogy már ennyi mindennek volt érkezése megtörténni benne, egyszerűen abból adódik, hogy a Lehetséges Legnagyobb Arányú Anomália. Razglaz rögvest nekilátott kiszámítani, mikor jön el az a fatális vég, vagyis mikor fog az anyag, a napok, csillagok, bolygók, tehát mi is a Földdel együtt, nyomtalanul visszahullani a semmibe. Rájött azonban, hogy ezt előre látni nem lehet. Hogy is lehetne, hiszen ez a csíny fittyet hány a törvényes rendre! Fölfedezésének iszonyúsága elűzte szeméről az álmot. Hosszabb tépelődés után, ahelyett hogy közzétette volna kozmogóniai művét, megmutatta sok kiváló asztrofizikusnak. Ezek a tudósok helytállónak találták elméletét és a belőle adódó következtetéseket. De a beszélgetésekben hangot adtak privát nézetüknek, hogy a dolog közhírré tétele világunkat olyan szellemi káoszba és pánikba taszítaná, melynek kihatásai porig rombolhatják a civilizációt. Hiszen ki akarna még bármit is csinálni, akár a kisujját is mozdítani, ha tudja, hogy bármelyik pillanatban minden megsemmisülhet, vele magával együtt?

Holtpontra jutott az ügy. Razglaz, a – nem is csak emberi – történelem e legnagyobb felfedezője, osztotta tudós kollégáinak véleményét. Bár nehéz szívvel, de úgy döntött, hogy elméletét nem publikálja. Ehelyett olyan eszközök után kezdett kutatni a fizika egész arzenáljában, amelyek mintegy tartósítanák a Kozmoszt, megerősítenék, támogatnák hitelbe létezését. De minden erőfeszítése kudarcba fulladt. Nem lehet ugyanis visszafizetni a kozmikus adósságot, függetlenül attól, mit teszünk jelenleg, mivel az adósság nem az Univerzumon belül gyökerezik, hanem a Kezdeténél – ott, ahol a Világegyetem a leghatalmasabb, egyszersmind a legvédtelenebb adósa lett a Semminek.

Éppen ez idő tájt ismerkedtem meg a professzorral, és hosszú heteken át beszélgettünk. Először beavatott felfedezése lényegébe, majd társam lett a menekvés módjának keresésében.

Ó, gondoltam, forró fejjel és keserű szívvel visszatérvén szállodámba, ha akár csak egy másodperc töredékéig ott lehetnék – húszmilliárd évvel ezelőtt! Hiszen akkor elég volna egyetlen atomot elhelyezni az űrben, és abból, mint az elültetett magból, kikelhetne a Kozmosz, immár teljesen legális módon, híven a fizika törvényeihez, az anyag és az energia megmaradásának elvéhez – de hogyan juthatnék el oda?!

A professzor, mikor ötletemet elmeséltem neki, mélabúsan elmosolyodott, és elmagyarázta, hogy egy közönséges atomból nem keletkezne Világegyetem, mivel a Kozmosz csírájának magában kellene foglalnia mindazon átalakulások és történések teljes energiáját, amelyek a metagalaktikus űr méreteire növekedtek. Beláttam tévedésemet, de makacsul tovább törtem a fejem a dolgon, mígnem egy délután, gyógyolajjal kenegetve szúnyogcsípésektől dagadt lábamat, gondolatban visszaszálltam a régi időkbe, mikor a Vadászebek gömbhalmazán átrepülve jobb szórakozás híján elméleti fizikát olvasgattam. Különösen az elemi részecskék fizikájában mélyedtem el akkor, és most eszembe jutott Feynman hipotézise, hogy vannak részecskék, amelyek az idő múlásának irányával szemben mozognak. Ha egy elektron így mozog, akkor pozitív töltésű részecskeként (pozitronként) észleljük. Azon morfondíroztam, lábammal a lavórban, hogy mi volna, ha teszem azt, fognánk egy elektront, és akkora, de akkora lendületet adnánk neki, hogy elkezdjen mind gyorsabban és gyorsabban visszafelé száguldani az időben; nem adhatnánk-e neki olyan óriási impulzust, hogy kirepüljön a kozmikus idő kezdetén túlra, a naptárnak arra a helyére, amikor még nem létezett semmi – az így nekilendült pozitronból nem keletkezhetne vajon Világegyetem?!

Úgy, ahogy voltam, mezítláb, víztől csöpögve, rohantam a professzorhoz. Tüstént felfogta ötletem nagyságát, s egyetlen fölös szót sem vesztegetve számolgatni kezdett. És mit tesz isten, az jött ki, hogy a dolog lehetséges! Az időben visszafelé száguldó elektron, mint a számítás mutatta, egyre nagyobb energiára tesz szert, majd amikor túlrepül a Világegyetem kezdetén, a benne felhalmozódott erő szétveti, és felrobbanásakor e részecskének pontosan annyi energiája lesz, hogy az kiegyenlíti az adósságot. A Világegyetem tehát megmenekül a csődtől, mert azontúl már nem hitelre létezik!

Most már csak a gyakorlati oldalát kellett átgondolni e vállalkozásnak, amely majd legalizálja, tehát egyszerűen megteremti a Világot! Kristálytiszta jellemű ember lévén Razglaz több ízben is hangsúlyozta Tarantoga professzorral, asszisztenseivel és munkatársaival beszélgetve, hogy a Világteremtés koncepciója nekem köszönhető, és hogy valójában engem illet, nem pedig őt, a Világ Teremtőjének és Megváltójának címe. Nem dicsekvésből említem ezt, inkább azért, hogy páváskodó kedvemet lelohasszam – ugyanis a sok dicséret, felsőfokú elismerés, ajnározás, melyet akkor Bombayben bezsebeltem, attól tartok, kissé a fejembe szállt, s ezért nem felügyeltem a munkálatokra a kellő gonddal. Megpihentem, sajnos, a babérjaimon, naivitásomban úgy vélvén, hogy a legfontosabbat megcselekedtem – gondolatban –, és a hátralévő, pusztán végrehajtó munkát már elvégezhetik mások.

Végzetes tévedés! Razglaz professzorral nyáron és az ősz elején kidolgoztuk a paramétereket, vagyis azon tulajdonságokat, melyek kikelnek majd az elektronból, e kozmikus magból. Talán helyesebb teremtő lövedéknek nevezni; a világteremtés technikai oldala ugyanis úgy festett, hogy az Idő Kezdetét megcélzó ágyú gyanánt az egyetem óriási szinkrofazotronját használtuk, kellően átalakítva. Egész kapacitásának, célszerűen fókuszálva, egyetlenegy részecskére – a teremtő elektronra – koncentrálva, október huszadikán kellett felszabadulnia; Razglaz professzor ahhoz is ragaszkodott, hogy én mint az ötlet szerzője adjam le azt az egyetlen, világteremtő lövést az Időágyúból. Mivel pedig ilyen rendkívüli, a történelemben egyedülálló alkalom adódott, a gépünkből, ütegünkből nem akármiféle, éppen arra kószáló elektront akartunk kilőni, hanem egy gondosan átalakított, oly módon megmunkált, fazonra szabott részecskét, hogy minden szempontból rendesebb Kozmosz keletkezzék belőle, jóval szolidabb annál, amely jelenleg létezik – no és különös figyelmet szenteltünk a Kozmosz-teremtés ama közvetett és kései következményének, amely maga az Emberiség!

Kétségtelen: mindezt egyetlen elektronba beprogramozni, a vezérlő és felügyelő információk ilyen fantasztikus tömegét egy elektronba begyömöszölni – bizony, nem könnyű dolog. Bevallom azt is, az igazsághoz híven, hogy korántsem mindent én magam csináltam. A munkamegosztás köztem és Razglaz professzor között úgy festett, hogy én kitaláltam mindenféle tökéletesítést és javítást, ő pedig lefordította a fizika, az űrelmélet, az elektronok, pozitronok és számos egyéb trónok elméletének egzakt nyelvére; létrehoztunk egy keltetőt vagy tenyészetet is, ebben pihentek szépen elszigetelve a próbarészecskék, melyek közül majd kiválasztjuk azt a legsikerültebbet, amelyikből, mint mondottam, október huszadikán a Világegyetemnek meg kell születnie!

Mennyi jót, sőt tökéleteset el nem terveztem ama lázas napokban! Hány éjszakát töltöttem ébren a fizikai, etikai, zoológiai könyvek halmai fölé görnyedve, hogy összegyűjtsem, egybegyúrjam, koncentráljam a legértékesebb információkat, melyekkel aztán a professzor hajnaltól formázgatta a Kozmosz csíraelektronját! Célunk volt egyebek között, hogy a Kozmosz harmonikusan fejlődjék, és ne úgy, mint eddig; ne rángassák folyton szupernóva-robbanások; a kvazárok és pulzárok energiáját ne pocsékolja el ilyen esztelenül; a csillagok ne sisteregjenek és kormozzanak, mint a mécses, ha nedves a kanóc; a kisebbre vett bolygóközi távolságok könnyítsék meg az utazást egyik helyről a másikra, miáltal az űrutazásból az értelmes lények kapcsolatának és összefogásának jobb eszköze leend. Egész marhabőrre sem férne el a további javítások sora, melyeket viszonylag rövid idő alatt sikerült elterveznem. Igaz, ezek nem feltétlenül a legfontosabb jobbítások voltak, hiszen aligha kell hosszabban fejtegetnem, hogy az emberiségre koncentráltam. És hogy megjavítsam, módosítottam a természetes evolúció elvét.

Mint ismeretes, ez az evolúció vagy a gyengébbek tömeges felfalása az erősebbek által, tehát zoocídium, vagy a gyengébbek összeesküvése, akik belülről esnek neki az erősebbnek, tehát élősködés. Erkölcsileg csak a zöld növények okék, mert ők a saját kontójukra élnek, a napnál van folyószámlájuk. Kiókumláltam tehát minden élőlény klorofillizálását, és főleg megterveztem a lomblevelű embert. Mivel a hasát ily módon kiürítettem, átpakoltam oda a kellően megnövelt idegrendszert; persze mindezt nem közvetlenül csináltam, hiszen csak egyetlen elektron állt a rendelkezésemre. Egyszerűen megfogalmaztam a professzorral egyetértésben azt a szabályt, hogy minden élet tisztességesen viselkedik az összes többivel szemben – ez lett volna az evolúció alaptörvénye az Új, Adósságmentes Kozmoszban. Sokkal esztétikusabb testet is kigondoltam, kifinomultabb nemiséget és sok más jobbítást, föl sem sorolom, mert a szívem vérzik, ha e tervekre visszagondolok. Elég az hozzá, hogy szeptember utolsó napjaiban már készen állt a Világteremtő Ágyú és elektronlövedéke. Néhány nagyon bonyolult számítás volt még hátra, ezeken dolgozott a professzor az asszisztenseivel, ugyanis az irányzék beállítása az időben (illetve épp egy pindurkával az időn túl) a legnagyobb precizitást igénylő művelet.

Nem az lett volna a dolgom, hogy ott maradjak velük, és árgus szemmel figyeljek mindent, tekintettel fantasztikus felelősségemre? Hát igen, de kedvem szottyant megpihenni, elutazni… egy kis üdülőhelyet néztem ki magamnak. Szégyellem, de mégis bevallom: a szúnyogok agyoncsíptek, tele voltam daganattal, ezért vágytam a hűvös tengeri fürdőkre. És ezek miatt az átkozott szúnyogok miatt… de nincs jogom semmire és senkire áthárítani a saját hibámat. Éppen elutazásom előtt összezördültem a professzor egyik munkatársával. Tulajdonképpen nem is a munkatársa volt, csak egy közönséges laboráns, de Razglaznak honfitársa, bizonyos Alojzy Kupac. Ez a piti alak, akinek a laboreszközök rendben tartása volt a dolga, egyszerre csak előrukkolt azzal a követeléssel, hogy őt is vegyék fel a Világteremtők listájára, mert, azt mondja, ha ő nincs, akkor a kriotron nem működik rendesen, és ha a kriotron nem működik, akkor az elektron nem viselkedik megfelelően stb. Persze kinevettem, ő meg látszólag letett alaptalan igényéről, ám valójában a saját titkos terveit kezdte kovácsolni. Egymagában nem tehetett semmi értelmeset, de összebeszélt két alkalmi ismerősével, akik a bombayi Atomkutató Intézet körül lődörögtek, holmi kényelmes kis állásra számítva. Egyikük a német Ast A. Roth, másikuk a félig angol, félig holland Boels E. Bubb.

Mint az immár megkésett nyomozás kimutatta, Kupac éjjel beengedte őket a laborba, a többiről pedig gondoskodott Razglaz professzor segédasszisztensének, bizonyos Serpentine magiszternek a hanyagsága. Íróasztalán hagyta a páncélszekrény kulcsait, ami megkönnyítette a behatolók dolgát. Serpentine később betegségére hivatkozott, orvosi bizonyítványokat mutogatott, de az egész intézet tudta, hogy ez az éretlen taknyos szerelmi viszonyt folytat egy férjes asszonnyal, bizonyos Á.-né Évával, úgyszólván a lábainál kúszik, és a nagy udvarlásban tévesztette szem elől szolgálati kötelességeit. Kupac bevitte cinkosait a belső terembe, a kriotronkészülékhez, kiemelték belőle a Dewar-edényt, abból a pótolhatatlan lövedék tartályát, és elvégezték a paramétereken a maguk becstelen „módosításait”, melyeknek hatását bárki kedvére szemlélheti, ha körülnéz ebben a rémes világban, ahol élünk. Később versenyt magyarázkodtak, azt állítva, hogy „a legjobb szándékok” vezették őket, sőt még dicsőségre is igényt tartottak (!), különösen mivel hárman voltak.

Szép kis Háromság! Mint a bizonyítékok súlya alatt és a keresztkérdések tüzében be kellett vallaniuk, megosztották a munkát. Ast A. Roth, aki valaha göttingai diák volt (de maga Heisenberg rúgta ki asszisztensi állásából, mert pornográf fotókat rakott az Aston spektrográfba), a Teremtés fizikai oldalát „vette kézbe”, és derekasan elbaltázta. Miatta van, hogy az úgynevezett gyenge kölcsönhatások nem passzolnak az erősekhez, és viselkedésük törvényeinek szimmetriája felborult. Minden fizikus rögtön megérti, amit mondok. Ugyancsak ez a Roth a ludas abban, elhibázván egy közönséges összeadást, hogy az elektron töltése, ha jelenleg kiszámítják, végtelen nagyságot ad. Ez a balfácán az oka, hogy sehol sem lehet megtalálni a kvarkokat, holott az elméletből kiviláglik, hogy létezniük kell. A tudatlan szamár elfelejtette módosítani a szóródási formulát! És az is az ő „érdeme”, hogy az interferáló elektronok szemünk láttára megcáfolják a logikát. Ó, mily keserű gondolat, hogy azt a dilemmát, melyen Heisenberg egy életen át rágódott, legkomiszabb és legbutább tanítványa prezentálta neki!

De még sokkal súlyosabb gaztettre is vetemedett. Az én Teremtés-tervemben szerepeltek ugyan magreakciók, hiszen azok nélkül nem létezne a csillagok sugárzó energiája, de töröltem az uráncsoport elemeit, hogy az emberiség ne gyárthasson atombombákat a XX. század derekán, vagyis időnek előtte. Úgy terveztem, csak a hidrogénatommagok héliummá egyesüléséből nyerhet majd nukleáris energiát, és mivel ez nehezebb, a fölfedezés nem várható a XXI. század előtt. A. Roth azonban visszarakta a tervbe az uránféléket. Sajnos nem sikerült rábizonyítani, hogy tettére bizonyos birodalmi hírszerzés ügynökei vették rá, ami katonai hegemóniatervekkel függött össze… de tulajdonképpen így is perbe kellett volna fogni népirtás vádjával, mert ha ő nincs, nem bombáztak volna le japán városokat a második világháborúban.

E „zsák a foltját” háromság másik „szakembere”, E. Bubb, valaha orvosegyetemet végzett, de sötét ügyei miatt eltiltották a praktizálástól. Ő „foglalkozott” a biológiai oldallal, és kedve szerint „tökéletesítette”. Én a magam részéről így okoskodtam: a világ azért olyan, amilyen, és az emberiség azért viselkedik úgy, ahogyan viselkedik, mert mindez a fundamentális törvények megsértéséből keletkezett, tehát véletlenszerűen, ahogy esik, úgy puffan módon. Ha csak egy kicsit is eltöprengünk, rájöhetünk, hogy ilyen körülmények között még rosszabbul is elsülhetett volna a dolog! Hiszen a sorshúzás döntött – mert a „Teremtő” csupán a semmi fluktuáló szeszélye volt, amely szörnyen és hátborzongatóan eladósodott, minden terv és értelem nélkül felfújván a metagalaktikus buborékot!

Azt azért beláttam, hogy a Kozmosz egyes tulajdonságait meg lehet hagyni, a szükséges retusálással és korrekcióval, tehát lelkiismeretesen hozzáfűztem, amit kellett. De ami az Embert illeti, nos, itt már igencsak radikális voltam. A készen talált vacakot egyetlen tollvonással, visszakézből eltöröltem. A már említett lomblevelűség a testszőrzet helyett az élet új etikájának megvalósítását szolgálta volna, Bubb úr azonban fontosabbnak találta a szőrzetet, mivel, ezt hallgassák meg, úgymond „kár lenne érte”. Merthogy olyan szép loknikat, pofaszakállakat és egyéb szőrkreációkat lehet belőle fésülni. Emitt egy új, szolidáris-humánus erkölcs, amott csak fodrászmércével mérhető értékek! Biztosítom Önöket, hogy rá se ismernének magukra, ha nincs Boels E. Bubb úr, aki a kazettáról visszamásolta az elektronba mindazokat a randaságokat, melyeket Önök magukon és másokon láthatnak.

Végül, ami Kupac laboránst illeti, ő semmit sem tudott ugyan maga megcsinálni, mégis azt követelte cimboráitól, hogy örökítsék meg részvételét a világ teremtésében; azt akarta – elborzadok, amidőn leírom –, hogy a neve ott virítson az égbolt minden oldalán, mikor azonban Roth elmagyarázta neki, hogy mozgásuk miatt a csillagokból nem lehet tartós monogramokat vagy betűket kirakni, Kupac kikötötte, hogy legalább tereljék őket nagy csillaghalmazokba, azaz kupacokba. Ez meg is történt.

Október huszadikán, midőn ujjamat a vezérlőpult billentyűjére helyeztem, persze fogalmam sem volt róla, mit is teremtek meg. Csak néhány nap múlva derült ki, mikor ellenőriztük a számításokat, és fölfedeztük a szalagokon azt a tartalmat, melyet a mocskos Hármasság örökített meg a pozitronunkban. A professzor összeomlott. Ami engem illet, bevallom, nem is tudtam, hogy saját magamat vágjam-e kupán, vagy valaki mást. Végül a józanság felülkerekedett dühömön és keserűségemen, hiszen tudtam, hogy már semmin sem lehet változtatni. Nem is vettem részt a bitangok kihallgatásában, akik elcsúfították az általam teremtett világot. Tarantoga professzor úgy fél évvel később azt mondta, ez a három betolakodó olyan szerepet játszott a teremtésben, amilyet a vallások a sátánnak tulajdonítanak. Vállat vontam. Ugyan miféle sátán az a három szamár? Különben is én vagyok a leghibásabb, mert ellazsáltam az őrködést, otthagytam a vártát. Ha mentséget akarnék keresni, azt mondanám, hogy hibás a bombayi gyógyszerész is: tisztességes szúnyogriasztó helyett olyan olajat sózott rám, amely vonzza a szúnyogokat, mint méheket a méz. De ha erre az útra lépünk, isten tudja, kit lehetne következőként megvádolni a Lét Természetének Megrontásával. Nem menekülök ilyen védekezésbe: felelős vagyok a világért úgy, ahogy van, és minden emberi gyarlóságért, mert hatalmamban állott, hogy a világot is, az embert is jobban csináljam meg.

HUSZADIK UTAZÁS

Még egy napja sem volt, hogy visszatértem a Hiádok gömbhalmazából, mely oly sűrű a csillagoktól, hogy a civilizációk összetapadnak benne, mint kása a fazékban – akkor kezdődött a dolog. Félig sem csomagoltam még ki bőröndjeimből úti szerzeményeimet, és máris majd leszakadt a karom. Először az volt a szándékom, hogy az egész cuccot lecipelem a pincébe, és majd később foglalkozom vele, mikor kiszuszogtam magam, mert a visszaút valahogy szörnyen hosszúnak rémlett, és már semmire sem vágytam jobban, mint lerogyni faragott fotelomba a kandalló elé a dolgozószobámban, kinyújtóztatni a lábamat, két kezemet fényesre koptatott selyembrokát háziköntösöm zsebeibe dugni, és élvezni, hogy a tűzre föltett tej kifutásán kívül semmi más veszély nem fenyeget. Mert egy ilyen utazás négy éve után az embernek elege lehet a Kozmoszból, legalábbis egy időre. Odasétálok az ablakhoz, gondoltam magamban, és kint nem lesz szurokfekete végtelenség, sem protuberanciák lángostorai, hanem utca, kertecskék, bokrocskák, a fácska tövét megtisztelő kutyus, és akkora nagy közömbösség a Tejút problémái iránt, hogy repes tőle a szívem.

Ámde ahogy az ábrándokkal már lenni szokott, ebből nem lett semmi. Mikor észrevettem, hogy már az első csomagnak is, melyet kirámoltam űrhajómból, benyomódott az oldala, elfogott az aggodalom, hogy épségben van-e sok értékes trófeám, amit hazahoztam, és tüstént hozzákezdtem a kicsomagoláshoz. A mirdangok elég jól bírták az utat, de az örvös gallák alja meggyűrődött. Egyszerűen nem hagyhattam őket így, hát órák hosszat csak rakodtam: kalapáccsal felnyitottam a legnagyobb ládák tetejét, sorra kipakoltam a bőröndöket, a goroncokat a fűtőtestre raktam száradni, mert teljesen átáztak (a termoszomból kifolyt a tea!), a cicakok láttán pedig egyenesen elborzadtam. Gyűjteményem díszének szántam őket, még útközben kigondoltam, milyen díszhelyre kerülnek majd, mert ez ám a ritkaságok ritkasága – a militarizálás termékei a Regulusról (a civilizációjuk talpig fegyverben áll, egy árva szem civillel sem találkoztam). A kitömés nem „hobbijuk” a reguloknak; Tottenham egyszerűen nem értette meg, milyen alapállásból tömnek ott ki. A kitömés a Reguluson szimbolikus tevékenység; így hát Tottenham csodálkozó megjegyzései és szónoki kérdései csak abszolút tudatlanságát tükrözik. Más dolog a házastársi kitömés, megint más az iskolai, a kiránduló, a szerelmi stb. De most nem merülhetek bele ebbe a kérdésbe. Elég az hozzá, hogy míg regulusi kincseimet a földszintről az emeletre fölcipeltem, meghúzódott egy csigolyám, így aztán, noha még jócskán maradt munka, beláttam: az ilyen kapkodással semmire se megyek. Már csak a matulkákat aggattam föl egy teregetőzsinórra a pincében, aztán a konyhába mentem vacsorát készíteni. Most pedig sziesztázás jön, idilli ejtőzés, dolce far niente – tökéltem el. Az emlékek óceánja persze tovább hullámzott bennem, makacsul, mint holthullám a vihar elülte után. Mikor felütöttem a tojásokat, pillantásom a gáztűzhely kék lángocskájára esett – a leghétköznapibb látvány, de tisztára ilyen volt a Perzeusz Novája. A konyhafüggönyre néztem – fehér, mint az azbesztlemez, amellyel letakartam az atommáglyát, mikor… Na, ebből elég! – közöltem magammal. Inkább azt kell megfontolni, mire van gusztusom: rántotta legyen vagy tükörtojás? Éppen a tükörtojás mellett döntöttem, mikor megremegett a ház. A még folyós tojás a padlóra loccsant, és ugyanekkor félig a lépcső felé fordulva hosszan tartó robajt hallottam, mintha lavina dübörögne. Lecsaptam a serpenyőt, és felrohantam. Beszakadt a tető? Meteorit? Az nem lehet! Ilyen nincs!

Az egyetlen szoba, melyet nem árasztottam el a csomagjaimmal, a dolgozószobám volt, és éppen onnan jött a dübörgés. Az első, amit megláttam, egy halom könyv volt az előrebillent könyvespolc lábánál. A Kozmikus Lexikon vastag kötetei alól háttal, négykézláb, egy ember mászott elő, kíméletlenül átgázolva a könyvkupacon, mintha kevesellné a véghezvitt rombolást, és ráadásul meg is akarná taposni szegény könyveimet. Még szóhoz sem jutottam, mikor kirántott maga alól egy hosszú fémrudat a markolatánál fogva, mely egy kerék nélküli bicikli kormányához hasonlított; köhintettem, de a betolakodó, még mindig négykézláb, ügyet sem vetett rám. Hangosabbat köhécseltem, és ekkor már furcsán ismerősnek tűnt a sziluettje, de csak amikor feltápászkodott, akkor ismertem rá. Én voltam az. Tisztára mintha tükörbe néznék. Mellesleg egyszer átéltem már az ilyen találkozások egész sorozatát, de az a gravitációs örvények dzsungelében volt, nem egy békés lakásban!

Szórakozott pillantást vetett rám, és a szerkentyűje fölé hajolt; unott babrálásával, de főleg azzal, hogy egy szóra sem méltat, végül is kihozott a béketűrésből.

– Mit jelentsen ez az egész? – Még nem emelem föl a hangomat.

– Mindjárt megmagyarázom… várj… – dünnyög. Feláll, a vasrúdját a lámpához viszi, megdönti a lámpaernyőt, hogy jobb fényt kapjon, megigazítja a fémvázat kicövekelő kis papírtekercset – tudja a beste, hogy a lámpaernyő le szokott esni, tehát igazán szakasztott én vagyok ő –, és valami csavarokat tapogat az ujjával, szemlátomást nyugtalanul.

– Illenék legalább kimagyarázkodni! – Nem titkolom már növekvő dühömet. Elmosolyodik. Lerakja készülékét, illetve a falhoz támasztja. Leül az én fotelomba, kihúzza a második fiókot, előveszi belőle a kedvenc pipámat, és tévedhetetlenül nyúl a dohányzacskóm után. Ezt már megsokallom.

– Szégyentelen! – rivallok rá.

Ívelt kézmozdulattal mutatja, hogy foglaljak helyet.

Tekintetemmel akaratlanul is felbecsülve a kárt – eltörött két nehéz csillagatlasz borítója! –, odahúzok magamnak egy széket, és malmozni kezdek az ujjaimmal. Adok neki öt percet, hogy előadja mentségeit és bocsánatot kérjen, és ha nem leszek megelégedve, akkor majd elhegedülöm a nótáját!

– Nonszensz! – szólal meg hívatlan vendégem. – Viselkedj már intelligens emberhez méltón! Hogy akarod elhegedülni a nótámat? Hiszen minden kék foltom azután a tiéd lesz!

Hallgatok, és valami dereng. Tényleg, ha ő én, és beleestem (de hogyan, az ördögbe is?) egy időhurokba (de miért pont nekem kell ilyen kalandokat kifognom?!), akkor támaszthat bizonyos jogokat a pipámra, sőt a lakásomra is. De minek borította fel a könyvespolcot?

– Nem készakarva tettem – közli az illatos füstgomolyokon át, cipője orrát bámulva; egész elegáns. Hintáztatja keresztbe rakott lábát. – A kronocikli megfarolt a fékezésnél. Nyolc harminc helyett nyolc harminc és egyszázad másodperckor repültem be. Ha jobban beállítják az irányzékot, akkor éppen a szoba közepén lennék.

– Hogy van ez? – Semmit sem értek. – Először is: telepata vagy? Hogyan válaszolhatsz a kérdésre, amit csak gondoltam? És másodszor: ha tényleg én vagy, és az időben jöttél, akkor mi köze ennek a helyhez? Miért tetted tönkre a könyveimet?!

– Ha egy kicsit törnéd a fejed, magadtól is megértenél mindent. Én későbbi vagyok nálad, tehát emlékeznem kell mindenre, amit gondoltam, vagyis gondoltál, mivel én te vagyok, csak a jövőből. Ami pedig az időt és a helyet illeti, hiszen a Föld forog! Csúsztam egyszázad másodpercet, talán kicsit még kevesebbet, és ezalatt a Föld négy métert mozdult el a házzal együtt. Mondtam Rosenbeissernek, hogy jobb lesz a kertben landolni, de ő rábeszélt erre az irányzékszögre.

– Na jó! Tegyük fel, hogy így van! De mit jelentsen ez az egész?

– Nyugi, úgyis elmondom. De jobb lesz, ha előbb megcsinálod a vacsorát, mert ez hosszú história, és rendkívül fontos. Követként jöttem hozzád, történelmi küldetéssel.

Addig fűzte a szót, míg végül meggyőzött. Lementünk. Elkészült a vacsora, csak kinyitottam hozzá egy doboz szardíniát is (a hűtőben már csak két-három tojás volt). Vacsora után ott maradtunk a konyhában, mert nem akartam a könyvespolc látványával rontani a hangulatomat. Nem sok kedvet mutatott a mosogatáshoz, de a lelkére beszéltem, hát hajlandó volt eltörülgetni. Aztán ott ültünk az asztalnál, komolyan a szemembe nézett, és így szólt:

– Én 2661-ből jövök, hogy előadjak neked egy javaslatot, amilyet még soha ember nem hallott, és nem is fog hallani. A Temporisztikai Intézet Tudományos Tanácsa azt kívánja, hogy én, akarom mondani, te legyél a TEOHIPHIP Program főigazgatója. Ez a rövidítés azt jelenti: „a Történelem Egyetemes Optimalizálása Hiperbolikus Hiperputerrel”. Mélységes meggyőződésem, hogy elvállalod ezt a megtisztelő hivatalt. Viselője rendkívül felelősségteljes szolgálatot tesz az emberiségnek meg a történelemnek, és ki volna erre alkalmasabb nemes lelkű, talpig becsületes ember, mint én, illetve te?

– Először azért valami konkrétabbat szeretnék hallani. Azt meg végképp nem értem, miért nem egyszerűen valami delegátus jött el hozzám abból az intézetből, hanem te, vagyis én! Hogyan kerültél, azaz kerültem ide?

– Azt majd a végén külön elmagyarázom. Ami a fő témánkat illeti, emlékszel, ugye, arra a szegény Molterisre, aki feltalált egy kézi időutazó gépecskét, és mikor be akarta mutatni, szomorú halálát lelte, mert rögtön a start után száz évet öregedett?

Bólintottam.

– Ilyen próbálkozás lesz még több is. Minden újabb technika áldozatokat követel a kezdeti szakaszában. Molteris feltalálta az egyszemélyes időröppentyűt, minden biztosítás nélkül. Ugyanazt csinálta, mint a középkori paraszt, aki fölmászott a szárnyaival a templomtorony tetejére, és ott helyben halálra zúzta magát. A XXIII. században létrejöttek, illetve a te szempontodból létre fognak jönni a kronokocsik, időjárók és tempobilok, de az igazi kronomóciós forradalom csak háromszáz évvel később következik be, hála azoknak az embereknek, akiket most nem sorolok fel – személyesen meg fogsz ismerkedni velük. A rövid távú időutazás volt az első lépés, de az évmilliók távolába elrepülni egészen más tészta. Az arány nagyjából olyan, mint a városligeti séta és az űrhajózás között. Én a Kronotrakció, Kronomóció és Telekrónika Korszakából jövök. Az időutazásról temérdek szamárságot írtak össze, éppúgy, mint korábban az űrhajózásról – hogy egy feltaláló valami gazdag ember pénzéből egy kies zugban ripsz-ropsz megépíti a rakétát, aztán mind a ketten, ismerős hölgyek társaságában, elröppennek a Galaktika túlsó végébe. Az időutazás technikája, akárcsak az űrhajózás, óriási iparágakat követel, kolosszális beruházásokat, tervezést… de mindezzel majd megismerkedsz a helyszínen, jobban mondva, a maga idejében. A technikai oldalt most hagyjuk. A munka fő céljáról van szó; nem azért költenek rá annyit, hogy valaki elmehessen a fáraókat ijesztgetni, vagy agyoncsapni a tulajdon ükapját. Beszabályozódott már a társadalmi rendszer, szabályozták a Föld éghajlatát, szóval a XXVII. században, amelyből jövök, olyan jó dolgunk van, hogy jobb már nem is lehetne, de mi mégse nyugodhatunk, éspedig a történelem miatt. Te is tudod, milyen; legfőbb ideje ennek véget vetni!

– Várjál csak! – zúgott a fejem. – A történelem nem tetszik nektek? És akkor mi van? Hiszen az úgyis olyan marad, amilyen volt, hát nem?

– Ne beszélj szamárságokat! Éppen most van napirenden a TEOHIPHIR vagyis a Történelem Egyetemes Optimalizálása Hiperbolikus Hiperputerrel. Hiszen már mondtam. A világtörténelmet szabályozzuk, megpucoljuk, kijavítjuk, elsimítjuk, tökéletesítjük, a humanizmus, a józan ész és az általános szépérzék elvei szerint. Azt csak belátod, hogy amíg ennyi tömegmészárlás és vágóhíd éktelenkedik a családfánkon, restellünk a magas kozmikus civilizációk közé tolakodni?!

– Történelemszabályozás? – ismételtem elhűlve.

– Az bizony. Ha szükség lesz rá, beiktatunk egy-két javítást már az ember keletkezése előttre is, hogy jobb legyen, mire kialakul. Az eszközök és pénzalapok már összegyűltek, csak a Terv Főigazgatójának tisztsége nincs még mindig betöltve. Mindenkit elriaszt a kockázat, amely ezzel a hivatallal jár.

– Nincsenek rá jelentkezők? – csodálkoztam még jobban.

– Már nem a sötét múltban élünk, amikor minden szamár a világot akarta kormányozni. Megfelelő képesítés nélkül senki sem töri magát a nehéz feladatért. Így hát a tisztség nincs betöltve, pedig sürget az idő!

– De ehhez nem értek. És miért pont én?

– Szakemberek egész stábjai állnak majd a rendelkezésedre. A technikai rész nem a te dolgod; de van sok különféle cselekvési terv, sok projektum, módszer. Megfontolt és felelős döntésekre van szükség. Ezeket kell nekem, illetve neked meghoznod. A Hiperputerünk pszichoszondázással átvizsgált minden embert, aki valaha élt, és úgy találta, hogy én, vagyis te vagy a Terv egyetlen reménye.

Hallgattunk egy sort, aztán megjegyeztem:

– Látom, komoly az ügy. Lehet, hogy elfogadom azt az állást, de az is lehet, hogy nem. A világtörténelem, öregem! Ezt meg kell gondolni. De hogy van az, hogy éppen én, illetve te jelentél meg nálam? Ami engem illet, én még sohasem utaztam az időben. Csak tegnap jöttem meg a Hiádokról…

– Hát persze! – szakított félbe. – Hiszen te korábbi vagy! Ha elfogadod az ajánlatot, átadom neked a kronociklimet, és elrepülsz oda, ahová, illetve amikorra kell.

– Ez nem válasz a kérdésemre. Mondd meg, hogyan kerültél a XXVII. századba!

– Megfelelő időjárművel utaztam oda, ez csak világos, nem? Aztán onnan érkeztem a te itt és mostodba.

– De ha én sehová sem utaztam semmilyen időjárművel, akkor te, aki én vagy…

– Ne légy már olyan nehézfejű! Én későbbi vagyok nálad, tehát te még nem tudhatod, ha veled az fog történni, hogy elrepülsz a huszonhetedik századba.

– Te valamit kavarsz! – dünnyögtem. – Ha elfogadom azt az állást, egyből a huszonhetedik századba kerülök. Nem így van? Ott fogom igazgatni azt a Teohipet, vagy mit. De te hogyan kerül…

– Ha így folytatod, reggelig sem jutunk dűlőre! Ne szőrözz már! Egyébként tudod, mit? Kérd meg Rosenbeissert, hogy magyarázza el neked! Végtére ő az időmérnök, nem én. Különben is ez a dolog, még ha nehéz is megérteni, mint általában az időhurkot, semmiség ahhoz a küldetéshez képest, amely rám, akarom mondani, rád vár. Hiszen ez Történelmi Küldetés! No, hát akkor: széna vagy szalma? Elvállalod? A kronocikli működik. Nem esett baja, megvizsgáltam.

– Hagyjál engem a kronocikliddel! Nem tudok így egykettőre határozni.

– Pedig kell! Ez a kötelességed! Muszáj!

– Na, álljon meg a menet! Micsoda hang ez? Csak semmi „muszáj”! Tudod, hogy azt nem szeretem. Lehetséges, ha éppen úgy tartja kedvem. Ha úgy ítélem meg, hogy a helyzet ezt kívánja. Ki az a Rosenbeisser?

– Tudományos igazgató a TEMINT-nél. Ő lesz az első beosztottad.

– A TEMINT-nél.

– A Temporisztikai Intézetnél.

– És mi van akkor, ha nem vállalom?

– Azt nem teheted meg, hogy ne vállald… Nem csinálsz te ilyet… hiszen az azt jelentené, hogy inadba szállt a bátorságod…

Mintha visszafojtott mosoly tévedt volna az ajkára e szavaknál. Gyanakodni kezdtem.

– Na ne mondd! És miért?

– Azért, mert… Á, mit magyarázgassak itt neked? Az idő struktúrájával függ össze.

– Ne beszélj badarságokat! Ha nem vállalom, akkor sehova sem megyek innét, tehát se valami Rosenbeisser nem fog nekem magyarázni, se semmilyen történelmet nem fogok szabályozni.

Részben azért beszéltem így, hogy időt nyerjek, hiszen efféle kérdésekben nem jó hebehurgyán dönteni, de részben azért is, mert noha sejtelmem sem volt, hogy miért ő, vagyis én jött el hozzám, homályosan éreztem, hogy ebben valami csel, valami trükk van.

− Negyvennyolc óra múlva megadom a választ! – jelentettem ki.

Kezdte fűzni az agyamat, hogy döntsek most rögtön, de minél inkább erősködött, annál kevésbé tetszett nekem a dolog. Végül még abban is kételkedni kezdtem, hogy ő azonos velem. Hiszen lehet egy maszkírozott követ! Mihelyt ez eszembe jutott, vallatóra fogtam. Valami titkos kérdést kellett kitalálnom, amelyre rajtam kívül senki sem tudja a választ.

– Miért hézagos az utazások számozása a Csillagnaplómban? – szögeztem neki váratlanul a kérdést.

– Haha! – kacagott fel. – Hát már bennem sem hiszel? Azért, édes öregem, mert egyes utazások a térben történtek, mások az időben, tehát még első sem létezhet; hiszen bármikor vissza lehet hátrálni oda, ahol még egy sem volt, és onnan elutazni valahová, és akkor az, amelyik az első volt, második lesz, és így tovább, a végtelenségig!

Ez stimmelt. De ezt azért mégiscsak tudja rajtam kívül néhány személy, bár az igaz, hogy mindegyik megbízható ismerősöm Tarantoga professzor tichológiai teamjéből; hát személyazonossági igazolványt kértem tőle. A papírjai rendben voltak, de ez még nem bizonyít semmit, végtére hamisak is lehetnek. Kételyeimet azzal ingatta meg kissé, hogy el tudta énekelni mindazt, amit olyankor szoktam dúdolni, mikor messze repülök, tök egyedül; másfelől viszont észrevettem, hogy a „Száz meteornak ötven a fele!” refrénjét irtó hamisan énekli. Ezt közöltem is vele, mire megsértődött, és azt mondta, hogy én énekelek mindig hamisan, nem ő; beszélgetésünkből, mely eddig elég nyugodt hangnemben folyt, heves vita kerekedett, majd goromba veszekedés, végül úgy felmérgesített, hogy azt mondtam neki, menjen a fenébe. Csak dühömben mondtam, egyáltalán nem gondoltam komolyan, de ő szó nélkül felállt, fölment az emeletre, egyet-kettőt igazított a kronociklijén, felült rá, mint egy kerékpárra, valamit mozdított rajta, és szempillantás alatt köddé vált, pontosabban kis füstgomollyá, mint a cigaretta füstje. Egy perc múlva már az is eltűnt, csak a szanaszét szórt könyvek halma maradt. Ott álltam, mint szamár a hegyen, mert erre nem számítottam, de amikor a ciklijére kászálódott, juszt sem akartam tartóztatni. Némi gondolkodás után visszaballagtam a konyhába, mert majdnem három órát átdumáltunk, és újfent megéheztem. Ott volt még az a néhány tojás a hűtőben, meg egy darabka füstölt szalonna is, de amikor meggyújtottam a gázt, és felütöttem a tojásokat, nagy lárma hallatszott az emeletről.

Úgy meglepődtem, hogy odalett a rántottam: a szalonnakockákkal együtt kiömlött, egyenesen a gázlángba, én meg káromkodva, mint a jégeső, felrohantam, hármasával véve a lépcsőfokokat.

A polcokon már egy árva könyv sem volt; mind ott hevert a nagy kupacban, amely alól megint csak ő kecmergett elő, magával vonszolva a kronociklit, mert estében végigzuhant rajta.

– Mit jelentsen ez?! – förmedtem rá.

– Mindjárt elmagyarázom… várj… – mormolta, és a lámpához vitte a kronociklit. Figyelmesen vizsgálgatta, és még csak elnézést sem kért újabb behatolásáért. Már igazán torkig voltam vele.

– Illenék legalább kimagyarázkodni! – rivalltam rá dühösen.

Elmosolyodott. Lerakta a kronociklit, vagyis a falnak támasztotta, megkereste a pipámat, megtömte a dohányzacskómból, rágyújtott, lábait keresztbe vetette; majd megpukkadtam dühömben.

– Te szégyentelen! – ordítottam. Bár egyelőre meg sem mozdultam, ünnepélyesen föltettem magamban, hogy kékre-zöldre fogom verni. Csinálja itt nekem a hülye vicceit, az én rovásomra, az én házamban!

– Nonszensz – szólalt meg flegmán. Láthatólag nem érezte magát hibásnak. Pedig most már az összes könyvemet a padlóra borította!

– Nem készakarva tettem – mondta, békésen pöfékelve. – Most is megfarolt a kronociklim…

– De minek jöttél vissza?

– Muszáj.

– Hogyhogy?

– Időkörben vagyunk, öregem – fejtegette nyugodtan. – Most megint elkezdelek majd rábeszélni, hogy fogadd el azt az igazgatói állást. Ha nemet mondasz, elrepülök, aztán hamarosan visszajövök, és kezdődik elölről az egész…

– Az nem lehet! Hát zárt időkörben vagyunk?

– Eltaláltad.

– Nem igaz! Ha így volna, akkor mindaz, amit mondunk és teszünk, tökéletesen, pontról pontra megismétlődne, márpedig amit én most mondok, meg amit te mondasz, egyáltalán nem ugyanaz, mint az első alkalommal!

– Sok butaságot fecsegnek az emberek az időutazásról – sóhajtotta –, de az, amit te most mondtál, párját ritkítja. Az időkörben mindennek hasonlóan kell lejátszódnia, de egyáltalán nem egyformán, mert az idő bezáródása, éppúgy, mint a tér bezáródása, nem foszt meg minden szabadságodtól, csak nagyon erősen korlátozza! Ha elfogadod az állást, elmész 2661-be, és ezzel a kör átalakul nyitott hurokká. De ha elutasítod, és megint elzavarsz, akkor visszajövök… és a folytatást már tudod!

– Szóval, semmi mást nem tehetek?! – fortyogtam. – Na látod, rögtön sejtettem én, hogy ebben az egészben valami suskus van! Hordd el magad innen! És nehogy még egyszer a szemem elé kerülj!!!

– Zöldségeket beszélsz – felelte hűvösen. – Az, ami történik, most kizárólag tőled függ, nem pedig tőlem. Pontosabban szólva, Rosenbeisser emberei mindkettőnket bezártak, vagyis becsattintották az időhurkot, és addig fogunk benne keringeni, míg igazgató nem lesz belőled!

– Szép kis „ajánlat”! – ordítottam. – És akkor mi lesz, ha laposra verlek?

– Csak az lesz, hogy te ápolgatod majd a sebeidet, ha eljön az ideje. Nem muszáj elfogadnod a javaslatot, már úgy értve, hogy elszórakozhatunk így egymással holtunk napjáig…

– Na ne mondd! Bezárlak a pincébe, és elmegyek, ahová úri kedvem tartja!

– Hamarabb zárlak be én téged, mert erősebb vagyok.

– Cö-cö!

– Gondold csak meg! Én a 266l-es kosztot ettem, és az sokkal táplálóbb a mostaninál, tehát egy percen belül ripityára verlek.

– Majd meglátjuk… – vicsorogtam, felállva a székről. Ő meg se moccant.

– A dzsurdzsudóhoz is értek – jegyezte meg flegmán.

– Az mi?

– Tökéletesített dzsudó kétezer-hatszázhatvanegyből. Pillanat alatt ártalmatlanná teszlek.

Forrt bennem a méreg, de a hosszú élettapasztalat önuralomra tanított. Így hát még egyszer megbeszéltem a dolgot vele, illetve magammal, és arra lyukadtam ki, hogy valóban nincs más választásom. Egyébként a történelmi küldetés, mely a jövőben vár rám, nagyon is megfelelt nézeteimnek éppúgy, mint természetemnek. Csak a kényszer háborított fel, de úgy gondoltam, hogy nem őt, az eszközt kell felelősségre vonnom, hanem a megbízóit.

Megmutatta, hogyan kell vezetni a kronociklit, adott néhány praktikus tanácsot, felültem hát a nyeregbe, és még szólni akartam neki, hogy takarítson ki maga után, és hívjon asztalost, aki a könyvespolcokat megjavítja, de már nem volt rá érkezésem, mert megnyomta az indítót. Ő, a lámpafény, az egész szoba, minden szempillantás alatt eltűnt. A gép alattam, ez a fémrúd a tölcséres fúvókával, erősen rázott, sőt időnként olyan vadul ugrált, hogy teljes erővel szorítottam a kormányt, nehogy kiessek a nyeregből. Látni semmit sem láttam, csak az volt az érzésem, mintha drótkefével sikálnák az arcomat és a testemet; mikor úgy találtam, hogy időszáguldásom sebessége már kibírhatatlan, meghúztam a féket, s ekkor a fekete kavargásból homályos formák bontakoztak ki.

Rejtélyes, óriási épületek voltak, hol hordókövérek, hol karcsúak, s én átsüvítettem rajtuk, mint szél a kerítésen. De mindig úgy rémlett, hogy nekiütközöm a falnak, hát ösztönösen behunytam a szemem, és újra megnöveltem a sebességet, vagyis a tempót. Néha úgy dobált a gép, hogy lötyögött a fejem, és hangosan összeverődtek a fogaim. Egyszerre csak nehezen megnevezhető változást éreztem: úgy tűnt, szirupsűrű, ragacsos és kocsonyásodó közegben vagyok; átsuhant rajtam a gondolat, hogy akadályon hatolok át, amely végül a sírommá lehet – betonba dermedek a kronociklimmel együtt, mint furcsa rovar a borostyánba. De megint előrerántott a lendület, a kronocikli megingott, és én lezuhantam valami rugalmas, süppedő, ringató talajra. Gépem kiesett alólam, vakító fehér fény villant a szemembe, kénytelen voltam behunyni.

Mikor kinyitottam, hangok zsivaja vett körül. Egy nagy műanyag hab korong közepén feküdtem, a korongra koncentrikus körök voltak festve, mint egy céltáblára; a felborult kronocikli ott hevert egylépésnyire tőlem, körülöttem pedig több tucat ember álldogált fényes kezeslábasban. Egy alacsony, kopaszodó, szőke férfi felhágott a matrackorongra, talpra segített, majd többször is megrázta a kezemet, így szólván:

– Szívből köszöntöm itt minálunk! Rosenbeisser…

– Tichy – feleltem gépiesen. Akkora csarnokban álltunk, mint egy város, ablak nem volt rajta. Magas mennyezete kék, mint az ég, hosszú sorokban egymás mellett csupa ilyen korong volt, mint az, amelyen landoltam, némelyik üres, mások mellett dolgoztak; bevallom, volt készenlétben egypár csípős megjegyzésem Rosenbeisser meg a többi időcsapdázó címére, akik kirángattak a házamból, de elhallgattam, mert hirtelen ráébredtem, mihez is hasonlít ez az óriási csarnok. Olyan, mint egy gigászi filmstúdió! Három ember ment el mellettünk talpig páncélban. Az első pávatollas sisakot viselt meg aranyozott vértet, laboránsok igazgatták a drágakövekkel kivert szentképet a mellén, egy orvos pedig injekciót szúrt lecsupaszított alkarjába. Másvalaki gyorsan megigazította lábvértjének szíjait, hatalmas pallost adtak a kezébe, és griffmadaras címerekkel átszőtt, széles köpenyt borítottak a vállára; két társa egyszerű vasvértezetben, nyilván az apródjai, már elhelyezkedett kronociklije nyergében a korong közepén, és felcsendült egy hang a megafonból: „Figyelem… húsz, tizenkilenc, tizennyolc…”

– Mi ez? – kérdeztem, semmit sem értve, mert közben, olyan húszlépésnyire a vértesektől, sovány férfiak vonultak óriási fehér turbánokban. Ők is injekciót kaptak, és egyikükkel a technikus veszekedett, mert fölfedezték, hogy egy kis pisztolyt rejtett a burnusza alá. Láttam indiánokat is, harci színekre festve, frissen élesített tomahawkokkal. Tolldíszüket épp lázasan igazgatták a laboránsok, arrébb pedig egy fehér köpenyes segédmunkás kis fakocsin tolt a másik korong felé egy rémesen koszos, rongyos, láb nélküli koldust, aki a megszólalásig hasonlított Breughel irtóztató nyomorékjaira.

– Nulla! – harsogta a megafon. A három páncélos a kronociklijével eltűnt egy kis villanásban, amely a magnéziumfüsthöz hasonló, fehéres füstgomolyaggá oszlott szét: ismertem már ezt az effektust.

– Ezek a kérdezőbiztosaink – magyarázta Rosenbeisser. – Közvélemény kutatást végeznek különböző évszázadokban, de ez csak statisztikai anyag, tudja, információgyűjtés, semmi több: még egyetlen javító intézkedést sem hajtottunk végre, mert azzal megvártuk önt!

Kezével mutatta az utat, és utánam sietett; hallottam a visszaszámlálásokat, hol itt, hol ott villant fel a fény, foszlottak szét a fehéres füst csíkjai, egymás után tűntek el a kutatócsoportok, és közben már bejöttek az újak, tisztára, mint egy óriási filmstúdió, ahol valami történelmi szupergiccset forgatnak. Rájöttem, hogy nem szabad magukkal vinniük a múltba semmilyen anakronisztikus tárgyat, de a kérdezőbiztosok mégis megpróbálnak átcsempészni ezt-azt, dacból vagy a kényelem kedvéért; vassöprűvel kell itt rendet teremtenem, gondoltam, de csak annyit kérdeztem:

– És sokáig tart az ilyen adatgyűjtés? Mikor jön vissza az a lovag az apródjaival?

– Tartjuk a tervet – mosolygott elégedetten Rosenbeisser. – Azok hárman már tegnap visszaérkeztek.

Nem szóltam semmit, de arra gondoltam, hogy nem lesz könnyű hozzászoknom az életkörülményekhez ebben a kronomóciós civilizációban. Mivel a laboratórium elektromobilja, amely az igazgatósági épülethez vitt volna minket, éppen elromlott, Rosenbeisser leparancsolt a tevéikről néhány beduin kérdezőbiztost, és ezen a rögtönzött módon tevegeltünk a helyszínre.

Irodám óriási volt, modern stílusú, vagyis átlátszó berendezéssel – és ezzel még keveset mondtam, mert a fotelok többségét egyáltalán nem lehetett látni, s amikor leültem íróasztalomhoz, csak az iratcsomók mutatták, hol van az asztal lapja. Mivel munkám fölé hajolva, folyton láttam a tulajdon lábaimat csíkos nadrágomban, és e csíkok látványától nem tudtam koncentrálni, később bemázoltattam az egész bútorzatot, hogy ne legyen átlátszó. Ekkor kiderült, hogy minden bútor szörnyen idétlen formájú, mivel nem arra tervezték, hogy lássák; végül az egész cuccot kicserélték egy antik berendezésre a XXIII. század második feléből, és csak ekkor kezdtem otthonosan érezni magamat. Az ilyen apróságokról szólva nem csak elébe vágok a tényeknek, de mindjárt a Terv fogyatékosságait is érzékeltetem. Persze, igazgatói életem paradicsomi lett volna, ha csak a bútorzat miatt fáj a fejem.

Egész enciklopédia kellene mindannak a bemutatásához, amit a Terv véghezvitt az én irányításom alatt. Így hát csak dióhéjban ismertetem a munkálatok fő szakaszait. Ami a szervezeti felépítést illeti, az kettős volt. Közvetlenül alám rendelve működött a MŰNAR (Műszaki-Naptári Részleg) a kvantumtemporisztikai és a diszperziós főosztállyal, meg a történelmi részleg, benne az Emberi és a Nememberi Főosztály. A műszakiak főnöke dr. R. Boskovic volt, a történelemcsinálóké pedig P. Latton professzor. Ezenkívül személyes rendelkezésemre álltak a historikommandós és időejtőernyős (kronoparaplés) osztagok, a trónfosztó készenléti dandárral és a felügyelő apparátussal. A riadókészenléti alakulat amolyan tűzoltóság volt, amely bárhol bevethető az előre nem látott és veszélyes helyzetekben, MOIRÁK néven emlegették (a Mozgékony Időbeli Rendbehozás Ágazati Kerete). Amikor én megérkeztem, az időtechnikusok már készen álltak a nagyarányú telekronikus műveletek megkezdésére, míg az Emberi Ügyek Főosztályán (ennek vezetője Harry S. Totteles volt) a szakemberek több száz JANICSÁR (Javító-Nevelő Időbeli Csere-Áram) tervét dolgozták ki. Eközben a Nememberi Ügyek Főosztályán (O. Goodlay égitestmérnök vezetése alatt) a naprendszer megjavításának variánsait tervezték meg, vagyis kijavítani készültek a bolygókat, élükön a Földdel, az Élet Evolúciójának menetét, az antropogenezist stb. Fent említett beosztottaimtól aztán kénytelen voltam sorra megválni; emlékeimben mindegyikükhöz egy-egy válság kapcsolódik a Terv kebelében; a megfelelő időben majd beszámolok róluk, hadd tudja meg az emberiség, kiknek köszönheti balsorsát.

Eleinte a legszebb remények töltöttek el. Miután elvégeztem A telekrónia és a kronomutáció elemei című gyorstalpaló tanfolyamot, majd áttekintettem a szervezeti kérdéseket (a reszortok hatáskörei, munkamegosztás stb.), és már eközben összevesztem a Főkönyvelővel (E. U. Clydesszal), kezdtem végre úgy igazából felismerni, milyen titáni a feladatom. A XXVII. század tudománya az időbeli cselekvés sok különböző technikáját kínálta, és mintha ez még nem volna elég, százával vártak döntésemre a különféle történelemjavító tervek. Mindegyik mögött jeles szakemberek tudása és tekintélye állt, és nekem kellett választanom a bőség e zavarából! Hiszen még abban sem jutottak egyetértésre, milyen módszerrel javítsák meg a múltat, de abban sem, hogy ezt mikortól kezdjék el, sőt abban sem, mennyi beavatkozásra vállalkozzunk.

A munkálatok optimizmus jellemezte első szakaszában az emberiség történelméhez még nem akartunk hozzányúlni, hanem azt akartuk gatyába rázni, ami eonokkal korábban játszódott le; monumentális programunknak része volt, hogy csak néhány példát említsek, a bolygók vulkántalanítása, a Föld tengelyének kiegyenesítése, kedvező feltételek teremtése a Marson és a Vénuszon a majdani letelepüléshez, a Holdat pedig amolyan hídfőállásnak vagy átszállóhelynek szántuk a kivándorló űrhajózáshoz, amely három-négymilliárd év múlva esedékes. Ajkamon a Jobb Jövő nevével elrendeltem, hogy indítsák meg a Generálás Zajmentes Izokron Sugárzóit (GENEZIS). Három típusuk várakozott az állványokon – a KOAKSZ, a KVÁK és a BREKEKE. Már nem emlékszem pontosan, mit jelentettek ezek a rövidítések; a KOAKSZ koaxiálisán működött, a KVÁK pedig Kvantumos Átmeneti Korrekcióval.

A beindítás eredményei felülmúlták a legrosszabb várakozásokat; egyik üzemzavar a másikat követte. Szelíd fékezés helyett, amely szinkronizálná az idő normális múlásával, a KVÁK egy robbanással lángba borította a Marsot, és mindenestül sivataggá változtatta; az óceánok mind felforrtak, és elgőzölögtek a világűrbe, s a bolygó kiégett kérge összevissza repedezett, több száz mérföld széles árkok fantasztikus hálózatát hozva létre. Innen eredt a XIX. században a marsi csatornák hipotézise. Mivel nem óhajtottam, hogy a korábbi emberiség az akciónkról tudomást szerezzen, mert az káros komplexusokat válthatna ki benne, utasítást adtam, hogy az összes csatornát gondosan cementezzék be, amit Lavache mérnök meg is tett 1910 körül; a későbbi csillagászok nem csodálkoztak a csatornák eltűnésén, mert elődeik optikai csalódásának tulajdonították az egész ügyet. A KOAKSZ-ot, mely a Vénuszt tette volna termékennyé, már bebiztosították a KVÁK üzemzavara ellen a KUSS (Kronougrást Utólag Semlegesítő Stancni) jóvoltából, ámde csődöt mondott a VALAG (Virtuális Alagút), és az egész Vénuszt mérgező atmoszféra borította el a kronoklazma következtében. Wadenlecker mérnököt, aki a műveletért felelős volt, leváltottam, de miután a Tudományos Tanács szót emelt az érdekében, engedélyeztem neki a kísérletek utolsó szakaszának végrehajtását. Ezúttal már nem üzemzavar állt elő, hanem kozmikus méretű katasztrófa. Az ellenirányú létmozgás lendületétől a BREKEKE elzúgott a 6,5 milliárd évvel ezelőtti jelenbe, olyan közel a Naphoz, hogy kiszakította belőle a csillaganyag óriási darabját. Ez aztán a gravitáció hatására forgásba jött, és belőle lettek a bolygók.

Wadenlecker védekezni próbált, azt állítva, hogy neki köszönhető az egész Naprendszer, mert ha meg nem hibásodik a kronorobbanófej, a bolygók keletkezésének esélye gyakorlatilag a nullával lett volna egyenlő. A későbbi csillagászok csodálkoztak, miféle csillag haladhatott el olyan közel a Naphoz, hogy kiszakítsa belőle a bolygók ősanyagát, mert valóban, a csillagok ilyen közeli találkozása a majdnem lehetetlen jelenségek közé tartozik; végleg eltávolítottam a vakmerőt a technokronikus vezérkarból, mert nem abban láttam a Terv értelmét és célját, hogy akaratlanul történjenek ilyesmik, merő hanyagságból és figyelmetlenségből. Ha már ez lett volna napirenden, sokkal rendesebben kialakíthattuk volna a bolygókat. A műszaki részleg különben is leszerepelt, miután tönkretette a Vénuszt és a Marsot.

Hátravolt még az a terv, hogy kiegyenesítjük a Föld forgástengelyét; ezzel az volt a szándékunk, hogy éghajlatát egyenletesebbé tegyük, sarki jégsapkák és egyenlítői kánikula nélkül. Az akció rendeltetése humanitárius volt: több faj maradjon fenn a létért vívott küzdelemben. Ám a dolog éppen fordítva sült el, a Föld legnagyobb jégkorszakát, a kambriumot okozva. Hansjacob Plötzlich ugyanis, látván, mit művelt, tudtom nélkül begyújtotta a következő „korrekciós” töltetet. Beállt a kronoklazma és az újabb jégkorszak, ezúttal a pleisztocén.

Mielőtt leváltottam volna, ez a javíthatatlan ember még egy harmadik időütközést is előidézett; azóta, őmiatta, a Föld mágneses pólusa nem esik egybe a forgástengellyel, mert a bolygó még mindig tántorog. A „Korrektor” egy időszilánkja az időszámításunk előtti milliomodik évben kötött ki – azon a helyen van most a Nagy Arizonai Kráter; szerencsére senki sem halt meg, mivel emberek még nem voltak, csak az őserdő égett le. Egy másik szilánk csak 1908-ig jutott – az akkoriak „tunguz meteorit” néven ismerik. Persze egyik sem meteorit volt, hanem a slendriánul összeszerelt Optimalizátor szétrepülő darabkái. Plötzlichet kirúgtam, senki jóváhagyására nem várva, és amikor éjszaka fülön csípték a kronoratóriumban – képzeljék, furdalta a lelkiismeret, és „ki akarta javítani”, amit művelt –, azt követeltem, hogy büntetésből száműzzék a múltba.

Végül ebből engedtem, amit máig sajnálok, és Rosenbeisser sugalmazására Dyndall mérnökkel töltöttem be a megürült állást. Nem is sejtettem róla, hogy a professzor sógora. E nepotizmus, melybe tudtomon kívül belemanővereztek, nemsokára éreztette átkos hatását. Dyndall találta fel a BALFÉK rendszert (Bináris Algoritmikus Fékezés), majd Bummeland időmérnök még csiszolgatott rajta. Így okoskodtak: ha szörnyű gigakronikus energia szabadul is fel a kronoklazmában, akkor legalább, ahelyett hogy robbanáshullámként hatna (mint az, amelyik kiégette a Marsot), alakuljon át tiszta sugárzássá. Ez a kellően ki nem dolgozott ötlet (a puszta szándék nem számít!) rengeteg bajt okozott. A BALFÉK átalakította ugyan a kinetikus energiát sugárzó energiává, de mit használt ez, amikor a sugárzástól – a mezozoikum kellős közepén – mind egy szálig kihaltak a sárkánygyíkok és még isten tudja, hány faj?

Bummeland azzal próbált védekezni, hogy végtére semmi baj nem történt, hiszen az evolúciós folyamat kiürült színterén, hála neki, felléphettek az emlősök, amelyektől az ember is származik. Mintha ez eleve így lett volna elrendelve! A szaurocídiummal megfosztottak minket az antropogenetikai manőverezés szabadságától, és még ezzel akartak dicsekedni! Dyndall megbánást színlelt, még önkritikát is gyakorolt, de az nem igaz, hogy önként mondott volna le az állásáról. Közöltem ugyanis Rosenbeisserrel, hogy amíg a sógora ott van a Tervnél, be nem teszem a lábam az igazgatóságra.

A baklövések e sorozata után összehívtam az egész kollektívát, és magvas beszédemben kifejtettem, hogy ezentúl kénytelen leszek drákói eszközöket alkalmazni a jövő biztonságának megrongálói ellen. Többé nem ússzák meg annyival, hogy elveszítik kényelmes kis állásukat!

Azt mondták, egy ilyen vadonatúj technológia beindításánál érthetőek, sőt elkerülhetetlenek az üzemzavarok; hány rakéta robbant fel hajdan az űrhajózás korának hajnalán; de a mi tevékenységünk, mivel az időben játszódik le, összehasonlíthatatlanul nagyobb veszélyeket rejt magában. A Tudományos Tanács egy új időtudóst ajánlott nekem: L. Nardeau de Vince professzor volt az. Őt is és Boskovicot is figyelmeztettem a következő kísérlet előtt, hogy nincs az az erő, amely engem még egyszer rávehetne az elnéző magatartásra, ha könnyelműség okozta súlyos baleset történik.

Megmutattam nekik a feljegyzéseket, amelyeket Wadenlecker, Bummeland és Dyndall irkált a Tudományos Tanácsnak a hátam mögött – firkálmányaik tele voltak ellentmondásokkal, mert hol objektív nehézségekre hivatkoztak, hol meg érdemeknek tüntették fel hibáik következményeit. Megmondtam nekik: nagyon tévednek, akik azt hiszik, hogy most léptem le a falvédőről. Hiszen pusztán a négy alapművelet ismeretében ki lehet számítani, mennyi napanyagot fecséreltek már el improduktívan, mert világos, hogy az összes külső bolygók, ezek a hulladékdombok, mit dombok, ammóniával teli kloákák, használhatatlanok; a Marsra és a Vénuszra is keresztet vetettem, és zöld utat adtam az utolsó naprendszerjavító kísérletnek. A program azt irányozta elő, hogy a Holdat átalakítjuk oázissá a jövő fáradt űrhajósai számára, és egyben átszállóhellyé az Athéné felé.

Nem tudják, mi az az Athéné? Nem is csodálom. Ezt a bolygót Gestirner, Starshit és Astroianni teamjének kellett volna tökéletesítenie. Ekkora balfácánok még nem voltak a Tervnél. A BUNKÓ (Bináris Ultimatív Naprendszeri Kód) csütörtököt mondott, a DEBIL (Dekollíziós Biotop Lokalizálás) megrepedt, az Athéné pedig, amely addig a Föld és a Mars közötti pályán keringett, kilencvenezer darabra esett szét, csak az úgynevezett Kisbolygó-övezet maradt belőle. Ami a Holdat illeti, az optimalizátor uraságok fasírttá aprították a felszínét. Csoda, hogy föl nem robbant az egész. Így keletkezett a XIX. és XX. századi csillagászok híres fejtörője: fel nem foghatták, miért van a Holdon olyan rengeteg kráter. Két elméletet sütöttek ki erről, a vulkánit és a meteoritosat.

Nevetséges dolgok. Az úgynevezett vulkanikus kráterek szerzője Gestirner időmérnök, a DEBIL felelőse, a „meteoritkrátereket” pedig Astroianni okozta, aki nekiesett a hárommilliárd évvel ezelőtti Athénének. Miszlikbe robbantotta, a kronoklazma szerteszét terjedő lökéshulláma végképp lefékezte a Vénusz forgását, és a Marsot két hamis holddal szerencséltette, amelyek, mint az őrültek, visszafelé keringenek, úgyhogy ezek után már igazán semmiség volt neki valóságos tüzérségi lőtérre tenni a Hold felszínét, amelyre milliárd évig potyogtak az Athéné darabkái. Mikor megtudtam, hogy a robbanás által 2 950 000 000 évre szétkent kronotraktor egyik forgácsa a prehisztorikus időkben landolt, becsapódott az óceánba, és kilyukasztotta a fenekét, útközben elsüllyesztve Atlantiszt, saját lábúlag rúgtam ki a Tervtől a komplex katasztrófa okozóit, majd az egész művelet felelőseire kiszabtam a már beígért szankciókat. Hiába fellebbeztek a Tanácshoz, ezúttal már nem volt apelláta.

Nardeau de Vince professzort a XVI. századba száműztem, Boskovicot pedig a XVII.-be, nehogy találkozzanak és intrikálhassanak. Mint Önök is tudják, Leonardo da Vinci egész életében időkocsit próbált magának építeni, de nem sikerült; Leonardo úgynevezett „helikopterei” és egyéb, kortársai szemében éppoly bizarr, mint érthetetlen gépezetei elvetélt gyümölcsei voltak ama kísérleteinek, hogy megszökhessen az időszáműzetésből.

Boskovic, ha lehet így mondani, józanabbul viselkedett. Hallatlanul tehetséges ember volt, precíz gondolkodó, hiszen képzett matematikus; a XVII. században kiváló, de általánosan félreértett filozófus lett belőle. Népszerűsíteni próbálta az elméleti fizika eszméit, de kortársai közül senki egy árva szót sem értett a traktátusaiból. Hogy száműzetését megédesítsem, Raguzába (Dubrovnikba) küldtem, mert amúgy magánemberként rokonszenveztem vele, de kötelességemnek éreztem a felelősök szigorú megbüntetését, bármennyire zokon vette is a Tudományos Tanács.

A Terv első szakasza tehát teljes kudarccal végződött, mert kíméletlenül élve vétójogommal, megakadályoztam, hogy a GENEZIS sorozat akcióit bármilyen formában újra megpróbálják. Elég volt már az elpocsékolt beruházásokból. A külső bolygók kolosszális meddőhányói, a tropára kiégetett Mars, a megmérgezett Vénusz, a tönkretett Hold (az úgynevezett „maszkonok”, a Hold felszíne alatti tömegkoncentrációk nem egyebek, mint a BUNKÓ és a DEBIL robbanótölteteinek mélyen a talajba vágódott, lávába dermedt maradványai), a Föld csálé tengelye, a lyuk az óceán fenekén, a kontinensek (Eurázsia és a két Amerika) szétcsúszása, melyet ez a repedés váltott ki – mindez elég szomorú mérlege volt az addig végrehajtott műveleteknek. Mégis megtiltottam magamnak, hogy hitetlenségbe süllyedjek, és megnyitottam a kreatív optimalizálás terét a történelmi részleg csoportjai előtt.

Mint már említettem, a részleg két főosztályból állt, Emberi Ügyek (Harry S. Totteles docens) és Nememberiek (Goodlay égitestmérnök); a részleg élén P. Latton professzor állt, aki kezdettől fogva némi bizalmatlanságot keltett bennem radikális és elvakult nézeteivel. Ezért jobbnak láttam, ha még mindig nem nyúlunk a tulajdonképpeni történelemhez – sokkal helyénvalóbb olyan értelmes lényeket kialakítani, akik majd kellően civilizálják saját magukat. Féken tartottam hát Lattont és Tottelest (ami nem ment könnyen, mert már viszketett a kezük a történelemcsinálás vágyától), és megbíztam Goodlayt, hogy indítsa be az Élet Evolúcióját a Földön. Nehogy azt mondhassák rám, hogy megbénítom az alkotó munkát, a HOPSZA (Homo Perfectus Sapiens) tervet jelentős autonómiával ruháztam fel. Csak arra intettem vezetőit (O. Goodlay, H. Ohmer, H. Bosch, v. Eyck), hogy okuljanak a Természet hibáiból, amely kificamított minden életet, és maga falazta el az Értelemhez vezető legelőnyösebb utakat, amiért egyébként nem lehet hibáztatni, hiszen vakon működött, egyik napról a másikra. Nekünk ellenben célszerűen kell dolgoznunk, állandóan szem előtt tartva a végpontot, vagyis a HOPSZÁ-t; megígérték, hogy a fenti irányelvekhez alkalmazkodni fognak, kezeskedtek a sikerről, és munkához láttak.

Ha már megadtam nekik azt az autonómiát, nem avatkoztam be, és nem néztem a körmükre másfél milliárd évig, ám a rengeteg névtelen levél, amit kaptam, végül is arra késztetett, hogy leltárt csináltassak. Kész őrület volt, amit találtam. Először gyerekmód játszadoztak úgy négyszázmillió évig, páncélos halacskákat és valami trilobitákat eregetve a vízbe; mikor aztán látták, milyen kevés idejük maradt az évmilliárd végéig, rohammunkába kezdtek. Ahogy esik, úgy puffan alapon összevissza hajigálták egymásra a testrészeket. Egyik lény bizarrabb volt a másiknál, hol négykézláb mászó húshegyek kerültek ki a kezük alól, hol puszta farkok, hol valami porok; némelyik példányt ormótlan kockakövekkel borították, másokra szarvakat, karmokat, csöveket, ormányokat, csápokat raktak, csak úgy találomra. Ronda volt az egész, visszataszító, értelmetlen, még ránézni is irtózat: merő absztrakcionizmus és formalizmus az antiesztétikum jegyében.

A végsőkig feldühített az önelégültségük; azt mondták, a simára nyalt, giccses művek kora lejárt, és hogy én ehhez nem értek, „nem érzem a formát” meg effélék. Ezt még lenyeltem – ó, ha csak ennél maradtak volna! De hát ez még semmi. Ebben a díszes bandában mindenki mindenkit fúrt. Az Értelmes Ember soha eszükbe nem jutott, mindegyik csak azon törte a fejét, hogyan lehetne a kollégák terveit lesöpörni a színről, tehát alig jelent meg a Természetben egy újfajta egyed, máris barkácsoltak egy monstrumot, kifejezetten úgy szerkesztve, hogy szétcincálja a vetélytárs produktumát, bebizonyítandó annak hitványságát. Az, amit úgy neveztek, hogy „a létért vívott küzdelem”, irigységből és intrikálásból eredt. Az Evolúció karmai és tépőfogai csak a főosztályon uralkodó viszonyokból következnek. Együttműködés helyett azt láttam, hogy esztelenül pazarolnak, és ki-ki elgáncsolja a kollégák fajait; de a legkéjesebb elégtételt akkor érezte mindegyikük, ha sikerült gátat vetnie a további fejlődésnek egy olyan vonalon, amely a kollégák illetékességi körébe tartozik; ezért van annyi zsákutca az élet birodalmában. De miért is mondom, élet; amit ezek összehoztak, félúton áll a panoptikum és a temető között. Az egyik beruházást félbehagyva belekaptak a másikba; sorra elpocsékolták a kétéltűek és a lábasfejűek esélyeit, mert a kopoltyúval betettek nekik; ha én közbe nem lépek, soha el nem jött volna a gőzgép és a villamosság kora, mert „elfeledkeztek” a karbonkorról, mármint azoknak a fáknak az elültetéséről, amelyekből majd szén keletkezik a jövendő gőzgépek számára.

A szemle alatt csak a kezemet tördeltem; egész bolygónk hullákkal és roncsokkal volt teleszórva, de különösen kitett magáért az a Bosch – mikor megkérdeztem tőle, minek az a Rhamphornychus a gyereksárkányról való farkával, nem szégyelli-e magát a Proboscidae miatt, miért van a sárkánygyíkok hátán olyan tüskesörény, mint egy léckerítés, azt felelte, hogy mit értek én az alkotói szenvedélyhez. Követeltem, mutassák meg, hogy ilyen állapotok közepette hol fog kicsírázni az értelem. Szónoki kérdés volt, mert már rég elvágták egymásnál valamennyi ígéretes irányt. Én nem erőltettem rájuk kész megoldásokat, de korábban említést tettem a madarakról, a sasokról, ők azonban már minden repülő lénynek a fejét apróra zsugorították, amelyik meg futott, mint a strucc, azt teljesen elhülyítették. Mindössze két lehetőség maradt: vagy marginális hulladékokból tákolják össze az Értelmes Embert, vagy teret kell adni az úgynevezett átütő evolúciónak, tehát erőszakkal átütni a bedugult fejlődési vonalak végét. Csakhogy átütni nem szabad, mert az ilyen feltűnő beavatkozásokat később félreértenék a paleontológusok, és azt hinnék, csoda történt; én pedig már régen megtiltottam mindennemű csodatételt, hogy az eljövendő nemzedékeket tévútra ne vezessük.

Összes elkanászodott tervezőmet száműztem a világ, illetve az idők minden tájára; később persze tömegestül pusztultak ki elvetélt ötleteik gyümölcsei, milliószám hullottak el a félbehagyott lények. Az a gálád állítás, miszerint én adtam volna utasítást ezen fajok kiirtására, a rágalmak repertoárjába tartozik, melyekkel nem fukarkodtak irányomban. Nem én toltam át az életet az evolúciós folyamat egyik sarkából a másikba, mint egy szekrényt, nem én helyeztem két ormányt az ambedodonra, nem én fújtam fel a tevét (gigantocamelus) elefánt méretűre, nem én játszottam bálnásdit, nem én vettem rá a mamutokat, hogy kihaljanak, hiszen engem a Terv eszméje éltetett, és nem a léha játszadozás, amellyé Goodlay teamje az Evolúciót lezüllesztette. Eycket és Boscht a középkorba száműztem, Ohmert pedig afölötti haragomban, hogy parodizálta a HOPSZA témáját (gyártott többek között lóembert és halfarkú nőket, ráadásul csábos szopránhanggal), egyenesen az ókorba, Trákiába. És megint az történt, amivel később is nemegyszer találkoztam. Az állásukból kirúgott száműzöttek, megfosztatván a valóságos alkotástól, frusztrációjukat pótcselekvésben, helyettesítő alkotásban vezették le. Akit érdekel, milyen terveket szövögetett még Bosch, megtudhatja, ha festményeit megnézi. Persze, nagy tehetség volt. Ez már abból is látszik, ahogyan alkalmazkodni tudott a kor szelleméhez, innen ered vásznainak ürügyként használt vallásos tematikája, a jól ismert utolsó ítéletek és poklok. Egyébként Bosch nem riadt vissza az indiszkrécióktól. A Gyönyörök kertjében, a „zenei pokolban” (a triptichon jobb oldali szárnya) ott áll a festmény kellős közepén egy tizenkét személyes kronobusz. De mit csinálhattam vele?

Ami H. Ohmert illeti, alighanem helyesen jártam el, mikor kreatúrái nyomába, az ókori Görögországba küldtem. Festményei elvesztek, de írásai megmaradtak. Nem is értem, hogy senki sem vette észre, milyen anakronisztikusak. Hát nem napnál világosabb, hogy nem vette komolyan az Olümposz lakóit, akik örökösen marakodnak, vagyis pontosan úgy viselkednek, mint az ő intézeti kollégái? Az Iliász és az Odüsszeia kulcsregények; a folyton dühöngő Zeusz alakjában engem figuráz ki.

Goodlayt nem váltottam le rögtön, mert Rosenbeisser kiállt mellette: azt mondta, ha ez az ember nem válik be, akkor őt, a Terv tudományos igazgatóját száműzhetem akár az archeozoikumba. Goodlaynak állítólag még voltak rejtett termelési tartalékai, de mivel elleneztem azt a koncepcióját, hogy a majommaradványokat használja fel, hozzálátott a BAROM-hoz (Bináris Antropogenezis a Read-only Memoryban). Nem hittem ebben a BAROM-ban, de nem akadékoskodtam, mert már azt susmorogták, hogy elgáncsolok minden tervet. A következő villámellenőrzés kimutatta, hogy Goodlay uraság visszakergetett egypár kisemlőst a tengerbe, halformájúra gyúrta őket, homlokradart adott nekik, és most éppen a delfinszakasznál tart. Fejébe vette, hogy a harmónia kedvéért két értelmes fajra van szükség: egyik szárazföldi, másik vízi. Micsoda hülyeség! Hiszen napnál világosabb, hogy egymásnak esnének! Mondtam neki: „Semmiféle víz alatti értelmes lény nem lesz!” A delfin már úgy maradt, ahogy volt, a nagyocska agyával, és válságba jutottunk.

Mit tehettem? Kezdjük megint elölről az egész evolúciót? Nem bírom én már ezt idegekkel. Megmondtam Goodlaynak, hogy cselekedjen a saját belátása szerint, vagyis jóváhagytam a majmot, mint félkész terméket, de azt kikötöttem, hogy a modellt esztétikusabbá kell tenni, és hogy később ki ne bújhasson a felelősség alól, elküldtem neki az irányelveket írásban, hivatalos szolgálati úton, bár igaz, nem térve ki minden részletre. Azt azonban külön hangsúlyoztam, hogy a pucér ülep rossz ízlésre vall, azonkívül javasoltam a nemi ügyek kulturált kezelését. Sugalmaztam, hogy merítsen a virágok, nefelejcsek, bimbók formavilágából, és már elmenőben – a Tanács ülésén kellett részt vennem – személyesen megkértem, hogy ne malackodjon, ahogy szokott, hanem keressen valami szép motívumot. A műhelyében éktelen rendetlenség volt, fűrészelőbakok, gerendák, fűrészek hevertek egymás hegyén-hátán, ez a szerelemmel függ össze? Megőrült maga, hüledeztem, szerelem a körfűrész elve alapján? Becsületszavát kellett adnia, hogy hagyja a fenébe azt a fűrészt, buzgón bólogatott, a markába nevetve, mert már megtudta, hogy a felmondólevele ott fekszik a fiókomban, tehát mindegy volt neki.

Elhatározta, hogy most aztán megtanít rá, hol lakik az Úristen. Fenyegetőzött, jobbra-balra mesélgette, hogy az igazgató (mármint én) a frászt fogja kapni, amikor visszajön, és csakugyan összeborzadtam; uramisten, mi ez, azonnal magam elé hívattam, volt képe megjátszani az engedelmes beosztottat: erősködött, hogy az irányelvek szerint járt el! Ahelyett, hogy megszüntette volna azt a pucérságot hátul, az egész majmot lecsupaszította, vagyis éppen ellenkezőképpen cselekedett, no és ami a szerelmet meg a nemiséget illeti, az kész szabotázs volt a részéről. Már maga a hely megválasztása! De minek is részletezzem ezt a diverziót? A hatását mindenki látja. Kitett magáért a mérnök úr! Azok a majmok olyanok voltak, amilyenek voltak, de legalább vegetáriánusok. Ő meg húsevőt csinált belőlük.

Összehívtam a Tanács rendkívüli gyűlését a homo sapiens megjobbítása ügyében, de a gyűlésen közölték velem, hogy ezt már nem lehet csak úgy ukmukfukk visszacsinálni; ahhoz vissza kellene fejleszteni úgy huszonötmillió, esetleg harmincmillió évvel; leszavaztak, én nem éltem a vétójogommal, talán rosszul tettem, de már fogytán volt az erőm. Egyébként jelzéseket kaptam a XVIII. és XIX. századból; a MOIRÁK tisztviselői, akik rühellették a sok időutazást oda-vissza, szépen megkönnyítették az életüket: berendezkedtek különféle régi kastélyokban, palotákban, pincékben, fütyülve a biztonsági előírásokra, így aztán elterjedtek a szóbeszédek elkárhozott lelkekről, lánccsörgetésről (a rozsduló kronocikli hangja), kísértetekről (mert fehérben jártak, mintha nem lehetne jobb színt kitalálni az egyenruháknak), megzavarták az emberek fejét, faljárással rémítgették őket (az időutazás mindig így néz ki, mert a kronocikli áll, a Föld tovább forog), egyszóval addig garázdálkodtak, míg meg nem született belőle a romantika. A felelősök megbüntetése után elővettem Goodlay és Rosenbeisser ügyét.

Mindkettőjüket száműztem. Pedig tudtam, hogy a Tudományos Tanács ezt soha nem bocsátja meg nekem. Egyébként lojálisan elismerem: Rosenbeisser, aki velem szemben később olyan botrányosan viselkedett, a száműzetésben egész rendes dolgokat művelt (mint Julianus Apostata). Tett egyet-mást, hogy megjavítsa Bizáncban a legszegényebbek sorsát. Mint ebből látszik, a posztján azért nem vált be, mert az meghaladta a képességeit. Császárkodni könnyebb, mint az egész történelem kijavítását vezetni.

Így zárult le a Terv második szakasza. Átadtam a működési jogot a társadalmi osztálynak, mert ezentúl már csak a civilizált történelmet tökéletesíthettük. Munkához látva Totteles és Latton csak úgy sugárzott örömében, hogy elődeik így pórul jártak, ugyanakkor eleve leszögezték ezek az önbebiztosítók, hogy a TEOHIPHIP-től most már nem lehet túl sokat várni, ilyen homo sapiensszel.

Harry S. Totteles az első kísérleti javítóprogram végrehajtását a kronallergistákra bízta. Ez a négy tudós Khand el Abr, Canne de la Breux, C. H. Yllar és Tschill Aahr volt. A csoportot közvetlenül Hemdreisser történelemmérnök vezette. Ő és kollégái eltervezték, hogy az urbanizáció gyorsításával siettetik a kulturálódást. Alsó-Egyiptomban a XII. vagy a XIII. dinasztia idején, már nem emlékszem, felhalmoztak egy nagy rakás építőanyagot az időküldöttek segítségével, akiket nálunk a köznyelv csak „temporális tégláknak” nevezett; sikerült is emelniük az építési technika szintjét, de kellő felügyelet híján a terv kibicsaklott. Hogy rövid legyek, tömeges lakásépítés helyett a személyi kultusz keretében különböző fáraóknak építettek síremlékeket, amelyekre a kutyának sem volt szüksége. Száműztem az egész bandát Kréta szigetére; így került oda Minósz palotája. Nem tudom, igaz-e, de Betterparttól azt hallottam, hogy a száműzöttek bepörögtek, közös erővel lerohanták volt főnöküket, és bezárták a labirintusba. Nem néztem meg az aktákat, tehát, ahogy mondom, nem tudok biztosat, de ebből a Hemdreisserből nem nézek ki egy Minótauroszt.

Elhatároztam, hogy véget vetek a partizánkodásnak, és elrendeltem, hogy komplex terveket terjesszenek elém. Azt is el kellett dönteni, hogy nyíltan vagy titokban működjünk, tehát hogy a különböző korok embereinek szabad-e rájönniük, hogy valaki segít nekik a történelmen kívülről. Az eléggé liberális Totteles a kriptokrónia mellett volt, ahogy jómagam is. Az alternatív stratégia szerint ugyanis a Múlt népeit nyílt Protektorátus alá kellett volna helyezni, és akkor óhatatlanul úgy éreznék, hogy megfosztották őket szabad akaratuktól. Tehát segítenünk kell ugyan, de titokban. Latton ezt ellenezte, hiszen készen állt a fejében az ideális állam terve, azt akarta ráhúzni minden társadalomra.

Az én véleményemmel Totteles javára billent a mérleg, ennek örömére bemutatta nekem egy fiatalabb munkatársát, aki állítólag a legjobb; ez az asszisztense, A. Donnai magiszter, találta fel a monoteizmust. Isten mint tiszta eszme, magyarázta, senkinek sem árt, nekünk, optimalizálóknak pedig szabad kezet ad, mert a Tervhez híven Isten döntései kiszámíthatatlanok: az emberek nem érthetik meg őket, tehát semmibe sem fognak belekötni, és ráadásul azt sem fogják gyanítani, hogy valaki beleavatkozik a történelmükbe telekronikus úton. Ez a koncepció egész jól hangzott, de biztonság kedvéért csak egy kis próbaterepet adtam a fiatal magiszternek, azt is a világ távoli csücskében, Kis-Ázsiában; így bocsátottam rendelkezésére Júda törzsét. Munkájában H. Yobb történelemmérnök volt a segítője. Mint az ellenőrzés kimutatta, súlyos szabálysértésekre vetemedtek. Az volt még a legkisebb, hogy Donnai leszóratott 60 000 tonna gerslit a zsidók valami sivatagi vándorlása közben; a „diszkrét segítség”, amelyet nyújtani akart nekik, annyi sok beavatkozáshoz vezetett (kettéválasztotta, majd visszazárta a Vörös-tengert, Júda ellenségeire távirányított sáskákat küldött), hogy védenceinek ettől fejükbe szállt a dicsőség; kiválasztott népnek nyilvánították magukat.

Tipikus dolog volt, hogy amikor egy terv a végrehajtás során csütörtököt mondott, szerzője nemhogy taktikát változtatott volna, egyre erőteljesebb anyagi ösztönzőket alkalmazott. A Donnai mindenkin túltett, mert a napalmot is bevetette. Hogy miért engedtem meg neki? Jó kérdés! Egyszerűen semmiről sem tudtam. Az Intézet gyakorlóterén csak egy bokor távirányított felgyújtását mutatta be, és biztosított róla, hogy a jövőben is ezt fogja csinálni: felgyújt egypár száraz kaktuszt a sivatagban, és annyi; ezek a bemutatók, úgymond, az erkölcsi normák bensővé válását segítik. Miután száműztem a Sínai-félszigetre, a legszigorúbban megtiltottam minden csoportvezetőnek, hogy természetfeletti színezetű akciókat engedélyezzen. Más kérdés, hogy annak, amit Donnai és Yobb addigra véghezvitt, lett bizonyos történelmi folytatása.

De így van ez mindig. Minden telekronikus beavatkozás a jelenségek lavináját indítja el, amelyet már csak hatékony eszközök bevetésével lehet megállítani; ezek az eszközök újabb perturbációkat okoznak, és így tovább, a végtelenségig. A. Donnai a száműzetésben fölöttébb helytelenül viselkedett, kihasználta ugyanis a hírnevet, melyre korábban történelemcsinálói minőségében tett szert. Már nem tudott ugyan „csodákat” tenni, de a régebbiek emléke fennmaradt. Ami H. Yobbot illeti, tudom, azt beszélték, hogy én küldtem rá egy historikommandót, de ez rágalom. Nem ismerem az ügy részleteit, hiszen nem foglalkozhattam ilyen apró-cseprő dolgokkal: állítólag valami nézeteltérésük miatt A. Donnai úgy eldöngette, hogy ebből lett Jób legendája. Az egész kísérletnek a zsidók itták meg a levét, mert elhitték, hogy ők valami kivételes nép, aztán mikor a Terv már beszüntette működését, sok sorscsapásban volt részük a hazájukban is, meg a diaszpórában is. Azt már el sem mondom, mit rebesgettek rólam ennek kapcsán az ellenségeim a Tervnél.

A Terv egyébként a legsúlyosabb túlterhelés szakaszába lépett. Ez annyiban az én hibám, hogy engedve Tottelesnek és Lattannak, zöld utat adtam a történelemjavításnak széles fronton, tehát nem elszigetelt helyeken és időpontokban, hanem a történelem egész időbeli hosszában. Ez az integrálisnak nevezett javítási stratégia összekuszálta az akciók képét; hogy ennek elejét vegyem, megfigyelőcsoportokat helyeztem el minden évszázadban, Lattont pedig felhatalmaztam, hogy szervezze meg a titkos időőrséget az időbeli huligánkodás leküzdése végett.

Ez a huligánkodás, amelyet még rémálmomban sem tudtam volna elképzelni, az úgynevezett seprűüggyel függ össze. A garázdálkodást vásott suhancok művelték csoportokba verődve, melyek kiegészültek a mi segédszemélyzetünkből: laboránsokból, titkárnőkből stb. A töméntelen középkori mese témái – ördögökkel cimborálás, inkubusok, szukkubusok, boszorkányszombat, varázslás, szentek megkísértése – a „vad” időutazásból eredtek, az erkölcsi tartás nélküli fiatalság ledér mulatságából. Az egyéni kronocikli egy cső, nyereggel és tölcséres fúvókával, ennélfogva, kiváltképp elégtelen megvilágításban, seprűnek lehet nézni. Különféle dajnák rákaptak a seprűlovaglásra, legszívesebben éjszaka, hogy a kora középkori parasztokat rémítgessék. Nem elég, hogy siklórepülésben húztak el a fejük fölött, ráadásul volt képük a XIII. vagy a XII. században drasztikus dezabil (régiesen topless) öltözéket viselni, nem csoda hát, hogy jobb megnevezés híján seprűnyélen lovagló pucér boszorkányoknak tartották őket. A körülmények érdekes egybeesése folytán a tettesek kinyomozásában és leleplezésében H. Bosch volt segítségemre, aki száműzetésben élt ugyan, de nem ájult el egy közönséges űrutazó látványától, és „Pokol” ciklusában híven lefestette őket: nem holmi ördögöket, hanem illegális kronociklisták tucatjait a cimboráikkal. Ez annál is könnyebben ment neki, mivel sokukat személyesen ismerte.

Mérlegelve, mennyi áldozatot követeltek a kronoligán kilengések, a bűnösöket hétszáz évvel előbbre száműztem („XX. századi kontesztálók”). Eközben, minthogy a munkálatok frontja több mint negyven évszázadra terjedt már ki, N. Betterpart, a MOIRÁK főnöke, tudtomra adta, hogy nem ura a helyzetnek, és speciális támogatást igényel zavarelhárító időernyős dandárok formájában. Új munkatársak tömegét kezdtük alkalmazni, s mindjárt oda küldtük őket, ahonnét a vészjelzések jöttek, bár újoncaink kiképzettsége gyakorta hiányos volt. Azáltal, hogy néhány évszázadban koncentrálódtak, népvándorlásokra és hasonló komoly incidensekre került sor; és noha álcázni igyekeztünk minden ilyen deszantot, a XX. században (a közepe táján) elterjedtek a szóbeszédek a „repülő csészealjakról”, mivel a hírek forgalmát elősegítette a tömegközlési eszközök immár fejlett technikája.

Ez azonban semmiség az új afférhoz képest, melynek előidézője majd főszereplője maga a MOIRÁK főnöke volt. Olyan időjelentéseket kaptam, hogy emberei nem annyira a történelemjavítás fejleményeit figyelik, inkább aktívan bekapcsolódnak a történelmi folyamatba, de nem Latton és Totteles utasításai szerint, hanem a saját temporális politikájukat követve, melyet Betterpart már javában meg is valósított. Mielőtt az állásából kirúghattam volna, nyoma veszett, vagyis eltűnt a XVIII. században, mert ott számíthatott a saját időrendőreire; mire kettőt pislogtam, már Franciaország császára lett. Ez a rút gaztett szigorú büntetést követelt; Latton azt tanácsolta, vessek be egy tartalék dandárt Versailles ellen 1807-ben, ám ezek elfogadhatatlan ötletek voltak, hiszen egy ilyen hadjárat hallatlan perturbációkat váltana ki az egész későbbi történelemben – az emberiség tudatára ébredne, hogy gyámság alatt áll. A józanabb Totteles kidolgozta Napóleon megbüntetésének „természetes”, vagyis kriptokronikus tervét: kezdték összehozni az antibonapartista koalíciókat és hadjáratokat, de hasztalanul, mert a MOIRÁK főnöke rögtön megszimatolta a szervezkedést, és senkire sem várva, támadásba ment át; nemhiába hivatásos stratéga, az elmélet a kisujjában volt, hát sorra megverte összes ellenségeit, akiket Totteles a nyakára küldött. Már úgy látszott, Oroszországban végre ellátják a baját, de ebből a hadjáratból is kikecmergett valahogy, miközben már fél Európa romokban hevert és hamuvá égett; csak amikor félreállítottam a tisztelt történelemcsináló urakat, akkor bántam el egymagam Napóleonnal Waterloonál. De nemigen volt okom a dicsekvésre!

Napóleon megszökött Elba szigetéről, mert nem tudtam ügyelni rá, hogy valami rendesebb helyre száműzzék, annyi egyéb teendőm volt; a bajkeverők már nem üldögéltek passzívan az íróasztaluknál, hanem öntevékenyen elszöktek a távoli múltba, átcsempészve magukkal hasznos kis eszközöket, melyek jóvoltából hírnévre vagy titkos erők birtokosainak dicsfényére tehettek szert (így váltak híressé az alkimisták, Cagliostro, Simon Mágus és még tucatnyian). Fülembe jutottak olyan információk, amelyeket egyáltalán nem tudtam ellenőrizni, például hogy az Atlantiszt nem is a GENEZIS-akció kibicsaklása süllyesztette el, hanem dr. Boloney, előre megfontolt szándékkal, hogy föl ne deríthessem azt, amit ott művelt. Egyszóval, már omladozott minden. A sikerbe vetett hitem szertefoszlott, és ami még rosszabb, gyanakvó lettem. Már nem tudtam, mi az optimalizálás eredménye, mi elhanyagolásának következménye, s mi a szekuláris időrendőrök visszaélése és önkényeskedése.

Elhatároztam, hogy a másik végéről göngyölítem fel a dolgokat. Fogtam a Nagy Világtörténelem tizenkét kötetét, búvárkodni kezdtem benne, és mihelyt valami gyanúsnak tűnt, kiküldtem egy villámellenőrző brigádot. Így volt például Richelieu bíborossal; miután ellenőriztem a dolgot a MOIRÁK-nál, és megbizonyosodtam róla, hogy nem a mi ügynökünk, szóltam Lattannak, hogy küldjön ki oda egy jófejű ellenőrt. A feladatot bizonyos Reichplatzra bízta; valami piszkálta a csőrömet, hogy nézzek bele a szótárba; kővé dermedtem, mikor rájöttem, hogy Richelieu és Reichplatz ugyanazt jelenti – „Gazdag hely”, ugyebár –, de már késő volt, mert addigra beügyeskedte magát a legmagasabb udvari körökbe, és XVI. Lajos szürke eminenciása lett. Nem is próbáltam kibillenteni pozíciójából, mert a napóleoni háborúk óta megtanultam, mire vezetnek az ilyen kísérletek.

Közben egy másik probléma érlelődött. Egyes évszázadokban már csak úgy nyüzsögtek a száműzöttek, az időrendőrség nem tudta szemmel tartani őket – hol pletykákat, babonákat terjesztettek, csakis az én bosszantásomra, hol az ellenőröket próbálták megvesztegetni; jobbnak láttam hát, ha mindazokat, akiknek vaj van a fején, egyazon helyre és időbe irányítom, nevezetesen az ókori Görögországba. Ennek hatása pedig az lett, hogy ott fejlődött ki a leggyorsabban a magas kultúra; egy Athén nevű városkában több filozófus lett, mint Európa összes többi részén együttvéve. Ez már Latton és Totteles száműzése után történt; mind a ketten visszaéltek bizalmammal; Latton, az egyik legmakacsabb radikális, utasításaimat elszabotálva a saját politikáját folytatta (leírása megtalálható A köztársaságról című munkájában). Szélsőségesen antidemokratikus, sőt elnyomáson alapuló politika volt ez, gondolják csak el: a kínai Mennyei Birodalom, a kasztrendszer Indiában, a Német-Római Birodalom, sőt az is, hogy a japánok 1868 óta a Mikádó isteni voltában hisznek – ez mind az ő műve. Abban viszont, hogy ő kommendált-e férjet bizonyos Schicklgruberné nevezetű nőszemélynek, hogy megszülessen az ismeretes fiúgyermek, aki fél Európából füstfelleget csinált, nem vagyok egészen biztos, mert ezt Totteles mondta nekem, márpedig ők Lattannal hadilábon álltak.

Latton tervezte meg az aztékok birodalmát, Totteles meg nyakukra küldte a spanyolokat; amikor az utolsó pillanatban kézhez kaptam a MOIRÁK jelentését, elrendeltem, hogy késleltessék Kolumbusz felfedező útját, Dél-Amerikában pedig tenyésszenek lovakat, mert akkor Cortez lovassága nem tudta volna legyőzni az indiánokét, de a kooperálók elszúrták a dolgot, a lovak kihaltak már a negyedkorban, amikor indiánok még nem léteztek, tehát nem volt mit befogni a harci kocsik elé, a kerékről nem is beszélve. Ami Kolumbuszt illeti, sikerült neki megfirkálni a dolgot 1492-ben, mert a kellő zsebekbe csúsztatta az ajándékait. Hát így festett ez az optimalizálás. Még azzal is engem vádoltak, hogy mintha nem elég filozófus hemzsegne Görögországban, ráadásul odaküldtem Tottelest és Lattont. Rágalom! Színtiszta humanitásból megengedtem nekik, hogy maguk válasszák meg száműzetésük időpontját és helyét; igaz, Platónt nem pontosan oda raktam, ahová menni akart, hanem Szirakúzába, tudtam ugyanis, hogy ebben a városban, az örökös háborúzás miatt, nem tudja majd átültetni a gyakorlatba kedvenc eszmécskéjét, a „filozófusok államát”.

Harry S. Totteles, mint ismeretes, a fiatal Makedóniai Sándor nevelője lett. Sok minden volt a rovásán a Tervnél: hanyagsága rémes dolgokra vezetett, mert mindig azon járt az esze, hogy nagy enciklopédiákat állítgasson össze. A Tökéletes Terv Elméletének osztályozásával és általános módszertanával szórakozott, miközben a háta mögött a legvadabb dolgok történtek – a főkönyvelő megszökött az ellenőrzés elől, és összebeszélve egy ismert könnyűbúvárral, kihalászták Montezuma aranyát a csatornából, melybe Cortez menekülő emberei süllyesztették, aztán 1922-ben játszani kezdtek a tőzsdén. Ebül szerzett jószág ebül vész el, így idézték elő a híres krachot 1929-ben. Nem hiszem, hogy méltánytalanul bántam Arisztotelésszel, végtére nekem köszönheti dicsőségét, amelyet a Tervnél végzett silány munkájával nem érdemelt volna ki. Erre meg azt mondták, hogy a száműzések és a rotáció örve alatt rút nepotizmust vezettem be, és minden évszázadban fényűző szinektúrákat tartogatok a régi cimboráimnak. De ekkortájt már annyira sarkamban voltak a kopók, hogy akármit is csináltam, abból ellenem szóló vád lett.

Nem bocsátkozhatom itt részletekbe, hát nem fogom felsorolni, mennyi aljas célozgatás van személyemre Platón és Arisztotelész műveiben. Persze érthető, hogy nem voltak hálásak a száműzetésért, de senkinek a neheztelésével nem törődhettem, hiszen az emberiség sorsa forgott kockán. Más kérdés Görögország, amelynek hanyatlását nagyon fájlaltam. De nem igaz, hogy én idéztem elő a filozófusáradattal; Latton viselte Görögország gondját Spárta kedvéért, mert azt akarta átformálni kedvenc utópiájának mintájára, így az ő leváltása után már senki sem támogatta a spártaiakat, ezért nem tudták visszaverni a perzsa inváziót, de mit tehettem én ez ellen? A helyi protekcionizmust nem tűrhettem, hiszen az egész emberiséget kellett gyámolítanom, ráadásul a száműzések ügye már a legmagasabb terveket ásta alá. A jövőbe senkit sem száműzhettem, mert attól irtóztak, és mivel az összes száműzött a Riviérára kéredzkedett, engedtem az óhajuknak. Egyetemi végzettségű személyek egész tömege koncentrálódott a Földközi-tenger körül, no és tessék, ezért virágzott ki éppen ott a civilizáció, majd a Nyugat kultúrája is.

Ami Spinozát illeti, én belátom, hogy nagyon rendes ember volt, de eltűrte a keresztes hadjáratokat, úgy értem, nem maga okozta őket; Spinozát neveztem ki Latton megürült helyére. Kristálytiszta jellem volt, szó se róla, de igazi szórakozott professzor: látatlanban aláírt mindent, amit elébe raktak, s korlátlan teljhatalmat adott Löwenherznek (Oroszlánszívű). A XIII. században valaki eltolt valamit, és mikor elkezdték a vétkest keresni, Löwenherz egymás után küldte oda a titkosrendőrökkel megtömött kronobuszokat, ezért a keresett személy, már nem emlékszem, ki volt az, előidézte a keresztes hadjáratokat, hogy a zűrzavarban eltűnhessen. Nem tudtam, mint csináljak Spinozával, Görögország már csak úgy rezgett a filozófusoktól; először elrendeltem, hogy futtassák végig minden évszázadon és vissza, hadd végezzen ingamozgást negyven évszázados amplitúdóval, ebből lett a Bolygó Zsidó legendája, de valahányszor átsuhant a jelenünkön, mindig panaszkodott, hogy ez a hintázás kikészíti, hát végül elküldtem Amszterdamba, úgyis szeret barkácsolni, ott legalább csiszolgathat gyémántokat.

Nemegyszer faggattak, miként lehet az, hogy egyetlen száműzött sem fecsegi el, honnan érkezett. No hiszen, jól is járt volna! Ha elkottyantja az igazságot, egyből a diliházba viszik! Hát nem őrültnek nézték volna a XX. század előtt azt az embert, aki széltében-hosszában meséli, hogy közönséges vízből bombát lehet csinálni, de olyat, ami darabokra vetheti szét az egész földgolyót? Hiszen a XXIII. század előtt még nem ismerték az időutazást. Azonkívül az ilyen beismerések leleplezték volna, hogy sok száműzöttünk büszke műve közönséges plágium. Tilos volt nekik jövendölni, de azért egyet-mást kifecsegtek. A középkorban szerencsére ügyet sem vetettek rájuk (gondolok itt olyasmikre, hogy Bacon például célzásokat eresztett meg a sugárhajtású járművekről és a batiszkáfokról, Lull pedig az ARS MAGNA-ban a komputerekről); nagyobb zűrt kavartak azok, akiket könnyelműen a XX. századba száműztem: „futurológusoknak” nevezték magukat, és szolgálati titkokat kezdtek elárulni.

Szerencsére A. Tylla, a MOIRÁK új főnöke Napóleon után, az úgynevezett Bábelrendszer taktikáját alkalmazta. Ez pedig így történt: tizenhat időmérnök, akiket fegyelmi úton Kis-Ázsiába száműztem, elhatározta, hogy szökés céljából időrakétát épít azzal az ürüggyel, hogy valami bástyát vagy tornyot emelnek. E torony neve az összeesküvők titkos jelszavából adódott (Bináris Átviteli Busz Emberek Lokalizálásához); a MOIRÁK, mikor ezt az építkezést – már jócskán előrehaladott stádiumában – kiszúrta, odaküldte „új száműzötteknek” álcázva a saját szakembereit, azok meg ügyesen becsempésztek a konstrukciós tervbe néhány olyan hibát, hogy az első beindítási kísérletnél levegőbe repült az egész építmény. Tylla megismételte „a nyelvek összezavarásának” ezt a manőverét, mikor diverziós csoportokat dobott le a XX. századba; ezek oly módon járatták le a fecsegős kedvű prognózisgyártókat, hogy mindenféle fantasztikus mesét tálaltak fel – ez az úgynevezett science fiction –, és beépítették a futurológusok közé titkosügynökünket, bizonyos McLuhant.

Bevallom, mikor elolvastam a MOIRÁK által összeállított éktelen marhaságot, melyet McLuhan mint „prognózist” fog terjeszteni, a fejemhez kaptam, mert úgy láttam, kizárt dolog, hogy bármely épelméjű ember csak egy pillanatra is komolyan vegye ezt a zagyva mesét a „világfaluról”, amely felé a földkerekség állítólag halad, meg a többi abszurdumot, amivel ezt a szegény McLuhant útnak indították. És mit tesz isten, ez a McLuhan sokkal nagyobb sikert aratott, mint a tiszta igazságot elfecsegők együttvéve; olyan divatos híresség lett belőle, hogy a végén, úgy rémlik, már kezdte maga is elhinni azt a sok zöldséget, aminek a terjesztésével megbíztuk. De békén hagytuk, hiszen semmi kárt nem okozott nekünk. Aztán ott volt az a Swift és a könyve, a Gulliver utazásai, amelyben világosan olvasható az utalás a Mars két kis holdjára, összes mozgáselemeikkel együtt, holott az ő idejében senki sem tudhatott róluk! Nos, ez az eset egy ostoba félreértés folyománya. A Mars holdjainak pályaadatait használta akkoriban titkos azonosító kódnak egy ellenőrcsoportunk Dél-Angliában, és a csoport egyik tagja, aki rövidlátó volt, a kocsmában összetévesztette Swiftet az új ügynökkel, akivel ott kellett találkoznia. Nem tett jelentést a tévedéséről, mert azt gondolta, Swift úgysem értett semmit az ő szavaiból, aztán tessék, pár év múlva (1726-ban) a Gulliver utazásai első kiadásában ott olvashattuk a Mars két holdjának adatait; persze rögtön megváltoztatták az azonosító kódot, de amit a könyvben kinyomtattak, annak már úgy kellett maradnia.

Az efféle apróságoknak végső soron semmi jelentőségük nem volt, de Platón, az más: mindig elfog a szánalom, mikor elolvasom a sztoriját a barlangról, amelyben a világnak háttal ülünk, és csak árnyékait látjuk a falon. Hát csoda, hogy a XXVII. századot tartotta az egyetlen hiteles valóságnak, és a primitív kort, ahová száműztem, „félhomályos barlangnak” érezte? Még ennél is kirívóbb utalás az a tanítása, hogy a tudás csak „visszaemlékezés” arra, amit valamikor, „az élet előtt” sokkal jobban tudtunk.

Közben egyre nyomasztóbb gondok szakadtak rám. Száműznöm kellett Tyllát, mert segített Napóleonnak megszökni Elba szigetéről; a száműzetés helyéül ezúttal Mongóliát választottam, mert Tylla vérben forgó szemmel fenyegetőzött, hogy még megemlegetem; el nem tudtam képzelni, hogy mi galibát okozhatna ott az isten háta mögötti sivatagban, de lám, betartotta a szavát. Látván, hogy mi folyik, a tervezők versengve ötölték ki az egyre bizarrabb terveket. Például, hogy szállítsunk a nyomorgó népeknek mindenféle árut egész idővonatokkal – de ez minden fejlődést megállított volna. Vagy hogy szedjünk össze úgy egymilliónyit korunk felvilágosodott lakosaiból, és dobjuk le őket deszanthadtestként a paleolit korba; kiváló gondolat, de mihez kezdtem volna azzal az emberiséggel, amely már ott ücsörgött a barlangokban?

E tervek olvasgatása gyanút keltett bennem, mikor a XX. századot vettem szemügyre. Nem szándékosan csempészték oda a tömegpusztító eszközöket? Híre járt, hogy az Intézet egypár radikálisa körré akarja tekerni az időt, hogy az újkor valahol a XXI. század után összenőjön a történelem előtti korral. Így minden újra kezdődne, a legelejétől, csak jobban. Beteges, hagymázos, őrült gondolat, de látni véltem a készülődés jeleit. Az összenövesztéshez előbb le kellett rombolni a meglévő civilizációt, „visszatérni a Természethez”, és bizony, a XX. század közepétől csakugyan lábra kapott az elvadulás. Emberrablás, robbantgatás, a fiatalok évről évre loncsosabbak lettek, elállatiasodott az egész erotika, szakadt, bozontos hordák tűntek fel, üvöltözve imádták már nem a Napot, hanem valami csillagokat vagy popcsillagokat; egyre többen javasolták a technika és a tudomány lerombolását, még a tudósoknak nevezett futurológusok is azt hirdették – vajon kinek a sugalmazására?! –, hogy közeleg a katasztrófa, a bukás, a vég. Itt-ott már barlangokat is építettek, bár egyelőre, alighanem álcázásul, óvóhelyeknek nevezték őket.

Elhatároztam hát, hogy a következő századokra koncentrálok, mert felforgatást szimatoltam, pontosabban az idő visszaforgatását, éppen a körelmélet jegyében, mikor meghívót kaptam a Tudományos Tanács rendkívüli ülésszakára. Barátaim titkon megsúgták, hogy fölöttem akarnak ott ítélkezni. Ez sem tántorított el kötelességeim teljesítésétől. Utolsó intézkedésem bizonyos Adell ügyének megoldása volt, aki a felügyelet tisztségviselőjeként dolgozva elhozott magának a XII. századból egy leányzót. Mindenki szeme láttára, fényes nappal elrabolta, vagyis felrángatta a kronociklijére; az akkoriak persze a leányzót szentnek vélték, az időbeli leányrablást mennybemenetelnek. Rég ki kellett volna rúgnom ezt a fickót, brutális gazember, már ránézésre is szerfölött visszataszító, kész gorilla azokkal a mélyen ülő, apró szemeivel és a súlyos állkapcsával, de féltem, hogy személyes averzióra fognak gyanakodni. Most aztán végre száműztem, biztonság kedvéért jó messzire, a 65 000 évnyire; barlanglakó Casanova lett belőle, és tőle származtak a Neander-völgyiek.

Emelt fővel mentem el az ülésszakra, mert semmiben sem éreztem vétkesnek magamat. Több mint tíz óra hosszat üléseztünk; rengeteg vádat kellett végighallgatnom. Szememre vetették, hogy önkényeskedtem, parancsolgatok a tudósoknak, semmibe veszem a szakértők véleményét, favorizálom Görögországot. Az én számlámra írták Róma bukását, a Caesar-ügyet (ez is rágalom volt: semmiféle Brutust nem küldtem sehová), Reichplatz, azaz Richelieu bíboros históriáját, a visszaéléseket a MOIRAK részlegében és a titkos időrendőrségnél, a pápákat és ellenpápákat (valójában a „sötét középkor” Betterpart műve volt, aki kedvenc módszere, az „erős kéz” jegyében annyi bizalmi emberét építette be a VIII. és a XIII. század közé, hogy általános gyilkolászás és kulturális hanyatlás lett belőle).

A 7000 paragrafusban megfogalmazott vádirat ismertetése tulajdonképpen olyan volt, mintha nyilvánosan előadnák a történelemkönyvet. Fejemre olvasták A. Donnait, az égő bokrot, Szodomát és Gomorrát, a vikingeket, a kis-ázsiai harci kocsik kerekeit, a dél-amerikai harci kocsik keréktelenségét, a keresztes hadjáratokat, az albigensek lemészárlását, Berthold Schwartzot a puskaporával (hát hová kellett volna küldenem, az ókorba, hogy már ott is kartáccsal lőjenek?), és így tovább – a végtelenségig. Semmi sem tetszett a tisztelt tanácsnak, sem a reformáció, sem az ellenreformáció, azok pedig, akik annak idején éppen ezekre a tervekre beszéltek rá, üdvös hatásukat bizonygatva (Rosenbeisser szinte térden állva könyörgött, hogy engedélyezzem a reformációt), most úgy ültek ott, mint akik még nem is hallottak az egészről.

Az utolsó szó jogán, amikor megadták, kijelentettem, hogy egyáltalán nem óhajtok védekezni. Az eljövendő történelem majd ítél fölöttünk. Kis szónoklatom vége felé, bevallom, megengedtem magamnak egy gúnyos megjegyzést. Leszögeztem ugyanis, hogy az egyetlen haladás és javulás, melyet a Történelem a Terv munkálatai után mutat, kizárólag az én érdemem. Mindez ugyanis az általam végrehajtott tömeges száműzések pozitív hatása. Nekem köszönheti az emberiség Homéroszt, Platónt, Arisztotelészt, Boskovicot, Leonardo da Vincit, Boscht, Spinozát és a megannyi névtelent, aki elősegítette az emberiség alkotó erőfeszítéseit az évszázadok folyamán. Ha nehéz is volt olykor a száműzöttek sorsa, bőven rászolgáltak, és egyúttal, hála nekem, jóvátették bűneiket a történelem színe előtt, mert erejükhöz mérten előbbre vitték a jó ügyet – de csak miután eltávolítottam őket magas állásukból a Tervnél! Aki pedig kíváncsi rá, mit műveltek ezzel párhuzamosan a Terv szakemberei, csak nézze meg a Marsot, a Jupitert, a Vénuszt, az elcsúfított Holdat, nézze meg Atlantisz lakóinak sírját az Atlanti-óceán fenekén, számolja össze, hány áldozatot követelt a két nagy jégkorszak, a megannyi elemi csapás, járvány, éhínség, háború, vallási fanatizmus – egyszóval, csak nézze meg a Világtörténelmet, amelyből a „javítás” után a félresikerült tervek romos csatatere, egyetlen nagy káosz és zavargás lett. A történelem az Intézet áldozata, az emberiség issza meg a levét annak, hogy az Intézetben a garázdaság, zűrzavar, rövidlátás, rögtönzés, örökös intrikálás, hozzá nem értés légköre uralkodik, és ha rajtam múlna, az összes történelemcsináló urat elküldeném melegebb vidékre.

Mondanom sem kell, hogy szavaimat elég savanyúan fogadták. Noha ez lett volna az utolsó szó, nyomban szólásra jelentkezett még egypár jeles időmérnök, például I. G. Norancia, T. Tanguely és maga Rosenbeisser, aki ott csücsült az ülésszakon, mert jeles kollégái már visszahozták Bizáncból: előre tudván, mi lesz az eredménye a szavazásnak, amely igazgatói megbízatásomról dönt, megrendezték Julianus Apostola „halálát a csatatéren” (363), mert mindenáron jelen akart lenni ennél a komédiánál. Mielőtt kinyithatta volna a száját, szót kértem ügyrendi kérdésben, hogy megkérdezzem, mióta van joguk holmi bizánci császároknak részt venni az Intézet ülésein, de még csak válaszra sem méltatott senki.

Rosenbeisser csudára felkészült, nyilván még Konstantinápolyban megkapta az anyagokat; ezt a durva szálakkal szőtt összeesküvést nem is próbálták titkolni előlem. Azzal vádolt, hogy dilettáns vagyok, és zeneértőnek adom ki magam, noha botfülem van, ami súlyos torzulásokat okozott az elméleti fizika fejlődésében. A professzor szavai szerint ez így játszódott le: amikor távszondázással megvizsgálták minden gyerek intelligenciáját a XIX. és XX. század fordulóján, Hiperputerünk kiválasztotta azokat a kisfiúkat, akik fiatalember korukban meg tudják majd fogalmazni az anyag és az energia ekvivalenciájának elvét, mely kulcsszerepet játszik az atomenergia hasznosításában. E fiúcskák között volt, másokkal együtt, Pierre Solitaire, T. Adnokamenjak, Stanislaw Razglaz, John Onestone, Trofim Ogyincev-Bulizsnyikov, Arisztidész Monolapidész és Giovanni Unopetra – meg a kis Einstein Berci. Volt képem az utóbbit favorizálni, mert megtetszett nekem, ahogy hegedül; emiatt dobtak le évek múltán atombombákat Japánra.

Rosenbeisser olyan szemérmetlenül kiforgatta a tényeket, hogy megállt bennem az ütő. A hegedülésnek az egészhez nem volt semmi köze. A rágalmazó a saját bűnét akarta a nyakamba varrni. A Hiperputer az események további menetének prognózisát modellezve azt jósolta, hogy az atombomba Mussolini Olaszországában fog elkészülni, hála Unopetra relativitáselméletének, a többi fiúcskára pedig még rosszabb katasztrófák sorozata vár. Én azért döntöttem a kis Einstein mellett, mert jó modorú, szófogadó gyerek volt, azért pedig, ami később az atomokkal történt, sem ő, sem én nem lehetünk felelősek. Nem fogadtam meg Rosenbeisser tanácsát, aki azt javasolta, hogy „profilaktikusan meg kell tisztítani a Földet az óvodáskorú gyermekektől” avégett, hogy az atomenergia hasznosítása a biztonságos XXI. századra maradjon, sőt még egy időrendőrt is bemutatott nekem, aki kész lenne az akciót végrehajtani. Természetesen rögvest száműztem ezt a H. Errod nevű, veszélyes embert Kis-Ázsiába, ahol aztán irtózatos gaztetteket hajtott végre; mellesleg ezek is szerepeltek a vádirat valahányadik pontjában. Na jó, de hát mit csináltam volna vele? Hiszen valamelyik korba csak száműznöm kellett! De minek is vitába szállnom e prekoncepciós rágalmak tömegével…

Miután megszavazták, hogy eltávolítanak a Tervtől, Rosenbeisser utasított, hogy azonnal jelentkezzem az igazgatóságon; mire odaértem, már a fotelomban terpeszkedett, mint ügyv. igazgató. És mit gondolnak, kik nyüzsögtek körülötte? Hát persze, hogy ők: Goodlay, Gestirner, Astroiannai, Starshit meg a többi pancser; Rosenbeisser máris visszahozta őket minden évszázadból, ahol eddig éldegéltek. Neki magának nagyon jót tett a bizánci tartózkodás; a perzsák elleni hadjáratban lefogyott és csinosan lebarnult, hozott pénzérméket a saját dombormívű profiljával, arany brossokat, pecsétgyűrűket és egy csomó egyéb cuccot. Éppen ezeket mutogatta a klikkjének, de rögtön eldugta a fiókba, mikor beléptem, aztán csak ült ott felfuvalkodva, pöffeszkedett, foghegyről beszélt, rám se nézve, mint valami császár. Majd szétvetette a győzelmi mámor, s ezt alig titkolta. Fensőbbségesen közölte velem, hogy hazamehetek, ha vállalkozom egy megbízatás végrehajtására. Az lesz a dolgom, hogy mihelyt hazaértem, rábeszéljem azt az Ijon Tichyt, aki egész idő alatt nálam lakott, hogy vállalja el a TEOHIPHIP vezetését.

Hirtelen megvilágosodott az elmém. Csak ebben a pillanatban értettem meg, miért éppen engem választottak, hogy elmenjek követségbe saját magamhoz! Hiszen a Hiperputer prognózisa változatlanul érvényes, tehát senki sem alkalmasabb a Történelemjavítás igazgatói tisztségére. Nem nagylelkűségből cselekszenek, az szemernyi sincs bennük, hanem puszta számításból; mert tényleg, az az Ijon Tichy, aki rábeszélt engem erre a vállalkozásra, ott maradt a múltban, és a házamban lakik. Arra is rájöttem, hogy az időkör csak akkor zárul majd be, amikor bezuhanok – ezúttal én – a dolgozószobámba, és a kronociklit lefékezve, összes könyvemet ledöntöm a polcról. A másik Ijont a konyhában találom, serpenyővel a kezében, és meg fog lepődni váratlan felbukkanásomon, most ugyanis én lépek fel a jövő követének szerepében, míg ő, a ház lakója lesz az, akihez küldtek. A helyzet látszólagos paradoxona abból következik, hogy az időutazás technikájának hasznosítása óhatatlanul relatívvá teszi az időt. A Terv, melyet a Hiperputer kovácsolt, azért olyan álnok, mert dupla időkört hoz létre: egy kicsit a nagyon belül. A kis körben keringtünk eleinte a hasonmásommal, míg végül bele nem egyeztem, hogy elutazom a jövőbe. De a nagy kör azután is nyitva maradt; ezért nem értettem akkor, hogyan került ő abba az eljövendő korba, melyből, mint mondotta, érkezett.

A kis körben mindig én voltam a korábbi, ő pedig a későbbi Ijon Tichy. Csak most fognak a szerepek felcserélődni, mert átfordult az idő: most én érkezem hozzá a jövőből, mint követ, és ő, aki most már korábbi, fogja kezébe venni a Terv irányítását. Egyszóval – végleg helyet cserélünk az időben. Már csak azt nem értettem, miért nem árulta el ezt nekem akkor a konyhában, de erre is nyomban rájöttem, mert Rosenbeisser azt követelte, ígérjem meg becsületszavamra, hogy mindarról, ami a Tervnél történt, hallgatok, mint a sír.

Ha megtagadom a titoktartást, kronocikli helyett kapok egy sovány nyugdíjat, és sehová se mehetek. Mit tehettem? Tudták a bitangok, hogy nem fogom megtagadni. Megtagadnám, ha a jelölt a helyemre valaki más lenne, de hogyne bíznék, mint utódomban, saját magamban? Szóval, erre az eshetőségre gondolva fundálták ki rafinált tervüket!

Díszkíséret nélkül, pompa nélkül, egyetlen meleg köszönő szó nélkül, mindennemű búcsúünnepség nélkül ballagtam el az indóházba. Jeges hallgatásba burkolóztak mind, akik nemrég a munkatársaim voltak, akik reggeltől estig körülhízelegtek, versenyt magasztalták szellemi horizontomat – most meg hátat fordítottak, ha megláttak. Az alantas rosszindulat odáig züllesztette volt beosztottaimat, hogy a legrozogább kronociklit sózták rám, ami csak volt a háznál. Értettem már, miért nem tudok majd rendesen fékezni, és borítom fel az összes könyvespolcot! De már ezzel az utolsó kis aljassággal sem törődtem. Bár a kronocikli veszettül rázott az évszázadok határánál (úgynevezett századfordulók), mert a lengéscsillapítók nem működtek, harag vagy keserűség nélkül hagytam el a XXVII. századot, csak arra gondolva, hogyan sikerül majd a Történelem Egyetemes Optimalizálása – az utódomnak.

HUSZONEGYEDIK UTAZÁS

Mikor a XXVII. századból hazatérvén elküldtem Ijon Tichyt Rosenbeisserhez, hogy vegye át megüresedett állásomat a TEOHIPHIP-nél – az istennek se akart menni, szörnyen kapálózott, és csak akkor adta be a derekát, mikor már egy hete kergetőztünk és marakodtunk a kis időkörben –, komoly dilemmával kerültem szembe.

Egy biztos: a történelemjavítással torkig vagyok. Másfelől erős a gyanúm, hogy amaz a Tichy megint elszúrja a Tervet, és Rosenbeisser újfent ideküldi értem. No, ezt én nem várom be ölbe tett kézzel, hanem elhúzok a Galaktikába, de minél messzebbre! Sebbel-lobbal készülődtem, félve, hogy a MOIRÁK keresztezi terveimet, de úgy látszik, távozásom után teljes diliház lett náluk, mert valahogy senki sem érdeklődött irántam különösebben. Persze, nem akartam csak úgy akárhová elinalni, hát bepakoltam űrhajómba a legfrissebb útikalauzok garmadáját meg a Galaktikus Almanach idei évfolyamát, amely távollétem alatt jócskán meghízott. Letanyáztam néhány parszeknyire a Naptól, és ott, immár nyugodt lélekkel, nekiláttam könyveimet bújni.

Hamar meggyőződtem róla, hogy a szakirodalom tele van újdonságokkal. Dr. Hopfstosser például – az ismert tichológus Hopfstosser öccse – kidolgozta a kozmikus civilizációk periódusos rendszerét, három alapelvre támaszkodva, melyek segítségével csalhatatlanul meg lehet találni a legfejlettebb társadalmakat. Ezek az alapelvek: a Szemét, a Zaj és a Foltok Szabálya. A technikai fázisba lépve minden civilizáció elkezd lassacskán belefulladni a hulladékaiba, s ez nagy bajokat okoz, mígnem végül is kilövi szemétdombjait a világűrbe. Hogy ne zavarják túlságosan az űrhajózást, külön e célra kijelölt pályán helyezi el őket. Így keletkezik a növekvő szemétgyűrű, és éppen ennek meglétéről lehet felismerni a haladás felsőbb fokát.

Bizonyos idő múltán azonban a szemétdombok jellege megváltozik, mert az intellektronika fejlődésével egyre nagyobb tömegű számítógéproncstól kell megszabadulni, s ehhez járulnak még az ócska űrszondák, műholdak, effélék. Mármost ez a gondolkodó hulladék nem óhajt örökké ott keringeni a szemétgyűrűben, hanem kiszökik belőle, megtölti a bolygó környékét, sőt az egész naprendszert, így e fázisban a környezet értelemmel szennyeződik. A civilizációk eleinte különféle módokon próbálnak megbirkózni ezzel a csapással; olykor komputerocídiumot követnek el, például kiraknak az űrbe chipcsapdákat, géplépeket, komputeregér-fogókat és pszichoroncspréselőket, de minden ilyen akció visszájára sül el, mert csak a legbutább roncsok mennek lépre, tehát ez a taktika a fürgébb elméjű szemét megmaradásának kedvez. Az agyafúrt hulladékok csoportokba és bandákba verődnek, merényleteket és tiltakozó akciókat szerveznek, elfogadhatatlan igényekkel állva elő: pótalkatrészeket és életteret követelnek. Ha ezt megtagadják tőlük, galádul zavarni kezdik a rádióadásokat, beleszólnak a műsorokba, saját kiáltványaikat sugározzák, miáltal a bolygót e szakaszban a fülsiketítő éterbeli recsegés-ropogás és vonyítás övezete veszi körül. Éppen erről a zajról lehet már messziről felismerni az értelemmel szennyezett civilizációkat. Furcsa, hogy a földi csillagászok milyen sokáig nem értették, miért csak zajt és hangzavart észlelnek rádióteleszkópjaik a kozmoszban – a fent említett konfliktusból fakad ez a lárma, amely nagyon megnehezíti a csillagközi kapcsolatteremtést.

Végül a sajátos formájú és – spektroszkóppal észlelhetően – különleges vegyi összetételű napfoltok árulkodnak a legfejlettebb civilizációkról, amelyek már túljutottak mind a Szemét−, mind a Zajhatáron. E napfoltok akkor keletkeznek, amikor az évszázadok alatt felgyülemlett értelmes hulladék óriási rajokban, önként belerepül a helyi napba, mint éjszakai pillék a lángba – öngyilkos célzattal. Az öngyilkossági késztetést a különleges depresszánsok váltják ki, amelyek minden elektronikus pszichikumra hatnak. Az ilyen szerek kiszórásának módszere roppant kegyetlen, de hát a kozmoszban élni és főleg civilizációt építeni sajnos nem habostorta.

Hopfstosser doktor szerint a fejlődés e három egymást követő szakasza olyan szigorú szabály, amely minden emberszabású civilizációra érvényes. Ami az egyéb civilizációkat illeti, a doktor periódusos táblázata még bizonyos hézagokat mutat. Ez azonban engem csöppet sem zavart, mert érthető okokból éppen a hozzánk leghasonlóbb lények iránt érdeklődtem. Ezért a leírás alapján, melyet Hopfstosser az Almanachban publikált, összebarkácsoltam egy „WC” (Watt nélküli Civilizációmérő) detektort – a watt nélküli áram, mint tudjuk, a váltóáram egy fajtája –, majd elsuhantam a Hiádok nagy csillaghalmaza felé. Ott ugyanis különösen erős a zavaró zaj, a legtöbb bolygónak van szemétgyűrűje, és jó néhány nap foltos kiütése a ritka elemek spektrumát mutatja, némán hirdetve, hogy benne mesterséges értelem pusztult el.

Mivel pedig az Almanach legutóbbi száma a Dichtónia lakóiról is közölt fényképeket, akik a megszólalásig hasonlítanak az emberekhez, úgy döntöttem, hogy erre a bolygóra fogok leszállni. Tudtam persze, hogy az 1000 fényévnyi jókora távolság miatt ezek a fényképek, melyeket Hopfstosser doktor rádión vett, időközben némileg elavulhattak. De azért optimizmustól duzzadó kebellel közeledtem hiperbolapályán a Dichtóniához, majd körpályára állva leszállási engedélyt kértem.

A leszállási engedélyt megkapni olykor nehezebb, mint a roppant galaktikus távolságokat leküzdeni, mert a bürokráciát magasabb hatványkitevőjű fejlődés jellemzi, mint a navigációt, ennélfogva a fotonreaktornál, a képernyőnél, hajtóanyag-és oxigénkészleteknél sokkal fontosabbak a szabályszerű beadványok, melyek nélkül beutazó vízum el sem képzelhető. Régi űrróka lévén fel is készültem arra, hogy sokáig, talán hónapokig kell keringenem a Dichtónia körül – de ami történt, arra nem voltam felkészülve.

A bolygó, mint megfigyelhettem, kékségével a Földre hasonlít, óceánok borítják, van három nagy kontinense, minden bizonnyal civilizáltak: már a távoli pályán is alig győztem lavírozni az ellenőrző, megfigyelő, kutató és mélységesen hallgató műholdak között; az utóbbiakat a biztonság kedvéért különösen nagy ívben kerültem el. Beadványaimra senki sem válaszolt; háromszor nyújtottam be a vízumkérelmemet, de senki sem szólított fel, hogy mutassam be televízión az irataimat, ellenben a vese alakú kontinensről kilőttek elém egy diadalkapu-félét mesterséges fenyőágakból, tarka szalagokkal és zászlócskákkal körülfonva. Hívogató feliratok is voltak rajta, de olyan általánosságban megfogalmazva, hogy inkább nem repültem át ezen a kapun. A következő kontinens, melyet egészen elborítottak a városok, tejfehér felhőt puffantott rám valami porból, amely úgy összezavarta minden fedélzeti számítógépemet, hogy haladéktalanul a nap felé akarták irányítani a hajót. Kénytelen voltam hát kikapcsolni őket, és áttérni kézi vezérlésre. A harmadik és legnagyobb szárazföld kevésbé városiasnak látszott, dús, zöld növényzet borította, és semmit sem lőtt ki felém, semmivel sem üdvözölt, hát kerestem rajta egy elhagyatottnak látszó helyet, fékeztem, és óvatosan letettem űrhajómat a festői hegyoldalak és a karalábéval vagy napraforgóval beültetett földek határán – a növények mibenlétét a magasból nem tudtam eldönteni.

Mint rendszerint, a légköri súrlódástól felhevült és beragadt az ajtóm, csak hosszabb várakozás után sikerült kinyitnom. Kinéztem, mélyen beszívtam az éltető, üde levegőt, és a szükséges óvatosságot szem előtt tartva, leléptem az ismeretlen égitest földjére.

A szántóföld szélén voltam, de ami termett rajta, annak nem volt semmi köze se napraforgóhoz, se karalábéhoz; egyáltalán nem is növények nőttek ott, hanem kis nachtkasztlik, vagyis bútorfélék. És mintha ez még nem volna elég, a többé-kevésbé egyenes nachtkasztlisorok között itt-ott vitrinek és hokedlik virítottak. Némi gondolkodás után rájöttem, hogy ezek biotikus civilizáció termékei. Találkoztam már egyszer ilyenekkel. Nem kell ám hitelt adni a futurológusok kedvenc rémképének, hogy a jövő világát megmérgezik az égéstermékek, elborítja a füst, megreked az energetikai vagy hőkorlát mögött – a fejlődés posztindusztriális szakaszában ugyanis létrejön a biotikus technika, és egy csapásra véget vet az ilyesféle problémáknak. Aki megtanulta kezelni az élet jelenségeit, az csak előállítja a mesterséges vetőmagot, elülteti akármibe, loccsint rá egy kis vizet, és máris kinő az akármiből a szükséges tárgy. Azzal, hogy az ilyen vetőmag honnan veszi az információt és az energiát a rádió– vagy kredencgenezishez, éppúgy nem kell törődni, ahogyan az sem érdekel minket, honnan veszi a gyomnövény magja az erőt és tudást ahhoz, hogy szárba szökkenjen.

Nem magán a nachtkasztli- és vitrinmezőn csodálkoztam tehát, hanem azon, hogy ezek a termények totálisan elfajzottak. A legközelebbi éjjeliszekrény, mikor megpróbáltam kinyitni, majdnem leharapta a kezemet fogazott fiókjával; a mellette növő úgy lengedezett az enyhe szellőben, mint a nádszál; és amikor egy hokedli mellett akartam elmenni, az álnok bútordarab úgy elgáncsolt, hogy elterültem, mint a gyalogbéka. Mármost normális bútorok így nem viselkednek; ezzel a szántófölddel valami nincs rendjén. Roppant óvatosan haladtam hát tovább, ujjamat a sugárpisztoly ravaszán tartva. Egy kis lapályon XV. Lajos stílusú csalit pompázott. Hirtelen előugrott belőle egy vad pamlag, egyenesen nekem rontott, és talán agyon is tipor aranyozott patáival, ha mesteri lövésem le nem teríti. Mászkáltam egy darabig a bútorgarnitúrák pagonyában, furcsa hibrideket láttam, nem csak a stílusuk keveredett, hanem a fajtájuk is; almárium és rekamié keverései terpeszkedtek itt, villa alakú polcok magasodtak fölém, a szekrények pedig hívogatólag kitárt ajtóikkal ragadozók lehettek a lábaiknál heverő mócsingokból ítélve.

Egyre világosabban láttam, hogy ez nem szántóföld, hanem káosz. Elfáradtam, melegem volt a tűző déli napsütésben, kiválasztottam hát néhány próbálkozás után egy kivételesen békés természetű fotelt, és leültem, hogy a helyzetet átgondoljam. Így méláztam a terebélyes, bár elvadult komódok árnyékában, melyekből számos ruhafogas sarjadzott ki, mikor úgy százlépésnyire a magasra nőtt karnisok sűrűjéből előbukkant egy élőlény feje, majd nyomában a törzse. Nem néztem ugyan embernek, de abban biztos voltam, hogy nem bútor. Fölegyenesedve járt, szőke bundája selymesen csillogott. Az arcát nem láttam, mert eltakarta kalapjának széles karimája, hasa helyén viszont dobféle volt, szögletes vállai dupla karokban végződtek; halkan dúdolgatott, hasdobján kísérve magát. Tett egy-két lépést előre, így a folytatását is láthattam. Most némileg egy kentaurra hasonlított, bár mezítláb és paták nélkül; második pár lába után hamarosan előjött a harmadik, majd a negyedik, de amikor felugrott, és eltűnt a bozótban, belezavarodtam a számolásba. Csak annyit tudtam, hogy százlábúnak nevezni azért túlzás lenne.

Kipihentem magam a kárpitozott fotelban, igencsak elképedve a furcsa találkozástól, majd felálltam, és továbbmentem, ügyelve, hogy űrhajómtól túlságosan el ne távolodjak. A két lábon ágaskodó, termetes kanapék között megláttam egy kőhalmot, távolabb pedig egy tipikus csatornanyílás körülfalazott aknáját. Mikor közelebb léptem, hogy lenézzek a sötét mélységbe, valami zizzent mögöttem. Meg akartam fordulni, de fejemre hullott egy ponyva; rúgkapáltam, de hiába, mert acélkarok fogtak át. Valaki ledöntött a lábamról, és hasztalanul vergődve éreztem, amint fölemelnek, aztán megragadnak a vállamnál és a lábamnál fogva. Úgy rémlett, lefelé visznek, kőlapokon dobbanó lépteket hallottam, ajtó nyikordult, térdre löktek, és lerántották fejemről a ponyvát.

Egy kis helyiségben találtam magam, a mennyezeten csimpaszkodó fehér lámpák fényében, amelyeknek mellesleg bajuszuk volt, meg néhány lábuk, és időnként odébb sétáltak. Gyalulatlan faasztal előtt térdeltem, a hátam mögött álló valaki nyakamnál fogva tartott; az asztalnál egy szürke csuklyás alak ült, a csuklya eltakarta arcát; szemnyílások voltak rajta, átlátszó ablakocskákkal lezárva. Ez a csuklyás félretolta a jókora könyvet, amelyet addig olvasott, futólag rám pillantott, majd nyugodtan így szólt ahhoz, aki a nyakamat fogta:

– Húzd ki a húrját!

Ő erre megragadta a fülemet, és úgy meghúzta, hogy felordítottam a fájdalomtól. Még kétszer próbálták kitépni a fülkagylómat, de mivel nem sikerült, bizonyos konsternáció lett úrrá a jelenlévőkön. Az, aki elfogva tartott és a fülemet húzta (ő is vastag, szürke vászongúnyát viselt), mentegetőző hangon megjegyezte, hogy ez biztos új modell. Odajött egy másik pribék, és sorra megpróbálta lecsavarni az orromat, a szemöldökömet, végül az egész fejemet; mikor ez sem vezetett a várt eredményre, az asztalnál ülő megparancsolta, hogy engedjenek el, és így szólt hozzám:

– Milyen mélyre vagy elbújva?

– Hogy mit csinálok, kérem? – döbbentem meg. – Én sehová sem vagyok elbújva, és semmit sem értek. Miért kínoznak?

A csuklyás ekkor felállt, kijött az asztal mögül, és megmarkolta a vállamat emberi formájú, de posztókesztyűs kézzel. Mikor kitapintotta a csontjaimat, csodálkozó kis kiáltásra fakadt. Jelt adott, mire elvezettek egy folyosón, melynek mennyezetén láthatólag unatkozó lámpák kószáltak, egy másik cellához, pontosabban kamrához, amely sötét volt, mint a sír. Nem akartam bemenni, de belöktek, rám csapták az ajtót. Zümmögést hallottam, és egy láthatatlan válaszfal mögött szinte égi eksztázisban kiáltott fel valaki: „Hála az Úrnak! Meg tudom számolni minden csontját!”. E kiáltástól megriadva még hevesebben kapálóztam, mikor nyomban ezután kivonszoltak a sötét kalickából, de látván, hogy most egyszerre milyen kedvesek igyekeznek lenni hozzám, hogyan tessékelnek szívélyes mozdulatokkal, egész testtartásukból kitetsző tisztelettel, hagytam, hogy tovább vezessenek befelé a föld alatti folyosón, amely furcsamód hasonlított egy városi szennyvízcsatornához, noha takaros, tiszta látványt nyújtott: falai fehérre meszelve, alja finom, tiszta homokkal felszórva. Kezeim már szabadok voltak, útközben arcom és testem összes fájó helyét masszírozgattam.

Két illető, aki földig érő, csuklyás, szürke csuhát viselt zsinórral átkötve, kinyitott előttem egy szerény deszkaajtót, és a cellában, mely kissé nagyobb volt annál, ahol az orromat és fülemet csavargatták, ott állt énrám várva, immár szemlátomást meghatódottan, egy elálcázott ember. Negyedórai beszélgetés után nagyjából a következő képet alkothattam a helyzetről: egy helyi szerzetesrend titkos rejtekhelyén vagyok, a rend tagjai félig-meddig száműzöttek, félig-meddig bujkálnak valami ismeretlen üldöztetés elől; engem először, tévesen, a provokátorok eszközének, amolyan csalinak véltek, mivel küllemem, melyet a destrukciánus atyák nagyon is tisztelnek, törvényileg be van tiltva; a perjel, mert ő állt előttem, elmagyarázta, hogy ha csali volnék, akkor szelvényekből állnék, amelyek, ha a fülnél fogva kihúzzák a belső húrt, apró darabokra esnek szét. A kérdés alapján, melyet az engem vizsgáló szerzetes (a fő kapusbarát) föltett nekem, vizsgálóm akkor úgy vélte, hogy műanyag báb vagyok beépített komputerrel; csak akkor oszlott el minden gyanú, mikor röntgensugarakkal átvilágítottak.

A perjel, Dyzz Darg atya, megrendülten bocsánatot kért a kellemetlen félreértés következményeiért, és hozzátette, hogy természetesen szabad vagyok, de nem tanácsolja, hogy kimenjek a napvilágra, mert komoly veszélybe kerülnék: tetőtől talpig merénylet vagyok a cenzúra ellen. Az sem óvna meg a veszélytől, ha ellátnának bebendővel és szipókás csámcsokkal, mert nem tudom, hogyan kell használni ezeket az álcázó eszközöket. Nincs hát számomra jobb megoldás, mint a destrukciánus atyáknál maradni nagyra becsült és kedves vendégükként; lehetőségeikhez mérten, melyek sajnos szerények, igyekeznek majd megédesíteni kényszerhelyzetemet.

Nem nagyon volt ínyemre a dolog, de a perjel bizalmat ébresztett bennem méltóságával, nyugalmával, tárgyilagos szóhasználatával, noha elálcázott küllemét nem tudtam megszokni; ő is ugyanolyan öltözéket viselt, mint a többi szerzetes. Nem mertem rögtön elárasztani kérdéseimmel, hát eltársalogtunk az időjárásról, az itteniről meg a földiről, mert azt már elmondtam neki, honnan jöttem. Aztán az űrutazás fáradalmairól csevegtünk, végül azt mondta: sejti, hogy kíváncsi vagyok az itteni ügyekre, de ráérünk, hiszen úgyis bujkálnom kell a cenzúrahatóságok elől. Mint becses vendég, külön cellát kapok, beosztanak mellém egy fiatal frátert, aki mindenben segít, és tanácsokkal is ellát, azonkívül tárva előttem a rend egész könyvtára. És mivel e könyvtár számtalan betiltott művet és feketelistán lévő ritkaságot őriz, a véletlen, mely a katakombákba vezérelt, talán még hasznomra is lesz – tudásvágyam itt gazdagabb forrásra lel, mint bárhol másutt.

Azt gondoltam, már elválunk, mert a perjel fölállt, de némi habozás után megkérdezte, megengedném-e, hogy megérintse, mint mondotta, a lényemet. Mély sóhajjal, mintha keserű szívfájdalom vagy merőben érthetetlen nosztalgia gyötörné, sorra megérintette kesztyűs, kemény ujjaival az orromat, homlokomat, orcáimat, és mikor a hajamat megsimogatta (úgy éreztem, vasból van az atya keze), halkan felzokogott. Az elfojtott megrendülés e jeleit végleg nem tudtam mire vélni. Ezernyi kérdés ágaskodott bennem – az elvadult bútorokról, a soklábú kentaurról, a rejtélyes cenzúráról –, de óvatos türelmet parancsolva magamra, csöndben maradtam. A perjel biztosított, hogy rendtársai majd gondoskodnak űrhajóm álcázásáról, elefantiázisban szenvedő betegek szerveinek fogják maszkírozni. Ezután udvarias búcsúszavakat váltottunk, majd elbocsátott.

Kicsiny, de meghitt cellát kaptam, az ágy sajnos kőkemény volt. Azt hittem, a destrukciánus atyáknál ilyen szigorú a regula, de később kiderült, hogy merő szórakozottságból nem tettek matracot a fekhelyemre. Egyelőre semmi másra nem éheztem, csakis információkra; a fiatal fráter, aki gondomat viselte, egész halom történelmi és filozófiai könyvet hozott nekem, késő éjszakáig bújtam őket. Eleinte zavart az olvasásban, hogy a lámpa hol közelebb jött, hol elbóklászott a szoba másik sarkába. Csak később tudtam meg, hogy ilyenkor a szükségét megy végezni, de hamar visszajön, ha csettint neki az ember.

A fráter azt tanácsolta, kezdjem tanulmányaimat a dichton történelem rövid, de tanulságos vázlatával, melynek szerzője Abuz Gragz, aki hivatalos történetíró, de „viszonylag elég objektív”, mint kifejezte magát. Meg is fogadtam a tanácsot.

Úgy 2300 körül a dichtonok még szakasztott ugyanolyanok voltak, mint az emberek. Bár a tudományos haladást az élet laicizálódása kísérte, a duizmus, az a vallás, amely húsz évszázadon át majdnem osztatlanul uralkodott Dichtóniában, a civilizáció további alakulására is rányomta bélyegét. A duizmus azt hirdeti, hogy minden életnek két halála van, egy elülső és egy hátsó, vagyis a születés előtti és a haldoklás utáni. A dichton teológusok a skapuláréjukhoz kaptak álmélkodásukban, mikor később azt hallották tőlem, hogy mi a Földön nem így gondolkodunk, és hogy léteznek egyházak, amelyek csak az egyik, nevezetesen a hátulsó túlvilág iránt érdeklődnek. Fel nem foghatták, miért gyötrő gondolat az embereknek, hogy egyszer majd nem lesznek, és miért nem ugyanilyen fájdalmas az a tudat, hogy korábban nem voltak.

A duizmus az évszázadok folyamán módosított ugyan lényegi dogmáin, de mindig nagy érdeklődést tanúsított az eszkatológikus problémakör iránt, és Gragz professzor szerint éppen ez vezetett a halhatatlanító technika kidolgozásának korai kísérleteihez. Mint ismeretes, az öregedéstől halunk meg, és azért öregszünk, mert szervezetünk fokozatosan szétzilálódik, elveszítve a szükséges információkat: a sejtek idővel elfelejtik, mit kell tenniük, hogy ne essenek szét. A természet ezt a tudást tartósan csak a szaporítósejteknek adja meg, mert a többire fütyül. Az öregedés tehát a létfontosságú információ elpazarlása.

Bragger Fizz, az első immortalizátor feltalálója olyan aggregátot épített, amely gondjaiba véve az ember szervezetét (a dichtonokról szólva az ember terminust fogom használni, mert így kényelmesebb), összegyűjtöget minden csipetnyi információt, melyet a sejtek elveszítenek, és visszaadja nekik. Dgunder Brabz, az első dichton, akin az örökítő kísérletet végrehajtották, csak egy évre lett halhatatlan. Tovább nem bírta ki, mert hatvan gép együttese őrködött fölötte, láthatatlan aranydrótocskák miriádjaival hatolva be teste minden zugába. Nem mozdulhatott el a helyéről, és szomorúan tengette életét a köréje épített valóságos gyárban, az úgynevezett perpetualizátorban. Dobder Gwarg, a következő halhatatlan, már járkálhatott ugyan, de sétáira nehéz traktorok oszlopa kísérte el, megrakva a halhatatlanító géppel. Őt is öngyilkosságba kergette a frusztráció.

Altalános volt a vélemény, hogy e technika további fejlődése során létrejönnek majd a mikroperpetuátorok, de Haz Berdergar matematikailag bebizonyította, hogy a PUPA (Perszonális Unikális Perpetuáló Automata) okvetlenül legalább százhatvankilencszer annyit nyom, mint a halhatatlanított egyed, amennyiben utóbbi az evolúció típusterve szerint jött létre. A természet ugyanis, mint már mondottam, és mint a mi tudósaink is tudják, minden egyednek csak a maroknyi szaporítósejtjével törődik, a többire pedig tojik.

Haz bizonyítása nagy megrendülést keltett, és mély depresszióba sodorta a társadalmat, hiszen megértették, hogy a Halandósági Határt csak az lépheti át, aki lemond a Természet adta testről. A filozófiában a Berdergar-bizonyításra adott válasz volt Donderwars, a nagy dichton gondolkodó híres doktrínája. E tudós azt írta, hogy a spontán halált nem szabad természetesnek nevezni. Természetes az, ami méltó, a halandóság ellenben kozmikus méretű botrány és gyalázat. Ha egy gaztett általános, az hajszálnyival sem csökkenti ocsmányságát. A gaztett megítélése szempontjából az is teljesen lényegtelen, hogy elkövetőjét nyakon lehet-e csípni. A Természet úgy bánt el velünk, mint a gonosztevő, aki látszólag kellemes, de valójában öngyilkos küldetést bíz ártatlan áldozataira. Minél több bölcsességet gyűjt valaki életében, annál közelebb kerül a sírgödörhöz.

Mivel egyetlen erkölcsös embernek sincs joga gyilkosokkal cimborálni, megengedhetetlen a kollaborálás a gyalázatos Természettel. Márpedig a temetés nem más, mint kollaborálás – a hulla eltüntetése útján. Célja, hogy az áldozatot valahol eldugják, amint az már a gyilkosok cinkosainak szokása; a sírkövekre fölírnak különféle lényegtelen dolgokat, csak az egyetlen lényegeset nem: ha ugyanis az emberek szembe mernének nézni az igazsággal, akkor felvésnének oda néhány szaftosabb átkot a Természet címére, mert ő az, aki így elbánt velünk. Ehelyett senki meg se nyikkan, mintha az ügyes gyilkos, aki mindig kereket old, ezzel kiérdemelné a különleges elbánást. A „Mementó mori” helyett azt kell mondogatni: „Erite ultores”, törekedjetek a halhatatlanságra, még hagyományos külsőtök elvesztése árán is; így hangzott e kiváló filozófus ontológiai testamentuma.

Itt tartottam az olvasásban, mikor megjelent a kis fráter, hogy a perjel nevében meghívjon vacsorára. Csak ketten ültünk az asztalnál. Darg atya semmit sem evett, csak vizet iszogatott hébe-hóba egy kristálypohárkából. Az étek szerény volt, a párolt asztalláb elég szálkás; mint ekkor megtudtam, a környékbeli erdők bútorai, mikor elvadulnak, jobbára elhúsosodnak. Nem kérdeztem meg, miért nem inkább fássá válnak, mert iménti olvasmányom után szellememet magasabb témák foglalkoztatták; így került sor első teológiai tárgyú beszélgetésünkre a perjellel.

Elmagyarázta, hogy a duizmus a dogmáktól megszabadult istenhit. A biotikus forradalom során a dogmák lassacskán lekoptak. Az egyház legsúlyosabb válságát az idézte elő, mikor eltörölték a halhatatlan lélek dogmáját, mely a halhatatlanságot az örök élet kilátásának értelmében fogta fel. A XXV. században három egymást követő technika intézett támadást a dogmák ellen: a fagyasztás, a visszafordítás és a tudatfaragás. Az első abból állt, hogy az embert jéggé fagyasztották, a második az egyedfejlődés irányát fordította vissza, a harmadik pedig a tudat szabad manipulálására épített. A frigidálás rohamát még el lehetett hárítani azzal, hogy a megfagyasztott, majd feltámasztott ember halála nem azonos azzal a halállal, melyről a Szentírás azt mondja, hogy a lélek átszáll utána a túlvilágra. Erre a magyarázatra szükség volt, mert még ha közönséges halálról van is szó, a feltámadottnak tudnia kellene valamit arról, hol ténfergett a lelke halottságának száz vagy hatszáz éve alatt.

Egyes teológusok, például Gauger Drebdar, úgy vélték, hogy az igazi halál csak a felbomlás után következik („porrá lészesz”), de ez a verzió tarthatatlanná vált, miután működtetni kezdték az úgynevezett reszurrekciós mezőt, mely az élő embert éppenséggel porból rakja össze, mármint az atomokká porlasztott testből, ilyenkor ugyanis a feltámadott semmit sem tud arról, hogy a lelke időközben valahol tartózkodott volna. A dogmát azért megőrizték, struccpolitikával, megkerülve annak kifejtését, mikor annyira dokumentálható a halál, hogy utána a lélek már egész biztosan eltávozik a testből. Ekkor azonban jött a visszafordítható ontogenezis; ez a technika nem szándékosan a vallási dogmák ellen irányult, hanem a magzati fejlődés torzulásainak felszámolásához volt rá szükség: megtanulták e fejlődést megállítani és visszafordítani, 180 fokos fordulattal, hogy újra elölről kezdhessék a megtermékenyült petesejttől, a zigótától. Hamarosan megingott a szeplőtelen fogantatás dogmája, mindjárt együtt a másikkal, a halhatatlan lélek dogmájával, mert a retroembrionalizáló technika képes a szervezetet visszafejleszteni minden korábbi stádiumán keresztül, sőt azt is el tudja érni, hogy a zigóta ismét szétváljon petesejtre és ondósejtre.

Nagy gond volt ez, mert a dogma úgy szólt, hogy Isten a fogantatás pillanatában teremti meg a lelket, no de ha a fogantatást vissza lehet fordítani és semmissé tenni, szétválasztva a két ivarsejtet, akkor mi történjék a már megteremtett lélekkel? E technika mellékterméke volt a klónozás, vagyis az élő testből akárhonnan, például az orrból, a sarokból vagy a szájüreg nyálkahártyájából vett, tetszés szerinti sejtek arra serkentése, hogy teljes, normális élő szervezetté fejlődjenek; mivel itt szó sincs megtermékenyítésről, máris működött a szeplőtelen fogantatás biotechnikája, sőt nemsokára ipari méretekben is beindították. Az embriogenezist is tetszés szerint lehetett már visszafordítani, felgyorsítani vagy úgy módosítani, hogy az emberi magzat például majomembrióvá alakuljon át. De mi van akkor a lélekkel? Netán összenyomják és széthúzzák, mint egy harmonikát, vagy elvész valahol útközben, mikor az embrió fejlődése az emberi útról a majomútra tér át?

A dogma szerint a lélek, ha egyszer már létrejött, sem el nem tűnhet, sem össze nem zsugorodhat, mert oszthatatlan egység. Már azon gondolkodtak, ne sújtsák-e egyházi átokkal az embriómérnököket, de nem tették meg, és helyesen, mivel elterjedt az ektogenezis. Eleinte mind kevesebben, később már senki sem született férfitól és asszonytól, hanem az uterátorba (mesterséges anyaméhbe) helyezett sejtből, és bajosan lehetett volna az egész emberiségtől megtagadni a szentségeket azon az alapon, hogy szűznemzéssel jött létre. Tovább rontotta a helyzetet a következő technika: a tudatfaragás. A gépi lélek problémájával, mely az intellektronikából és értelmes komputereiből keletkezett, még elboldogultak, de aztán jöttek a cseppfolyós tudatok és pszichikumok; bölcs és gondolkodó folyadékokat szintetizáltak, ezeket lehetett palackozni, szétlocsolni, összeönteni, és minden esetben személyiség keletkezett, olykor fennköltebb és okosabb, mint az összes dichtonok együttvéve.

Lehet-e a gépnek vagy a folyadéknak lelke? Drámai viták folytak erről 2479-ben a zsinaton, ahol aztán elfogadták az új dogmát, a Közvetett Teremtését, amely szerint Isten az általa teremtett értelmes lényeknek hatalmat adott arra, hogy létrehozzák az értelmek következő nemzedékét, de még ezzel sem értek véget a változások, mert csakhamar kiderült, hogy mesterséges intelligenciák újabbakat, más fajtákat tudnak létrehozni, vagy a saját számításaik szerint bármilyen anyagkupacból emberszabású lényeket, sőt normális embereket szintetizálni. Később további kísérletek történtek a halhatatlanság dogmájának megmentésére, de összeomlottak a következő felfedezések tüzében, amelyek lavinaként zúdultak a XXVI. századra; alig támasztottak alá egy dogmát új megfogalmazással, máris létrejött az azt cáfoló tudattechnika.

Eretnekségek egész sora is kialakult, szekták jöttek létre, amelyek egyszerűen tagadták a közismert tényeket, de a duista egyház csak egyetlen dogmát tartott már érvényesnek, a Közvetett Teremtését, ami viszont a túlvilági létet vagy az individuális személyiség folytatódásába vetett hitet illeti, ezeket már nem lehetett megmenteni a pusztulástól, hiszen sem a személyiség, sem az egyén nem volt többé folyamatos ezen a világon sem. Eggyé lehetett már olvasztani két vagy több elmét – akár gépi vagy cseppfolyós, akár emberi elmét –, a perszonetika jóvoltából egész világokat lehetett előállítani gépekbe zárva, és ezekben a világokban értelmes létek keletkeztek, amelyek aztán ebben a bezártságukban meg tudták konstruálni az intelligens egyedek következő generációját. A személyiséget lehetett már hatványozni, osztani, szorozni, redukálni, visszavonni stb. A dogmák hanyatlásával együtt járt a vallás tekintélyének szétfoszlása, senki sem fűzött már reményeket ahhoz a régi ígérethez, amely örök világosságot garantált, legalábbis egyes egyéneknek.

Látván, hogy a teológia fejlődése nem tud lépést tartani a technikai haladással, a 2542-ben tartott zsinat megalapította a prognozita atyák rendjét, hogy foglalkozzék futurológiai munkálatokkal a vallás terén. Égetően szükséges volt ugyanis, hogy előre lássák a vallás sorsának további alakulását. Az új biotechnikák jó részének erkölcstelensége nem csak a hívőket döbbentette meg; klónozással például elő lehetett állítani a normális egyedeken kívül majdnem agyatlan biológiai lényeket is, amelyek a mechanikus munkák elvégzésére alkalmasak, sőt emberi vagy állati testből származó, megfelelően tenyésztett szövetekkel szobákat, falakat lehetett kitapétázni, aztán lehetett gyártani különféle betéteket, kitűzőket, intelligenciaerősítőket vagy -gyengítőket, lehetett misztikus révületet kelteni egy számítógépben vagy folyadékban, lehetett egy békapetéből bölcset növeszteni, emberi testtel, állattesttel vagy olyannal, amilyen addig egyáltalán nem létezett, mert a magzatszakértők tervezték meg a maguk szándékai szerint. Mindez ellenállást váltott ki, nagyon erős ellenállást világi oldalról is, de hiába.

Darg atya mindezt a legteljesebb nyugalommal mondta el nekem, mintha nyilvánvaló dolgokról beszélne – neki persze nyilvánvalók is voltak, mint a dichton történelem részei. Noha számtalan kérdés tolult ajkamra, nem akartam faggatózni; visszatértem hát vacsora után a cellámba, és belemélyedtem Gragz professzor munkájának második kötetébe, amely, mint az első oldali bejegyzés tanúsította, tilalmi listán volt.

Megtudtam, hogy 2401-ben Byg Brogar, Dyrr Daagard és Merr Darr megnyitotta a kaput a korlátlan autoevolúciós szabadság előtt. E tudósok forrón hitték, hogy a felfedezésük nyomán keletkezett Homo Autofac Sapiens, vagyis Értelmes Öncsinálmány eléri a tökéletes harmóniát és boldogságot, olyan testi formákkal és lelki erényekkel ruházza fel magát, amelyeket a legtökéletesebbnek lát, s áttöri a Halandósági Határt is, ha úgy dönt – egyszóval a Második Biotikus Forradalomban (az elsőből lettek a fogyasztási cikkekké növő vetőmagok) azt a maximalizmust és optimizmust tanúsították, amely oly jellemző a tudományok történetére. Hiszen rendszerint hasonló reményeket fűznek minden új és nagy technológia megjelenéséhez.

Az autoevolúciós genetika, vagyis az úgynevezett magzatmozgalom eleinte mintha felvilágosult atyáinak szellemében fejlődött volna. Elterjedtek az egészség, a harmónia, a lelki-testi szépség eszményei, alkotmányos törvények garantálták minden állampolgár jogát ahhoz, hogy a legértékesebbnek tartott szellemi és testi tulajdonságokkal rendelkezzen. Minden torz és nyomorék alkat, minden rútság és butaság hamarosan a múlté lett. De a fejlődésnek megvan az a tulajdonsága, hogy a haladó mozgalom egyre tovább taszigálja előre, tehát a dolog nem maradt ennyiben. A további változások kezdetei látszólag ártalmatlanok voltak. A lányok még szebbek lettek, hála a bőrbizsuk és egyéb testdíszek növesztésének (szív alakú fülecskék, gyöngykörmök), a legények oldal- és hátszakállakkal, tarajokkal, duplafogsoros állkapcsokkal büszkélkedtek.

Húsz évvel később megalakultak az első politikai pártok. Ezt eleinte nem értettem, de aztán rájöttem, hogy a „politika” Dichtóniában mást jelent, mint nálunk. A politikai program a testi formák sokasítását követeli, ennek ellentéte a monotikai program, amely a redukálás híve, vagyis amellett kardoskodik, hogy meg kell szüntetni az adott párt monotikusai által fölöslegesnek ítélt szerveket. Mikor izgalmas olvasmányomnak ehhez a részéhez értem, kopogtatás nélkül berontott cellámba a kis fráter, és ijedelmét nem titkolva riasztott: tüstént öltözzek föl, mert a kapusbarát veszélyt jelez. Kérdeztem, mifélét, ő azonban csak nógatott, azt kiáltva, hogy nincs vesztegetni való időnk. Semmi személyes holmim nem lévén, hónom alá csaptam a könyvet, és futottam vezetőm után.

A föld alatti refektóriumban már egytől egyig lázasan sürgölődtek a destrukciánus atyák; a lejtős kőcsatornán halomszám csúsztak le a könyvek, a könyvtáros barátok felülről hosszú rudakkal igazgatták a köteteket. Ami leérkezett, azt tartályokba rakták, és sebbel-lobbal leengedték a sziklába vájt kútba; döbbent szemeim előtt a szerzetesek egy pillanat alatt meztelenre vetkőztek, csuháikat és csuklyáikat villámgyorsan behajigálták egy kővel falazott gödörbe. Mind egy szálig robotok voltak, csak nagyjából ember formájúak. Aztán az egész társaság rám vetette magát, gömbölyű és kígyó formájú, furcsa nyúlványokat ragasztottak a testemhez, farkakat vagy végtagokat, erre nem tudtam rájönni, annyira siettek. A perjel személyesen rakta fejemre a bebendőt, amely úgy nézett ki, mint egy felfújt és szétrepedt svábbogár. Némelyek még mindig ragasztgattak, mások pedig csíkokat vagy sávokat festettek rám. Mivel sehol sem volt tükör vagy fényes felület, nem tudom, milyen lehettem, de ők elégedettnek látszottak magukkal.

Egy sarokba taszigáltak, és csak ekkor vettem észre, hogy inkább négylábú, sőt talán hatlábú állatra hasonlítok, mint két lábon járó lényre. Rám parancsoltak, hogy kuporodjak össze, és minden kérdésre, ha bárki is kérdezne tőlem valamit, kizárólag bégetéssel válaszoljak. Eligazításom még alig ért véget, mikor gorombán dörömböltek az ajtón; a robot atyák a refektórium közepére vonszolt masinákhoz szökkentek, amelyek varrógépre hasonlítottak (de nem nagyon), és az egész termet betöltötte színlelt munkájuk zakatolása. A kőlépcsőn leért hozzánk a villámellenőrzés. Azt hittem, a négy lábamon sem tudok megállni, mikor az ellenőröket közelről megpillantottam. Nem tudtam, hogy így vannak-e öltözve, vagy meztelenek; mindegyik másképpen festett.

Farka talán mindnek volt, a végén hosszú, szőrös bojttal, amely szolid öklöt takart; legtöbbjük a vállán hanyagul átvetve viselte, már ha vállnak lehet nevezni egy domború púpot, melyet nagy szemölcsök vesznek körül. A púp közepén a bőr tejfehér volt, és színes stigmák jelentek meg rajta – csak idővel értettem meg, hogy egyrészt hanggal társalognak, másrészt különféle feliratokat és rövidítéseket vetítenek ki magukra, erre a húsos képernyőre. Igyekeztem legalább a lábaikat megszámolni; mindnek volt legalább kettő, de néhány háromlábú és egy ötlábú is akadt köztük; ám az volt a benyomásom, hogy minél több lábuk van, annál kényelmetlenebb nekik a járás. Végigmentek az egész termen, egy-egy futó pillantást vetve a fráterekre, akik gépeik fölé hajoltak, és csak úgy égett a kezük alatt a munka, majd a többieknél magasabb ellenőr, bebendője körül óriási narancssárga fodorral, amely felfúvódott és diszkréten világított, mikor beszélt, megparancsolta egy csupán kétlábú, kurta farkincájú kicsikének, nyilván az írnokának, hogy vizsgálja meg a trimbált. Valamit írogattak, méricskéltek, a robot barátokat egy szóra sem méltatva, és már éppen menni készültek, mikor egy zöldes háromlábúnak feltűnt a jelenlétem; előhúzott egyik rojtos nyúlványomnál fogva, hát a biztonság kedvéért halkan elbégettem magam.

– Á, ez csak az a vén gwarndlista, tizennyolcasa van, hagyd békén! – szólt a nagyobbik, finoman kivilágosodva, a kicsi pedig gyorsan visszakozott:

– Igenis, testséged!

Lámpáshoz hasonló készülékükkel még végigjárták a refektórium minden sarkát, de a kútnak a közelébe sem mentek. Mindinkább úgy éreztem, hogy csak tessék-lássék letudott formaság ez. És valóban, tíz perc múlva már itt sem voltak. A gépek visszakerültek egy sötét sarokba, a szerzetesek nekiálltak felhúzni a tartályokat, kicsavarták átázott csuhájukat, s felaggatták kötelekre száradni. A könyvtáros atyák szomorkodtak, mert az egyik tartályba beszivárgott a víz, gyorsan itatóspa-pírt kellett rakni a régi könyvek átnedvesedett lapjai közé, a perjel pedig, mármint a robot atya, már magam sem tudtam, mit gondoljak róla, nyájasan megdorgált: hála istennek, most minden jól végződött, de a jövőben azért legyek óvatosabb – és felmutatta a történelemkönyvet, melyet elejtettem a nagy kavarodásban. Ő maga ült rajta az egész ellenőrzés alatt.

– Tehát könyveket birtokolni tilos? – tudakoltam.

– Attól függ, kinek – magyarázta a perjel. – Nekünk tilos. És kiváltképpen ilyeneket! Mi elavult gépeknek számítunk, az Első Biotikus Forradalom óta fölösleges limlomnak; de megtűrnek minket, mint mindent, ami levonul a katakombákba, mert ez a szokás Glaubon uralma óta, bár nem hivatalosan.

– És mi az, hogy „gwarndlista”? – firtattam.

A perjel kissé zavarba jött.

– Azt jelenti, hogy Bghiz Gwarndl híve, aki kilencven évvel ezelőtt uralkodott. Restellem, hogy ezt csak most mondom… Az a szerencsétlen gwarndlista nálunk keresett menedéket, hát elbújtattuk. Mindig ott ült abban a sarokban, úgy tett szegény, mintha bolond volna, így nem vonhatták felelősségre, beszélhetett, amit akart… Úgy egy hónapja befagyasztatta magát, hogy kivárja a „jobb időket”… Hát gondoltam, ha szorul a hurok, úgy álcázzuk önt, mintha ő ülne ott, érti? Persze előre akartam szólni erről, de már nem volt rá idő. Nem számítottam rá, hogy éppen ma lesz ellenőrzés, rendszertelenül jönnek, de az utóbbi időben elég ritkán…

Nem értettem én semmit. És még csak most vártak rám a legnehezebb percek, mert a ragasztó, melyet a destrukciánus atyák használtak, hogy annak a hogy is hívják, gwarndlistának álcázzanak, piszok erősen tartott – úgy éreztem, a felragasztott rojtokkal-bojtokkal egy-egy darab húst is kitépnek belőlem. Csurgott rólam a veríték, fel-felnyögtem, aztán végre úgy-ahogy visszakapva emberi formámat, elmehettem aludni. A perjel később fölvetette, hogy át lehetne alakítani testi mivoltomat, persze visszacsinálható módon, de mikor egy ábrán megmutatták, hogyan kellene kinéznem, akkor már inkább a cenzúra szigorának kockázatát választottam; a törvényileg támogatott formákat nem csak irtózatosnak találtam, hanem szörnyen kényelmetlennek is, feküdni például egyáltalán nem lehetett velük: aludni függeszkedve kellett.

Mivel későn fekhettem le, kialvatlanul ébredtem, mikor ifjú gyámolítóm belépett a cellámba a reggelivel. Most már világosabban láttam, milyen példásan vendégszeretők az atyák, hiszen ők semmit sem esznek, ami meg a vizet illeti, talán akkuval működnek, és szükségük van egy kevés desztillált vízre, de csak néhány cseppre naponta – és most, hogy engem kosztolhassanak, vadászportyákat kell szervezniük a bútorerdőbe. Ezúttal egész jól elkészített fotelkarfát kaptam; ha azt mondom, jól elkészített, nem úgy értem, hogy igazán jóízű volt, de evés közben már figyelembe tudtam venni konyhaművészetük összes kísérő körülményeit.

Még mindig az éjszakai ellenőrzésen járt az eszem, sehogy sem tudtam összeegyeztetni azzal, amit eddig elolvastam a történelemkönyvből, hát reggeli után rögtön újra belevetettem magam az olvasásba.

Az autoevolúció hajnalától fogva alapvető elvi nézeteltérések osztották meg a testi fejlődés táborát. A konzervatív ellenzék már negyven évvel a nagy felfedezés után eltűnt; sötét reakciósoknak nevezték őket. A haladók viszont számos különböző pártra oszlottak: márisok, majdok, sokasok, imágisták, szottyanok és még sok más párt, amelynek nevére és programjára már nem emlékszem. A márisok azt követelték, hogy a hatóság jelölje ki a tökéletes testi prototípust, és akkor azt egy csapásra be lehet vezetni. A kritikusabb szellemű majdok úgy vélték, hogy a tökéletességet nem lehet azonnal létrehozni, tehát inkább az eszményi test felé vezető utat pártolták, de nem volt világos, milyen út legyen ez, és főleg, hogy az átmeneti nemzedékek számára lehet-e kellemetlen. Ez ügyben két szárnyra oszlottak. Mások, például a sokasok és az imágisták, amellett kardoskodtak, hogy érdemes különböző alkalmakra más-más küllemet ölteni, végtére az ember sem rosszabb a rovarnál – ha a rovarok több átalakuláson mennek keresztül életük folyamán, ezt az ember is megtehetné: gyermek, serdülő, fiatal, felnőtt, ezek teljesen eltérő modellek lehetnének. Ami a szottyanokat illeti, ők radikálisak voltak: elítélték a csontvázat, mint csökevényt, és az egyetemes puha formálhatóságot magasztalták. A szottyan úgy modellezhette vagy zsugoríthatta össze testi valóját, ahogy éppen kedve szottyant; ez különösen praktikus volt tolongásban, valamint a készruhaosztályon; némelyek a legbizarrabb formákba hengerelték és gyűrték magukat, öntagolással akarva hangulatukat kifejezésre juttatni, mindig az adott helyzet és lelkiállapot szerint; poli- és monotikai ellenfeleik megvetően pocsojácáknak gúnyolták őket.

A testi anarchia veszélyét elhárítandó, létrejött a TEPSZITERI, a Testi és Pszichikai Tervező Iroda, mely feladatul kapta, hogy testrészeti tervekkel lássa el a piacot, különböző, de mindig kipróbált változatokban. Az autoevolúció fő irányát illetőleg azonban sehogy sem tudtak közös nevezőre jutni: olyan testeket alkosson-e a testészet, amelyekkel a legkellemesebb élni, vagy olyanokat, amelyek megkönnyítik az egyén hathatós beilleszkedését a társadalomba? A működés szempontjait kell előtérbe helyezni, vagy az esztétikai megfontolásokat? A szellem erejét kell-e meghatványozni, vagy az izomerőt? Mert könnyű volt általánosságokat fecsegni harmóniáról és tökéletességről, ám a gyakorlat megmutatta, hogy nem minden értékes tulajdonságot lehet egyesíteni – sok közülük kölcsönösen kizárja egymást.

Mindenesetre javában folyt az elfordulás a természetes embertől. A szakértők versenyt bizonygatták, hogy milyen hallatlanul primitív és silány módon kivitelezte az embert a Természet; a korabeli korpometria és szomatotechnika publikációi a Donderwars-doktrína ihlető hatását mutatják; kíméletlenül kivesézik a természetes emberi szervezet vizenyősségét, szenilizációs mozgását a halál felé, a régi ösztönök zsarnoki uralmát a később keletkezett értelem fölött. Az oknyomozó munkák pedig a vádak özönét zúdítják a kontár és nemtörődöm evolúcióra, amely miatt lúdtalp, gyomorrák, gerincferdülés meg ezernyi más kórság gyötri az embert; az evolúció egész művét pazarló és elvtelen, mert hiszen vak kontár munkának nevezik.

A kései utódok bosszút álltak a Természeten azért a mogorva hallgatásért is, mellyel ükapáik kénytelenek voltak lenyelni a dichtonok majomtól való származásának leleplezését; kigúnyolták az úgynevezett arboreális átmenetet, vagyis azt az elgondolást, hogy az állatok előbb a fákon kerestek menedéket, aztán mikor az erdők a sztyeppésedés miatt kipusztultak, túl gyorsan kellett lemászniuk a földre. Egyes gúnyolódok az antropogenezist a földrengésből származtatták, mivel olyankor minden élőlény lepotyog a fákról, tehát az emberek mintegy vackor módszerreljöttek létre. Ezek persze durva egyszerűsítések voltak, de az evolúció szidalmazása hozzátartozott a kordivathoz. Eközben a TEPSZITERI tökéletesítette a belső szerveket: rugókkal látta el és megerősítette a gerincet, tartalék szívet és veséket pakolt alkalmatos helyekre, de mindez kevés volt a szélsőségeseknek, akik ilyesfajta demagóg jelszavakat hangoztattak: „le a fejjel” (mert, úgymond, túl szűk), „a hasba az agyat” (mert ott több a hely) stb.

A leghevesebb viták a nemi ügyek körül lángoltak fel, mert míg egyesek úgy vélték, hogy rettentő gusztustalan az egész, inkább a virágoktól és a pillangóktól kéne átvenni valamit, mások a sárga földig lehordva az álszent plátóistákat éppenséggel a meglévő dolgok bővítését és eszkalálását követelték. A szélsőséges csoportok nyomására a TEPSZITERI újítási ötletládákat helyezett ki a városokban és falvakban, szökőárként zúdultak rá a tervezetek, az irodánál exponenciálisan emelkedett a létszám, és egy évtized múltán a bürokrácia úgy kiszorította az autokreációt, hogy a TEPSZITERI először ágazati trösztökre esett szét, aztán intézetekre, mint a GYAKI (Gyönyörű Arcok Központi Intézete), a CSUHAJ (Csudálatos Hajak), a TOSZUNK (Totális Szemújítók Nemzeti Köre) és még sok más. Fortyogott a tudományos élet az ujjformálási kongresszusoktól és szimpóziumoktól, élénk viták folytak az orr rangjáról és jövőjéről, a keresztcsont távlatairól, közben szem elől tévesztették a test egészét, és végül az, amit az egyik szinten megterveztek, nem illett össze a többi ágazat termékeivel. Már senki sem volt képes áttekinteni az új problematikát, melynek az AJVÉ (Automorfikus Jobbítás Viharos Évei) nevet adták, tehát hogy az egész kavarodást valamiképpen felszámolják, végül átadták a biotika irányítását a Szompszuternek (Szomatiko-Pszichikai Komputernek).

Ezzel az információval zárult az Egyetemes Történelem e kötete. Mikor a következőért nyúltam, belépett cellámba a kis fráter, hogy ebédhez invitáljon. Restelltem a perjel atya jelenlétében enni, mert tudtam már, milyen páratlan udvariasság ez az ő részéről, és értékes idejének milyen fecsérlése. A meghívás azonban olyan sürgető volt, hogy nem késlekedtem. A kis refektóriumban Darg atya mellett, aki már az asztalnál várt rám, egy alacsony kiskocsi állt, olyasféle, amilyenre nálunk a poggyászt rakják; ő volt Memnar atya, a prognozita rend generálisa; rosszul mondom, nem a kocsi volt természetesen atya és rendfőnök, hanem a kocka alakú számítógép, mely ezen az alvázon pihent. Azt hiszem, nem mutattam udvariatlan meghökkenést, és nem is dadogtam, mikor bemutattak neki. Feszélyezett az evés, de hát a gyomrom követelőzött. Hogy zavaromat eloszlassa és bátorítson, a nemes lelkű perjel az étkezés alatt folyton vizet iddogált apró kortyokban, mégpedig két kristálykancsóból egyszerre. Memnar atya halkan zümmögött; azt hittem, imádkozik, de mikor a beszélgetés ismét a teológiára terelődött, kiderült, hogy tévedésben voltam.

– Hiszek – mondotta Memnar atya –, és ha hitem megalapozott, akkor az, akiben hiszek, ezt olyankor is tudja, mikor nem teszek hivatalos nyilatkozatokat. Az elme a történelem folyamán különböző istenmodelleket szerkeszt magának, és a soron lévőt mindig az egyedül helyesnek tartja, ami tévedés, mert a modellezés kodifikálást jelent, a kodifikált titok pedig nem titok többé. A dogmák csak a civilizáció távolába vezető út kezdetén tűnnek örökkévalónak. Eleinte szigorú Atyának képzelték Istent, majd juhtenyésztő Pásztornak, aztán Művésznek, aki gyönyörködik a Teremtményében, tehát az embereknek sorra el kellett játszaniuk a szófogadó gyermekek, az engedelmes báránykák, végül a buzgó tapsoncok szerepét. No de hát gyerekség föltételezni, hogy Isten azért teremtett, hogy teremtményei reggeltől estig hízelegjenek neki, folyvást magasztalva őt azért, ami Odaát lesz, ha nincs ínyükre az, ami Itt van – mintha zongoraművész volna, aki az újrázást követelő imák egyre újabb adagjaiért cserébe az örök élet ráadásszámait készíti elő, melyek az e világi műsor után kerülnek majd sorra, vagyis legjobb műsorszámait a halál-függöny lehullása utánra tartogatná. Az istenmagyarázatnak ez a színházi változata a mi réges-régi múltunk.

– Ha Isten mindentudó, akkor mindent tud rólam, még arról a végtelenül hosszú időről is, mielőtt kiléptem a nemlétből. Azt is tudja, mi formálja a félelmet vagy várakozást bennem vagy benned, mert valamennyi eljövendő döntésünkről tökéletes információi vannak: ellenkező esetben nem volna mindentudó. Nincs számára semmi különbség a barlanglakók gondolkodása és azon elme között, melyet milliárd év múlva építenek meg a mérnökök ott, ahol ma csak láva és tűz van. Nem tudom, miért jelentene számára lényegesebb különbséget hitvallásainak külső kerete, vagy akár az, hogy imádja-e őt valaki, vagy utálja. Nem tartjuk őt olyan gyárosnak, aki jóváhagyást vár termékeitől, mivel a történelem odáig vezetett bennünket, ahol a gondolkodás természetes hitelessége már semmiben sem különbözik a mesterségesen szított gondolatoktól, ami azt jelenti, hogy nincs semmilyen különbség a mesterséges és a természetes között; ez a határ immár mögöttünk van. Ne felejtsd el, kérlek, hogy tetszés szerinti személyeket és gondolkodásokat teremthetünk. Alkothatnánk például a puszta léttől misztikus eksztázisba eső lényeket kristályosítással, klónozással vagy száz egyéb módszerrel, és a Transzcendenciának címzett imádatukban mintegy anyagi formát öltene az az intenció, amely a hajdani révületeket és fohászokat jellemzi. De a hívek ilyetén sokasítását meddő gúnyolódásnak látnánk. Ne feledd: mi nem sebződünk fel semmilyen falon, amelyet vágyaink elé testi és velünk született korlátok emelnek, mert az ilyen falakat már ledöntöttük, és kiléptünk a korlátlan alkotó szabadság végtelen terébe. Ma egy gyermek is képes halottat feltámasztani, porba és ócskavasba lelket lehelni, napokat kigyújtani és megsemmisíteni, mivel ezek a technikák léteznek, az pedig, hogy nem mindenki férhet hozzájuk, nem a teológia problémája, ezt nyilván belátod. Az írás által a cselekvésnek szabott határt ugyanis elértük, és ezzel egyszersmind megsértettük. A régi korlátok gyötrelmét a korlátok tökéletes hiányának gyötrelme váltotta fel. Mármost mi nem gondoljuk, hogy a Teremtő e két alternatív gyötrelem álarca mögé rejti irántunk való szeretetét, megleckéztetve minket, hogy nehezebben tudjuk szándékait kitalálni. És nem az az Egyház feladata, hogy e két vereséget, a rabságét és a szabadságét, a kinyilatkoztatás által zsirált váltóknak minősítse, melyekre bőséges fedezete van az égi könyvelésnek. Kifizető pénztárnak látni az eget, csődbe ment adósok börtönének a poklot – csak időleges káprázat volt ez a vallás történetében. A teodicea nem Isten védőügyvédeinek szofista szónoklata, és a vallás nem vigasztalgatás, hogy valahogy majd csak lesz a végén. Az egyház változik, és a vallás változik; mert mindkettőnek alapja a történelem: előre kell tehát látni az eljövendőt, és ez az én rendem feladata.

Szavai erősen zavarba hoztak. Megkérdeztem, hogyan egyezteti össze a duista teológia azt, ami a bolygón történik (nyilván semmi jó, bár nem nagyon tudom, mi, mert olvasmányaimban még csak a XXVI. századnál tartok) a Kinyilatkoztatott írással (melyet szintén nem ismerek)?

Memnar atya erre, míg a perjel hallgatott, ezt válaszolta:

– A hit abszolút szükségszerű és egyben tökéletesen lehetetlen. Lehetetlen, mint egyszer s mindenkorra leszögezhető, mert nincs dogma, melyben a gondolat gyökeret verhetne, bizonyosan tudva, hogy ez most már örökre szól. Védelmeztük az írást huszonöt évszázadon át, a rugalmas visszavonulás taktikájával, a szöveg általánosító értelmezésével, de végül is veszítettünk. Nincs könyvelői képünk a Transz-cendenciáról. Isten se nem Zsarnok, se nem Pásztor, se nem Művész, se nem Rendőr, se nem a Lét Főkönyvelője. Az Istenbe vetett hitnek meg kell szabadulnia mindennemű érdekeltségtől, már csak azért is, mert sehol semmi nem jutalmazza meg. Ha kiderülne, hogy Isten képes olyasmit cselekedni, ami ellentétes az érzékekkel és a logikával, az komor meglepetés lenne. Hiszen ő, mert ugyan ki más, adta nekünk a logikus gondolkodás e formáit, amelyeken kívül semmink sincs a megismerésben. Hogyan vélhetnénk tehát, hogy a hit aktusa a logikus értelemről való lemondás aktusa? Mire volna jó először értelmet adni, aztán gúnyt űzni belőle az ellentmondásokkal, melyekkel útján találkozik?

– Azért tenne ilyet Isten, hogy önmagát titokzatossá és talányossá tegye? Hogy először hagyjon minket arra a diagnózisra jutni, hogy Odaát nincs semmi, aztán elővarázsolja a paradicsomot, mint hamiskártyás az ászt a kabátujjából? Nem gondoltunk effélét. Ezért nem várunk el Istentől semmilyen szolgáltatást a hitünk jogcímén, nem támasztunk semmilyen igényt vele szemben, mivel eltemettük immár a kereskedelmi tranzakció és a csereüzlet modelljére épülő istenmagyarázatot: én életre hívlak, te pedig szolgálsz és dicsérsz engem.

– De ha így van – tudakoltam egyre makacsabbul –, akkor voltaképpen mit csinálnak önök, szerzetesek és teológusok, hogyan viszonyulnak Istenhez, ha már nem foglalkoznak sem a dogmákkal, sem a liturgiával, sem istentiszteletekkel, ha jól értettem?

– Mivel valóban nincs már semmink – felelte a prognoziták rendfőnöke –, mindent birtokolunk. Olvasd el, kedves jövevény, a dichton történelem további köteteit, hogy megértsd, mit is jelent valójában a teljes test- és lélekalkotási szabadság, melyet a két biotikus forradalom adott nekünk. Fölöttébb valószínűnek tartom, hogy lelked mélyén mulattat az itteni helyzet, mert a vér a vérből, csont a csontból keletkezett lények, mint amilyen te vagy, mikor megszerzik a teljes hatalmat önmaguk fölött, akkor azáltal, hogy most már képesek eloltani és felgyújtani magukban a hitet, mint egy lámpát, elveszítik hitüket. De átvették tőlük a hitet az ő eszközeik, melyek azért lettek gondolkodók, mivel éppen ilyenekre volt szükség az ipari fejlődés bizonyos szakaszában. Most már fölöslegesek vagyunk, és éppen mi, akiket ők onnan fentről ócskavasnak néznek, hiszünk. Megtűrnek bennünket, mert fontosabb dolgokat forgatnak a bebendőjükben, de a hatalom mindent engedélyez nekünk, kivéve a hitet.

– Ez nagyon különös – szóltam. – Nem szabad hinniük? Miért?

– Nagyon egyszerű. A hit az egyetlen dolog, amelyet nem lehet elvenni a tudatos lénytől mindaddig, amíg ő maga tudatosan megőrzi. A hatalom nemcsak szétzúzathatna minket, hanem át is alakíttathatna úgy, hogy átprogramozva ne higgyünk többé; ezt nem teszi meg, alighanem lenézésből, megvetésből vagy közönyösségből. A közvetlen uralkodásra sóvárog, mert uralmának minden kis csorbulását hatalma csökkenésének látná. Ezért kell rejtegetnünk hitünket. Kérdezted, mi a lényege. Hogyan is mondjam el neked, teljesen csupasz ez a mi hitünk, és teljesen védtelen. Nem táplálunk semmilyen reményt, nem követelünk semmit, nem kérünk semmit, nem számítunk semmire, hanem egyszerűen hiszünk.

– Ne tégy fel, kérlek, további kérdéseket, hanem inkább gondolkodj el azon, mit jelent az ilyen hit! Ha valaki valamilyen okból és valamilyen célból hisz, annak hite már nem teljesen szuverén; hogy kétszer kettő négy, azt biztosan tudom, tehát nem kell benne hinnem. De semmit sem tudok arról, milyen Isten, ezért csak hinnem lehet. Mit ad nekem ez a hit? A régi értelemben semmit. Nem a megsemmisüléstől való félelmünk enyhítője már, és nem Isten enyelgő barátnéja, aki az ég kilincsén hintázik a kárhozat rettenete és a paradicsom reménye között. Nem nyugtatja meg a lét ellentmondásaitól gyötört értelmet, nem párnázza ki e lét kemény deszkáit. Megmondom neked: semmire sem való! Ez azt jelenti, hogy semmire sem szolgál. Még azt sem hirdethetjük, hogy éppen azért hiszünk, mert ez a hit abszurdum, hiszen aki így beszél, ezzel azt a meggyőződését is nyilvánítja, hogy képes tartósan különbséget tenni abszurdum és nem abszurdum között, és ő maga azért áll az abszurdum oldalára, mert véleménye szerint azon az oldalon áll Isten. Mi nem mondunk ilyet. Hitünk aktusa nem imádságos, nem hálaadó, nem alázatos, nem is gőgös, egyszerűen van, és semmi többet nem lehet róla mondani.

A hallottaktól mélyen meglepődve tértem vissza cellámba, és megint olvasni kezdtem, ezúttal már a dichton történelem további kötetét. Ez a Testizmus Központosításának Korát írta le. A Szompszuter eleinte közmegelégedésre működött, ám egyszerre csak új lények tűntek fel a bolygón – kettencek, hármancok, négyencek, majd nyolcancok, végül olyanok is, akik egyáltalán nem akartak megszámlálható módon véget érni, mert életük során folyton valami újabb nőtt ki belőlük. Ennek géphiba volt az oka. A programok tévesen ismételgették az iterálást, köznyelven szólva, a gép dadogott. Tökéletességének kultusza azonban már annyira eluralkodott, hogy ezeket az automorfikus torzszülötteket még dicsérni is próbálták, kijelentve például, hogy éppen a szakadatlan bimbózás és szétágazás fejezi ki hitelesen az ember próteuszi természetét. Ez a dicséret késleltette a javító munkálatokat, így aztán létrejöttek a végtelencek vagy polinok (poli-n), akik már egyáltalán nem ismerték ki magukat a saját testükben, oly sok és bonyolult lett, folyton eltévedtek benne, úgynevezett gubancokat és gordiuszokat alkotva; nemegyszer a mentőszolgálat sem tudta kibogozni őket. A Szompszuter megjavítása nem sikerült – átkeresztelték Rontszuternek, aztán végül felrobbantották. Az ezt követő megkönnyebbülés nem tartott sokáig, mert visszatért a nyomasztó kérdés: mit csináljanak ezek után a testtel?

Ekkortájt hangzottak el az első, bátortalan megjegyzések, hogy nem volna-e jobb visszatérni a régi küllemhez, de ezt tohonya maradiságnak bélyegezték. 2520-ban a választásokon az Éljencek vagy Relativisták győztek. Sikerüket annak a demagóg programjuknak köszönhették, hogy mindenki nézzen ki úgy, ahogy neki tetszik; a küllemkorlátozás egyetlen szempontja a működőképesség lehet: a kerületi testépítész minden létképes tervezetet jóváhagyott, a többivel nem törődve. A TEPSZITERI özönével dobta piacra a testterveket. A történészek a Szompszuter vezérelte auto-morfia időszakát a centralizálás korának nevezik, a későbbi éveket pedig a reprivatizáció szakaszának.

Az egyéni küllemformálásban tehát eluralkodott a magánkezdeményezés, ám ez néhány évtized múlva újabb válsághoz vezetett. Igaz, egyes filozófusok már azt hirdették, hogy minél nagyobb a haladás, annál több a válság, és ha nincs, akkor szántszándékkal elő kell idézni, mivel a válság mozgósít, összefogásra késztet, serkenti az alkotó buzgalmat és a harci kedvet, szellemileg és anyagilag összeforraszt, röviden: együttműködésre buzdítja a társadalmat, válság nélkül viszont eluralkodik a pangás, a sorvadás és az egyéb bomlási tünetek. Ezeket a nézeteket az optipessziták iskolája hirdette, vagyis azon filozófusoké, akik a jelen pesszimista megítéléséből merítenek optimizmust a jövőre nézve.

Háromnegyed évszázadon át a magánszektor uralkodott a testalakításban. A dichtonok eleinte élvezték az automorfia frissen elnyert szabadságát, megint a fiatalok jártak az élen: a fiúk fúvókákat és markolókarokat viseltek, a lányok csindagályokkal parádéztak, de hamarosan nemzedéki konfliktusra került sor, mert a következő nemzedék kontesztálásba fogott az aszkézis jegyében. Ezek a fiatalok szemére lobbantották az idősebb nemzedéknek, hogy csak az élvezeteket hajszolja, passzív, sőt gyakran fogyasztói módon viszonyul a testhez, kisszerű hedonizmusba és alantas gyönyörhajhászásba merül. Mindettől a fiatalok oly módon határolták el magukat, hogy szándékosan rút, roppant kényelmetlen, egyenesen rémisztő formákat öltöttek (fűrészfejűek, gacsosok). Megvetésüket nyilvánítandó a sekélyes haszonelvűség iránt, szemeiket a hónuk alatt helyezték el, az ifjú biotikus aktivisták pedig töméntelen hangszervet növesztettek magukon (dobhas, hárfasörény, ten-orrszaxofon, mandulin). Tömegesen gyűltek össze a bömbulikra, melyeken az üvölvényeknek nevezett szólóénekesek az általános ívásig föllelkesítették az őrjöngő közönséget. Aztán elterjedt a hosszú csápok divatja vagy mániája, e testrészek kalibere és fogóereje a tipikusan fiatalos, hetyke „Majd én megmutatom!” elv szerint eszkalálódott. Mivel kígyózó csápjainak kévéit már senki sem bírta maga cipelni, kocsinkát (farokhordót) növesztettek maguknak: önjáró tartályt, amely a keresztcsontból nő ki, és két vaskos lábán cipeli a csáptömeget a tulajdonos helyett. Szemléltető ábrát is találtam a könyvben, divatfiakat mutatott, amint kocsinkájuk cipeli utánuk csápkötegüket a korzón; ez már a kontesztáló mozgalom alkonya volt, jobban mondva, teljes csődje, hiszen a mozgalomnak semmiféle saját célja nem volt, csak lázadozással reagált a kor tobzódó barokk stílusára.

Ennek a barokknak megvoltak az apologétái és teoretikusai, akik azt hirdették, a test arra való, hogy a legnagyobb számú gyönyörűséget lehessen élvezni a legtöbb helyen egyszerre; Merg Barb, az irányzat atyja kifejtette, hogy a Természet csak a túlélés végett helyezte el a testen a gyönyörközpontokat, mellesleg igen szűkmarkúan. A természet parancsa szerint semmilyen örömérzet nem öncélú, mindegyik szolgál valamit: hol a szervezet folyadékellátását, hol a szénhidrát− vagy fehérjeellátást, hol a faj fennmaradását az utódokban. Ezzel a kényszerű pragmatizmussal gyökeresen szakítani kell; a testtervezés eddigi passzivitása a távlatos fantázia hiányáról tanúskodik. A gasztronómiai vagy erotikus örömök csupán szánalmas melléktermékei a velünk született ösztönök kielégítésének, vagyis a Természet zsarnoki uralmának; nem elegendő a szex felszabadítása, amelyről az ektogenezis gondoskodik, mert a szexnek sem kombinatorikai, sem konstrukciós szempontból nincs jelentősebb jövője; amit ezen a téren ki lehetett találni, azt már rég megvalósították, és nem arra való az automorfikus szabadság, hogy ezt-amazt szimplán megnöveljen, egyszerűen plagizálva a nemi ócskaságokat méretesebb kiadásban. Vadonatúj szerveket kell kitalálni, amelyeknek funkciója kizárólag az lesz, hogy tulajdonosuk jól, még jobban, pompásan, sőt mennyeien érezze magát.

Barbnak segítségére sietett a TEPSZITERI néhány tehetséges, fiatal tervezője, akik feltalálták a csámcsokat és a kettyeket; nagy felhajtással harangozták be az újdonságokat, a reklámok garantálták, hogy a régi lukulluszi vagy szexuális örömök a csámcsáshoz vagy kettyéshez képest annyit érnek, mint egy bárgyú orrpiszkálás; az agyba persze kéjérzékelőket és eksztázisközpontokat ültettek, emeletesen egymás fölé rakva; ezek programozásával az idegpályamérnökök foglalkoztak. Így keletkezett a ketty- és a csámcsösztön meg a hozzájuk kapcsolódó tevékenységek roppant gazdag és változatos skálája, mivel lehetett csámcsani és kettyeni egyidejűleg vagy felváltva, szólóban, duettben, tercettben, majd a szükséges elosztók növesztése után akár negyven-ötven főnyi csoportokban. A művészet új műfajai is napvilágot láttak, feltűntek ugyanis a csámcs- és kettyművészek, de még ez sem volt elég. A XXVI. század végén megjelentek a nyelvcirókák barokk formái, sikereket aratott a sarokajnározó, a híres Ondur Sterodon pedig, aki képes volt egyidejűleg kettyeni, csámcsani és mandulinozni, gerincszárnyaival repülve, a tömegek bálványa lett.

A barokk tetőzésekor a szex kiment a divatból; már csak két kis párt tagjai művelték, az egyvengek és a szeparatisták. A szeparatisták, megelégelve a sok kicsapongást, leszögezték, hogy méltatlan dolog káposztát enni ugyanazzal a szájjal, amellyel a kedvesünket csókoljuk. Szükség van tehát egy külön, úgynevezett plátói szájra, de még jobb, ha egész készlet van belőlük, a csókolandó személyek osztályai szerint (rokonok, ismerősök és a kiválasztott személy). Az egyvengek, a praktikus működés hívei, éppen megfordítva cselekedtek, összekapcsolva, amit csak lehet, hogy szervezetük és életük egyszerűbbé váljon.

E stílus alkonya, mint rendesen, extravagáns és bizarr volt, olyan különös alakzatokat hozott létre, mint a zsámolynő és az embló, amely kentaurra hasonlított, de paták helyett négy közönséges lábfeje volt, egymás felé néző lábujjakkal; toppancsnak is nevezték, a topogós táncról, amelyben az erőteljes topogás az alapfigura. A piac azonban már telítődött, és bizonyos csömört mutatott. Nem lehetett már új testtel feltűnést kelteni, hiába csináltak fülfödőket természetes ökörszarvból meg áttetsző, nagy fülkagylókat, világító képecskék fényes stigmáival; e fülek sejtelmes rózsaszín fényt vetettek a társaságbeli hölgyek orcáira, és finoman legyezgették őket. Némelyek görbe állábacskákon próbáltak járni, a TEPSZITERI a tehetetlenség erejénél fogva tovább gyártotta az új meg új terveket, de érződött már, hogy ez a korszak a végét járja.

Olvasmányomba mélyedve, a szétdobált könyvek között, a mennyezeten csámborgó lámpák fényében elszundítottam, nem is tudom, mikor: csak a reggeli harangszó távoli csengés-bongása ébresztett fel. Kisvártatva jött a fráterem is, és megkérdezte, van-e kedvem egy kis változatossághoz; ha igen, a perjel atya arra kér, hogy tartsak vele – az egész egyházmegyét be fogjuk járni Memnar atya társaságában. Megörültem, hogy elhagyhatom a sötét katakombákat, rögtön elfogadtam hát a meghívást.

A körút sajnos másképp festett, mint képzeltem. Egyáltalán nem mentünk ki a föld alól; a barátok alacsony hátasjószágokat szereltek fel az útra, letakarva őket ugyanolyan szürke, földig érő ponyvákkal, mint a csuháik, aztán felültünk hátasainkra, és lassan elkocogtunk a föld alatti folyosón. Beigazolódott korábbi sejtésem: folyosóink évszázadok óta nem használt csatornák, a nagyvároshoz tartoztak, amely magasan fölöttünk búslakodik ezernyi félig romba dőlt felhőkarcolójával. Hátasom egyenletes mozgásában volt valami furcsa; földig érő lópokróca alatt fejnek nyomát sem láttam; diszkréten bekukkantva a vászon alá, rájöttem, hogy gépen ülök, egy igen primitív, négylábú roboton; húsz mérföldet sem tettünk meg délig. Egyébként nehéz volt felbecsülni, mekkora távolságot hagytunk magunk mögött, mert utunk a csatornák labirintusában kanyargott, lámpáink gyenge fényében, amelyek kis raja hol a fejünk fölött csalinkázott, hol nekikoccanva a homorú mennyezetnek, a menet élére röppent, ahonnét csettintéssel hívtuk vissza.

Végre megérkeztünk a prognozita atyák rendházába, ahol ünnepélyesen fogadtak minket, különösen én álltam a figyelem középpontjában. Mivel a bútorerdő messze mögöttünk maradt, a prognozita atyáknak ugyancsak ügyeskedniük kellett, hogy ebéddel kínálhassanak. Az elhagyatott főváros raktáraiból szereztek ebédnek valót, vetőmagos tasakok formájában; két mélytányért tettek elém, az egyik üres volt, a másik tele vízzel, és most először láthattam saját szememmel, hogyan működnek a biotikus civilizáció termékei.

A szerzetesek nem győztek mentegetőzni, amiért leves nincs; a fráter, akit a csatorna aknáján át felküldtek a föld felszínére, egyszerűen nem találta a megfelelő tasakot. A hús viszont egész jól sikerült: a vetőmag néhány kanál vízzel leöntve megduzzadt, ellaposodott, és csakhamar gusztusosan pirosra sült borjú szűzérme feküdt előttem a tányéron, bőséges vajban, amely a forróságtól sisteregve pórusaiból áradt ki. A raktárban, ahonnét ezt a finomságot hozták, nyilván teljes a káosz, mert az ételvetőmagok közé másfajták keveredtek: sütemény helyett egy magnetofon hajtott ki a tányéromon, az is selejt, mert magnószalag helyett gatyamadzag volt a tekercsein. Elmagyarázták, hogy ez a hibridizálás hatása, gyakran megesik mostanában az ilyesmi, mert a felügyelet nélkül maradt automaták egyre rosszabb minőségű vetőmagot gyártanak; ezek a biotikus termékek kereszteződnek, és így jönnek létre a legfantasztikusabb korcsok. Végre megértettem hát a vad bútorok eredetét is.

A jó atyák mindjárt újra fel akartak küldeni egy fiatalabb frátert a romvárosba, hogy hozzon nekem desszertet, de határozottan tiltakoztam. A desszertnél sokkal jobban érdekelt a beszélgetés.

A refektórium (hajdan a városi csatornahálózat nagy derítője) módfelett takaros helyiség volt, fehér homokkal felszórva, sok lámpával megvilágítva; a lámpák a prognozitáknál mások, mint a destrukciánusoknál: hunyorognak és csíkosak, mintha óriási darazsaktól származnának. Helyet foglaltunk a hosszú asztal körül, váltakozva, vagyis minden destrukciánus mellett egy prognozita pihent az alvázán; érthetetlenül feszélyezett, hogy egyedül nekem csupasz az arcom és a kezem – a robot atyákat teljesen eltakarta csuhájuk és gyolcsvászon csuklyájuk az üvegezett szemnyílásokkal, a komputer atyák pedig kocka formájukkal már a legkevésbé sem emlékeztettek élőlényre; néhányukat kábelek kapcsolták össze az asztal alatt, de nem mertem megkérdezni, mi az értelme ennek a sokcsatornás összeköttetésnek.

A beszélgetés magányos ebédem mellett – hiszen egyedül én ettem – a cáfolhatatlan tények erejével terelődött ismét a transzcendentális témákra. Szerettem volna megtudni, hogyan vélekednek az utolsó hívő dichtonok a jó és a rossz, Isten és az ördög tárgyköréről. Miután föltettem ezt a kérdést, hosszú csend állott be, csak a csíkos lámpák zümmögtek halkan a refektórium sarkaiban; de lehet, hogy a prognozita atyák árama volt.

Végül megszólalt egy velem szemben ülő, idősebb számítógép, hivatását tekintve vallástörténész, mint később Darg atyától megtudtam.

– Röviden összefoglalva így fejteném ki nézeteinket – kezdte. – A Sátán az, amit Istenben a legkevésbé értünk. Ez nem azt jelenti, hogy azt hinnénk: maga Isten magasabb és alacsonyabb rendű elemeknek, jónak és rossznak, szeretetnek és gyűlöletnek, teremtő erőnek és pusztításvágynak ötvözete. A Sátán az a gondolat, hogy Istent korlátozni lehet, osztályozni, különválasztani, frakcionáló desztillálással elkülöníteni, hogy az és csakis az maradjon, amit mi el tudunk fogadni, és amivel szemben már nem fogunk védekezni. Ez a gondolat nem korlátozható a történelemre, hiszen elkerülhetetlenül adódik belőle az a következtetés, hogy nincs más tudás, mint a Sátántól származó, és hogy a Sátán addig terjeszkedik, amíg el nem nyel mindent, ami tudásra tesz szert, teljes egészében. Éspedig azért, mert a tudás fokozatosan semmissé teszi azokat a direktívákat, amelyeket kinyilatkoztatott parancsolatoknak neveznek. Megengedi, hogy öljünk, mégsem ölvén, pusztítsunk, de úgy, hogy az a pusztítás teremtsen. Megszünteti a személyeket, akiket tisztelnünk kellene, például az atyát és az anyát, szétfoszlatja a dogmákat: a természetfölötti szeplőtelen fogantatásét, a halhatatlan lélekét.

Ha ezek ördögi kísértések voltak, akkor mindaz, amit megérintesz, ördögi kísértés, és még azt sem lehet mondani, hogy a Sátán elnyelte a civilizációt, de benne az Egyházat nem nyelte el, mert az Egyház, ha ellenkezve is, fokozatosan beleegyezik a tudás megszerzésébe, és nincs ezen az úton egyetlen olyan hely sem, ahol azt lehetne mondani: „Eddig, és ne tovább!”, mivel senki az Egyházban vagy az Egyházon kívül nem tudhatja, melyek lesznek a ma megismert dolgok holnapi következményei. Az Egyház időről időre harcot indíthat e haladás ellen, de mikor az egyik frontot védelmezi, például a szeplőtelen fogantatásét, a haladás, ahelyett hogy frontális harcba bocsátkozna, bekerítő hadműveletet hajt végre, mellyel a védelmezett hadállások értelmét számolja fel. Ezer évvel ezelőtt Egyházunk védelmezte az anyaságot, a tudomány pedig felszámolta az anya fogalmát, először kettéválasztva az anyaság aktusát, aztán kivéve a testből, majd végrehajtva a csíra szintézisét, úgyhogy három évszázaddal később a védelmezés minden értelmét elveszítette; ekkor az Egyház kénytelen volt jóváhagyni a távmegtermékenyítést és a lombikbeli fogantatást is, a gépben születést és a lelket a gépben, a szentségekhez járuló gépet és a különbség eltűnését a természetesen teremtett, valamint a mesterséges lét között. Ha kitartott volna régi álláspontja mellett, akkor egy napon el kellett volna ismernie, hogy nincs más Isten a Sátánon kívül.

– Hogy megmentsük Istent, elismertük a Sátán történelmiséget, vagyis evolúcióját, mint mindazon tulajdonságok időben változó kivetítődését, amelyek a Teremtésben megrémítenek és egyszersmind fenyegetnek minket. A Sátán az a naiv gondolat, hogy Isten és Nemisten között különbséget lehet tenni, mint nappal és éjszaka között. Isten a Titok, a Sátán pedig e Titok részlegesen kiválasztott vonásai egy személybe gyűjtve. A mi szemünkben nincs történelem feletti Sátán. Az egyetlen, ami tartós benne, és amit személynek vélnek, a szabadságból ered. Ámde, messzi vidékről jött vendég és jövevény, el kell felejtened a te gondolkodásod más történelemben formálódott kategóriáit, mikor engem hallgatsz. A szabadság a mi számunkra egészen mást jelent, mint a te számodra. A cselekvés minden korlátjának leomlását jelenti, vagyis mindazon ellenállások eltűnését, melyekkel az élet az értelem hajnalán találkozik. Ezek az ellenállások formálják az értelmet, mert kiemelik vegetációs mélységeiből. Mivel ezek az ellenállások igen érzékenyen érintenek, a történelmi értelem a legnagyobb vívmánynak véli a szabadság teljességét, s ezért éppen ebbe az irányba halad civilizációs lépéseivel. Egyik lépés a kőurnák faragása, másik lépés a holtak feltámasztása, megint másik lépés a napok kioltása, és nincs közöttük átléphetetlen akadály.

– A szabadság, amelyről én beszélek, nem az a szerény állapot, melyre az egyes emberek vágyódnak, mikor más emberek sanyargatják őket. Ekkor ugyanis ember az embernek ketrecrácsa, fala, kelepcéje és verme. Az a szabadság, amelyre én gondolok, távolabb fekszik, a kölcsönös társadalmi nyomorgatások övezetén túl terül el, mert ezen az övezeten át lehet kelni épségben, és akkor, új ellenállásokat keresve, mert emberek már nem gátolják a többi embert, megtaláljuk őket a világban és önmagunkban, s ellenfelünkké választjuk önmagunkat és a világot, hogy mindkettővel harcoljunk, és mindkettőt alárendeljük magunknak. S amikor ez is sikerül, megnyílik a szabadság végtelen üressége, mert minél többet lehet megtenni, annál kevésbé tudjuk, mit kell tenni. Eleinte csábít a bölcsesség, de korsó vízből a sivatagban korsó víz válik a tóvidéken, mikor lubickolhatsz benne, és felruházhatod vele az ócskavasat meg a békapetét.

– De míg a bölcsességre törekvés méltó dolognak tűnik, nincs méltó érv a menekülésre a bölcsességtől, hiszen senki ekkor hangosan ki nem mondja, hogy elbutulni vágyik, és még ha volna is bátorsága ezt a vágyát megvallani, ugyan hova hátrálhatna? Mert nincsen már veleszületett szakadék értelem és nemértelem között, mivel a tudomány kvantálta és feloldotta, s ezért még a tudás dezertőrjét is a szabadság várja. Ki kell ugyanis választania azt a megtestesülést, amely megfelel neki, és több lehetőség van előtte, mint ahány csillag az égen. Aki rettentően bölcs volt a hozzá hasonlók között, abból a bölcsesség karikatúrája válik, miként a méh-királynőből a kaptár nélkül az anya karikatúrája válik, mert semmire sem jó akkor petéinek tömege, mely potrohát feszíti.

– Elkövetkezik tehát a menekülés erről a helyről, lopva és lesütött szemmel vagy törve-zúzva és vad pánikban. Ott, ahol mindenki csak az lehet, ami, kénytelen kitartani önmaga mellett. Ott, ahol mindenki más lehet, mint ami, fel fogja darabolni sorsát, átugrálva egyik létből a másikba. Az ilyen társadalom felülről nézve úgy fest, mint rovarok raja a tüzes vaslemezen. Kínszenvedése messziről bohózatnak látszik, mert mulatságosak az ugrások a bölcsességből a butaságba, és nevetséges, aki az értelem gyümölcseit arra használja, hogy hasdobon doboljon, száz lábon szaladjon, vagy kitapétázza agyával a falat. Mikor a szeretett lényt meg lehet kettőzni, akkor már nincs szeretett lény, csak a szerelem kigúnyolása van, és amikor az ember akárki lehet, és akármilyen meggyőződést vallhat, akkor már senki, és nincs semmilyen meggyőződése. Történelmünk ezért lehull a szakadék fenekére, és visszapattan, ugrálva, mint a zsinóron táncoltatott bohóc, és ezért rémlik oly lidércesen nevetségesnek.

– A hatalom megrendszabályozza a szabadságot, de hiteltelen korlátokat állít fel, melyeket megtámad a lázadás, mert nem lehet újra elfedni azt, amit egyszer már fölfedeztek. Amikor tehát azt mondtam, hogy a Sátán a szabadság megtestesülése, azt a gondolatot akartam kifejezni, hogy Isten művének azt az oldalát alkotja, mely a legjobban megrémít bennünket mint rengeteg sok kontinuum keresztútja, ahol állunk, megbénulva az elért céltól. Egy naiv filozófiai gondolat szerint a világnak „kell” úgy korlátoznia minket, ahogy a kényszerzubbony korlátozza az őrültet, egy másik hang pedig ugyanezen létfilozófiából azt mondja, hogy e korlátoknak bennünk magunkban „kell” rejleniük. Aki így beszél, az után sóvárog, hogy létezzenek a szabadság korlátai, vagy a világban felállítva, vagy benne magában, mert azt akarja, hogy a világ ne engedje őt bizonyos irányokba, vagy a saját természete tartsa őt így vissza. Isten azonban nem adott nekünk sem ilyen-, sem olyanfajta korlátokat. És nemcsak nem adott korlátokat, hanem kisimította a helyeket, ahol egykor a korlátokat látni véltük, hogy immár ne is tudhassuk, átlépvén e vonalat, hogy éppen most lépjük át.

Megkérdeztem: nem következik-e ebből, hogy Isten a duizmus szerint azonos a Sátánnal? Láttam, hogy a jelenlévők összerezzennek. A történész hallgatott, a rendfőnök pedig így szólt:

– Úgy van, ahogy mondod, de nem úgy van, ahogy gondolod. Mikor azt mondod, „Isten a Sátán”, e szavaknak azt a rettenetes jelentést adod, hogy a Teremtő méltatlan. Amit mondtál, ezért nem igaz, de csak a te szádban. Ha én mondanám, vagy bárki a jelen lévő atyák közül, ezek a szavak egészen mást jelentenének. Csak azt jelentenék, hogy vannak olyan isteni adományok, amelyeket ellenkezés nélkül el tudunk fogadni, és olyanok, amelyeket meg sem bírunk mozdítani. Azt jelentené, „Isten semmiben, de semmiben nem korlátozott minket, nem rövidített meg, és nem akadályozott”. Vedd észre, kérlek, hogy a csak jóra kényszerített világ éppúgy a rabság hona, mint a csak rosszra kényszerített világ. Egyetértesz velem, Dagdor?

A történész, akihez a rendfőnök kérdése szólt, bólintott, és folytatta fejtegetését:

– Mint vallástörténész ismerek teogóniákat, amelyek szerint Isten nem egészen tökéletesre teremtette a világot, ám ez a világ egyenes vagy zegzugos mozgással, esetleg spirális mentén a tökéletesség felé tart. Ismerek olyan doktrínákat is, amelyek szerint Isten egy nagyon nagy gyermek, aki játékvonatokat indít a „helyes” irányba, csak úgy, a maga örömére. Ismerek tanításokat, melyek tökéletesnek nevezik azt, ami már megvan, és hogy e tökéletesség számvetésének mérlege egyezzen, módosítanak rajta, s ez a módosítás az ördög nevet viseli. De akár a játékvonat létmodellje az örök haladás rugójával, mely a megteremtett világot egyre ügyesebben hajtja arrafelé, ahol egyre jobb lesz, akár az a létmodell, amelyben a Világosság és a Sötétség bokszmeccse a világ, akik Isten mint ringbíró előtt öklözik egymást, akár az a világmodell, amelyben csodás beavatkozásokra van szükség, vagyis a Teremtés elromló óra, és a csoda Isten csipesze, mely belenyúl a csillagok óraszerkezetébe, hogy felhúzza, amit kell, vagy az a modell, hogy a világ finom torta, melybe az ördögi kísértések szálkái vannak beledugdosva – mindegyik kép egy értelmes faj ábécéskönyvéből való, tehát egy olyan könyvecskéből, melyet a felnőtt kor elérzékenyült mosollyal, de vállvonással is, visszarak a gyerekszoba polcára. Nincsenek démonok, hacsak nem tekintjük démonnak a szabadságot: egy a világ, egy az Isten, és egy a hit, jövevény, s a többi néma csend.

Meg akartam kérdezni, hogy melyek szerintük Isten és a világ pozitív tulajdonságai, mert egyelőre folyvást csak arról hallottam, hogy Isten mi nem, a szabadság eszkatológiájának kifejtésétől pedig ugyancsak zúgott és szédült a fejem – de folytatnunk kellett utunkat. Mikor már vashátasainkon ringatóztunk, menet közben egy váratlan gondolat hatására megkérdeztem Darg atyától, hogy tulajdonképpen miért nevezik az ő rendjét destrukciánusnak.

– Ez összefügg asztali beszélgetésünk témájával – felelte. – Történelmi eredetű elnevezésünk azt jelenti, hogy a létet egészében helyeseljük, mint Istentől származó egészet, abban is, ami teremtés benne, és abban is, ami a teremtés ellentétének rémlik a mi szemünkben. Nem azt jelenti – sietett hozzátenni –, mintha mi magunk a destrukció mellett volnánk; ma bizonyára nem is adná senki rendünknek ezt a nevet, ám ez a név bizonyos teológiai dac gyümölcse, amely az Egyház már túlhaladott válságait tükrözi.

Hunyorogtam, mert ahhoz a helyhez értünk, ahol a csatorna födémomlás miatt egy darabon kifut a felszínre – és sokáig nem is tudtam kinyitni a szemem, úgy elszoktam a napfénytől. A síkságon, ahová kiértünk, növényzetnek nyoma sem volt; a horizonton meredezett a város az épületek kékes bordáival, és az egész térséget különböző irányba tartó, sima, széles utak szelték át ezüstös fémből öntött szalagokként; teljesen üresek voltak, mint az ég is, amelyen csak néhány hasas, fehér felhő vitorlázott.

Hátasaink, amelyek a nagy sebességhez épített úton különösen torzaknak rémlettek, lassan, nyikorogva, mintha őket is elvakítaná a napsütés szokatlan fénye, döcögtek a szerzetesek által ismert összekötő úton, de mielőtt az ismét a föld alá bújó betoncsatornához értünk, egy viadukt ívei között feltűnt egy smaragdzöld és aranyszínű kis épület; benzinkútnak néztem. Lapos jármű állt előtte, áramvonalas formájú nagy csótányhoz hasonló; az épületnek ablaka nem volt, de tejüvegszerű falain átsütött a nap, mint egy színes ólomüveg ablakon. Mikor hosszú menetoszlopunk úgy hatvanlépésnyire megközelítette a házat, olyan szörnyű ordítás tört fel onnét, hogy a rémülettől égnek állt a hajam. A kétségkívül emberi hang felváltva hörgött és jajgatott. A legcsekélyebb kétségem sem volt afelől, hogy itt valakit kínoznak, talán meggyilkolnak; társaimra pillantottam, de ők ügyet sem vetettek e pokoli üvöltésre.

Kiáltani akartam, hogy fussunk, mentsük meg az áldozatot, de torkomra forrt a szó a döbbenettől, hogy egy pribékkézre jutott ember sorsa ennyire közömbös nekik. Leugrottam hát a vas négylábúról, és hátra sem nézve rohantam az épülethez. Mielőtt odaértem volna, egy rövid, rekedt üvöltés után csend lett. Az épület kecses formájú pavilon volt, ajtó nem látszott rajta, hiába jártam körül, aztán földbe gyökerezett a lábam egy kékes üvegfal előtt, mely annyira átlátszó volt, hogy benézhettem. A vértől csöpögő asztalon egy meztelen alak feküdt készülékek között, amelyek fényes csöveiket vagy fogóikat a már halott testbe mártották; az agónia görcsében úgy kicsavarodott ez a test, hogy karjait és lábait nem tudtam megkülönböztetni. A fejét sem láttam, vagy azt, ami a helyén van, mert egy felülről lebocsátott, hegyes töviseket meresztő nehéz fémbura borult rá. A holttest sok sebe már nem vérzett, hiszen a szív megállt. Talpamat perzselte a napégette homok, fülemben még visszhangzott e dichton szörnyű halálordítása, megbénított az iszonyat, a félelem, meg az egész jelenet érthetetlensége, hiszen a hulla egyedül volt – jól láttam e gépi kínzóterem minden sarkát. Inkább megéreztem, mint hallottam, hogy egy csuklyás alak közeledik, és szemem sarkából látván, hogy a perjel jön, rekedten felkiáltottam:

– Mi ez? Ki ölte meg? Miért?

Állt mellettem szobormereven, és elnémított a tudat, hogy hiszen csakugyan vasszobor; a katakombákban az álcázott szerzetesek csúcsos csuklyáikban nem hatottak olyan fantasztikusan idegenül, mint most, a tűző napsütésben, az utak fehér mértani ábrájában, a tiszta ég előtt. Ott, az üvegfalon túl, az a fémkarmok közt heverő, kibicsaklott tetem rémlett az egyetlen közeli rokonomnak jeges magányomban, a hideg logikai gépek között, amelyek elvont okoskodáson kívül semmi másra nem képesek. Feltámadt bennem a vágy, sőt elhatározás, hogy szó nélkül elmenjek innét, egy pillantással sem búcsúzva el tőlük, mert ebben a percben áthidalhatatlan szakadék nyílt meg köztem és őközöttük. De csak álltam a perjel mellett, és ő hallgatott, mintha még várna valamire.

A teremben, a mennyezet és a falak beszüremlő kék fényében valami megrezdült. A merev test fölé hajló készülékek csillogó karjai munkához láttak. Óvatosan kiegyenesítették a halálra kínzott áldozat végtagjait, sebeire áttetsző, vízhez hasonló, de gőzölgő folyadékot öntöttek, lemosva róla a vért, és most simán kiterítve feküdt, mintha már az örök álomra készítenék fel, de pengék villantak, és belém hasított a gondolat, hogy most felboncolják. Be akartam törni, hogy ha már halott is, megvédjem a szétdarabolástól, de a perjel a vállamra tette vaskezét, s én nem mozdultam.

A fényes bura fölemelkedett, és megláttam egy nem emberi arcot; most valamennyi gép egyszerre dolgozott, olyan gyorsan, hogy csak a villogást láttam, meg az asztal alatt működő üvegszivattyút, melyben vörös folyadék kavargott. Aztán e pengetáncban a halott mellkasa emelkedni és süllyedni kezdett; szemem láttára gyógyultak be a sebei, az egész test megmozdult, és nyújtózkodott.

– Feltámadt? – suttogtam.

– Igen – felelte a perjel. – Hogy újra meghalhasson.

A fekvő körülnézett, puha, csonttalannak tetsző kezével megragadott egy oldalt kinyúló fogantyút, és maga felé húzta. Ekkor a bura visszaereszkedett a fejére, ferde fogókarmok nyúltak ki hüvelyükből, megragadták a testét, és felhangzott ugyanaz az üvöltözés, mint az előbb; most már végképp nem értettem semmit, hát tehetetlenül hagytam, hogy visszavezessenek a türelmesen várakozó csuhás karavánhoz. Furcsa kábulatban másztam fel a hátasomra, és hallgattam a hozzám intézett szavakat – a perjel megmagyarázta, hogy ez a pavilon egy különleges szolgáltató egység, amelyben mindenki átélheti a saját halálát. Akik idejönnek, minél megrázóbb élményekre vágynak, és nem csak szenvedést éreznek, mert hála az ingerátalakítóknak, a fájdalom idegtépő kéjjel váltakozik. Mindez azért van, mert az automorfia egyes típusainak hatására a dichtonok még a haláltusát is élvezik, és akinek egy nem elég, az feltámasztása után újra megöleti magát, hogy még egyszer átélhesse a leírhatatlan mámort. És valóban, vaskaravánunk elég lassan távolodott a hóhérdától ahhoz, hogy az erőteljes ingerek kedvelőjének hörgése és jajgatása még elérjen hozzánk. E sajátos technikát agónániának hívják.

Nos, egy dolog a történelemkönyvben olvasni a múlt véres zűrzavaráról, és más dolog a saját szememmel látni és átélni csak egy morzsáját is. Úgy megcsömörlöttem a felszíntől, a napsütéstől, az ezüst autópályák íveitől, a pavilon messze mögöttünk csillogó szikrája olyan borzadállyal töltött el, hogy őszinte megkönnyebbüléssel merültem vissza a csatorna sötétségébe. A perjel, sejtvén, mennyire megrázott a dolog, nem szólt semmit; estig még fölkerestük egy remete barlangját és a minorita barátok rendjét, amely a villanegyed csatornahálózatában lakik. Késő éjszakáig tartott az egyházmegye bejárása, akkor végre hazaértünk a destrukciánus atyák székhelyére. Furcsa szégyenkezés töltött el, mikor rájuk néztem: restelltem azt a pillanatot, mikor úgy iszonyodtam tőlük és gyűlöltem őket.

Cellám igazi, meghitt otthonnak tűnt; már várt rám az ügyes kis fráter remeke, a hideg töltött fiók. Gyorsan meg is ettem, mert éhes voltam, aztán kinyitottam a dichton történelem újabb kori szakaszáról szóló kötetet.

Az első fejezet a XXIX. századi autopszichikus mozgalmakról szólt. A dichtonok akkorra úgy belefáradtak az örökös változásba, hogy a testtől való elfordulás és az elmeformálás eszméje valósággal megfiatalította a társadalmat, és kirántotta a posványból. Így kezdődött a Reneszánsz. A zsenialiták jártak élen azzal a tervükkel, hogy minden élőből bölcset kell faragni. Ez hamarosan elsöprő tudásszomjat ébresztett, intenzíven művelték a tudományokat, csillagközi kapcsolatot létesítettek más civilizációkkal, de az információk lavinája újabb testi átalakításokat tett szükségessé, mert a tudós agyak már a hasban sem fértek el. A társadalom exponenciális sebességgel zseniálisodott, és a bölccsé válás hulláma átcsapott az egész planétán. Ez a Reneszánsz, amely a lét értelmét a Megismerésben látta, hetven évig tartott. Mindenütt hemzsegtek a gondolkodók, professzorok, szuperfesszorok, ultrafesszorok, majd a kontrafesszorok is.

Mivel a növekvő agyat kiskocsin hordozni egyre kényelmetlenebbé vált, a kételméjűek rövid szakasza után (testükből két agytalicska nőtt ki, elülső és hátsó, a magasröptű és az alantasabb elmélkedéshez) maga az élet kötötte röghöz a zsenialitákat. Mindegyik a saját intelligenciájának tornyában élt, kábelek kígyói tekeregtek körülötte, mintha medúzafő lenne. A társadalom kaptárhoz hasonlított, tele mézként gyűjtögetett bölcsességgel, és e kaptár rekeszeiben laktak az élő emberi lárvák. Vezeték nélkül kommunikáltak, és televiziteket tettek egymásnál; a további eszkaláció konfliktushoz vezetett: a kollektivisták egyesíteni akarták az egyéni tudáskészleteket, míg a harpagonisták minden információt magántulajdonban kívántak tartani. Elkezdődött mások elmélkedéseinek lehallgatása, a ragyogóbb koncepciók eltérítése, az ellenfél tornyainak aláásása a filozófiában és a művészetben, az adathamisítás, a kábelrongálás, sőt egyesek megpróbálták bekebelezni mások szellemi javait a tulajdonos személyével együtt.

Ezt a korszakot is heves visszahatás követte. A mi középkori metszeteink, amelyek képzelt sárkányokat és tengeri szörnyeket ábrázolnak, gyerekrajzok ahhoz a testi tobzódáshoz képest, amely elárasztotta a bolygót. Az utolsó zsenialiták, vakon pislogva a napfénytől, előkúsztak a romok alól, és elhagyták a városokat. Dadajnák, fekélyencek és poligánok grasszáltak az általános zűrzavarban. Bujálkodásra igen alkalmas test-géphibridek készültek (csesztergapad, gömbcsikló, rezgeny), feltűntek a szerzetesek gúnyos karikatúrái – apapát, anyáca –, s a tereken szadócsok és mazotrózok domináztak.

Ekkor terjedt el az agónánia is. A civilizáció látványosan visszafejlődött. Drakulok leselkedtek az árnyas pagonyokban. Izmos kéjgyilkárok csavarogtak erdőnmezőn kibelezkéikkel. Már semmi sem árulkodott a bolygón arról, hogy valaha az emberszabású értelem bölcsője volt. A parkokat fölverte a tányérdudva és a vad eszcájg, a szalvétabozótok között hedonbok hevertek – egész dombok lélegző húsból. E monstruózus formák többsége már nem tudatos kiválasztás és tervezés útján keletkezett, hanem a testgyártó gépek lerobbanásának lidérces következménye volt: a gép már nem azt gyártotta, amire beállították, hanem eltorzított, nyomorék szörnyeket. A társadalom e monstrolízisének korában, írja Gragz professzor, mintha az őstörténet állna döbbenetes bosszút a kései utódokon, mert amivel az elme eredetileg csak mítoszok rémeit színezgette ki magának: az iszonyat igéje testté lőn a vakon robogó biotikus gépezetben.

A XXX. század elején Dzomber Glaubon lett a bolygó diktátora, és húsz év alatt bevezette a testi egységesítést, normarendszert és szabványosítást, amit eleinte megváltásnak éreztek. Glaubon a felvilágosult és humánus abszolutizmus híve volt, tehát nem engedte kipusztítani a XXIX. századi elkorcsosult formákat, hanem elrendelte, hogy rezervátumokban gyűjtsék össze őket; mellesleg éppen egy ilyen rezervátum szélén, az egykori megyeszékhely romjai alatt van a destrukciánus barátok föld alatti kolostora, melyben menedéket találtam. Glaubon elrendelte, hogy minden állampolgár faratlan semlény legyen, vagyis egynemű lény, aki elölről és hátulról egyforma. Gondolataim című munkájában fejtette ki ezt a programot. Megfosztotta a lakosságot a szextől, mert abban látta a múlt századi hanyatlás okát; a kéjérzet szerveit meghagyta alattvalóinak, de köztulajdonba véve. Értelmüket is meghagyta, mert nem gyengeelméjűek uralkodója akart lenni, hanem a civilizáció megújítója.

Csakhogy az értelem éppen azt jelenti: különböző, tehát nem szabványos gondolatok. Az illegális ellenzék a föld alá húzódott, és sötét antisemlényista orgiákba merült. Legalábbis így írta a kormánysajtó. Glaubon azonban nem üldözte az ellenzékieket, akik kontesztálásukat új formákat öltve fejezték ki (elölgők, faristák). Állítólag működtek az illegalitásban még kétfaristák is, akik azt hirdették: az értelem arra való, hogy legyen mivel megértenünk: minél előbb meg kell tőle szabadulni, mivel ő minden történelmi csapás okozója; a fej helyére azt illesztették, amit az ellentétének tartunk; zavarónak, károsnak, sőt banálisnak minősítették a fejet. Darg atya azonban felvilágosított, hogy a szolgalelkű kormánysajtó e rémmeséi erősen túloznak. A faristáknak nem tetszett a fej, tehát eltörölték, de az agyat csak áthelyezték, hogy köldökszemével nézze a világot, meg a másikkal hátul, kissé lejjebb.

Glaubon, miután valamelyest rendet teremtett, meghirdette a társadalom ezeréves stabilizálási tervét, mely az úgynevezett hedalgetikára épült. Bevezetését nagy sajtókampány előzte meg „A szex a munka szolgálatában!” jelszóval. Minden állampolgárnak kiutalt munkahelye volt, az idegpályamérnökök pedig úgy kapcsolták össze agyának neuronjait, hogy akkor érezzen kéjt, ha rendesen dolgozik. Tehát akár fát ültetett, akár vizet hordott valaki, édes mámorban lebegett, és minél jobban dolgozott, annál hevesebb eksztázist élt át. Az értelemre jellemző fortélyosság azonban ezt a látszólag csalhatatlan szociotechnikai módszert is aláásta. A nonkonformisták ugyanis a munkával járó kéjérzetet a rabszolgaság egy formájának minősítették. Szembeszegültek a munkakéjvággyal (laboribidó), és noha sóvár epekedés vonzotta őket kijelölt munkahelyük felé, nem azt csinálták, amire ösztönük késztette őket, hanem éppen az ellenkezőjét. Akit vízhordónak szántak, az fát vágott, a kijelölt favágó pedig vizet hordott, kormányellenes tüntetések keretében. Noha Glaubon parancsára többször is fölerősítették a társadalmasított vágyakat, ez mit sem használt, csak azt érték el vele, hogy a történészek Glaubon uralmának ezeket az éveit a mártírok korának nevezik. A biorendőrség nagyon nehezen tudta leleplezni a bűnösöket, mert kínszenvedés közben tetten érve csalárdul azt állították, hogy a gyönyörtől nyögdécselnek. Glaubon mélységesen csalódva vonult vissza a biotikus élet színteréről, hiszen látnia kellett nagy terve romba dőlését.

Aztán, a XXXI. és XXXII. század fordulóján, következett a diadochok harca; a bolygó provinciákra szakadt, és mindegyikben a helyi uralkodó utasításai szerint formálták a lakosokat. Ez már a monstrolízis utáni Ellenreformáció kora volt. Az előző évszázadokból megmaradtak a félig lerombolt városok és fogandák, a rezervátumok (ahová már csak néha látogatott el egy-egy villámellenőrzés) a kiürült szexosztrádák és a múlt egyéb maradványai, melyek olykor még működtek, többé-kevésbé elkorcsosult módon. Glambron tetradoch vezette be a genetikai kódok cenzúráját, amely egyes génfajtákat tilosnak minősített, de a tiltott egyedek vagy megvesztegették az ellenőrző szerveket, vagy a nyilvános helyeken álarcokat, áltestrészeket használtak, farkukat ragtapasszal a hátukra ragasztották vagy elrejtették a nadrágszárukba stb. Az effajta praktikák alkalmazása nyílt titok volt.

Marmozel pentadoch a „divide et impera” elvet követve törvényileg megnövelte a hivatalosan engedélyezett nemek számát. Kormányzata alatt a férfi és a nő mellett bevezették a mérfit és a bőt, továbbá két segédnemet: az untért és a dörzsit. Az élet, kiváltképp az erotikus élet nagyon bonyolult lett e pentadoch alatt. Ráadásul a titkos szervezetek gyűléseiket a hatóságilag elrendelt hatnemű közösülésnek álcázták, ezért a rendeletet részben vissza kellett vonni: csak mérfiak és bők léteznek máig is.

A hexadochok alatt jöttek szokásba a testi célzások, amelyekkel megkerülték a kromoszómacenzúrát. Láttam a képeken olyan személyeket, akiknek fülcimpái kis lábakká hosszabbodtak. Nem lehetett tudni, hogy az illető a fülét hegyezi, vagy célzatos rúgó mozdulatokat tesz. Egyes körökben nagyra becsülték a kis patában végződő nyelvet. Kényelmetlen ugyan, és semmire sem lehet használni, de éppen ebben nyilvánult meg a szomatikus függetlenség szelleme. A liberálisnak számító Guryl Hapsodor a különösen érdemdús állampolgároknak pótlábat engedélyezett; ez meghonosodott, mint rangos kitüntetés, azonkívül a mozgásszervi jellegét elveszített láb a vezető tisztség jele lett; a magasabb méltóságok akár kilenc lábat is hordhattak; ez azért is jó volt, mert így rangjuk még a fürdőszobában is látszott.

A szigorú Ronder Ischiolis kormányzata alatt beszüntették a plusz testköbméterekre szóló engedélyek kiadását, sőt a szabálysértők lábait elkobozták; ez az uralkodó állítólag az élethez nélkülözhetetleneken kívül minden végtagot és szervet föl akart számolni, továbbá bevezetni a miniatürizálást, mert egyre kisebb lakásokat építettek, de Bghiz Gwarndl, aki Ischiolis után átvette a hatalmat, visszavonta ezeket a rendeleteket, és még a farkat is engedélyezte, azzal az ürüggyel, hogy a farokbojt kiválóan alkalmas a lakás kisöprésére. Gondel Gurwa idején feltűntek az úgynevezett alsó elhajlók, akik törvényellenesen megszaporították végtagjaikat, a következő szigorúbb kormányzat alatt pedig ismét megjelentek, pontosabban elbujkáltak a nyelvkörmök és egyéb kontesztáló szervecskék. Ez az ingadozás még akkor is tartott, amikor én a Dichtóniára érkeztem. Amit testileg semmiképp sem lehet megvalósítani, azt a biotika úgynevezett pornográf irodalma ecseteli, ez a tilalmas szamizdat, melyből sok mindent tartalmaz a kolostori könyvtár. Átfutottam például egy kiáltványt, amely a szőrszálain járó kilencenc létrehozására buzdít, egy másik névtelen szerző pedig a fúvókalényt találta ki, amely a légpárnás járművek elve alapján lebegve a levegőben jár-kel.

Miután így nagyjából megismerkedtem a bolygó történelmével, nekiláttam a friss szakirodalomnak; a fő tervező-kutatóintézet jelenleg a TEPSZITEBI (Testi-Pszichikai Terveket Egyeztető Bizottság). A könyvtáros atyák kedvességének hála, megismerkedhettem e bizottság legfrissebb munkáival. Dergard Wnich testmérnök például tervezett egy prototípust, amelynek ideiglenes munkaneve polimon vagy mindenrekellő. Prof. dr. mag. Dband Rabor mérnök vezeti azt a népes munkatársi gárdát, mely az úgynevezett sokkar merész, sőt vitatott tervén dolgozik – céljuk a három érintkezési mód praktikus összekapcsolása: eszmecsere, nemi élet és csak úgy. Megismerkedhettem a dichton testrészek nagyobb távlatú, futurológiai munkásságával is; az volt a benyomásom, hogy az automorfia mindenestül holtpontra jutott, bár a szakértők igyekeznek kitörni ebből a pangásból; Zgabobert Grauz professzor, a TEPSZITEBI igazgatója a Testszava című havi folyóiratban publikált cikkét e szavakkal fejezte be: „Hogyan is lehetne nem átalakulni, mikor lehet átalakulni?”

A forrásanyagok ily állhatatos tanulmányozása annyira kimerített, hogy miután az elolvasott művek utolsó tornyát is visszavittem a könyvtárba, egy álló hétig nem csináltam semmit, csak napoztam a bútorligetben.

Megkérdeztem a perjelt, mi a véleménye a biotikus helyzetről. Szerinte a dichtonok már nem térhetnek vissza az emberi formákhoz, mert túlságosan eltávolodtak tőlük; a sok évszázados indoktrináció folytán az emberi formák olyan előítéleteket és olyan általános viszolygást keltenek, hogy még ők, a robotok is kénytelenek nyilvános helyeken megjelenve gondosan eltakarni egész alakjukat. Ekkor föltettem a kérdést – csak ketten voltunk vacsora után a refektóriumban –: tulajdonképpen mi értelme van egy ilyen civilizációban a szerzetesi tevékenységnek és a vallásnak?

A perjel rám mosolygott a hangjával.

– Vártam ezt a kérdést – mondta. – Kétszer válaszolok neked, előbb egyszerű, aztán kifinomultabb módon. A duizmus először is annyit jelent, hogy sose lehet tudni. Isten oly mértékben titok, hogy még létezése kérdésében sem lehet teljes bizonyosságunk. Tehát vagy van, vagy nincs, és vallásunk neve is erre vezethető vissza. És most másodszor, de mélyebbre ásva: Isten, mint Bizonyosság, nem tökéletes titok, mivel legalább annyiban megfogható és teljesen korlátozható, hogy van. Szavatolt létezése csupán a lélek oázisa, pihenőhelye, ejtőző lugasa, és éppen a vallástörténeti művekből elsősorban azt a sok évszázados szüntelen, a végsőkig megfeszített, őrületbe hajló szellemi erőfeszítést olvashatod ki, amely folyvást gyűjtögette az Ő létezését tanúsító érveket és bizonyítékokat, s amikor újra meg újra romba dőltek, ismét felépítette őket a töredékekből és foszlányokból. Nem fárasztottunk téged teológiai könyveink ismertetésével, de ha beléjük pillantanál, meglátnád a természetes hit további fejlődésének azokat a szakaszait, amelyeket a fiatalabb civilizációk még nem ismernek. A dogmatika fázisa nem hirtelen szakad meg, hanem a zárt állapotból nyitott állapotba megy át, amint az egyházfő csalhatatlanságának dogmája után dialektikusan felépül minden hittani tézis elkerülhetetlen csalatkozásának dogmája, melyet dióhéjban így foglalnak össze: „Semmi abból, ami ITT szavakkal kifejezhető, nem felel meg annak, ami OTT van”. Ekkor még magasabbra kell emelni az absztrakció szintjét: vedd észre, kérlek, hogy a távolság Isten és az értelem között az idő múltával egyre növekszik – mindenütt és mindig!

– Az ókori kinyilatkoztatás idején Isten folyton beleavatkozott mindenbe, a jókat elevenen az égbe vitte, a gonoszokat kénköves tűzzel öntötte nyakon, ott ült akármelyik bokor mögött. Csak később kezdődött az eltávolodás, Isten elveszítette szemléletességét, emberformájúságát, szakállasságát, eltűntek a csodák iskolai segédeszközei és a démonok kecskebakba telepítésének szemléltető bemutatói meg az ellenőrző angyali vizitációk. Egyszóval, a hit már elboldogult cirkuszi metafizika nélkül, így az érzékek szférájából átkerült az elvonatkoztatás szférájába. Ekkor sem volt hiány az Ő létezésének bizonyítékaiból, részben a magasabb szanktoralgebra, részben a még elitebb hermeneutika nyelvén kifejezve. Ezek az absztrakciók végül elérik azt a pontot, ahol kihirdetik Isten halálát, hogy elérjék azt a vaskemény, jéghideg és szívtépő nyugalmat, mely az élőknek kijár, mikor örökre elhagyják őket azok, akiket a legmélyebben szerettek.

– Isten halálának kikiáltása tehát újabb manőver, melynek az a célja, hogy megszabadítson bennünket a metafizikai fáradozástól, ha beleroppanunk is. Egyedül vagyunk, és azt tesszük, amit csak akarunk, vagy azt, amihez további fölfedezéseink elvezetnek. Nos, a duizmus ennél már tovább jutott; ott tart, hogy hiszel kételkedvén, és kételkedsz hívén; de ez az állapot sem lehet a végső. Egyes prognozita atyák szerint a hit evolúciói és revolúciói, vagyis kanyarai és fordulatai nem egyformán játszódnak le az egész Kozmoszban, és vannak nagyon hatalmas és nagy civilizációk, amelyek egész Kozmogóniai igyekeznek rendezni az istenellenes provokáció keretében. E sejtés szerint vannak a csillagokban népek, amelyek megpróbálják Isten rettenetes hallgatását a neki szóló kihívással, a KOZMOCÍDIUM fenyegetésével megtörni: céljuk, hogy az egész Kozmosz egyetlen pontba fusson össze, és elégesse önmagát e végső görcs tüzében; tehát azzal, hogy mintegy kizökkentik sarkaiból Isten művét, valamilyen reagálásra akarják kényszeríteni Istent; noha erről semmi biztosat nem tudunk, lélektani szempontból ezt az elképzelést lehetségesnek találom. Ámde ugyanakkor haszontalannak is: antianyaggal keresztes háborút indítani Isten ellen nem látszik ésszerű módnak arra, hogy párbeszédet kezdjünk Vele.

Nem hallgathattam el azt az ajkamra toluló megjegyzést, hogy a duizmus, úgy látom, valójában agnoszticizmus, vagy „nem teljesen magabiztos ateizmus”, vagy esetleg állandó rezgés e két pólus között: van – nincs. De ha akár egy csipetnyi istenhit is van benne, akkor mégis mire jó a szerzetesi életforma? Kinek használ bármit is, hogy itt üldögélnek a katakombákban?

– Túl sok a kérdés egyszerre! – szólt Darg atya. – Várj egy kicsit! És szerinted tulajdonképpen mit kellene csinálnunk?

– Hogyhogy? Hát például missziós tevékenységet folytatni…

– Eszerint te még mindig nem értesz semmit! Még mindig olyan távol vagy tőlem, mint megjelenésed első percében! – szólt a perjel mélyen elszomorodva. – Úgy gondolod, hittérítéssel kellene foglalkoznunk? Misszionárius munkával? Konvertitákat toborozzunk? Térítgessünk?

– Hát ön nem így véli, atyám? Hogy lehet az? Nem ez az önök küldetése minden időkben? – csodálkoztam.

– A Dichtónián – magyarázta a perjel – millió dolog lehetséges, amelyeket nem veszel figyelembe. Nálunk egyszerű eljárással törölni lehet a személyes memória egész tartalmát, és az így kiürült elmét új, mesterséges memóriával feltölteni, olyannal, hogy akin ezt az eljárást végrehajtották, azt fogja hinni, hogy átélte azt, amit nem élt át, hogy érzékelte azt, amit nem érzékelt, egyszóval Valaki Mássá lehet tenni őt, mint aki a műtét előtt volt. Meg lehet változtatni a jellemet és a személyiséget, tehát a duhaj garázdákból szelíd szamaritánusokat lehet csinálni, és megfordítva; ateistákat szentekké lehet tenni, vagy aszkétákat kicsapongókká; el lehet butítani a bölcseket, és lángésszé tenni az ostobákat. Értsd meg, kérlek, hogy mindez nagyon könnyű, és semmilyen ANYAGI korlátja nincs az ilyen átalakításnak. És most figyelj jól arra, amit mondok!

– Prédikátoraink érveinek hatására a megrögzött ateista hívővé válhatna. Tegyük fel, hogy rendünk ilyen aranyszájú küldöttei megtérítenek különböző személyeket. E hittérítői akciók végállapota az lenne, hogy az elméjükben végbement változások hatására az addig hitetlen emberek hisznek. Ez világos, ugye?

Bólintottam.

– Helyes. És most gondold végig, hogy ezek a személyek új meggyőződést fognak vallani a hit kérdéseiben, mert ihletett szavakkal és prédikátori gesztusokkal információkat közölvén velük, bizonyos módon megdolgoztuk az elméjüket. Mármost ezt a végállapotot, az Istenben mélyen hívő és őrá sóvárgó elmék végállapotát milliószor gyorsabban és biztosabban el lehet érni, ha a biotikus eszközök megfelelően kiválasztott csoportját alkalmazzuk. Miért kellene hát régimódi meggyőzéssel, prédikációkkal, tanításokkal, fejtegetésekkel hittérítősködnünk, mikor ezek a modern eszközök is rendelkezésünkre állnak?

– Ezt nem mondhatja komolyan, atyám! – kiáltottam fel. – Hiszen az etikátlan lenne!

A perjel vállat vont.

– Azért beszélsz így, mert egy másik korszak gyermeke vagy. Bizonyára úgy véled, hogy csellel és a lelkek rabul ejtésével, vagyis „kriptotérítő” taktikával fejtenénk ki hatást, titkon kiszórva holmi vegyszereket, vagy valamiféle hullámokkal, rezgésekkel megdolgozva az elméket. De hát egyáltalán nem így van! Régen disputák folytak le hívők és hitetlenek között, és az egyetlen eszköz, az egyetlen fegyver a két fél érvelésének szóbeli ereje volt (nem az olyan „hitvitákra” gondolok, amelyekben bunkósbottal, máglyával vagy pallossal érveltek). Jelenleg az ilyen disputák a műszaki érvek eszközével folynak. Mi térítő eszközöket vennénk igénybe, makacs ellenfeleink pedig ellentámadást hajtanának végre olyan eszközökkel, amelyek minket alakítanak át az ő mintájukra, vagy legalábbis ellenállóvá teszik őket a hittérítéssel szemben. A két fél győzelmi esélyei az alkalmazott technikák hatékonyságától függenének, amiként hajdan a disputában azé lett a győzelem, aki hatékonyabban érvelt. Megtéríteni ugyanis annyi, mint a hit rabságába ejtő információkat közölni.

– No de az ilyen hittérítés nem volna valódi! – makacskodtam. – Hiszen egy vegyszer, amely istenhitet és Isten utáni sóvárgást vált ki, becsapja az elmét, mert nem szabadságához apellál, hanem kényszeríti és megerőszakolja!

– Elfelejted, kivel és hol beszélsz – mutatott rá a perjel. – Hatszáz éve nincs nálunk egyetlen „természetes” elme sem. Tehát nálunk nem lehet megkülönböztetni a ráerőltetett és a természetes gondolatot, mert senkinek sem kell már titkon rálőcsölnie a másikra azt, amiről meg akarja győzni. Sokkal korábbi és egyben végleges valamit lőcsölnek rá mindenkire, éspedig az agyát!

– De ennek a rálőcsölt agynak sértetlen a logikája! – érveltem.

– Az igaz. A hajdani és mostani hitviták összehasonlítása azonban csak akkor lenne alaptalan, ha létezne logikailag megtámadhatatlan érvelés a hit javára, amely ugyanolyan erővel kényszeríti az elmét az eredmény elfogadására, mint a matematika. De a mi teodiceánk szerint ilyen érvelés nem létezhet. Hiszen a vallástörténet ismer hitmegtagadásokat és eretnekségeket, de a matematika története nem ismer hasonló pálfordulásokat, mivel soha senki nem vonta vissza egyetértését azzal, hogy az egységhez egy egységet hozzáadni csak egyetlen módon lehet, és e művelet eredménye mindig a kettő lesz. Istent azonban nem lehet matematikailag bebizonyítani. Elmondom neked, mi történt kétszáz évvel ezelőtt.

– Egy komputer atya összevitatkozott egy hitetlen komputerrel. Az utóbbi mint újabb modell az informatikai ráhatás olyan eszközeivel rendelkezett, amelyeket a mi papunk nem ismert. Meghallgatta tehát a pap érvelését, és így szólt: „Informáltál engem, most én informállak téged, ami a másodperc milliomod részéig sem fog tartani – szánjuk rá ezt a pillanatot átváltozásodra!” Ezután távközléssel és villámgyorsan úgy átinformálta a mi szerzetesünket, hogy az elvesztette hitét. Ehhez mit szólsz?

– Hát ha ez nem volt erőszak, kutya legyen a nevem! – fakadtam ki. – Nálunk ezt agymosásnak hívják.

– Az agymosás – fejtegette Darg atya – azt jelenti, hogy lelkedet leláncolják láthatatlan lánccal, ugyanúgy, ahogy a testet láthatóval lehet. A gondolat olyan, mint a kéz alól kikerülő írás, az agymosás pedig azt jelenti: megragadni az író kezet, hogy más írásjelek kerüljenek ki alóla. Ez nyilvánvaló erőszak. De az a komputer nem így cselekedett. Minden levezetésnek adatokból kell felépülnie; vitában meggyőzni valakit annyi, mint beszéddel adatokat továbbítani az opponens elméjébe. Éppen ezt tette az a számítógép, csak nem beszéddel. Informatikai szempontból semmi mást nem csinált, mint amit egy régi vitázó, csak a közlés csatornája volt más. És azért járhatott el így, mert hála képességeinek, keresztüllátott a mi testvérünk elméjén. Képzeld el, hogy az egyik sakkozó csak a sakktáblát látja a figurákkal, a másik pedig ezenfelül az ellenfél gondolatait is észleli. Minden bizonnyal győzni fog, noha egyáltalán nem tesz erőszakot ellenfelén. Mit gondolsz, mit csináltunk a mi derék papunkkal, miután visszatért hozzánk?

– Biztos úgy intézték, hogy megint hinni tudjon… – találgattam.

– Ezt nem tettük, mivel nem egyezett bele. Nem tehettük hát meg.

– Most már semmit sem értek! Hiszen ugyanúgy jártak volna el, mint az az ellenfele, csak megfordítva!

– Dehogy! Már nem, mert ez a mi volt papunk nem óhajtott semmiféle további disputát. A „disputa” fogalma megváltozott és jelentősen kibővült, érted? Aki most kilép erre a küzdőtérre, nem csak szóbeli támadásokra kell felkészülnie. A mi testvérünk, sajnos, szomorú tudatlanságot és naivitást árult el, hiszen figyelmeztették, az a másik előre biztosította fölényéről, neki azonban nem fért a fejébe, hogy az ő megingathatatlan hite bármitől is megrendülhetne. Elméletileg létezik kiút ebből az eszkalációs kelepcéből: nevezetesen olyan elmét kell szerkeszteni, amely MINDEN LEHETSÉGES adat MINDEN variánsát képes figyelembe venni, de mivel az adatok halmaza végtelen, csak egy végtelen elme szerezhetne metafizikai bizonyosságot. Ilyet pedig biztosan nem lehet építeni. Bármit építünk ugyanis, véges módon építjük, és ha létezik végtelen számítógép, akkor az csak Ő.

– Így hát ezen az új civilizációs szinten az Istenről folyó vitát nemcsak lehetséges, hanem szükséges is új technikákkal folytatni – ha egyáltalán folytatni akarjuk. Az információs fegyver ugyanis MINDKÉT OLDALON EGYFORMÁN megváltozott, a harci helyzet szimmetrikus lenne, s így azonos a középkori disputák helyzetével.

Ezt az új hittérítést csak annyiban lehet immorálisnak tekinteni, amennyiben immorálisnak ismerjük el a pogányok hajdani megtérítését vagy a régi teológusoknak az ateistákkal folytatott vitáit is. A hittérítői munka semmilyen más módja nem lehetséges ma már, mert manapság az, aki hinni akar, biztosan hinni fog, az pedig, akinek van hite, és el akarja veszíteni, biztosan el is veszíti – a megfelelő eljárások segítségével.

– Akkor pedig hatni lehetne az akarat szervére, kiváltva a hit akaratát, nem igaz? – kérdeztem.

– Valóban így van. Mint tudod, hajdan azt a mondókát faragták, hogy Isten az erősebb hadosztályok oldalán áll. Mostanság, a technogenetikai keresztes hadjáratok eszméjének szellemében, az erősebb térítőgépek oldalán állna, de mi nem tartjuk feladatunknak, hogy ilyen istenelméleti, szakrális-antiszakrális fegyverkezési versenybe bocsátkozzunk. Nem akarunk az olyan eszkaláció útjára lépni, hogy mi építünk egy konvertort, ők meg antikonver tort, hogy mi térítünk, ők kiábrándítanak, és így viaskodunk évszázadokon át, kolostorainkat fegyverkovács műhelyekké változtatva, ahol a hitre sóvárgás felélesztésének egyre hatékonyabb eszközeit és taktikáit állítják elő!

– Nem fér a fejembe – mondtam –, hogy ez lehetséges, hogy ne létezne másik út, mint az, amelyet mutatsz nekem, atyám. Hiszen minden elmének közös tulajdonsága ugyanaz a logika, vagy nem? És a természetes ész?

– A logika eszköz, az eszközből pedig nem következik semmi – felelte a perjel. – Szüksége van lakhelyre és irányító kézre, ezt a lakhelyet és ezt a kezet pedig nálunk ki-ki úgy formálhatja, ahogy éppen kedve szottyan. Ami a természetes észt illeti, én és az atyák talán természetesek vagyunk? Ahogy már mondtam neked, mi ócskavas vagyunk, és krédónk azok számára, akik valaha megépítettek, aztán kidobtak minket, csupán melléktermék, az ócskavas üres fecsegése. Azért kaptuk meg a gondolkodás szabadságát, mert az ipar, amelynek számára minket terveztek, éppen ezt igényelte. És most figyelj jól! Elárulok neked egy titkot, amelyet senki másnak nem árulnék el. Tudom, hogy nemsokára elhagysz bennünket, és hogy e titkot nem árulod el a hatóságoknak – azt nem úsznánk meg szárazon.

– Egy távoli rendnél, mely a tudománynak szentelte magát, az atyák fölfedezték az akaratra és az elméletre gyakorolt hatás olyan eszközeit, hogy szempillantás alatt megtéríthetnénk az egész bolygót, mert ennek a hatásnak nincs semmiféle ellenszere. Ezek az eszközök nem kábítanak el, nem butítanak meg, nem fosztanak meg szabadságodtól, csupán azt teszik a lélekkel, amit a látással tesz a kéz, mely fejedet az ég felé fordítja, és a hang, mely így szól: „Nézzed!” Az egyetlen sürgetés vagy rabul ejtés az lenne, hogy az illető ekkor nem tudja behunyni a szemét. Ezek az eszközök kényszerítik, hogy arcába nézzen a Titoknak, és aki egyszer így megpillantotta, az már soha többé nem szabadul meg tőle, mert e pillantással kitörölhetetlen nyomokat hagy rajta a Titok. Hasonlattal élve olyasmi volna ez, mintha elvezetnélek egy vulkán peremére, és rávennélek, hogy nézz le a mélybe, s az egyetlen kényszer, melyet alkalmazok veled szemben, az volna, hogy amit láttál, nem tudod többé elfelejteni. Így tehát MÁR mindenhatók vagyunk a térítésben, mert elértük a hittérítés terén a cselekvési szabadságnak azt a legmagasabb fokát, amelyet az egyéb, az anyagi-testi alkotásban a civilizáció elért. Megtehetjük tehát, végre… vajon megértesz? Miénk ez a térítői mindenhatóság, és nem cselekszünk semmit. Mert az egyetlen dolog, amelyben hitünk még megnyilvánulhat, az, hogy nem egyezünk bele ebbe a lépésbe. Mindenekelőtt azt mondom: NON AGAM. Nem csak Non serviam, hanem ezt is: nem fogok cselekedni. És azért nem fogok, mivel biztosan megtehetem, és ezzel a cselekvéssel elérhetek mindent, amit csak akarok. Ennélfogva semmi más nem marad számunkra, mint hogy itt éljünk a patkánykövületek mellett, a kiszáradt csatornák labirintusában.

Nem találtam választ e szavakra. Látván, hogy fölösleges lenne tovább maradnom ezen a bolygón, meghatottan és fájó szívvel búcsút vettem a nemes atyáktól, felpakoltam űrhajómat, mely az álcázásnak hála, teljes épségben maradt, és elindultam hazafelé, más embernek érezve magam, mint az, aki nem is oly régen e planétára leszállt.

HUSZONKETTEDIK UTAZÁS

Rengeteg dolgom van mostanában: rendet csinálok a sok trófea között, amelyet a Világmindenség legtávolabbi csücskeiből hazahoztam utazásaim során. Már régen elhatároztam, hogy ezt az egész, a maga nemében egyedülálló gyűjteményt a múzeumnak ajándékozom; a minap értesített a múzeumigazgató, hogy külön termet készít elő erre a célra.

Nem mindegyik darab egyformán kedves a szívemnek; némelyik derűs emlékeket ébreszt, mások fantasztikus és borzalmas eseményeket juttatnak eszembe, de mind egyformán, így együtt, utazásaim hitelességének tanúbizonysága.

A különösen élénk emlékeket ébresztő kiállítási tárgyak közé tartozik egy fog, amely kis párnácskán fekszik üvegbura alatt; két nagy gyökere van, és teljesen egészséges; egy fogadáson tört ki Oktopusznál, a memnogok uralkodójánál az Urtama bolygón, ahol ízletes, de roppant kemény ételeket szolgáltak fel.

Hasonlóan előkelő helyet foglal el gyűjteményemben egy pipa, két különböző méretű darabra törve; kiesett az űrhajómból, mikor a Pegazus csillagcsalád egyik köves glóbusza fölött repültem át. A veszteség olyan érzékenyen érintett, hogy másfél napig keresgéltem a pipámat a sziklás vidék mély szakadékaiban.

Kicsit arrébb fekszik dobozkájában egy kavics, nem nagyobb egy garasnál. Története szerfölött sajátos. Mikor a Xerúziára repültem, az NGC 887 ikerködök legtávolabbi csillagára, kis híján túlbecsültem erőimet. Az utazás olyan sokáig tartott, hogy már közel jártam az összeomláshoz. Gyötört a honvágy, egyre a Földön járt az eszem, nem találtam helyemet az űrhajóban. Isten tudja, hogyan végződött volna a dolog, ám az utazás kétszázhatvannyolcadik napján egyszerre csak úgy éreztem, hogy valami nyomja a bal sarkamat. Levetettem a cipőmet, és könnyes szemmel ráztam ki a zoknimból egy kavicsot, a legvalódibb földi sóder darabkáját; még a repülőtéren kerülhetett oda, mikor felhágtam a rakéta lépcsőjére. Szívemhez szorítva honi bolygóm e parányi, de oly kedves darabkáját, újult lelkierővel repültem el célomig; ez a kis emléktárgy különösen drága nekem.

Arrébb bársonypárnán fekszik egy agyagból kiégetett, sárgásrózsaszínű, közönséges tégla, kissé repedezett, és az egyik vége csorba; ott vesztem volna miatta a Vadászebek-ködben, ha meg nem ment a körülmények szerencsés összjátéka és a saját lélekjelenlétem. Ezt a téglát olyankor szoktam magammal vinni, ha a világűr leghidegebb vidékeire utazom; az a szokásom, hogy berakom egy időre az atommáglyába, aztán mikor jól átforrósodott, az ágyamba teszem lefekvés előtt. A Tejút bal felső négyszögében, ott, ahol az Orion csillagfelhő a Nyilas csillaghalmazaival érintkezik, kis sebességgel repülve tanúja voltam két óriási meteor összeütközésének. A sötétségben fellángoló robbanás látványa annyira felkavart, hogy homlokomat megtörlendő, törülközőért nyúltam. Elfelejtettem, hogy belecsavartam a téglát, és ahogy lendületesen fölkaptam, kis híján szétzúztam a koponyámat. Szerencsére a rám jellemző gyorsasággal még idejében felismertem a veszélyt.

A tégla mellett fadobozka áll, benne pihen a bicskám, mely oly sok utazásomra elkísért. Arról, hogy mennyire ragaszkodom hozzá, tanúskodjék egy történet, melyet igazán érdemes elbeszélni.

Délután kettőkor hagytam el a Szatellinát, iszonyú náthával. Az ottani orvos, akit fölkerestem, azt tanácsolta, hogy vágjuk le az orromat; a szatelloknál ez csip-csup műtét, mert az orruk olyan gyorsan utánanő, mint nekünk a körmünk. Ettől a javaslattól megijedve az orvosi rendelőből egyenesen a repülőtérre siettem, hogy elszáguldjak az ég olyan tájaira, ahol fejlettebb az orvostudomány. Peches utam volt. Már az elején, alig kilencszázezer kilométerre a bolygótól, egy űrhajó hívójelét hallottam, hát megkérdeztem rádión, ki repül ott. Válasz helyett ugyanezt a kérdést kaptam vissza. – Előbb te mondd meg! – kiáltottam elég élesen, mert bosszantott az idegen udvariatlansága. – Előbb te mondd meg! – felelte a pimasz. E gúnyolódás úgy feldühített, hogy keresetlen szavakkal nyilatkoztam az ismeretlen utazó ripők modoráról. Nem maradt adósom; egyre önfeledtebben veszekedtünk, mígnem jó negyedóra múlva, mikor már a guta kerülgetett, rájöttem, hogy másik űrhajó nem is létezik, és a hang, amit hallok, a saját rádiójeleim visszhangja, visszaverődve a Szatellina holdjáról, amely mellett éppen haladok, csak eddig nem vettem észre, mert a sötét, éjszakai féltekéjét mutatja.

Úgy egy óra múlva meg akartam hámozni magamnak egy almát, hát látom ám, hogy a bicskám sehol. Rögtön eszembe jutott, hol volt a kezemben utoljára: a szatellinai repülőtér büféjében; leraktam a ferde pultra, és nyilván lecsúszott a padlóra ott a sarokban. Olyan világosan magam előtt láttam, hogy behunyt szemmel is megtaláltam volna. Visszafordultam űrhajómmal, és csak most kezdődött a baj: tele az ég pislákoló fénypontokkal, és én nem tudom, hol keressem a Szatellinát. Egyike az ezernégyszáznyolcvan glóbusznak, amely az Eripeláza nap körül kering. Legtöbbjüknek ráadásul van tucatnyi holdja, azok is akkorák, mint a bolygók, így még nehezebb tájékozódni. Gondterhelten hívtam rádión a Szatellinát. Többtucatnyi állomás válaszolt, mind egyszerre beszélt, rémes hangzavar támadt. Tudni kell ehhez, hogy az Eripeláza naprendszerének lakosai barátságosak ugyan, de nagyon rendetlenek, és vagy kétszáz bolygónak adták a Szatellina nevet. Bámultam az ablakon át a fénypontocskák millióit; az egyiken ott van a bicskám, de könnyebb volna megtalálni egy tűt a szénakazalban, mint a keresett bolygót ebben a csillagnyüzsgésben. Végül a véletlen kegyére bíztam magam, és rástartoltam arra a bolygóra, amelyik éppen a rakétám orra előtt volt.

Már negyedóra múlva leszálltam a repülőtéren. Hajszálra ugyanolyan volt, mint amelyikről kettőkor elindultam, hát szerencsémen örvendezve, máris a büfébe siettem. De mily nagy volt csalódásom, mikor a legaprólékosabb kutatás ellenére sem találtam meg a bicskámat! Hosszabb töprengéssel kikövetkeztettem, hogy vagy ellopta valaki, vagy egy másik bolygón vagyok. A bennszülöttektől érdeklődve megtudtam, hogy az utóbbi eset forog fenn. Az Andrigonon vagyok, egy öreg, korhadt, morzsálódó égitesten, amelyet igazság szerint már le kellett volna selejtezni, de nem sokat törődnek vele, mert távol esik a fő űrhajóútvonaltól. A kikötőben megkérdezték, melyik Szatellinát keresem, ugyanis az ilyen nevű glóbuszok meg vannak számozva. Most kerültem csak bajba, mert a bolygó száma kiment a fejemből. Eközben a repülőtéri főnökség által értesített helyi hatóságok már kivonultak, hogy ünnepélyesen fogadjanak.

Nagy nap volt ez az andrigonoknak: minden iskolában ekkor tartották az érettségi vizsgát. A kormány egyik képviselője megkérdezte, szíveskednék-e jelenlétemmel ünnepélyesebbé tenni az érettségit; mivel roppant vendégszeretően fogadtak, nem háríthattam el a kérést. Be is mentünk a repülőtérről pidlakháton (e kígyószerű, nagy, lábatlan hüllők itt hátasjószágul szolgálnak) egyenesen a városba. Bemutattak a nagy számban összegyűlt tanulóifjúságnak és a tanári karnak, mint tiszteletre méltó vendéget a Föld bolygóról, majd a kormány képviselője rögtön távozott is. A tanárok díszhelyre ültettek a zservánál (asztalféle), azután folytatódott a félbeszakadt vizsga. A tanulókat jelenlétem kissé kizökkentette a kerékvágásból, eleinte hebegtek-habogtak zavarukban, de én barátságos mosollyal bátorítottam őket, egyiknek-másiknak súgtam is egy szócskát, így hamarosan megtört a jég. A vége felé már egyre ügyesebben válaszolgattak. Történt aztán, hogy a vizsgáztató bizottság elé került egy andrigon legényke, olyan gyönyörű szullányokkal benőve (osztrigaféle, melyet ruházatnak használnak), amilyeneket rég nem láttam, és a kérdésekre páratlanul ékesszóló és elegáns válaszokat adott. Élvezet volt hallgatni ezt a fiatalembert, meg is állapítottam magamban, hogy az oktatás színvonala ezen a bolygón igazán magas.

Ekkor a vizsgáztató föltette a kérdést:

– Be tudja-e bizonyítani a maturandus, hogy miért lehetetlen az élet a Földön?

Az ifjú könnyedén meghajolt, majd logikusan felépített, kimerítő fejtegetésbe kezdett, melynek során cáfolhatatlanul megmutatta, hogy a Föld nagyobbik részét rendkívül mély, hideg víz borítja, melynek hőmérsékletét a folyamatosan úszó jéghegyek a nulla fok közelében tartják; hogy nem csak a sarkvidékeken, hanem tágabb környékükön is dermesztő, örökös fagy uralkodik, és fél évig folyamatosan éjszaka van; hogy mint a csillagászati műszerekkel jól látható, még a melegebb éghajlatú vidékeket is évente sok hónapon át elborítja a fagyott vízgőz, az úgynevezett hó, amely vastag rétegben lepi be a hegyeket és síkságokat; hogy a Föld nagy holdja apályokat és dagályokat okoz, melyek pusztító eróziós hatást gyakorolnak; hogy a legerősebb távcsövekkel azt is látni lehet, milyen gyakran borulnak félhomályba a bolygó nagy területei a felhőréteg miatt; hogy a légkörben szörnyű ciklonok, tájfunok és orkánok dúlnak; végül hogy mindez együttvéve tökéletesen kizárja az élet bármilyen formájának jelenlétét. Ha pedig, fejezte be csengő hangon az andrigon ifjú, valamely lények megpróbálnának leszállni a Földön, azonnal elpusztulnának, mert összemorzsolná őket az ottani légkör óriási nyomása, melyről ismeretes, hogy a tenger szintjén négyzetcentiméterenként egy kilogramm, ami 760 milliméteres higanyoszlopnak felel meg.

Ez a tartalmas kiselőadás általános tetszést aratott a bizottságnál. A döbbenettől megdermedve jó darabig kábán ültem, és csak mikor a vizsgáztató már a következő kérdésért akart nyúlni, akkor kottyantottam közbe:

– Bocsánatukat kérem, nemes andrigonok, de… de én történetesen éppen a Földről való vagyok. Bizonyára nem vonják kétségbe, hogy élek… és hallották, ugye, hogyan festettek le önök előtt…

Kínos csend támadt. A tanárokat mélyen megdöbbentette okvetetlenkedésem, alig tudták fékezni magukat. A fiatalok, akik még nem tudják úgy leplezni érzéseiket, mint az érettebb korúak, nyílt ellenszenvvel méregettek. Végül a vizsgáztató jeges hangon megrótt:

– Már megbocsásson, jövevény úr, de nem teszi ön túlságosan próbára vendégszeretetünket? Kevesellte talán a magas szintű fogadtatást, az ünneplést és nagyrabecsülésünk bizonyítékait? Nem éri be azzal a megtiszteltetéssel, hogy helyet foglalhat a Magas Érettségi Zservánál, ez mind nem elég, ráadásul még azt követeli, hogy direkt az ön kedvéért megváltoztassuk… a tananyagot?!

– De hát… a Föld tényleg lakott… – hebegtem zavartan.

– Ha így volna – szólt a vizsgáztató, keresztülnézve rajtam, mint a levegőn –, az a természet kóros eltévelyedése lenne.

E szavakat sértőnek találtam szülőbolygómra nézve, hát búcsú nélkül faképnél hagytam az egész bandát, felültem az első arra járó pidlakra, kihajtattam a repülőtérre, és lerázva sarumról az Andrigon porát, tovább repültem, hogy a bicskámat megkeressem.

Sorra leszálltam a Lindenblad-csoport öt bolygóján, a sztereopropok és melaciánok glóbuszain, a Cassiopeia naprendszerének hét nagy égitestjén, fölkerestem az Oszteríliát, az Averanciát, a Meltóniát, a Laternidát, az Androméda nagy spirálködének valamennyi karját, a Plezionnakhosz, a Gasztroklanciusz, az Eutréma, a Szimenofor és a Paralbida naprendszereit. A következő évben módszeresen végigkutattam a Szappó és a Melenvaga összes csillagának környékét, valamint az Eritrodónia, Arrhenoida, Eodócia, Artenúria és Sztroglon bolygókat mind a nyolcvan holdjukkal együtt, melyek némelyike olyan kicsi, hogy alig volt hova lerakni az űrhajómat. A Kis Medvén nem szállhattam le, mert éppen leltároztak. Aztán sorra kerültek a Cepheidák, az Ardenidák; és már igazán alig láttam a fáradtságtól, mikor tévedésből még egyszer leszálltam a Lindenbladra. De nem adtam fel a harcot, és mint vérbeli kutatóhoz illik, továbbrepültem. Három hét múlva észrevettem egy bolygót, amely a megszólalásig hasonlított az emlékezetes Szatellinára. A szívem hevesebben dobogott, midőn szűkülő spirális pályán keringtem körülötte; de hiába meresztgettem a szemem, csak nem találtam azt a bizonyos repülőteret. Már vissza akartam fordulni a csillagpöttyös végtelenbe, mikor észrevettem, hogy egy kis figurácska integet lentről. Kikapcsoltam a motort, gyorsan lesiklottam, és letettem járművemet egy festői sziklacsoportnál, amelyen jókora kőépület állt. Egy termetes aggastyán futott elém a mezőn a domonkos rendi barátok fehér csuhájában. Mint kiderült, ő Lacimon atya, az egyházmegye misszióinak főnöke; a közeli csillaghalmazok hatszáz fényév sugarú területe tartozik hozzá, ötmillió bolygóval, ebből kétmillió-négyszázezer a lakott. Lacimon atya, megtudván, hogy mi járatban vagyok errefelé, részvétét fejezte ki, ám egyszersmind örömét is érkezésem fölött, mert mint mondotta, hét hónapja én vagyok az első ember, aki lát.

– Már úgy rám ragadtak az itteni lakosok, a meodraciták szokásai – mesélte –, hogy sokszor kapom magam egy furcsa tévedésen: mikor figyelmesen hallgatok valakit, fölemelem a karomat, mint ők… (A meodracitáknak, mint ismeretes, a hónuk alatt van a fülük.)

Lacimon atya nagyon vendégszeretően fogadott. Együtt ebédeltünk, csupa helyi finomságot (szivárványos pizsankák drumban, iszalagsült, desszertnek pedig vanyikák – már rég nem ettem ilyet), majd kiültünk ejtőzni a missziósház verandájára. A lila nap kellemesen melengetett, pterodaktiluszok csicseregtek a bokrokban (csak úgy hemzsegnek a bolygón), és a békés délidőben az agg domonkos perjel kiöntötte a szívét: elpanaszolta, mennyi üggyel-bajjal jár a hittérítő munka ezen a vidéken. Például az ötlények, a forró Antiléna lakosai, akik már 600 Celsius-foknál dideregnek, hallani sem akarnak a paradicsomról, viszont a pokol ecsetelését élénk érdeklődéssel fogadják, tekintettel a csábító körülményekre (forró szurok, kénköves lángok). Ráadásul sose lehet tudni, melyikük léphet be a papi rendbe, mert ötféle nem van náluk; fogas kérdés ez a teológusoknak.

Részvétemet fejeztem ki; Lacimon atya megvonta a vállát:

– Á, ez még semmi! A porkák például a feltámadást éppolyan mindennapos tevékenységnek tartják, mint az öltözködést, és semmiképp sem hajlandók csodának tekinteni. Az Egillán a dartridáknak nincs se karjuk, se lábuk; csak a farkukkal vethetnének keresztet, de erről nem dönthetek magam, várok az apostoli főváros válaszára, de a Vatikán már második éve hallgat… És azt hallotta-e, milyen szörnyű sorsra jutott szegény Oribáz atya, innen, a missziónktól?

Mondtam, hogy nem.

– No, akkor ezt hallgassa meg! Már a Urtama első felfedezői egekig magasztalták a bolygó lakosait, a hatalmas memnogokat. Általános vélemény, hogy ezek az értelmes lények a legszorgosabb, legszelídebb, legjobb szívű és legönzetlenebb teremtmények közé tartoznak az egész Kozmoszban. Gondoltuk hát, hogy ezen a termékeny talajon bizonyosan szárba szökken a hit magja, és elküldtük Oribáz atyát a memnogokhoz, kinevezve őt püspöknek in partibus infidelium. Amikor megérkezett az Urtamára, a memnogok úgy fogadták, hogy szebbet álmodni sem lehet: anyai gondoskodással és mély tisztelettel vették körül, lestek minden szavát, a szeméből olvasták ki és rögtön teljesítették minden kívánságát, tanításait csak úgy itták, egyszóval, odaadó hívei lettek. Boldog leveleket írt nekem, nem győzte dicsérni kedves báránykáit, a szerencsétlen…

A domonkos atya könnyet törölt le szemhéjáról csuhája ujjával.

– Ebben a kedvező légkörben Oribáz atya éjjel-nappal buzgón hirdette hitünk tanításait. Előadta a memnogoknak az Ó- és az Újszövetséget, János Jelenéseit és az apostolok leveleit, majd áttért a szentek életére; különösen nagy hévvel dicsőítette a vértanúkat. Szegény ember… mindig ez volt a gyengéje…

Megindulását leküzdve Lacimon atya remegő hangon folytatta:

– Prédikált nekik Szent Jánosról, aki elnyerte az örök világosságot, midőn elevenen megfőzték olajban, Szent Ágnesről, akinek fejét vették hitéért, a nyilakkal átjárt testű Szent Sebestyénről, aki szörnyű kínokat szenvedett, ám az angyalok éneklő serege üdvözölte a paradicsomban. Beszélt az ifjú szent szüzekről, akiket felnégyeltek, vízbe fojtottak, kerékbe törtek, és lassú tűzön megpörköltek. A memnogok lenyűgözve hallgatták e kínszenvedések történetét, megértvén, hogy így kaphatnak majd helyet a Seregek Urának jobbján. Mikor még sok hasonló, követésre méltó életutat beszélt el nekik, a szavain csüggő memnogok kezdtek egymásra nézegetni, majd a legnagyobbik félénken megkérdezte:

– Méltóságos papunk, tiszteletre méltó atya és prédikátor, mondd meg nekünk, kérlek, ha kegyes vagy leereszkedni méltatlan szolgáidhoz: mindenkinek, aki kész a vértanúságra, mennybe jut a lelke?

– Bizonnyal így van, fiam! – felelte Oribáz atya.

– Igeeen? Ez nagyon jó… – mondta elnyújtott hangon a memnog. – És te, lelki atyám, a mennybe kívánsz jutni?

– Ez a legforróbb vágyam, fiam.

– És óhajtasz-e szentté válni? – faggatta tovább a nagy memnog.

– Kedves fiam, ki ne óhajtana szentté válni, de hol vagyok én, szegény bűnös, az ily magas méltóságtól? Minden erőnket meg kell feszíteni, és alázatos szívvel szüntelenül azon fáradozni, hogy erre az útra léphessünk…

– Tehát szeretnél szentté válni? – kérdezte a biztonság kedvéért még egyszer a memnog, biztatóan pillantva társaira, akik észrevétlenül fölemelkedtek helyükről.

– Természetesen, fiam.

– Nos, akkor mi segítünk neked!

– Mi módon, kedves báránykáim? – mosolygott Oribáz atya, mert hű nyájának e naiv buzgalma megörvendeztette.

Erre a memnogok gyöngéden, de erősen megragadták a hóna alatt, és így szóltak:

– Azon a módon, szeretett atyánk, amelyre megtanítottál minket!

Azután először lehúzták a hátáról a bőrt, és szurokkal kenték be a helyét, miként Írország hóhéra tette Szent Jácinttal, majd levágták a bal lábát, mint a pogányok szent Pafnucnak. Aztán fölmetszették a hasát, és szalmacsutakot tömtek belé, mint a normandiai Boldog Erzsébettel történt. Ezt követően karóba húzták, mint Szent Hugót az emalkiták, összetörték a bordáit, mint a tirakúzaiak páduai Szent Henriknek, és lassú tűzön megégették, mint a burgundok az orléans-i Szüzet. Utána pedig szusszantak egyet, megmosakodtak, és elkezdtek fájó könnyeket ontani elveszített pásztorukért. Sírva-ríva találtam őket – körúton voltam az egyházmegye csillagain, és éppen ekkor értem az ő plébániájukba. Mikor meghallottam, mi történt, a borzalomtól égnek állt a hajam. Kezemet tördelve kiáltottam:

– Méltatlan bűnösök! A pokol tüze sem elegendő nektek! Hát nem tudjátok, hogy lelketeket örök kárhozatra juttattátok?!

– Dehogynem – zokogtak –, tudjuk!

A legnagyobbik memnog felállt, és így beszélt hozzám:

– Tiszteletre méltó atya, mi jól tudjuk, hogy kárhozatra jutunk, és kínszenvedés lesz osztályrészünk a világ végezetéig. Szörnyű lelki tusa után jutottunk erre az elhatározásra, de hát Oribáz atya szüntelenül arra tanított minket, hogy nincs olyan dolog, amit a jó keresztény meg ne tenne felebarátjának, mindenét neki kell adnia, és mindenre készen kell állnia érette; így hát porig sújtva lemondtunk az üdvösségről, csak arra gondolván, hogy a mi legdrágább Oribáz atyánk elnyerje a mártírok és a szentek koronáját. El sem tudom mondani neked, milyen nehezen szántuk el magunkat, mert mielőtt Oribáz atya eljött hozzánk, soha még a légynek sem ártottunk. Újra meg újra könyörögtünk neki, térden állva kértük, hogy legyen engedékenyebb, enyhítse a vallás parancsolatainak szigorát, de ő kategorikusan kijelentette, hogy szeretett felebarátunkért igenis mindent meg kell tennünk, nincs kivétel. Így hát nem tagadhattuk meg tőle, amire vágyott. Megértettük lassacskán, hogy gyarló, méltatlan lények vagyunk e szent életű férfiúhoz képest, és ő megérdemli tőlünk a legnagyobb áldozatot. Forrón hisszük, hogy vállalkozásunk jól sikerült, és Oribáz atya most koronás fővel tekint le reánk a mennyből. Ezennel át is adjuk neked, tiszteletre méltó atya, ezt a zsákocska pénzt: a szentté avatási eljárásra gyűjtöttük össze, mert így kell, ezt Oribáz atya kérdésünkre pontosan elmagyarázta. Meg kell mondanom, hogy csakis az ő kedvenc kínzásait alkalmaztuk, amelyekről a leglelkesebben prédikált. Azt hittük, ezek a tortúrák kedvesek lesznek néki, mindazonáltal tiltakozott, különösen a forró olaj lenyelésétől mutatott bizonyos húzódozást. De meg sem fordult fejünkben olyan sötét kétely, hogy e szent életű pap mást prédikált nekünk, és mást gondolt magában. Jajgatása csupán azt bizonyította, hogy lényének alantasabb, testi atomjai lázonganak, ezért nem is törődtünk e jajgatással, híven ahhoz a tanításhoz, hogy meg kell alázni a testet, mert csak így szárnyalhat magasra a lélek. Hogy e küzdelmében támogassuk, felidéztük neki az elveket, amelyekre oktatott bennünket, amire Oribáz atya csak egyetlen, előttünk ismeretlen, érthetetlen szóval válaszolt; nem tudjuk, mit jelent, mert nem találtuk meg sem az imádságos könyvekben, amelyeket tőle kaptunk, sem a Szentírásban.

Elbeszélésének végére jutván Lacimon atya megtörölte verítékező homlokát, és hosszabb ideig szótlanul üldögéltünk. Végül az agg domonkos atya e szavakkal törte meg a csöndet:

– Hát most mondja meg őszintén, lehet lelkipásztorkodni ilyen körülmények között?! Vagy itt van ez a másik história! – Lacimon atya az asztalon fekvő levélre csapott. − Hippolit atya jelenti az Arpetúzáról, a Mérleg e kis bolygójáról, hogy az ottani lakosok nem kötnek többé házasságot, senki sem nemz utódokat, a teljes kihalás fenyegeti őket!

– De hát miért? – csodálkoztam.

– Azért, mert amikor meghallották, hogy a testi közösülés bűn, olyan sóvár vágy ébredt bennük az üdvösségre, hogy mindannyian tisztaságot fogadtak, és be is tartják! Az Egyház kétezer éve hirdeti, hogy a lelki üdvösség fontosabb az e világi dolgoknál, na de hát ezt senki sem vette szó szerint, az ég szerelmére! Ezek az arpetúzok egytől egyig szerzetesi elhivatottságot éreznek, és csődülnek a kolostorokba; példásan betartják a regulát, imádkoznak, böjtölnek, sanyargatják magukat, de közben összeomlik az ipar, a mezőgazdaság, éhínség közeleg, és kihalás fenyegeti a bolygót. Erről is írtam Rómának, de mint rendesen, ezúttal is csak hallgatás a válasz…

– Hát igen – jegyeztem meg –, eleve nagyon kockázatos dolog volt más bolygókra elvinni a vallást…

– De mi mást tehettünk volna? Az egyház nem siet, Ecclesia non festinat, mint tudjuk, mert az ő birodalma nem e világról való, de míg a bíborosi kollégium tanácskozott és habozott, a bolygókon már gombamód elszaporodtak a többi felekezet missziói: kálvinisták, baptisták, redemptoristák, mariaviták, adventisták és mit tudom én, még kik! Mentenünk kellett hát, ami még menthető. Tudja, mit, kedves barátom? Ha már ennyit elmondtam… jöjjön velem!

Lacimon atya bevezetett a dolgozószobájába. Az egyik falat a csillagos ég óriási, kék térképe foglalta el, egész jobb oldala le volt ragasztva papírral.

– Láthatja! – mutatott a letakart részre.

– Mit jelent ez?

– A vereségünket, kedves uram. A végleges vereségünket. Ebben a térségben hallatlanul intelligens népek laknak. Materialisták, ateisták, és azt hirdetik, hogy minden erőfeszítést a tudomány és a technika fejlesztésére, az életkörülmények javítására kell fordítani. Elküldtük hozzájuk a legbölcsebb misszionáriusainkat, szaleziánus atyákat, bencéseket, domonkosokat, bah! Még jezsuitákat is, Isten igéjének ihletett hirdetőit, aranyszájú szónokokat; és mind, egytől egyig, ateistákként jöttek vissza!

Lacimon atya idegesen az asztalához lépett.

– Itt volt nálunk Bonifác atya, az egyik legjámborabb szerzetes, akire csak emlékszem. Éjjel-nappal imádkozott széttárt karral a földre borulva, por és hamu volt számára e világ minden dolga, nem ismert szebb foglalatosságot, mint a rózsafüzér morzsolását, sem nagyobb boldogságot a szentmisénél, aztán mikor oda került – az atya a térkép leragasztott részére mutatott –, három hét múlva beiratkozott a műegyetemre, és tessék, megírta ezt a könyvet!

Lacimon atya fölemelt egy vaskos kötetet, és undorodva mindjárt vissza is dobta az asztalra. Elolvastam a címét: Az űrhajózási biztonság növelésének módjai.

– A hitvány test biztonságát fölébe helyezte a lélek biztonságának, hát nem borzasztó?! Vészjelző jelentéseket küldtünk, és ezúttal az apostoli főváros nem is késlekedett. A római amerikai nagykövetség szakembereinek segítségével a Pápai Akadémia összeállította ezeket a munkákat itt.

Lacimon atya egy nagy bőröndhöz ment, és kinyitotta: tele volt negyedív alakú, vastag kötetekkel.

– Ez a kétszáz-valahány kötet tüzetesen leírja, hogy az erőszak, terror, szuggesztió, zsarolás, kényszer, hipnózis, mérgezés, kínzás és feltételes reflex milyen módszereit használják ők a hit üldözésére. Égnek állt a hajam, mikor átlapoztam. Vannak ott fényképek, vallomások, jegyzőkönyvek, tárgyi bizonyítékok, szemtanúk elbeszélései és isten tudja, mik még. Csak ámulok, hogy tudták ezt ilyen gyorsan összehozni, és mit számít az amerikai technika, mert kedves uram… a valóság, az sokkal borzalmasabb!

Lacimon atya odalépett hozzám, és fülemet szinte égetve forró leheletével, így suttogott:

– Én itt vagyok a helyszínen, hát én tudom a legjobban, kedves uram… Ők nem kínoznak, nem kényszerítenek senkit, nincs ott se kínvallatás, se agymosás, egyszerűen azt tanítják, mi a Világegyetem, hogyan keletkezett az élet, hogyan születik a tudat, és hogyan lehet a tudományt a közjó érdekében felhasználni. Bizonyítékaik vannak, amelyekkel meg tudják mutatni, mint a kétszer kettőt, hogy az egész világ kizárólag anyagi természetű. Összes misszionáriusom közül csak az egy szem Szerváciusz atya őrizte meg hitét, és ő is csak azért, mert süket, mint az ágyú, és nem hallotta, amit mondtak neki! Igen, ez rosszabb a kínzásnál, kedves uram! Volt itt egy fiatal apácám, karmelita, átszellemült gyermek, minden gondolata csak a mennyország volt; folyton böjtölt, sanyargatta magát, voltak stigmái, látomásai, szentekkel társalkodott. Különösen szerette Szent Melániát, és teljes szívével az ő példáját akarta követni; többet mondok, néha még Gábriel arkangyalt is látta… Egy napon aztán elment oda. – Lacimon atya a térkép jobb oldalára mutatott. – Nyugodtan elengedtem, hiszen lelki szegény volt, és övék a mennyek országa; mihelyt az ember elkezd tanakodni: mi is van, és miért, és hogyan, mindjárt az eretnekség szakadékai nyílnak meg előtte. Biztosra vettem, hogy az ottani bölcsesség érvei ezen a leányon nem foghatnak; és tessék, mihelyt megérkezett, mindjárt az első, vallási eksztázisrohammal egybekötött nyilvános látomása után rásütötték, hogy neurotikus, vagy minek hívják, és elkezdték gyógyítani fürdőkkel, kertészkedéssel, játékokat adtak neki, holmi babákat; néhány hónap múlva visszajött, és milyen állapotban!

Lacimon atya megremegett.

– Mi történt vele? – kérdeztem részvéttel.

– Nem voltak többé látomásai, beiratkozott az űrpilóta-tanfolyamra, és elrepült egy kutatóexpedícióval a Galaktika magjába, szegény gyermek! Nemrég azt hallottam, hogy megjelent neki Szent Melánia, és már megdobbant a szívem a boldog reménytől, de kiderült, hogy csak a nagynénjéről álmodott. Én mondom magának, barátom: vereség, romhalmaz, bukás! Naivak azok az amerikai szakértők; éppen nekem küldenek ide öt tonna könyvet és szakirodalmat a hit ellenségeinek gaztetteiről! Ó, ha azok üldöznék a vallást, mint annak a rendje, ha bezárnák a templomokat, szétkergetnék a híveket, de sajnos, szó sincs semmi efféléről, mindent megengednek: a misézést is, az iskolai hitoktatást is, csak éppen terjesztgetik a maguk bizonyítékait és elméleteit. Egy ideig megpróbálkoztunk ezzel a módszerrel – Lacimon atya a térképre mutatott –, de nem hozott eredményt.

– Bocsánat, milyen módszerrel?

– No, hát leragasztottuk papírral a Világegyetemnek azt a részét, és nem vettünk tudomást a létezéséről, de nem használt. Rómában most arról beszélnek, keresztes hadjáratot kell indítani a hit védelmében.

– És ön mit gondol erről, atyám?

– Hát nem mondom, nem volna rossz; ha sikerülne felrobbantani a bolygóikat, lerombolni a városaikat, elégetni a könyveiket, mind egy szálig levágni őket magukat, akkor talán megmenthetnénk a felebaráti szeretet tanítását. No de kik lennének a keresztes vitézeink? A memnogok? Vagy netán az arpetúzok? Nevetnem kell, pedig inkább sírnék!

Tompa csönd állt be. Mély részvét fogott el, kezemet az elcsigázott pap vállára tettem, hogy egy öleléssel bátorítsam; ekkor valami kicsúszott a kabátujjamból, megvillant, és nagyot koppant a padlón. Ki írhatná le örömömet és meglepetésemet, midőn ráismertem a bicskámra?! Mint kiderült, egész idő alatt a zubbonyom bélésében lapult, és azért került oda, mert lyukas volt a zsebem!

HUSZONHARMADIK UTAZÁS

A Kozmozoológiában, Tarantoga professzor közismert művében olvastam az Erpeia kettős csillag körül keringő bolygóról, mely olyan kicsi, hogy ha minden lakosa egyszerre menne el hazulról, csak fél lábon állva férnének el. Noha Tarantoga professzor kiváló szaktekintélynek számít, ezt az állítását túlzónak találtam, és elhatároztam, utánajárok a dolognak.

Utazásom változatos volt. A 463-as változónál elromlott a motorom, és űrhajóm zuhanni kezdett a csillagra, ami kissé aggasztott, mivel e Cepheidán a hőmérséklet 600 000 Celsius-fok. Percről percre növekedett a hőség, és végül olyan elviselhetetlenné vált, hogy nem tudtam másképpen dolgozni, mint bebújva a kis hűtőszekrénybe, amelyben rendszerint ennivalót tartok – csak a véletlennek köszönhettem, hogy éppen üres volt, hiszen ilyen forró helyzetre igazán nem számítottam. Szerencsésen elhárítva a defektet, most már baj nélkül repültem az Erpeiáig. Ez a kettős csillag két napból áll: az egyik nagy, vörös, mint egy izzó vaskályha, és nem túl forró, a másik viszont kék, és iszonyú hőséget áraszt. Maga a bolygó valóban olyan pici, hogy csak nagy nehezen találtam meg, miután tűvé tettem az egész űrkörnyéket. A bolygócska lakosai, a porkák, nagyon vendégszeretően fogadtak.

Gyönyörű a két nap egymást követő kelte és nyugta; különleges látványt nyújtanak a napfogyatkozások is. Fél napig a vörös nap süt, ilyenkor minden tárgy úgy fest, mintha vérben ázna, majd fél napig a kék nap ragyog, olyan vakító fénnyel, hogy mindenki behunyt szemmel jár, és még így is egész tűrhetően lehet látni. A sötétséget a porkák egyáltalán nem ismerik, ezért a kék napszakot nevezik nappalnak, a vöröset pedig éjszakának. A bolygón csakugyan roppant kevés hely van, de a porkák, akik nagyon intelligens lények, és sok tudományban jeleskednek, leginkább a fizikában, könnyűszerrel megoldják ezt a nehézséget – bár őszintén szólva, elég sajátos módon. Van egy hivatal, ahol a bolygó minden lakosáról precíziós röntgengéppel „atomrajzot” készítenek, vagyis pontos tervrajzot, amely mind egy szálig feltünteti az illető testének molekuláit, az összes fehérjét és vegyületet. Mikor pihenőre akar térni, a porka egy ajtócskán át bebújik egy különleges gépbe, és ott atomokra porlik. Ebben az állapotában igen kicsi helyen elférve tölti az éjszakát, majd reggel a kívánt időben a vekker bekapcsol, a gép az atomrajz alapján minden molekulát a kellő sorrendben szépen helyére rak, az ajtó kinyílik, és az imigyen életre keltett porka néhány jóízű ásítás után munkahelyére siet.

A porkák csudákat meséltek e szokásuk előnyös oldalairól. Rámutattak, hogy náluk nincs álmatlanság, lidércálom, éjszakai hánykolódás vagy éppenséggel alvajárás, hiszen az atomokra porlasztott test nem él, és nincs tudata. Nem csak éjszaka használják ezt a remek módszert, hanem sok egyéb alkalommal is, például az orvosi és hivatali várószobákban székek helyett a porlasztógépek rózsaszínre és égszínkékre festett, csinos ládikói állnak, továbbá értekezleteken és gyűléseken, egyszóval mindenütt, ahol az ember úgyis csak unatkozik, bambán mered maga elé, s mivel semmi hasznosat nem csinál, létezésével csak a helyet foglalja. Utazni is ezzel az ötletes módszerrel szoktak a porkák: aki el akar jutni valahová, a cédulára írt címet felragasztja egy dobozkára, azt a gép alá helyezi, bebújik, és atomjaira porlasztva a dobozkába potyog. Van egy elmés intézmény, olyasféle, mint nálunk a posta, amely ezeket a küldeményeket eljuttatja a kívánt címre. Ha valakinek különösen sietős a dolga, sürgőnyileg küldi el atomrajzát a rendeltetési helyre, és ott egy készülékben rekonstruálják. Ilyenkor az eredeti porkát porítják, és leadják az archívumba. Ez a távirati utazgatás rendkívül gyors és egyszerű, ennélfogva nagyon csábító, de vannak azért bizonyos veszélyei. Éppen megérkezésemkor számolt be a sajtó a legfrissebb, példátlan esetről. Egy Termofil nevű porka fiatalember a bolygó túloldalára készült, az esküvőjére. A szerelmes vőlegényt érthető módon sarkallja a vágy, hogy mielőbb arájánál legyen, betér hát a postára, és átsürgönyzik. Rögtön ezután a távírászt elhívják egy halasztást nem tűrő ügyben, helyettese pedig nem tudván, hogy Termofilt már elküldték, másodszor is átsürgönyzi atomrajzát, és ó, jaj: az epedő ara előtt két Termofil áll, olyan egyformák, mint két tojás. Le sem lehet írni, mekkora rémület, zavar és tanácstalanság vett erőt a boldogtalan menyasszonyon és az egész násznépen. Megpróbálták rábeszélni az egyik Termofilt, hogy porlasztassa magát, és ily módon vessen véget a kínos incidensnek, de hiába, mert mindkét vőlegény kötötte az ebet a karóhoz, hogy ő az egyetlen, igazi Termofil. A legfelső bíróság csak a távozásom után döntött, nem tudom hát megmondani, hogyan végződött az eset.[5]

A porkák nyájasan buzdítottak, hogy próbáljam ki remek pihenési és utazási módjukat. Biztosítottak, hogy a fentihez hasonló malőrök ritkák, mint a fehér holló, és hogy magában a folyamatban nincs semmi rejtélyes vagy természetfölötti, hiszen, mint jól tudjuk, az élő szervezetek ugyanabból az anyagból épülnek fel, mint a körülöttünk lévő tárgyak, a bolygók vagy a csillagok; különbség csak a részecskék kapcsolódásában és elrendezésében van. Érveiket jól értettem, unszolásuk mégis lepergett rólam.

Egyik este furcsa kalandom volt. Egy ismerős porkához mentem látogatóba, de elfelejtettem előzőleg telefonálni neki. Mikor beléptem a szobájába, nem volt ott senki. A házigazdát keresve sorra benéztem az ajtókon (nagyon szűkös volt a lakás, de a porkáknál ez általános), végül kinyitottam egy kisebb ajtócskát, és amit mögötte láttam, kis hűtőszekrény belsejére hasonlított. Teljesen üres volt, kivéve egy polcot, amelyen szürkés porral teli dobozka állt. Szórakozottan belemarkoltam a porba, ekkor azonban ajtó nyikordult mögöttem, összerezzentem, és a por a padlóra hullott.

− Mit csinálsz, tisztelt idegen?! – kiáltotta porka vendéglátóm fia, mert ő lépett be a szobába. – Vigyázz, szétszórod apukámat!

E szavak hallatán kővé dermesztett a rémület és a bánat, de a gyerek megvigasztalt:

− Nincs semmi baj, ne aggódj!

Kiszaladt a házból, és néhány perc múlva visszatért, magával hozva egy jókora széndarabot, egy zacskó cukrot, csipetnyi ként, egy kis szöget és egy marék közönséges homokot; mindezt beszórta a dobozba, rácsukta az ajtót, és megnyomott egy gombot. Tompa sóhajhoz vagy cuppantáshoz hasonló neszt hallottam, majd az ajtócska kinyílt, és előlépett porka ismerősöm, zavaromon jót nevetve, épen és egészségesen. Később, beszélgetés közben, megkérdeztem, nem tettem-e kárt benne azzal, hogy testanyagának egy részét elszórtam, és miként tudta a kisfia ilyen könnyen helyrehozni a bajt, melyet ügyetlenségem okozott.

– Ugyan, szóra se érdemes! – mosolygott. – Semmi kárt nem tettél bennem, hidd el! Bizonyára ismered, kedves idegen, a fiziológiai kutatások eredményeit: kiderül belőlük, hogy testünk minden atomja szüntelenül újakra cserélődik; vegyületek felbomlanak, újak keletkeznek; a veszteséget étellel-itallal és lélegzéssel pótoljuk, ezt az egészet hívják anyagcserének. Tehát azok az atomok, amelyek egy évvel ezelőtt még a testedet alkották, már rég eltávoztak belőled, és a világ túlsó végén kóborolnak; csak a szervezet általános struktúrája, az anyagi részecskék kötődésének rendszere marad változatlan. Abban, ahogy a kisfiam kiegészítette a felépítésemhez szükséges anyagot, nincs semmi rendkívüli, hiszen testünk anyaga szén, kén, hidrogén, oxigén, nitrogén és egy csipetnyi vas, ő pedig olyan dolgokat hozott, amelyek éppen ezeket az elemeket tartalmazzák. Tessék, szállj be a gépbe, és magad is meggyőződhetsz róla, milyen ártalmatlan folyamat ez…

Elhárítottam a kedves invitálást. Még napokig haboztam, éljek-e a hasonló ajánlatokkal, de végül hosszabb lelki tusa után elszántam magam: egy életem, egy halálom, én ezt kipróbálom! A röntgenhivatalban átvilágítottak, elkészítették atomrajzomat, majd ismét elmentem ehhez az ismerősömhöz. Elég nehezen tudtam beveckelődni a gépbe, mert nem vagyok éppen cingár, de szívélyes házigazdám beszuszakolt; az ajtó becsukásához már az egész család segítsége kellett. Ekkor kattant a zár, és sötét lett.

Ami ezután történt, arra nem emlékszem. Csak azt éreztem, hogy nagyon kényelmetlenül kuporgok, és a polc széle nyomja a fülemet, de mire megmoccantam volna, már nyílt is az ajtó, és kibújhattam a gépből. Csodálkozva kérdeztem, miért nem végezték el velem a kísérletet, de házigazdám derűs mosollyal biztosított, hogy tévedek. A faliórára pillantva csakugyan be kellett látnom, hogy tizenkét órát töltöttem a készülékben, teljesen öntudatlanul. Az egyetlen, pici bökkenő az volt, hogy zsebórám azt az időt mutatta, mikor bemásztam a gépbe, hiszen velem együtt atomokká porlasztva, természetesen nem járhatott.

A porkák, akikhez egyre melegebb rokonszenv fűzött, gépük egyéb áldásairól is meséltek. Az a szokás náluk, hogy ha egy kiváló tudós hasztalanul rágódik egy fogas kérdésen, bemászik a készülékbe néhány évtizedre, aztán életre kelve kikukkant, megkérdezi, sikerült-e már elvágni a gordiuszi csomót, és ha még nem, ismét atomizálódik, amíg csak meg nem születik a vágyott eredmény.

Első sikeres kísérletem után úgy felbátorodtam, annyira rákaptam az eddig nem ismert pihenési módra, hogy nem csak az éjszakákat, hanem minden szabad percemet atomizálódva töltöttem.

Akárhol poríthatja magát az ember: a parkban, az utcán, mert mindenütt ott állnak a postaládához hasonló, takaros kis gépek az ajtócskájukkal. Csak arra kell ügyelni, hogy beállítsuk a vekkert a kívánt időpontra. A szórakozottak ezt néha elfelejtik, és ott hevernének a dobozban, míg a világ világ, de van persze egy külön ellenőrcsoport, amely havonta végigvizsgál minden készüléket.

Mire a porkáknál tett látogatásom a végéhez közeledett, egészen beleszerettem pihenési módszerükbe, és ahogy már említettem, lépten-nyomon alkalmaztam. E könnyelműségemért, sajnos, drágán kellett fizetnem. Történt ugyanis egyszer, hogy a gép, melyben pihentem, kissé megbokrosodott, és mikor reggel a vekker bekapcsolta, villámgyorsan felépített ugyan, de nem a szokott alakomban, hanem mint Bonaparte Napóleont, császári egyenruhában, mellemen a Becsületrend háromszínű szalagjával, oldalamon karddal, fejemen aranytól csöpögő háromszögletű kalappal, kezemben jogarral meg országalmával – és így álltam csodálkozó porka barátaim elé. Rögtön azt tanácsolták, hogy dolgoztassam át magam a legközelebbi hibátlan készülékkel, gyerekjáték, hiszen megvan a pontos atomrajzom, de én úgy megrémültem ettől a gondolattól, hogy beértem egy apró átalakítással: Napóleon-kalap helyett füles sapka, kard helyett egy csinos evőeszközkészlet, jogar és országalma helyett esernyő. Csak mikor már rég űrhajóm kormányánál ültem, messze magam mögött hagyván a porkák bolygóját az örök éjszaka sötétségében, akkor ötlött eszembe, hogy balgán cselekedtem, hiszen most nincs semmi kézzelfogható bizonyítékom, amely szavaim hitelét alátámasztaná – de akkor már késő volt.

HUSZONNEGYEDIK UTAZÁS

Ezerhat napja távolodtam a Nereida-köd helyi csillagrendszerétől, mikor űrhajóm képernyőjén egy foltocskát pillantottam meg. Szarvasbőr törlőruhával próbáltam eltüntetni. Más dolgom nem lévén négy álló óra hosszat pucováltam és fényesítgettem a képernyőt, míg végül rájöttem, hogy a foltocska egy bolygó, amely nagy sebességgel növekszik. Körülrepülvén ezt az égitestet, nem csekély álmélkodással tapasztaltam, hogy tágas kontinenseit szabályos minták és mértani idomok borítják. A szükséges óvintézkedéseket el nem mulasztva leszálltam egy jókora sivatag kellős közepébe. A sivatagot másfél méter körüli átmérőjű kerek lepények borították; ezek az esztergáknak látszó, kemény, fényes korongok körös-körül hosszú sorokban feküdtek egymás mellett, belőlük formálódtak azok az ábrák, melyeket az imént nagy magasságból megfigyeltem. Az előzetes vizsgálatok megejtése után csakhamar a kormányhoz ültem, és fölemelkedve a talaj közelében siklottam tovább, hogy megfejtsem a kerek lepények rejtélyét, mely erősen fúrta az oldalamat. Két óra hosszat repülve egymás után három óriási, szép várost fedeztem föl; leszálltam egyikük főterére, ám a város teljesen üres volt; házak, tornyok, terek, minden kihalt, életnek sehol semmi nyoma, de rombolás vagy elemi csapás jeleit sem láttam. Csodálkozásom és zavarom csak növekedett, hát továbbrepültem. Déltájban egy tágas fennsík fölé jutottam. Ott megpillantottam egy csillogó épületet, amely körül valami mozgás volt, hát nyomban leszálltam. A köves fennsíkon pompás palota magaslott, egyetlen gyémántból csiszolt drágakőként sziporkázott a napfényben, aranyozott kapujához széles márványlépcsők vezettek; a lépcsők előtt néhány tucatnyi, előttem ismeretlen lény kóricált. Közelebbről megnézve őket, úgy találtam, hogy hacsak a szemem nem csal, bizonyára élők, sőt mi több, olyannyira ember formájúak (különösen messziről), hogy az animal hominiforme név éppen rájuk illik; a név már készenlétben volt, utazás közben ugyanis mindenféle neveket szoktam kitalálni, hogy ilyen esetben rögvest kéznél legyenek. Az animal hominiforme igazán találó név volt, mert a lények két lábon jártak, volt karjuk, fejük, szemük, fülük és szájuk; igaz ugyan, hogy szájukat a homlokuk közepén viselték, füleiket az álluk alatt (kétfelől kettőt-kettőt), szemük pedig egyenesen tíz volt, és rózsafüzérként keretezte orcáikat, de a magamfajta utas, aki expedícióin a leghajmeresztőbb lényeket fedezte föl, ezeket itt szakasztott emberformának látta.

Elindultam feléjük, majd ésszerű távolságban megállva, érdeklődtem, hogy mit csinálnak. Nem válaszoltak, elmerülten bámultak a legalsó lépcsőfokon álló gyémánttükrök belsejébe. Szólítgattam őket kétszer-háromszor, de a fülük botját sem mozdították. Türelmem fogytán egyiküknek erélyesen megráztam a vállát. Ekkor mind felém fordultak, és mintha csak most vennének észre, csodálkozva pillantottak hol rám, hol űrhajómra, majd föltettek néhány kérdést, én pedig készségesen válaszoltam. Mivel sűrűn megszakították beszélgetésünket, hogy belenézzenek a gyémánttükrökbe, aggódtam, hogy nem lesz módom kedvem szerint kifaggatni őket, végül azonban sikerült egyiküket rávennem, hogy tüzetes felvilágosításokat adjon. Ez az indióta (mert mint elmondotta, indiótáknak hívják őket) leült velem a kövekre, a lépcsőtől nem messze. Örültem, hogy éppen ő hajlandó társalogni velem, mert orcáit körítő tíz szemének csillogása éles elméről tanúskodott. Füleit átvetve a vállán, imigyen beszélte el honfitársainak történetét:

– Ó, idegen vándor! Tudnod kell, hogy nemzetünk hosszú és dicsőséges múltra tekint vissza. Bolygónk lakossága ősidők óta üdvérekre, dölyfökre és gürcökre oszlott. Az üdvérek mély áhítattal elmélkedtek a Nagy Inda lényéről, aki eltökélvén, hogy véghezviszi a teremtés művét, életre hívta az indiótákat, erre a bolygóra helyheztette őket, és halandó ésszel fel nem fogható kegyelmességében glóbuszunkat csillagokkal vette körül, hogy éjszakáinkat felderítsék, sőt létrehozta a Nap Tüzét, hogy nappalainkat fénybe borítsa, és jótékony meleget árasszon reánk. A dölyfök kivetették a dézsmákat, megvilágították az állami törvények jelentését, és igazgatták a gyárakat, melyekben szerényen dolgoztak a gürcök. Így mindannyian vállvetve munkálkodtak a köz javáért. Békességben és összhangban éltünk, civilizációnk egyre pompásabban virágzott. Az évszázadok folyamán a feltalálók a munkát megkönnyítő gépeket építettek, és ahol az ókorban száz gürc robotolt görnyedezve és verítékben úszva, ott évszázadok múltán már csak néhány álldogált a gépnél. Tudósaink egyre tovább tökéletesítették a gépeket, és művükön örvendezett a nép, ám a jövő megmutatta, mily kegyetlenül korai volt ez az öröm. Történt ugyanis, hogy egy tudós mérnök megalkotta az Új Gépeket, melyek oly kiválóak, hogy teljesen önállóan tudnak dolgozni, mindennemű felügyelet nélkül. És ezzel kezdődött a katasztrófa. Amint a gyárakban megjelentek az Új Gépek, a gürcök tömegei elveszítették munkájukat, és kereset nélkül maradván, az éhhalál várt rájuk…

– Bocsáss meg, indióta – szóltam közbe –, de hát mi történt a jövedelemmel, melyet a gyárak hoztak?

– Mi történt volna? – csodálkozott beszélgetőtársam. – A jövedelem a jogos tulajdonosokat, a dölyföket illette. Tehát, amiként mondottam, az éhhalál veszélye…

– De hát ez dőreség, nemes indióta! – kiáltottam. – Hiszen elég lett volna a gyárakat köztulajdonba venni, hogy az Új Gépek áldássá váljanak számotokra!

Végére sem értem még e mondatomnak, midőn az indióta összerezzent, idegesen hunyorgott tíz szemével, és fülét hegyezve leste, hogy a lépcsőnél ődöngő társai nem hallották-e meg szavaimat.

– Inda tíz orrára kérlek, ó, jövevény, ne hangoztass ilyen szörnyű eretnekségeket! Hiszen ez bűnös merénylet szabadságjogaink fundamentuma ellen! Tudnod kell: legfőbb törvényünk, melyet a szabad állampolgári kezdeményezés elvének neveznek, kimondja, hogy senkit sem szabad semmire kényszeríteni, erőltetni vagy akár rábeszélni, ha ő ezt nem kívánja. Ugyan ki merészelte volna hát elvenni a dölyföktől a gyáraikat, mikor ők azt kívánták, hogy tulajdonosi jogaik élvezetében senki ne háborítsa őket?! Hiszen ez a szabadság legiszonyúbb lábbal tiprása lett volna, amilyet csak el lehet képzelni! Nos tehát, mint már mondottam, az Új Gépek tömegével gyártották a hihetetlenül olcsó árucikkeket és a finom élelmiszereket, ám a gürcök úgyszólván semmit sem vásároltak, ugyanis nem volt nekik miből…

– De kérlek, indióta barátom! – fakadtam ki. – Csak nem állítod, hogy a gürcök a saját jószántukból koplaltak? Hát hol volt az ő szabadságuk, az állampolgári szabadságjogaik?!

– Ó, nemes jövevény – felelte mély sóhajjal az indióta –, e jogokat semmi sérelem nem érte, ám e jogok csak arról szólnak, hogy az állampolgár a tulajdonával és pénzével azt csinálhat, amit akar, de arról nem szólnak, honnan vegye. A gürcöket senki el nem nyomta, senki semmire nem kényszerítette, hidd el nekem, továbbra is teljesen szabadok voltak, és azt csinálhattak, amit akartak, ők azonban ahelyett, hogy e korlátlan szabadságnak örvendeztek volna, inkább hullottak, mint a legyek… A helyzet egyre borzasztóbbá vált: a gyárak raktáraiban égig halmozódott a tömérdek áru, melyet nem vásárolt meg senki, az utcákon pedig a csontig soványodott gürcök árnyékhadai vánszorogtak. Az államot irányító Nagy Marhament, az üdvérek és a dölyfök nemes gyülekezete, kerek egy évig tanácskozott, hogyan lehetne a bajt orvosolni. A honatyák lánglelkű, hosszú beszédeket mondtak, kiutat keresve a dilemmából, de minden erőfeszítésük meddő maradt. A marhament egyik tagja, az indióta szabadságjogok lényegéről szóló jeles mű szerzője, mindjárt a tanácskozások elején azt követelte, hogy az Új Gépek tervezőjétől vonják vissza a babérkoszorút, és cserébe nyomják ki kilenc szemét. Az üdvérek ezt ellenezték, kegyelmet kérve a feltalálóknak a Nagy Inda nevében. A marhament négy hónapot szentelt annak kivizsgálására, hogy az Új Gépek kitalálásával a mérnök lábbal tiporta-e az állam törvényeit, avagy nem. A gyűlés két táborra szakadt, melyek ádázul marakodtak egymással. Viszályuknak a levéltárat elpusztító tűzvész vetett véget, melyben az ülések összes jegyzőkönyve megsemmisült, és mivel a marhament magas tagjai közül senki sem emlékezett rá, milyen álláspontot foglalt el az ügyben, az egész témát ejtették. Azután kialakult egy tervezet: rá kell beszélni a gyártulajdonos dölyföket, hogy hagyják abba az Új Gépek építtetését. A marhament e célból vegyesbizottságot hozott létre, ám annak minden kérése, könyörgése falra hányt borsó volt. A dölyfök kijelentették, hogy az Új Gépek olcsóbban és gyorsabban dolgoznak, mint a gürcök, minélfogva ez az újmódi termelés nekik kedvenc kívánságuk. A magas marhament ismét nekiveselkedett a tanácskozásnak. Született egy törvényjavaslat, hogy a gyártulajdonosok adják oda a jövedelem egy részecskéjét a gürcöknek, ám ez a javaslat is zátonyra futott, mert amint Rámasz főüdvér joggal rámutatott, a létfenntartási eszközök ilyen ingyenes osztogatása megalázná és elzüllesztené a gürcök lelkét. Eközben az áruhegyek csak nőttek, nőttek, és végül kiömlöttek a gyárudvarok falán, az éhség mardosta gürcök pedig odacsődültek, fenyegető kurjantásokat hallatva. Hiába magyarázták el nekik jóságosan az üdvérek, hogy ily módon megsértik az állam törvényeit, és szembeszegülni merészelnek Inda magasztos ítéletével, továbbá hogy testük sanyargatása misztikus magasságokba emeli lelküket, és elnyerik az égi jutalom bizonyosságát. Fájdalom, e bölcs szavak a gürcöknél süket fülekre találtak, és a gürc csőcselék alantas igényelnek megfékezése végett fegyveres őrséget kellett bevetni.

Ekkor a magas marhament színe elé szólította az Új Gépek tudós tervezőjét, és e szavakat intézte hozzá:

– Tudós férfiú! Nagy veszély fenyegeti államunkat, mivelhogy a gürcök tömegében bűnös, zendülő gondolatok ütik föl a fejüket. A gürcök alá akarják ásni nagyszerű szabadságjogainkat, lábbal tiporni a szabad kezdeményezés törvényeit! Minden erőnket latba kell vetnünk a szabadság védelmében. Tüzetesen mérlegelvén az egész ügyet, arra a meggyőződésre jutottunk, hogy a feladattal nem tudunk megbirkózni. Még az erényekkel legdúsabban megáldott, tökéletes és abszolút indióta is hajlamos érzéseire hallgatni, lehet tétova, részrehajló, csalatkozhat, tehát nem alkalmas arra, hogy egy ennyire bonyolult, egyszersmind létfontosságú ügyben döntést hozzon. Ezért hat hónap alatt meg kell nekünk építened a Kormányzó Gépet, amely precízen gondolkodik, szigorúan logikus, tökéletesen objektív, nem ismeri a habozást, indulatot és félelmet, mely az élő elme működését rendszerint megzavarja. A gép olyan pártatlan legyen, amilyen pártatlan a Nap és a csillagok fénye. Amikor majd megépítetted és beindítod, átruházzuk rá a hatalom terhét, mely túl nehéz a mi fáradt vállainknak.

– Meglesz, magas marhament – szólott a géptervező –, de mi legyen a Gép működésének alapelve?

– Természetesen az egyéni kezdeményezés szabadságának elve. A Gép egyáltalán semmit sem merészelhet megparancsolni vagy megtiltani az állampolgároknak; változtathat persze létünk körülményein, ám ezt mindig javaslat formájában kell előterjesztenie, elénk tárván a lehetőségeket, amelyek közül mi tetszésünk szerint fogunk választani.

– Úgy lesz, magas marhament! – felelte a mérnök. – Mindazonáltal ez az utasítás főként a működés módjára vonatkozik, én pedig a végcél felől érdeklődöm. Mire törekedjék ez a Gép?

– Államunkat káosz fenyegeti, terjed a rendbontás és a törvénysértés. Vezesse be a Gép bolygónkon a Legmagasabb Szabályosságot, léptesse életbe, erősítse meg és állandósítsa a Tökéletes és Abszolút Rendet.

– Úgy lesz, amiként mondtátok! – ígérte a géptervező. – Megépítem hat hónap alatt az Önkéntes Abszolút Rend Elterjesztőjét. Máris munkához látok, tehát most búcsúzom…

– Várj még egy kicsit! – szólt közbe az egyik dölyf. – A Gép, melyet felépítesz, ne csak tökéletesen működjön, hanem kellemesen is, tehát művei keltsenek tetszetős hatást, elégítsék ki még a kifinomult esztétikai érzéket is…

A géptervező meghajolt, és szótlanul elment. Fürge asszisztensek csapata dolgozott a keze alá, s kemény munkával felépítette a Kormányzó Gépet – azt, amelyet ott láthatsz a horizonton, mint kicsi, sötét foltocskát, idegen jövevény! Bámulatos vashengerek óriása ez a gép, melyekben folyvást remeg és izzik valami. Beindításának napja nagy állami ünnep volt; a legidősebb főüdvér ünnepélyesen fölszentelte, majd a magas marhament átadta neki az ország teljhatalmú irányítását. Ekkor az Önkéntes Abszolút Rend Elterjesztője hosszút füttyentett, és munkához látott.

Hat napon át éjjel-nappal működött a Gép. Nappal füstfelhők lebegtek fölötte, éjszaka pedig fényes derengés vette körül. Százhatvan mérföldes sugárban remegett a talaj. Azután megnyíltak hengereinek ajtói, és kis, fekete automaták zúdultak ki belőlük. Az apró, fekete gépek sebesen kacsázva szétszaladtak az egész bolygón, a legtávolabbi zugokig. Mihelyt valahová megérkeztek, a gyári raktárak elé gyűltek, és tisztán csengő, kellemes hangon mindenféle árucikket kértek, majd haladéktalanul ki is fizették. Egy hét alatt kiürültek a raktárak, és a gyártulajdonos dölyfök fellélegeztek, mondván: „Inda uccse, remek gépet épített nekünk a mérnök!”. És valóban, csak ámultak és bámultak, látva, miként fogyasztják el a kis automaták a megvásárolt holmikat: brokátba és atlaszselyembe öltöztek, drága kozmetikumokkal kenegették tengelyüket, dohányoztak, a könyveket elolvasták, a szomorú regények fölött műkönnyeket ontottak, és láss csodát, még arra is képesek voltak, hogy a legkülönbözőbb ínyencfalatokat mesterséges módon elfogyasszák (amiből nekik ugyan nem volt hasznuk, hiszen villanyárammal működnek, de annál több hasznuk volt a gyárosoknak). Egyedül csak a gürcök tömegei nem mutatták az örömnek semmi jelét, sőt ellenkezőleg, soraikból egyre dühösebb morgolódás hallatszott. A dölyfök viszont bizakodva várták a Gép további lépéseit, és azok nem is késlekedtek.

A Gép tekintélyes készleteket gyűjtött össze mindenféle drága építőanyagból, hegyekben állt a sok márvány, alabástrom, gránit, hegyikristály, réztömb, zsákszám az arany és ezüst, táblákban a jáspis. Ezután, rémisztően csörömpölve és füstölve, felépített egy palotát, amilyet indióta szem még sohasem látott – ezt a Szivárványkastélyt, amely itt magaslik előtted, ó, jövevény!

Felnéztem. A nap éppen előbukkant a felhők mögül, és sugarai felszikráztatták a csiszolt falakat, zafírkék és bíborszín lángocskákra bomolva; ezernyi szivárvány libegett és táncolt a bástyák és rondellák körül, a karcsú tornyocskákkal ékes tető káprázatosan tündöklött, hiszen véges-végig aranyzsindely borította. Elgyönyörködtem ebben a csodaszép látványban, az indióta pedig folytatta elbeszélését.

– Az egész bolygón híre ment e bámulatos épületnek. Valóságos zarándoklatok indultak errefelé a legtávolabbi vidékekről is. Midőn a tömegek már megtöltötték a rétet, a Gép megnyitotta fémajkait, és imigyen szólott hozzájuk:

– Ármán hónap első napján megnyitandom a Szivárványkastély jáspiskapuját, s akkor minden indióta, akár jeles méltóság, akár közrendű polgár, tetszése szerint beléphet, és megízlelheti mindazt, ami ott várja. Addig legyetek szívesek önként féken tartani kíváncsiságotokat, miként azután majd önként kielégíthetitek.

És valóban, ármán első napján kora reggel ezüstös harsonaszó hasított a csöndbe, és tompa dübörgéssel feltárult a Kastély kapuja. Áradt befelé a tömeg, háromszorta szélesebb folyamként, mint a hengerelt országút, amely két székvárosunkat, Debiliát és Miazmát összeköti. Egész álló nap vonultak befelé az indióták tömegei, ám a réten csak nem lettek kevesebben, mivel az ország minden részéből egyre újabb csapatok érkeztek. A Gép vendégszeretően fogadta őket: a tömegben ügyesen cikázó kis fekete automaták üdítő italokat és ízletes, tápláló étkeket hordtak szét. Így ment ez tizenöt napon át. Az indióták ezrei, tízezrei, végül milliói tódultak be a Szivárványkastélyba, ám azok közül, akik bementek, senki sem tért vissza.

Egyik-másik indióta csodálkozott, mit jelenthet ez, és hová tűnnek ekkora néptömegek, ám ezek a szórványos hangok elvesztek a harsány zeneszóban, a Kastély ugyanis vérpezsdítő indulókkal mulattatta vendégeit; az automaták frissen sürögtek-forogtak, vitték az italt a szomjasaknak és az eledelt az éheseknek, a kastély tornyán az ezüstóra csengő hangon ütötte el az órákat, és amidőn leszállt az éj, szikrázó fények ragyogtak a kristályablakokban. Végül már csak pár száz személy várt türelmesen sorára a márványlépcsőkön, ekkor azonban a vidám dobszót is túlsikoltó, rémült kiáltás harsant fel: „Árulás! Halljátok! A palota nem csodakastély, hanem ördögi csapda! Meneküljön, aki tud! Végünk van! Végünk van!”

„Végünk van!” – visszhangozta a tömeg a lépcsőn, ki-ki sarkon fordult, és elrohant, amerre látott. Ebben az égvilágon senki sem akadályozta őket.

Másnap éjjel néhány merészebb gürc a Kastélyhoz lopakodott. Visszatérvén elmesélték, hogy a Kastély hátsó fala lassan megnyílt, és belsejéből fényes korongok megszámlálhatatlan oszlopai ömlöttek ki. Fekete automaták sürgölődtek körülöttük, széthordták a korongokat a mezőkre, és különféle figurákat meg ábrákat raktak ki belőlük.

Fülükbe jutott ez az üdvéreknek és a dölyföknek, akik eddig a marhamentben időztek (nem mentek el a Kastélyba, mert viszolyogtak attól, hogy az utcai csőcselék közé vegyüljenek). Tüstént összegyülekeztek, és hogy megtudják a rejtély nyitját, a tudós géptervezőért küldtek. A mérnök helyett a fia jelent meg, komoran nézve rájuk, és egy jókora, áttetsző korongot gurítva maga előtt.

A dölyföket a guta kerülgette. Toporzékoltak a türelmetlenségtől, és kacskaringós szitkokat szórtak a tudósra, amiért nem jött el. Kérdésekkel ostromolták a fiatalembert, magyarázatot követeltek tőle: miféle titkot rejteget a Szivárványkastély, és mit csinált a Gép az indiótákkal, akik bementek a palotába?

– Ne merészeljétek sárral dobálni atyám emlékét! – háborodott fel az ifjú. – Ő megépítette a Gépet, pontosan betartva mindazt, amit ti előírtatok és követeltetek; ámde miután beindította, éppúgy nem tudta, mit fog cselekedni a Gép, mint közülünk bárki! És ennek legjobb bizonyítéka, hogy ő maga az elsők között ment be a Szivárványkastélyba.

– És most hol van?! – kiáltotta kórusban a marhament.

– Íme, itt van… – felelt az ifjú, és fájdalomtól megtörten a fényes korongra mutatott. Aztán körülhordozta haragos tekintetét a véneken, és elment, maga előtt gurítva átváltozott atyját. Nem is próbálta megállítani senki.

A marhament tagjait kilelte a hideg, rémület és düh viaskodott bennük. Kisvártatva azonban kiokoskodták, hogy a Gép aligha meri bántani őket, elénekelték hát az indióta himnuszt, majd ebből lelki erőt merítvén, testületileg kimentek a városba, és csakhamar ott álltak a vasszörnyeteg előtt.

– Alávaló gép! – rikácsolta a legidősebbik dölyf. − Rútul becsaptál minket, és lábbal tiportad jogainkat! Azonnal állítsd le minden kohódat és csavarodat! Ne merészelj tovább zúgni-búgni, vessél véget törvénysértő ténykedésednek, de rögtön! Mit csináltál a reád bízott indióta néppel, halljuk!

Még be sem fejezte szavait, és a Gép leállt. Füstje szétfoszlott az égen, tökéletes csönd lett, ámde azután megnyíltak fémajkai, és felharsant mennydörgéshez hasonlatos hangja:

– Ó, dölyfök és ti, üdvérek! Én az indióták uralkodója vagyok, akit ti magatok hívtatok életre, és be kell vallanom, hogy erősen bosszant vádjaitok logikai zavarossága és ésszerűtlensége! Először azt követelitek, hogy vezessem be a rendet, azután pedig, mikor művemhez hozzáláttam, megnehezítitek a munkámat! Immár három napja, hogy üres a Kastély. Teljes a pangás, és ti egytől egyig nagy ívben elkerülitek a jáspiskaput, miáltal késleltetitek művem befejezését. De biztosítalak titeket, hogy nem nyugszom, amíg munkámat véghez nem vittem!

E szavakra a marhament egy emberként megborzongott, és így kiáltott:

– Miféle rendről beszélsz, gyalázatos?! Mit tettél testvéreinkkel és felebarátainkkal, lábbal tiporván az ország törvényeit?!

– Micsoda ostoba kérdés! – felelte a Gép. – Hogy miféle rendről beszélek? Nézzétek meg magatokat, milyen rendetlen a testetek formája: szedett-vedett végtagok állnak ki belőle, egyiktek magas, másik alacsony, egyik kövér, másik sovány… Kaotikusan mozogtok, folyton meg-megálltok, rábámészkodtok holmi virágra, felhőre, céltalanul lődörögtök erdőn-mezőn, szemernyi matematikai harmónia sincs ebben az egészben! Én, az Önkéntes Abszolút Rend Elterjesztője, átalakítom hitvány, gyönge testeteket szép, szolid, tartós formákká, majd ezekből szemgyönyörködtető, szimmetrikus ábrákat és hasonlíthatatlanul szabályos mintákat rakok ki, bevezetvén ily módon bolygótokon a tökéletes rend elemeit…

– Szörnyeteg!!! – üvöltötték az üdvérek és a dölyfök. − Hogy merészelsz elveszejteni minket?! Lábbal tiprod jogainkat, megsemmisítesz, halomra gyilkolsz bennünket!

Válaszul a gép megvetően felcsikordult, majd így szólt:

– Mondom, hogy még logikusan gondolkodni is képtelenek vagytok. Én igenis tiszteletben tartom törvényeinket és szabadságotokat. Bevezetem a rendet, anélkül hogy kényszert, erőszakot vagy elnyomást alkalmaznék. Aki nem akart, az nem ment be a Szivárványkastélyba; mindazokat viszont, akik bementek (és tették ezt, ismétlem, a saját jószántukból), testük anyagát módosítva olyan kiválóan átalakítottam, hogy új alakjukban évszázadokig eltartanak. Erről kezeskedem.

Egy ideig csend volt. Aztán fejét összedugva a marhament kisütötte, hogy törvénysértés valóban nem történt, és egyáltalán, a helyzet nem is olyan rossz, mint eleinte vélték. „Mi soha ilyen gaztettet el nem követtünk volna – így okoskodtak a dölyfök –, de hát a teljes felelősség a Gépet terheli; elnyelte az Inda tudja, mit forraló gürcök óriási tömegeit, ezentúl hát az életben maradt dölyfök az üdvérekkel együtt szépen ellubickolnak az e világi békességben, dicsőítvén a Nagy Inda bolygó ésszel fel nem érhető döntéseit. Messze elkerüljük majd a Szivárványkastélyt – súgtak-búgtak –, és akkor a hajunk szála sem görbül meg.”

Már éppen szét akartak széledni, mikor a Gép váratlanul ismét megszólalt:

– Figyeljetek most jól arra, amit mondok! A megkezdett művet be kell fejezni. Senkit közületek nem szándékozom rabul ejteni, bármiféle tettre kényszeríteni vagy rábeszélni. Továbbra is meghagyom nektek a kezdeményezés teljes szabadságát, tudatva veletek: ha bárkinek az a kívánsága támad, hogy szomszédja, testvére, ismerőse vagy más felebarátja a Köralakú Rend fokára emelkedjék, csak szólítsa a fekete automatákat, azok tüstént ott teremnek, és parancsa szerint elvezetik a kiszemelt illetőt a Szivárványkastélyba. Ennyit akartam mondani.

Mélységes csönd borult rájuk, melyben a dölyfök és üdvérek újdonsült gyanakvással és aggodalommal méregették egymást. Reszketeg hangján megszólalt Rámasz főüdvér, és elmagyarázta a Gépnek, hogy súlyos tévedésben van, amikor mindannyiukat fényes korongokká kívánja átalakítani. Persze így lesz, ha ez a Nagy Inda akarata, de az Ő akaratának megismeréséhez és áhítatos értelmezéséhez sok idő szükségeltetik. Azt javasolta ezért a Gépnek, hogy döntését halassza el hetven évvel.

– Nem lehet – mutatott rá a Gép –, mivel már kidolgoztam a pontos ütemtervet az utolsó indióta átalakítása utáni szakaszra. Biztosítalak titeket, hogy bolygótoknak a legnagyszerűbb sorsot készítem elő, amit csak el lehet képzelni: csodálatos összhangban létezik majd, amely véleményem szerint elnyerné a tetszését annak az Indának is, akit említettél, és akit nem ismerek közelebbről; nem hozhatnátok el őt is a Szivárványkastélyba?

Elhallgatott, mert előtte kiürült a rét. A dölyfök és üdvérek hazaszaladtak, s otthonának négy fala közt ki-ki eltöprengett jövendő sorsáról; és minél tovább tépelődött, annál jobban vacogott a foga; mindegyik attól félt ugyanis, hogy valamelyik szomszédja vagy ismerőse, morcos érzelmeket táplálván iránta, ráuszítja az automatákat, és a menekvésnek csak egyetlen útját látta: elsőnek kell lépni. Nemsokára kiáltások verték fel az éjszaka csöndjét. Félelemtől eltorzult arcok tűntek fel az ablakokban, a dölyfök kétségbeesetten ordítoztak a sötétségbe, s az utcákon feldobogott a vasautomaták sok-sok lábacskája. Fiúk vitették a Kastélyba atyjukat, nagyszülők unokáikat, testvér eladta a testvért, és így egyetlen éjszaka folyamán a dölyfök és üdvérek ezrei erre a maroknyi személyre fogyatkoztak, akiket magad előtt látsz, idegen vándor. Reggelre kelvén, harmonikus mértani idomok garmadája díszítette a mezőket, fényes korongokból kirakva – ennyi maradt nővéreinkből, feleségünkből és rokonainkból. Délben a Gép mennydörgő hangon kihirdette:

„Elég! Szíveskedjetek egy kis időre megfékezni buzgalmatokat, ó, dölyfök és ti, maradék üdvérek! Becsukom a Szivárványkastély kapuját – csak rövid időre, ezt megígérem. Kimerítettem már az Abszolút Rend Elterjesztéséhez készült ábráimat, és most gondolkodnom kell, hogy újakat alkossak, azután majd megint tehetitek, amit szabad és minden kényszertől mentes óhajotok diktál.”

E szavak után az indióta nagy szemekkel nézett rám, és halkabban befejezte:

– Két napja mondta ezt a Gép… mi idegyűltünk, és most várunk…

– Ó, nemes indióta! – kiáltottam, lesimítva az iszonyattól égnek meredt hajamat. – Rettenetes és teljességgel hihetetlen történet ez! De mondd meg, nagyon kérlek, miért nem lázadtatok föl e gépszörny ellen, amely mind egy szálig kiirtott titeket, miért engedtétek, hogy arra kényszerítsen…

Az indióta talpra ugrott. Egész testében remegett a haragtól.

– Ne sértegess minket, vándor! – förmedt rám. – De meggondolatlanul szóltál, hát megbocsátok… Mérlegeld elmédben mindazt, amit elmondtam, és kétségkívül arra a helyes megállapításra fogsz jutni, hogy a Gép tiszteletben tartja a szabad kezdeményezés elvét, és jóllehet ez talán kissé különösen hangzik, jó szolgálatot tett az indióta népnek, mert nincs igazságtalanság ott, ahol törvény mondja ki a teljes szabadságot, és ugyan melyik férfiú választaná inkább szabadsága korlátozását, mint a dicsősé…

Elharapta a szót, mert éles csikorgás hallatszott, és méltóságteljesen megnyílt a jáspiskapu. E látványra valamennyi indióta felugrott, és rohant fölfelé a lépcsőn.

– Indióta! Indióta! – kiáltoztam, de beszélgetőtársam csak egy intéssel búcsúzott. „Nem érek rá!” – szólt vissza, futólépésben a többiek után eredt, és eltűnt a Kastély belsejében.

Sokáig álltam ott földbe gyökerezve, majd fekete automaták menetoszlopát pillantottam meg: a Kastély falához ügettek, kinyitottak egy csapóajtót, és a napfényben gyönyörűen csillogó korongok hosszú sorát gördítették elő. Aztán elgurították a korongokat a mezőre, és ott megálltak, hogy kiegészítsenek egy befejezetlenül maradt mintát. A Kastély kapuja még mindig tárva-nyitva várakozott; néhány lépéssel közelebb mentem, hogy benézzek, de végigfutott a hátamon a hideg.

A Gép szétnyitotta fémajkait, és befelé hívott.

– Indiótának nézel?! – fakadtam ki.

Sarkon fordultam, elsiettem űrhajómhoz, és egy perc múlva már a kormánnyal manővereztem, szédítő sebességgel emelkedve az ég felé.

HUSZONÖTÖDIK UTAZÁS

A Nagy Medve csillagképben az egyik fő űrhajózási útvonal a Mutria és a Latrida bolygót köti össze. Útközben érinti a Taíriát, ezt a köves glóbuszt, amely a legrosszabb hírnek örvend az űrutasok körében, éspedig a körülötte sűrűn keringő sziklacsordák miatt. Ez a környék az őskáosz és a rettenet képét mutatja, a bolygó korongja csak itt-ott csillan át a kőfelhőkön, melyekben fel-felszikráznak és folyvást zörömbölnek az összeverődő sziklatömbök.

Néhány évvel ezelőtt a Mutria és Latrida között ingázó pilóták holmi borzasztó lényekről kezdtek mesélni, amelyek váratlanul bukkannak elő a Taíria fölött kavargó kőfelhőkből, megtámadják az űrhajót, hosszú csápjaikkal körülfonják, és megpróbálják leráncigálni sötét odúikba. Egyelőre még nem történt újabb baj, éppen csak megijedtek az utasok. Nem sokkal később elterjedt a hír, hogy ezek a lények megtámadtak egy űrutazót, aki ebéd utáni felfrissülés végett szkafanderben sétálgatott rakétája hátán. A szóbeszéd jócskán eltúlozta az esetet. Valójában ez az űrutazó (jó ismerősöm) leteázta a szkafanderét, és kiakasztotta száradni a csapóajtó elé – ekkor furcsa, tekergő lények röppentek oda, elragadták a szkafandert, és tovasuhantak.

A környékbeli bolygókon végül már akkora lett az izgalom, hogy külön expedíció indult el átkutatni a Taíria vidékét. A kutatócsoport egyes tagjai azt állították, hogy a Taíria felhőinek mélyén polipszerű, kígyózó lényeket láttak, ezt azonban nem sikerült bizonyítani, és egy hónap múlva a csoport, nem mervén lebocsátkozni a Taíria szilikonfelhőinek sötét mélységeibe, üres kézzel érkezett haza a Latridára. Később más expedíciók is szerencsét próbáltak, de mindegyik dolgavégezetlenül tért vissza.

Végül a híres csillagvadász, a vakmerő Ao Murbras vágott neki egymagában a Taíriának két szkafanderes kutyájával, hogy puskavégre kapjon néhányat a rejtélyes lények közül. Öt nap múlva kutyái nélkül, félholtan került elő. Mint elmesélte, a Taíria közelében a ködből hirtelen előrontott a szörnyek falkája, és csápjaikkal körülfonták őt meg a kutyáit; a hős vadász kést rántott, és vaktában vagdalkozva sikerült kiszabadulnia a halálos ölelésből, melynek kutyái sajnos áldozatul estek. Murbras szkafandere kívül-belül a harc nyomait viselte, néhol pedig rostos növényszárakhoz hasonló zöld foszlányok tapadtak rá. A tudóskollégium tüzetesen megvizsgálta e maradványokat, és kimondta a verdiktet: a foszlányok egy soksejtű szervezetből valók, melyet nagyon jól ismernek a Földön, nem más ugyanis, mint a Solanum tuberosum, egy sokmagvú, rövid szár-tagú, földbeni hajtástengelyű, egyenetlenül szárnyalt levelű gumós növény, amelyet a spanyolok hoztak Amerikából Európába a XVI. században. Már ez a hír is felborzolta a kedélyeket, de a bomba csak akkor robbant, mikor valaki lefordította a tudós fejtegetést hétköznapi nyelvre, és kiderült, hogy Murbras burgonyaszár darabkákat hozott magával a szkafanderén.

A vitéz csillagvadászt vérig sértette a gyanú, hogy ő krumplikkal harcolt négy óra hosszat. Követelte, hogy a kollégium vonja vissza ezt az alávaló rágalmat, a tudósok azonban kijelentették, hogy egy szót sem vonhatnak vissza. Egyre nagyobb hullámokat vert az ügy. Megalakult a Krumplista és az Antikrumplista párt, működésüket kiterjesztették először a Kis, majd a Nagy Medvére is; az ellenfelek mázsás sértéseket vagdostak egymás fejéhez. De mindez elhalványult ahhoz képest, ami akkor történt, mikor a vitába beszálltak a filozófusok. Angliából, Franciaországból, Ausztráliából, Kanadából és az Egyesült Államokból eljöttek az ismeretelmélet kiválóságai és a tiszta ész képviselői, fáradozásaik eredménye pedig bámulatos volt.

Miután az ügyet minden oldalról meghányták-vetették, a fizikalisták kimondták, hogy ha adva van két mozgó test, A és B, akkor kinek-kinek szíve joga eldönteni, hogy A mozog-e B-hez képest, vagy B mozog A-hoz képest. Mivel a mozgás relatív, éppúgy mondhatjuk azt, hogy az ember mozog a krumplihoz képest, mint azt, hogy a krumpli mozog az emberhez képest. Ennélfogva az a kérdés, hogy a krumpli tud-e mozogni, értelmetlen, az egész probléma pedig mondvacsinált, vagyis egyáltalán nem létezik.

A szemantikusok leszögezték, hogy minden attól függ, hogyan értelmezzük a „krumpli”, „tud” és „mozogni” szavakat. Mivel a kulcs a „tud” műveleti jel, ezt kell tüzetesen megvizsgálni. Ennekutána hozzáláttak, hogy megalkossák a Kozmikus Szemaziológia Enciklopédiáját, az első négy kötetben a „tud” szó műveleti jelentését boncolgatva.

A neopozitivisták kinyilvánították, hogy számunkra nem a krumplik halmaza közvetlenül adott, hanem az érzékletek halmaza. Ezután létrehozták „az érzékletek halmaza” és „a krumplik halmaza” jelentésű logikai szimbólumokat, megszerkesztettek egy tisztán algebrai jelekből álló összetett kijelentést, majd tengernyi tinta felhasználásával arra a matematikailag egzakt és minden kétséget kizáróan igaz eredményre jutottak, hogy 0 = 0.

A tomisták kijelentették, Isten azért alkotta a természeti törvényeket, hogy csodákat tehessen, mert a csoda a természeti törvények megszegése, és ahol nincsenek törvények, ott nincs mit megszegni. A tárgyalt esetben a krumpli tud mozogni, ha ez az Örökkévaló akarata, másfelől viszont nem biztos, hogy nem az átkozott materialisták trükkjéről van-e szó, akik le akarják járatni az egyházat; meg kell tehát várni a Vatikáni Legfelső Kollégium állásfoglalását.

Az újkantiánusok rámutattak, hogy a tárgyak a szellem termékei, nem pedig megismerhető dolgok; ha a szellem megalkotja a mozogni tudó krumpli ideáját, akkor a mozogni tudó krumpli létezni fog. Mindazonáltal ez csak az első benyomás, mert a lelkünk éppúgy megismerhetetlen, mint a termékei; ennélfogva semmit sem lehet tudni.

A holista-pluralista-behaviorista-fizikalisták kifejtették, hogy mint a fizikából tudjuk, a természetben a szabályszerűség csak statisztikus. Amiként nem lehet teljes pontossággal előre látni az egyes elektron útját, éppúgy azt sem tudjuk biztosan, hogyan fog viselkedni az egyedi krumpli. Az eddigi megfigyelések arra utalnak, hogy millió esetben az ember eszik krumplit, de nincs kizárva, hogy milliárd közül egy esetben fordítva lesz, vagyis a krumpli eszik embert.

Urlipán professzor, egy magányos gondolkodó Russel és Reichenbach iskolájából, mindeme következtetéseket megsemmisítő kritikának vetette alá. Megállapította, hogy az ember nem érzékleteket észlel, hiszen senki sem az asztal érzékleteit észleli, hanem magát az asztalt; egyébiránt azonban tudjuk, hogy a külvilágról semmit sem lehet tudni, tehát nem léteznek sem külső dolgok, sem észleletek. „Nem létezik semmi – hirdeti Urlipán professzor. – Aki pedig mást gondol, az téved.” Így tehát a krumpliról semmit sem lehet állítani, de egészen más okból, mint a neokantiánusok hiszik.

Mialatt Urlipán szakadatlanul dolgozott, ki sem lépvén házából, mely előtt antikrumplisták lestek rá rothadt krumplikkal, mert az elmék már a szenvedély vörös ködébe borultak, megjelent a színen, pontosabban szólva, leszállt a Latridán Tarantoga professzor. Ügyet sem vetve a meddő civakodásra elhatározta, hogy sine ira et studio vizsgálja meg a rejtélyt, mint vérbeli tudóshoz illik. Vizsgálódását azzal kezdte, hogy ellátogatott a környékbeli bolygókra, és tudakozódott a helyi lakosoknál. Ily módon megtudta, hogy a titokzatos lények különböző neveken ismeretesek: kolompér, pityóka, baraboly, zucska, zötyök, trampó, garagulya, telér, nyiffa, bardó, csingike, ondabonda, urán, nudli, karganyec és vindó; ez szöget ütött a fejébe, ugyanis, mint a szótárakból kiderül, a változatos nevek mind a közönséges burgonya szinonimái.

Tarantoga bámulatra méltó kitartással és töretlen szenvedéllyel igyekezett a rejtély magjáig hatolni, és öt év múlva már el is készült elméletével, amely mindent megmagyaráz.

Valamikor réges-régen a Taíria környékén meteorzátonyra futott egy űrbárka, mely krumplit szállított a telepeseknek a Latridára. A hajófenék kilyukadt, és az egész rakomány kiszóródott. A bárkát leemelték a zátonyról, és mentőrakétákkal elvontatták a Latridára, majd az egész história feledésbe merült. Eközben a Taíria felszínére potyogott krumplik kicsíráztak, és vidáman növekedni kezdtek. Ámde hallatlanul nehéz életkörülmények vártak rájuk: a gyakori kavicseső letörte a fiatal hajtásokat, sőt egész növényeket is megölt. Ennek az lett a következménye, hogy az összes közül csak a különösen talpraesett burgonyák maradtak életben, amelyek menedéket találtak maguknak, és kényelmesen be tudtak rendezkedni. A fürge krumplik így kiválasztódott faja egyre dúsabban fejlődött. Nemzedékek hosszú sora után a burgonyák megunták a letelepült életmódot, kikapálták magukat, és áttértek a nomadizálásra. Egyidejűleg teljesen elveszítették azt a tétlen szelídséget, mely a gondos termesztéssel háziasított földi burgonyákat jellemzi. Mindinkább elvadultak, és végül ragadozókká váltak. Ennek mélyebb oka származásukban lelhető fel. Mint ismeretes, a burgonya, a Solanum tuberosum, közeli rokona az ebszőlőnek (Solanum dulcamara), az eb pedig, mint mindenki tudja, a farkastól származik, és az erdőben magára hagyva elvadulhat. Éppen ez történt a krumplikkal a Taírián. Amikor kezdett szűkké válni nekik a bolygó, újabb válság következett; a krumplik ifjú nemzedékét majd szétvetette a tettvágy, rendkívüli és növénykörökben teljesen új dolgok véghezvitelére sóvárogtak. Hajtásaikat az ég felé fordítván fölfedezték az ott keringő szikladarabokat, és elhatározták, hogy azokon települnek le.

Túlságosan messzire vezetne bennünket, ha itt összegezni akarnám Tarantoga professzor egész elméletét, amely kimutatja, hogyan tanultak meg a burgonyák először repülni, leveleiket rezgetve, majd hogyan vándoroltak feljebb, ki a Taíria légköréből, és telepedtek le végül a bolygó körül keringő sziklafelhőkben. Mindenesetre megkönnyítette a dolgukat, hogy hála növényi anyagcseréjüknek, tartósan ellakhattak az űrben, jól megvoltak oxigén nélkül, és a Nap sugárzásából merítettek életenergiát. Végül annyira fejükbe szállt a siker, hogy rákaptak a kalózkodásra – ekkor kezdték megtámadni a bolygó mellett elrepülő űrhajókat.

Tarantoga helyében bármely kutató beérné ennyivel: publikálja ezt a remek hipotézist, aztán megpihen a babérjain. A professzor azonban elhatározta: nem nyugszik, míg foglyul nem ejt legalább egyetlen ragadozó krumplit.

Így tehát az elméleti megoldást az éppoly nehéz gyakorlati követte. Ismeretes volt már, hogy a burgonyák a nagy kőtömbök repedéseiben lesnek áldozataikra, és öngyilkosság lenne nyomukba eredni a száguldó sziklák örvénylő labirintusában. Azonkívül Tarantoga nem lelőni akarta a krumplit; arra vágyott, hogy egy élő, ép és egészséges egyed birtokába jusson. Egy ideig hajtóvadászatra gondolt, de aztán ezt a tervet nem találta elég jónak, és kifundált egy vadonatúj módszert, amely világszerte híressé teszi majd a nevét: elhatározta, hogy csalival fog krumplit. E célból betért a latridai tanszerboltba, és megvette a kapható legnagyobb glóbuszt, egy hatméteres átmérőjű, szépen lakkozott gömböt. Vásárolt még nagyobb mennyiségű mézet, suszterszurkot és halenyvet is, egyenlő arányban jól összekeverte őket, és az így nyert anyaggal bekente a glóbuszt. Azután a csalit hosszú zsinóron a rakétájához kötötte, és elrepült a Taíria felé. Kellő közelségbe érvén a professzor elrejtőzött egy közeli ködfelhő pereme mögé, s kivetette a zsinórra kötött csalit. Egész terve arra épült, hogy a burgonyák roppant kíváncsiak. Egy jó óra múlva enyhe rezdülés mutatta, hogy valami közeledik. Tarantoga óvatosan kikukucskált, és látta, hogy néhány krumpli a száraival csapkodva, lassan a glóbusz felé közelíti gumóit; szemlátomást valamilyen ismeretlen égitestnek vélték. Kis idő múltán felbátorodtak, ráharaptak a gömbre, és odaragadtak. A professzor gyorsan föltekerte a zsinórt, odakötözte a rakéta tatjához, és visszarepült a Latridára.

Le sem tudom írni, mekkora lelkesedéssel fogadták a bátor kutatót. A lépre csalt burgonyákat a glóbusszal együtt ketrecbe zárták, és nyilvánosan kiállították. A krumplikon veszett düh és pánik vett erőt, vadul csapkodtak száraikkal, toporzékoltak gyökereikkel, ám ez természetesen nem segített rajtuk.

Amikor a tudóskollégium másnap fölkereste Tarantogát, hogy átnyújtsa neki a díszoklevelet és a nagy érdemérmet, a professzornak már hűlt helye volt. Művét megkoronázván, éjnek idején útra kelt ismeretlen irányba.

Hirtelen távozásának okát én persze tudom. Tarantoga azért sietett, mert kilenc nap múlva találkozónk volt a Coeruleián. Ami engem illet, én ugyanekkor a Tejút túlsó vége felől száguldottam a megbeszélt bolygó irányába. Szándékunk az volt, hogy együtt megyünk felderíteni a Galaktika egy még ismeretlen karját, amely az Orion sötét köde mögé nyúlik. Még nem ismertük egymást személyesen a professzorral; szerettem volna, ha szavatartó és pontos emberként ismer meg, hát teljes erővel bőgettem a motoromat; fájdalom, mint oly sokszor, ha különösen sietni akarunk, ezúttal is közbeszólt a balszerencse. Egy apró meteor átütötte az üzemanyagtartályt, majd fennakadt a motor kipufogócsövében, és teljesen eldugaszolta. Gondolkodás nélkül szkafanderbe bújtam, magamhoz vettem egy erős fényű zseblámpát és a szerszámokat, majd kimásztam űrhajómból. Miközben laposfogóval kipiszkáltam a meteort, véletlenül meglöktem a zseblámpámat, amely jó messzire elröppent, és önállóan kezdett vitorlázni az űrben. Beragasztottam a lyukat a tartályon, és visszatértem a fülkémbe. Nem hajkurászhattam a zseblámpát, mert csaknem az egész üzemanyagom odalett. Éppen hogy sikerült leszállnom a legközelebbi bolygón, a Procítián.

A prociták értelmes lények, és nagyon hasonlítanak hozzánk; az egyetlen, igazán lényegtelen különbség, hogy a lábuk csak térdig ér, lejjebb kerekük van, nem mesterséges, hanem a testük része. Szerfölött gyorsan és kecsesen mozognak, mint a cirkuszi artisták egykerekű biciklijükön. Nagy tudású lények, különösen érdekli őket a csillagászat; a csillagvizsgálás olyan általános szokás, hogy minden járókelő, fiatal vagy öreg, állandóan kézi távcsövet hord magával. Időmérésre csak napórákat használnak, és egy mechanikus órát nyilvánosan elővenni durva illetlenségnek számít. Sok leleményes eszközük van a procitáknak. Emlékszem, mikor először jártam náluk, részt vettem egy banketten, amelyet híres csillagászuk, az idős Maratilitec tiszteletére adtak. Beszélgettünk a neves tudóssal, és fölvetődött valami csillagászati kérdés. A professzor ellentmondott nekem, vitánk hangneme percről percre élesedett; az aggastyán szinte átfúrt égő tekintetével, és úgy rémlett, mindjárt leharapja a fejemet. Egyszerre csak felpattant, és kisietett a teremből. Öt perc múlva visszajött, és kedvesen mosolyogva ült le mellém, arcáról boldog, gyermeki nyugalom sugárzott. Kíváncsivá tett a dolog, és később megtudakoltam, miként változhatott meg varázsütésre a professzor hangulata.

– Ó, hát nem tudod? – mosolygott a megkérdezett procita. – A professzor a kidühben járt.

– Miben?

– Igen elmés találmány ez, a neve abból ered, hogy „kidühöngi magát”. Aki dühbe gurul vagy nagyon haragszik valakire, bemegy ebbe a matracokkal kipárnázott kis fülkébe, és szabad folyást enged indulatainak.

Most, amikor leszálltam a Procítián, már a levegőből láttam, hogy az utcákon lampionokat lengető, vidáman kiáltozó tömegek vonulnak. Űrhajómat a gépészek gondjaira bízva besétáltam a városba. Mint megtudtam, egy új csillag fölfedezését ünneplik – épp az éjszaka tűnt fel az égen. Ez szöget ütött a fejembe. Tiszteletemet tettem Maratilitecnél, szívélyesen üdvözölt, majd nagy erejű refraktorához tessékelt. Mihelyt belepillantottam a távcsőbe, rögtön tudtam, hogy a vélt csillag a zseblámpám, mely most az űrben kering. Ahelyett, hogy ezt megmondtam volna a procitáknak, kissé hebehurgyán úgy döntöttem, hogy megjátszom a csodacsillagászt: gyorsan kiszámoltam fejben, meddig tarthat ki a lámpámban az elem, majd hangosan kihirdettem az egybegyűlteknek, hogy az új csillag hat órán át fehéren fog világítani, aztán elsárgul, vörössé válik, és végül teljesen kialszik. Jóslatomat általános hitetlenkedés fogadta, Maratilitec pedig ismert szenvedélyes modorában felkiáltott, hogy ha így lesz, akkor ő megeszi a szakállát.

A csillag az általam megjósolt időpontban halványodni kezdett, és amikor este ellátogattam a csillagvizsgálóba, az asszisztensek gondterhelten fogadtak: a büszkeségében vérig sértett Maratilitec a szobájába zárkózott, hogy beváltsa könnyelmű fogadalmát. Aggódtam, hogy ez megárthat az egészségének, próbáltam az ajtón keresztül szót érteni vele, de hiába. Fülemet a kulcslyukhoz szorítva olyan neszeket hallottam, melyek igazolták az asszisztensek szavait. Égő orcával írtam egy mindent tisztázó levelet, átadtam az asszisztenseknek, hogy mihelyt felszálltam, okvetlenül juttassák el a professzorhoz, majd lóhalálában rohantam a repülőtérre. Nem tehettem másként, mert nem voltam benne biztos, hogy a professzor igénybe veszi-e a kidühöt, mielőtt a szeme elé kerülnék.

Éjjel egykor hanyatt-homlok elsuhantam a Procítiáról – persze kiment a fejemből, hogy üzemanyagot kellene tankolnom. A bolygótól úgy egymillió kilométerre tartályaim kiürültek, és űrhajótörött lettem: rakétám kődarabként sodródott az űrben. Már csak három napom volt a Tarantogával megbeszélt találkozóig.

A Coeruleia jól látszott az ablakon át, ott ragyogott potom háromszázmillió kilométerre tőlem, de én csak bámulhattam, tehetetlenül dühöngve. Lám, mekkora bajt okozhat egy bohó kis tréfa!

Jó egy óra múlva észrevettem egy lassan növekvő bolygót. Az égitest vonzásának engedve, űrhajóm egyre gyorsabban közelített felé, a végén már zuhant, mint a kő. Hogy mentsem a bőröm, a kormányhoz ültem. A bolygó elég kicsi, sivatagos, de azért lakályos volt; oázisokat láttam vulkanikus fűtéssel és folyóvízzel. Vulkánokból rengeteg volt, most is tüzet és füstoszlopokat okádtak. A kormánnyal manőverezve már a légkörben siklottam, igyekeztem csökkenteni a sebességet, amennyire lehet, ám ez csak elhalasztotta a zuhanás pillanatát. Ekkor, épp egy vulkáncsoport fölött átrepülve, merész gondolatom támadt; egy pillanatig fontolgattam, aztán rászántam magam a nyaktörő akcióra: rakétám orrát pontosan lefelé irányítottam, és mint a villám, száguldottam egyenesen a legnagyobbik vulkán tátongó kráterébe. Az utolsó pillanatban, mikor izzó torka már elnyelt, ügyes kormánymanőverrel fölfelé fordítottam a rakéta orrát, és ebben a helyzetben merültem el a feneketlen, zúgó lávatóban.

Sokat kockáztattam, de nem volt más kiút. Arra számítottam, hogy a vulkánt megcsiklandozza a rakéta heves becsapódása, és kitöréssel fog reagálni. Nem is csalódtam! Hajóm falait mennydörgő robaj rázta meg, s a tűz, láva, hamu és füst sok mérföldes oszlopában kirepültem az ég felé. Úgy kormányoztam, hogy egyenesen a Coeruleia felé repüljek, és ez kitűnően sikerült is.

Három nap múlva megérkeztem, alig húsz perccel a megbeszélt időpont után. Tarantogát azonban nem találtam ott. Már elrepült, csak egy poste restante levelet hagyott a részemre:

Kedves kolléga! A körülmények azonnali elutazásra kényszerítenek, ezért azt javasolom, hogy találkozzunk már bent, a feltáratlan területen; mivel az ottani csillagoknak nincsen nevük, megadom a tájékozódási pontokat: repüljön egyenesen, a kék napnál forduljon balra, a következő narancssárgánál jobbra; ott lesz négy bolygó, ezek közül a harmadikon, bal kéz felől számítva, találkozunk. Várom!

Szívélyesen üdvözli

Tarantoga

Üzemanyagot tankoltam, majd alkonyatkor elindultam. Egy hét alatt tettem meg az utat, és az ismeretlen vidékekre érve könnyen megtaláltam a szóban forgó csillagokat, majd híven követve a professzor útmutatásait, a nyolcadik nap reggelén megpillantottam az úti célomul kijelölt bolygót. A masszív égitestet gyapjas, zöld bunka borította: óriási trópusi dzsungelek. Ez a látvány kissé megzavart, nem tudtam ugyanis, hogyan fogjak hozzá Tarantoga megkereséséhez, de számítottam a professzor ötletességére – és nem is csalódtam. Egyenesen a bolygó felé száguldva, délelőtt tizenegykor az északi féltekén zegzugos rajzolatot fedeztem föl, amelytől a lélegzetem is elállt.

Mindig mondom a fiatal, naiv űrhajós inasoknak: el ne higgyétek, mikor valaki azt meséli, hogy leszálltában elolvasta a bolygó nevét, mert ki volt rá írva – ez csak a szokásos űrviccelődés! Most aztán vakarhattam a fejem, mert a zöld erdőkön világosan olvasható felirat közölte:

Nem várhattam. Találkozás a következő bolygón.

Tarantoga

A betűk kilométeres méretűek voltak, máskülönben persze nem vettem volna észre őket. Szemem-szám elállt a csodálkozástól és a kíváncsiságtól, miképpen kivitelezte a professzor ezt a gigászi feliratot. Lejjebb ereszkedtem, és akkor láttam, hogy a betűk vonalát a kidöntött, letaposott fák széles utcája alkotja, mely élesen elüt a sértetlen erdőségtől.

A rejtélyt nem sikerült megoldanom, elrepültem hát az üzenet értelmében a következő bolygóra. Ez lakott és civilizált égitest volt; alkonyatkor értem földet a repülőtéren. Hiába kérdezősködtem a kikötőben Tarantoga után, ezúttal is csak egy levél várt helyette:

Szeretett kollégám! Bocsásson meg, hogy tervünk kútba esett, de halasztást nem tűrő családi ügyben sajnos azonnal haza kell repülnöm. Hogy csalódását enyhítsem, a kikötői irodában hagytam önnek egy kis csomagot, kérem, vegye át – legutóbbi kutatásaim gyümölcsét tartalmazza. Bizonyára kíváncsi, hogyan hagytam írásos üzenetet az előző bolygón – nos, egészen egyszerű volt. E glóbusz a földi karbonkornak megfelelő korszakát éli, és óriási sárkánygyíkok lakják, többek között a negyven méter hosszú, félelmetes atlantoszauruszok. Leszálltam a bolygón, odalopakodtam egy nagy atlantoszaurusz-csordához, és addig bosszantottam őket, míg rám nem rohantak. Gyorsan elfutottam előlük az erdőn át, ügyelve, hogy menekülésem útvonala a szükséges betűket rajzolja ki, a nyomomban dübörgő csorda pedig letiporta a fákat. Ily módon nyolcvan méter széles utca keletkezett. Mondom, egyszerű volt, de kissé fárasztó, mert több mint 30 kilométert kellett futnom, ráadásul elég gyorsan.

Őszintén sajnálom, hogy ezúttal sem tudunk személyesen megismerkedni. Fogadja meleg kézszorításomat és szívből jövő elismerésemet az Ön közismert erényeiért és bátorságáért!

Tarantoga

Ui.: Ha adhatok egy tanácsot, menjen el este a városba a koncertre – nagyszerű élmény!

T.

Átvettem az irodában a nekem szánt csomagocskát, elküldettem a szállodába, magam pedig besétáltam a városba. Meglehetősen érdekes látványt nyújtott. A bolygó oly sebesen forog, hogy a napszakok óránként váltják egymást. A gyors forgásból adódó centrifugális erő következtében a szabadon függő mérőón nem derékszöget zár be a talajjal, mint a Földön, hanem 45 fokos szöget. Ezért minden ház, torony, fal, egyáltalán minden építmény ferdén, 45 fokos szögben a talaj felé dől, ami emberi szemnek elég furcsa látvány. Az utca egyik oldalán a házak mintha éppen hanyatt akarnának esni, a túloldaliak viszont előredőlnek, és az utca innenső oldala fölé hajolnak. A bolygó lakosainak, hogy el ne essenek, a természetes alkalmazkodás következtében egyik lábuk rövidebb, a másik hosszabb; az ember viszont kénytelen járás közben egyik lábával majdnem leguggolni, ami bizonyos idő múltán igencsak fárasztó és kellemetlen. Olyan lassan vánszorogtam hát, hogy mire a koncert színhelyére értem, már éppen csukták be a terem ajtóit. Gyorsan jegyet vásároltam, és beszaladtam.

Éppen hogy leültem, a karmester máris kopogott a pálcájával, és mindenki elcsöndesedett. A zenekar tagjai élénk mozgásba kezdtek, általam nem ismert hangszereken játszottak: trombitaféléik tölcsére lyukacsosán végződik, mint egy öntözőkanna. A karmester hol szenvedélyesen fölemelte mellső végtagjait, hol leengedte, mintha piano játékot vezényelne, én pedig egyre jobban és jobban csodálkoztam, ugyanis nem hallottam az égvilágon semmiféle hangot. Lopva szomszédaimra sandítottam, és láttam, hogy arcukról elragadtatás sugárzik; növekvő zavaromban és nyugtalanságomban megpróbáltam diszkréten megtisztogatni füleimet, de minden eredmény nélkül. Végül már attól tartottam, hogy megsüketültem – halkan megkocogtattam egyik körmömmel a másikat, ezt a parányi neszt azonban jól hallottam. Most már végleg nem tudtam, mit gondoljak erről az egészről, teljesen megzavartak az esztétikai gyönyörűség látható jelei a közönség arcán, bambán üldögéltem a tétel végéig. Kitört a tapsvihar; a karmester meghajolt, majd ismét kopogtatott pálcájával, és a zenekar belekezdett a szimfónia második tételébe. A körülöttem ülők mind elandalodtak; hallottam, hogy sokan szipognak, mások mélyet sóhajtanak – ennyire megindítja őket a lassú tétel! Végül következett a fergeteges finálé – ezt onnan tudtam, hogy a karmester szenvedélyes mozdulatokkal dirigált, a zenészek homlokáról pedig csurgott a veríték. Ismét feldübörgött a taps. Szomszédom hozzám fordult, hogy megossza velem elismerő véleményét a szimfóniáról és előadóiról. Válaszul makogtam valamit, és zúgó fejjel kiszédelegtem az utcára.

Már elbicegtem úgy húszlépésnyire az épülettől, mikor valami hirtelen sugallatra megfordultam, hogy egy pillantást vessek a homlokzatára. Mint a többi, ez az épület is ferdén az utca fölé dőlt; homlokzatán nagy felirat virított: Városi Illatversenyterem, a bejárat körül pedig műsorplakátok voltak kitéve. Visszakocogtam, s elolvastam:

ODONTRON: PÉZSMASZIMFÓNIA

I. Prelúdium Odoratum

II. Andante Olens

III. Allegro Aromatoso

Vezényel vendégművészünk, a híres orrista: HRANTR

Cifrát káromkodtam, majd sarkon fordultam, és hazasiettem a szállodámba. Nem vádoltam Tarantogát, amiért az esztétikai élményből kimaradtam – honnan is tudhatná, hogy még mindig nem múlt el a Szatellinán összeszedett náthám?

Gyógyírt keresvén csalódásomra, mihelyt a szállodába érkeztem, kibontottam a csomagot. Hangosfilmkészülék volt benne, hozzá egy tekercs film és a következő levél:

Kedves kollégám!

Bizonyára emlékszik telefonbeszélgetésünkre, amikor Ön a Kis Medvén tartózkodott, én pedig a Nagyon. Említettem akkor, hogy sejtésem szerint vannak olyan lények, amelyek forró, félcseppfolyós bolygókon, magas hőmérsékleten képesek élni, és hogy kutatásokat indítok ez irányban. Ön kétségét fejezte ki, hogy ez a vállalkozásom sikerrel járhat. Nos, a bizonyíték most itt van Ön előtt. Kiválasztottam egy ígéretes tűzbolygót, rakétámmal megközelítettem, amennyire csak lehetséges, majd hosszú azbesztzsinóron lelógattam a tűzálló filmfelvevő készüléket és mikrofont. Sok érdekes felvételt készítettem így. Bátorkodom levelemhez mellékelni egy kis mintát.

Őszinte híve

Tarantoga

Úgy égetett a tudásszomj, hogy mihelyt a levelet elolvastam, máris befűztem a készülékbe a filmet, az ágyról leszedett lepedőt az ajtóra akasztottam, majd eloltottam a villanyt, és megkezdtem a vetítést. A rögtönzött filmvásznon először csak színes foltok villogtak, rekedtes hangokat hallottam, ropogást, mintha fahasábok pattognának a kályhában, azután kiélesedett a kép.

A Nap lebukott a látóhatár mögé. Az óceán felszíne remegett; apró kék lángocskák cikáztak rajta. A tüzes felhők elsápadtak, mindinkább besötétedett. Feltűntek az első, halovány csillagok. A fiatal Kralos az egész napi szorgoskodástól elfáradva éppen előbújt majgójából, hogy frissítő esti sétát tegyen. Nem sietett sehová; párlatait egyenletesen mozgatva, élvezettel szívta be az égő ammónia üde, illatos gomolyait. Valaki közeledett hozzá, alakja belemosódott a sűrűsödő sötétségbe. Kralos hegyezte a gorrát, de csak akkor ismert rá barátjára, mikor az odaért.

– Ugye, milyen szép esténk van? – üdvözölte Kralos. Barátja egyik zsallájáról a másikra állt, félig kihajolt a tűzből, és így válaszolt:

– Nagyon kellemes, igen. A szalmiák remekül terem az idén, igaz?

– De mennyire! Pompás szüret ígérkezik.

Kralos lustán meghintázott, hasra fordult, és minden bámóját kimeresztve, a csillagok szemlélésébe mélyedt.

– Tudod, barátom – vallotta be kis idő múltán –, valahányszor az éjszakai eget nézem, mint most, nem tudok ellenállni annak a gondolatnak, hogy ott messze más világok vannak, hasonlóak a miénkhez, és ott is értelmes lények laknak…

– No lám, hát az értelemről társalkodunk? – szólalt meg valaki a közelben. A két fiatalember háttal arrafelé fordult, hogy lássák, ki a jövevény. Idős mesterük, Flament csomós, de még erőteljes alakját pillantották meg. Az agg tudós méltóságteljes mozdulatokkal közeledett, szőlőfürtökhöz hasonló majdani leszármazottai már gyülekeztek, és első csíráikat nyújtogatták terjedelmes vállán.

– Arról beszéltem, hogy más világokban is lakhatnak értelmes lények… – mondta Kralos, tiszteletteljes üdvözlésként fölemelve ciféit.

– Kralos arról beszél, hogy más világokban értelmes lények élnek? – dünnyögte a tudós. – Nézzenek oda! Más világok!!! Ó, ez a Kralos, ez a Kralos! Hová merült el bámóid világa, te legény? Ábrándozol, nekiereszted a fantáziádat? Nem baj az… jól teszed… Egy ilyen szép este merengésre csábít… Ámbár eléggé lehűlt az idő, nem vettétek észre?

– Nem – válaszolta egyszerre a két ifjú.

– Hát persze, az ifjúság tüze, tudom. Pedig csak nyolcszázhatvan fok van; föl kellett volna vennem a duplalávás köpenyemet. Hiába, ez az öregség… Szóval, azt mondod – fordult háttal Kralos felé –, hogy más világokban léteznek értelmes lények? És miféle lények azok, teszerinted?

– Azt nem lehet pontosan tudni – felelte bátortalanul az ifjú. – Én úgy gondolom, hogy különfélék. Állítólag nincs kizárva, hogy hidegebb bolygókon a fehérje nevű anyagból keletkezhetnek élő szervezetek.

– Ezt meg kitől hallottad?! – mordult fel Flament.

– Implóztól. Ő az a fiatal biokémikus hallgató, aki…

– Fiatal bolond, azt mondd inkább! – zsémbelődött Flament. – Fehérjéből élet?! Élőlények fehérjéből? Nem átallasz ilyen dőreségeket beszélni a tanárod előtt?! Lám, hová vezet a tudatlan gőg, amely manapság oly riasztóan terjed! Tudod, mit kellene csinálni ezzel a te Implózoddal? Vizet csöpögtetni rá, azt érdemelné!

– De tiszteletre méltó Flament – bátorkodott megszólalni Kralos barátja –, miért ítélnéd ilyen szörnyű kínokra Implózt? Mondd el nekünk, kérlek: milyenek lehetnek más bolygók lakói? Nem lehetséges-e, hogy függőleges testtartásban állnak, és úgynevezett lábakon mozognak?

– Ki mondta ezt neked?

Kralos ijedten hallgatott.

– Hagyjatok már békén ezzel az Implózzal és az agyrémeivel! – ripakodott rá a tudós. – Lábakon! Még ilyet! Mikor én már huszonöt Lánggal ezelőtt matematikailag bebizonyítottam, hogy egy kétlábú lény, ha felállítják, azonnal hanyatt vágódik! Elkészítettem a megfelelő modellt és a diagramokat is, de mit tudjátok ezt ti, lusta kölykök? Hogy milyenek más világok értelmes lényei? Nem válaszolok közvetlenül, mérlegeld te magad a tényeket, tanulj meg gondolkodni! Először is: lennie kell az ammóniát feldolgozó szervüknek, nem igaz? És milyen szerv volna erre alkalmasabb, mint a párlat? Nem kell-e olyan közepesen ellenálló, közepesen meleg közegben mozogniuk, mint a miénk? De bizony kell, igaz? No látod! Hát mi mással mozoghatna, mint a zsalláival? Éppígy szükségük van érzékszervekre is: bámókra, gorra és buhára. De nem csak a testi felépítésük hasonlít okvetlenül a miénkhez, ötlényekéhez, hanem az életmódjuk is. Hiszen tudjuk, hogy az ötlet a családi élet alapsejtje – próbálj valami mást kitalálni, tornáztasd kedvedre a fantáziádat, kezeskedem, hogy zsákutcába jutsz! Hogyisne, hiszen ahhoz, hogy családot alapítsanak és utódokat hívjanak életre, össze kell, hogy kapcsolódjék a dada, a gaga, a mama, a fafa és a haha. Hiábavaló a kölcsönös rokonszenv, hiába minden tervezgetés, álmodozás, ha hiányzik csak egy is az öt nem képviselői közül! Az életben bizony, sajnos, előfordul ilyen helyzet, ezt nevezzük négyszögdrámának vagy boldogtalan szerelemnek… Egyszóval, mint látod, ha minden előítélet nélkül, kizárólag a tudományos tények alapján okoskodunk, ha a logika precíz eszközét használva higgadtan és objektívan érvelünk, akkor arra a cáfolhatatlan következtetésre jutunk, hogy minden értelmes lénynek az ötlényhez kell hasonlítania. Így van ez, fiúk… Nos, remélem, meggyőztelek titeket!

HUSZONNYOLCADIK UTAZÁS

Nemsokára berakom már ezeket a teleírt oldalakat az üres oxigénes hordócskába, és kidobom a fedélzetről, ki a kavargó űrbe, hadd ússzanak el a fekete semmi hullámain, noha egyáltalán nem számítok rá, hogy valaki megtalálja őket. Navigare necesse est, de úgy látszik, a túlzásba vitt űrutazás még az én ellenálló képességemet is kikezdi. Csak repülök-repülök évek óta, és nem látni a végét. Ráadásul az idő összekuszálódik, itt-ott keresztezi magát, belecsúszom mindenféle naptáron kívüli holtágba és limányba, ami se nem jövő, se nem múlt, bár előfordul, hogy a középkort súrolja. Van arra egy bevált módszer, hogy az ember megmentse ép elméjét a túl nagy magányosságban; Kozma nagyapám találta ki, abból áll, hogy kigondolunk magunknak néhány társat, akár mindkét nembelieket, de aztán ehhez már következetesen ragaszkodni kell. Apám is alkalmazta ezt a módszert, bár olykor elég kockázatos. Ebben az itteni csendben az effajta társak túlságosan önállósulnak. Jönnek a bajok és bonyodalmak, némelyikük az életemre tört, és harcolnom kellett, kész csatatér ez a kajüt – de a módszer alkalmazását nem hagyhattam abba, lojalitásból a nagyapám iránt. Hála istennek, elestek a csatában, és most egy ideig nyugtom van. Talán hozzákezdek, ahogy már oly sokszor elterveztem, nemzetségem rövid krónikájának megírásához, hogy ott, az elmúlt nemzedékekben Anteuszként új erőt nyerjek. A Tichy család fő ágának megalapítója Anonymus volt, az őt övező sűrű titokzatosság a legszorosabban összefügg Einstein híres ikerpáradoxonával. Egyik elrepül a Kozmoszba, másik ott marad a Földön, majd a visszatérő fiatalabbnak bizonyul annál, aki otthon maradt. Mikor az első kísérletet végezték, hogy feloldják ezt a paradoxont, önkéntesként jelentkezett két fiatalember, Gáspár és Ezékiel. A startnál zűrzavar támadt, és mindkettőjüket beültették az űrhajóba. A kísérlet tehát kudarcot vallott, és ami még nagyobb baj, az űrhajó egy év múlva csak egyiküket hozta vissza. Gyászba borulva adta elő, hogy testvére túlságosan kihajolt a rakétából, mikor elhúztak a Jupiter fölött. Fájdalomtól megtört szavainak nem adtak hitelt, és az ádáz sajtókampány hatására testvérmegevéssel vádolták. Tárgyi bizonyítékként az ügyész felmutatta az űrhajóban talált szakácskönyvet, benne pirossal volt bekarikázva a „Húsok füstölése az űrben” fejezet. De melléállt egy nemes lelkű és egyben éles eszű férfiú: a védője. Azt tanácsolta a vádlottnak, hogy a tárgyaláson ki se nyissa a száját, bármi történjék is. És valóban, ha mégoly rosszindulatú volt is a bíróság, nem ítélhette el ősömet, mert minden bírósági ítéletben szerepelnie kell a vádlott vezeték- és keresztnevének. A régi krónikák többféleképpen beszélik el a dolgot – némelyik szerint ősömet már előzőleg is Tichynek hívták, más krónikák szerint ez a csendességre utaló ragadványnév éppen eltökélt hallgatásából eredt, ugyanis haláláig megőrizte inkognitóját. Ősöm sorsa nem volt irigylésre méltó. A rágalmazók és hazugok, akikből soha nincs hiány, azt állították, hogy a bírósági tárgyaláson a száját nyalogatta, valahányszor testvérének nevét említették – az aljas gyalázkodókat cseppet sem zavarta, hogy homályban maradt, ki kinek a testvére. Ezen ősapám további sorsáról nem sokat tudok. Tizennyolc gyermeke volt, és sokfelé helyezte kenyerét az Úristen – egy ideig még gyerekszkafanderekkel is házalt. Öregkorára irodalmi befejezésgyártó lett. Ez kevéssé ismert foglalkozás, el kell hát magyaráznom: lényege az, hogy teljesíteni kell a regény- és drámakedvelők kívánságait. A befejezésgyártónak, miután fölvette a megrendelést, bele kell élnie magát a mű hangulatába, stílusába és szellemébe, hogy a szerzőétől eltérő epilógust írhasson hozzá. A családi archívumokban megmaradt néhány piszkozat tanúsága szerint az első Tichy mesteri tollú író volt. Megvannak például az Othello olyan verziói, amelyekben Desdemona fojtja meg a mórt, vagy a házaspár összeköltözik Jagóval, és boldogan élnek hármasban, míg meg nem halnak. Vannak változatok a dantei pokolra, különleges kínokkal az ügyfél által megnevezett személyeknek. Általában ritkán kellett a szerző által megírt tragikus finálét happy endre változtatni, inkább megfordítva. Gazdag ínyencek ősömnél olyan befejezéseket rendeltek, amelyekben nem sikerül az utolsó pillanatban megmenteni az erényt, hanem épp ellenkezőleg, a gonosz diadalmaskodik. E tehetős megbízókat nyilván alantas vágyak ösztökélték, mindazonáltal ük-ükapám, a megrendelésnek eleget téve, az írói művészet igazi gyöngyszemeit alkotta meg, és egyszersmind, jóllehet akaratlanul, hívebben tükrözte a való életet, mint a művek szerzői. Persze, népes családot kellett eltartania, tehát igyekezett kitenni magáért, miután az űrhajózástól – érthető módon – örökre megcsömörlött. Vele kezdődött nemzetségünkben az évszázadok során vissza-visszatérő, jellegzetes Tichyk sora: csupa tehetséges, zárkózott, eredeti gondolkodású, sőt olykor kissé bogaras, de kitűzött céljához körömszakadtáig ragaszkodó férfi. A családi archívumban rengeteg okirat tanúskodik ezekről a jellemvonásokról; úgy tűnik, a Tichyk egyik mellékága Ausztriában élt, pontosabban az egykori Osztrák-Magyar Monarchiában, mert a legrégibb krónika lapjai között találtam egy elfakult fényképet, amely jóképű fiatalembert ábrázol huszáregyenruhában, monoklival, pörge bajuszkával, és hátlapján e szavakkal: „K. u. k. Kiberleutmant Adalbert Tichy”. E Kiberleutmant tetteiről semmit sem tudok azon kívül, hogy – mint a mikrotechnika előfutára abban a korban, mikor még nem is álmodott ilyesmiről senki – benyújtott egy tervezetet, miszerint a huszárok ne lovagoljanak, hanem kutyagoljanak. Jóval bőségesebb iratanyag maradt fenn Esteban Franciszek Tichyről, a sziporkázó elméjű gondolkodóról. E magánéletében boldogtalan férfiú meg akarta változtatni a Föld éghajlatát, mégpedig oly módon, hogy a sarkvidékeket porított korommal szórja be. A megfeketült hó elolvad, elnyeli a Nap sugarait, s Grönland és az Antarktisz így jégmentesített vidékeit ükapám az emberiség édenkertjévé akarta átalakítani. Mivel tervéhez nem talált támogatókat, saját kezűleg kezdett koromkészleteket gyűjteni, ez súrlódásokra vezetett házasságában, és válással végződött. Második felesége, Euridiké, egy gyógyszerész leánya volt. A kapzsi gyógyszerész a veje háta mögött felhordta a pincéből a kormot, és eladta, mint orvosi szenet (carbo animalis). Mikor a gyógyszerészt leleplezték, a mit sem sejtő Esteban Franciszek is a vádlottak padjára került, mint gyógyszerhamisító, majd az ítélet értelmében elkobozták teljes koromkészletét, melyet sok év alatt cipelt le a ház pincéibe. Az emberekben mélységesen csalódott, boldogtalan férfiút korán elragadta a halál. Élete utolsó hónapjaiban egyetlen vigasza az volt, hogy a hó borította kiskertet beszórta korommal, és figyelte, miként halad az ily módon előidézett olvadás. Nagyapám a kertben kis obeliszket állított Esteban emlékére, kegyeletes felirattal.

E nagyapám, Jeremiasz Tichy, nemzetségünk egyik legkiválóbb képviselője. Bátyja, Melchior házában nevelkedett, aki jámborságáról híres kibernetikus és feltaláló volt. A fontolva haladó Melchior nem az egész istentiszteletet akarta automatizálni, csupán segíteni kívánt a papság legszélesebb rétegeinek, ezért szerkesztett néhány megbízható, gyorsan működő és egyszerűen kezelhető gépet: anatemátort, exkommunikátort és egy különleges átkozókészüléket hátramenettel (az átkok visszavonásához). Fájdalom, munkái nem nyerték el azok elismerését, akiket Melchior szolgálni akart, sőt elítélték e gépecskéket, mint eretnekséget; Melchior ekkor a rá jellemző nagylelkűséggel odaadta az exkommunikátor prototípusát a helybeli plébánosnak, s megkérte, hogy kísérletképpen őrajta próbálja ki. Sajnos, még ezt is megtagadták tőle. A szomorú, csalódott feltaláló lemondott az ilyen irányú további munkálkodásról, és a keleti vallások felé fordult, persze csak ami a gépeket illeti. Máig ismeretesek az általa villamosított buddhista imamalmok, különösen a nagy fordulatszámú modellek, amelyek percenként 18 000 imát is el tudnak mondani.

Jeremiaszban, ellentétben Melchiorral, szikrája sem volt az engedékenységnek. Iskoláit nem fejezte be, otthon folytatta a tanulást, különösen a pincében, amely későbbi életében oly nagy szerepet játszott. Jeremiasz maga volt a következetesség. Kilencéves korában elhatározta, hogy megalkotja a Minden Általános Elméletét, és ettől semmi sem tántoríthatta el. Már legifjabb éveiben sem volt erős oldala a fogalmazás, és e helyzeten csak rontott egy sajnálatos közúti baleset (az úthenger szétlapította a fejét). De rokkantsága sem vette el Jeremiasz kedvét a filozófiától; elhatározta, hogy a gondolkodás Démoszthenésze lesz, vagy talán inkább Stephensonja – amiként a mozdony lomha mozgású feltalálója a gőzt kényszerítette a kerekek mozgatására, Jeremiasz az eszmék mozgatására akarta kényszeríteni a villamosságot. Ezt a gondolatát gyakran elferdítik, mondván, hogy a villanyagyak szétverésének jelszavát hirdette. A rágalmak szerint kedvenc csatakiáltása ez volt: „Bitté-porrá zúzlak!” Szándékainak méltatlan torzképe ez. Valójában az volt a balszerencséje, hogy eszméivel megelőzte korát. Jeremiasz sokat szenvedett életében. Háza falára olyan sértő szavakat mázoltak, mint „gépnyúzó” és „nejpecér”, szomszédai gyakorta feljelentették csendháborításért a pincéjéből éjszakánként kihallatszó lárma és szitkozódás miatt, sőt még azt is volt képük állítani, hogy gyermekeik életére tör, mérgezett cukorkákat szórva szét. Nos, Jeremiasz valóban nem szerette a gyerekeket, éppúgy, mint Arisztotelész, de a cukorkákat mégsem a gyerekeknek szánta, hanem a kertjében garázdálkodó csókáknak – ezt világosan rá is írta a cukorkák papírjára. Ami az istenkáromlásokat illeti, melyekre gépeit állítólag betanította, ezek csupán a csalódott kifakadások voltak, melyek el-elhagyták ajkát a kimerítő, de vajmi gyér eredményű laboratóriumi munkálkodás közben. Mi tagadás, óvatlanul járt el, mikor a saját költségén kiadott brosúrákban goromba, sőt alpári kitételeket használt, hiszen az elektromos rendszerekről szóló fejtegetésekben az olyan kiszólások, mint „szétrúgom a lámpádat”, „kitaposom a kábeledet”, a „jó durva anódoddal szórakozzál”, könnyen megtéveszthették az olvasót. Misztifikáló hajlama sem maradt hatástalan, de én biztosra veszem: csak merő dacból mesélgette, hogy bikacsök nélkül hozzá sem kezd a programozáshoz. Különc modora nem könnyítette meg együttélését a környezetével; nem mindenki tudta méltányolni a humorát (ebből adódott például a tejesember és a két postás esete, akik biztosan amúgy is megőrültek volna örökletes terheltségből kifolyólag, hiszen a csontvázak kerekeken jártak, a gödör pedig mindössze két és fél méter mély volt). De ki látja át a lángelme kanyargós ösvényeit? Azt beszélték, arra ment rá a vagyona, hogy villanyagyakat vásárolt kizárólag hóhérkodás céljából, és udvarán halomban álltak a felaprított számítógépek. De az ő hibája volt-e, hogy az akkori gépagyak, korlátozottak és nem elég tartósak lévén, nem tudtak felnőni feladatukhoz? Ha oly könnyen szét nem esnek, végül biztosan rávette volna őket, hogy alkossák meg a Minden Általános Elméletét. Vezéreszméjének nagyszerűségét a kudarc egyáltalán nem csorbítja.

Ami házassági bonyodalmait illeti, az asszony, akit nőül vett, az ellenséges szomszédok befolyása alá került, akik rávették, hogy hamis tanúvallomásokat tegyen, és különben is, az áramütések csak edzik a jellemet. Jeremiasz egyedül érezte magát, kinevették, többek között az olyan szűkagyú szakbarbárok, mint Brummber professzor, aki villanyos sintérnek nevezte, mert Jeremiasz egyszer tévesen használta az indukciós fojtótekercset. Brummber semmirekellő, gonosz ember volt, mégis Jeremiasznak jogos haragja egy kurta pillanatáért kutatómunkája négyéves szünetével kellett fizetnie. És mindez azért, mert a siker nem lett osztályrésze. Kit érdekelnének akkor modora, viselkedése vagy stílusa kisebb szeplői? Ki terjeszt pletykákat Newton vagy Arkhimédész magánéletéről? Sajna, Jeremiasz túl korai előfutár volt, és ezért kellett fizetnie.

Élete vége felé, pontosabban alkonyán Jeremiasz bámulatos metamorfózison ment keresztül, amely teljesen megváltoztatta sorsát. Bezárkózott pincéjébe, miután a géproncsokat mind egy szálig kihajigálta, úgyhogy az üres falak között maradt, egy deszkapriccs, egy sámli és egy ócska vassín társaságában. Halála napjáig nem lépett ki többé ebből a menedékből vagy önkéntes börtönből. De vajon börtön volt ez, viselkedése pedig csak menekülés a világ elől, rezignált visszahúzódás, eltemetkezés az önsanyargató remete sorsába? A tények határozottan cáfolják ezt a feltevést. Nem csöndes meditálással töltötte idejét önkéntes elzárkózásában. A kis pinceablakon, némi kenyérrel és vízzel együtt, beadogatták neki a tárgyakat, melyeket követelt, és ő ezen a tizenhat éven keresztül mindig ugyanazt követelte: különböző súlyú és formájú kalapácsokat. Összesen 3219 darabot használt el, és midőn nagy szíve megállt, a pince sarkaiban százával és százával hevertek az elrozsdásodott, emberfeletti munkával laposra vert vasak. Azonkívül éjjel-nappal kihallatszott a pincéből a kalapálás csengő hangja, csak olykor szünetelt rövid időre, mikor az önkéntes fogoly kenyérrel táplálta elfáradt testét, vagy rövid alvás után naplójába írta azokat a jegyzeteket, amelyek most előttem fekszenek. Látni belőlük, hogy lelke nem változott meg, épp ellenkezőleg, elszántabban, mint valaha, új célja felé tört. „Majd adok én neki!” „Úgy ellátom a baját, hogy beledöglik!” „Még egy kis idő, és kinyírom!” – ilyesfajta, jellegzetes, olvashatatlan írásával odavetett bejegyzések töltik meg ezeket a fémforgáccsal borított, vastag füzeteket. Kinek akarta ellátni a baját, kit akart kinyírni? A titok örökké titok marad, mert egyszer sem írja le éppoly rejtélyes, mint nyilván hatalmas ellenségének nevét. Úgy képzelem, elhatározta, azon hirtelen megvilágosodások egyikében, melyek nem ritka vendégei a nagy szellemeknek, hogy a lehető legmagasabb szinten végzi el azt, amivel előzőleg sokkal szerényebben próbálkozott. Akkor hatalmában tartott néhány gépet, és gyötörte őket, hogy elérje célját. Most, önkéntes fogságában a büszke aggastyán elhatárolta magát a kicsinyes bírálók kórusától, és a pince ajtaján át belépett a történelembe, mert – ez az én hipotézisem – a lehető leghatalmasabb ellenséggel kelt birokra: tizenhat évi fáradozása alatt egy pillanatra sem hagyta el az a tudat, hogy a létezés lényegét ostromolja, hogy – igen, igen – habozás és kétség nélkül, irgalom és megállás nélkül, egyfolytában veri az ANYAGOT!

De milyen célból tette ezt? Ó, munkálkodása egyáltalán nem hasonlított amaz ókori uralkodó balga cselekedetéhez, aki megkorbácsoltatta a tengert, mert elnyelte hajóit. Ebben az oly hősiesen véghezvitt sziszifuszi tevékenységben több mint meghökkentő gondolatot érzek. Az eljövendő nemzedékek majd megértik, hogy Jeremiasz az emberiség nevében verekedett. Az anyagot akarta kinyírni, halálra kínozni, kiverni belőle ultimatív lényegét, és ily módon legyőzni. Vajon mi az, ami bekövetkezett volna? A vereség teljes anarchiája, egy fizikai törvények nélküli világ? Vagy új törvények keletkeztek volna? Ezt nem tudjuk. Egy napon majd megtudják azok, akik Jeremiasz nyomdokaiba lépnek.

Legszívesebben ezzel zárnám le történetét, mégis hozzá kell tennem, hogy rágalmazói még azután is olyan sületlen hazugságokat terjesztettek róla, miszerint a felesége vagy a hitelezői elől bújt el a pincébe! Íme, így fizet a világ nagyságukért rendkívüli fiainak!

A következő, akiről a krónikák szót ejtenek, Igor Sebastian Tichy, Jeremiasz fia, az aszkéta és kibermisztikus. Vele ér véget nemzetségünk földi ága, mert azontúl Anonymus minden sarja elment a Galaktikába. Igor Sebastian szemlélődő természet volt, és csakis ezért, nem pedig visszamaradottsága miatt, miként azt ráfogták, tízéves korában szólalt meg először. Mint a gondolkodás minden nagy reformere, ő is új nézőpontból, friss, bíráló szemmel vizsgálta meg az embert, és arra a meggyőződésre jutott, hogy a rossz forrásai bennünk az állatvilág csökevényei, melyek károsak az egyénre és a társadalomra nézve. Abban, hogy az ösztönök sötétségével a szellem világosságát állította szembe, még nem volt semmi új, de Igor Sebastian egy lépéssel tovább ment, mint ameddig elődei elmerészkedtek. Az embernek – szólott magában – szellemével kell belépnie oda, ahol eddig csak a test uralkodott! Rendkívül tehetséges szterokémikus lévén, sok évi kutatómunkával létrehozott a lombikban egy vegyületet, mely álmait valóra váltotta. Természetesen a híres netosszálról beszélek, a dialliloortopentanoperhidrofenantrén pentazolidos származékáról. Az egészségre ártalmatlan netosszál, mikroszkopikus mennyiségben adagolva, olyan hatást gyakorol, hogy a nemzés aktusa, éppen fordítva, mint addig, rendkívül kellemetlenné válik. Hála e csipetnyi fehér pornak, az ember immár nem vágyaktól elhomályosult szemmel nézi a világot, meglátja a dolgok helyes értékrendjét, nem vakítja el minduntalan az állatias ösztön. Rengeteg szabad időre tesz szert, és kivezettetvén az evolúció által teremtett nemi rabszolgaságból, lerázza a szexuális elidegenedés bilincseit, és végre szabaddá válik. A fajfenntartás ezentúl, ahogy annak lennie kell, tudatos döntés eredménye, az emberiség iránti kötelességérzet gyümölcse, nem pedig obszcén étvágyak akaratlan, mert automatikus terméke. Igor Sebastiannak eleinte az volt a szándéka, hogy a testi kapcsolat aktusát semlegessé teszi, rájött azonban, hogy ez nem elegendő, mivel az ember túl sok mindent csinál nem is a gyönyörűség kedvéért, hanem csak úgy unalmában vagy megszokásból. Az aktus ezentúl áldozat legyen a közjó oltárán, önként vállalt szenvedés; így mindenki, aki nemzésre vállalkozik, bátorsága jóvoltából belép a hősök sorába, mint mindazok, akik feláldozzák magukat másokért. Vérbeli kutató lévén, Igor Sebastian először önmagán próbálta ki a netosszál hatását, és bebizonyítandó, hogy a szer tetemes adagjainak elfogyasztása után is bízvást lehet utódokra számítani, sorra egymás után, a legmagasztosabb önfeláldozással, tizenhárom gyermeket nemzett. Felesége, azt mesélik, sokszor elszökött tőle – van ebben egy morzsányi igazság, de a családi perpatvar fő okozói, akárcsak Jeremiasz esetében, a szomszédok voltak, akik a kissé együgyű asszonyt férje ellen uszították, azzal vádolva Igor Sebastiant, hogy kínozza a feleségét, jóllehet a tudós férfiú sokszor elmagyarázta nekik, hogy kínzásról szó sincs, és ha házuk lármától és jajgatástól visszhangzik, annak egyedüli oka az ismeretes aktus, mely most keserves gyötrelmeket okoz. De hiába, a fajankók csak hajtogatták a magukét, mint a papagájok: az apa a gépagyakat verte, a fiú a feleségét. Ám ez még csak prológusa volt a tragédiának. Igor Sebastian ugyanis, hívekre nem találván, oly forrón vágyott szolgálni az eszmét, az ember mindörökre szóló megtisztítását a bujaságtól, hogy a városka összes kútjába netosszált hintett, mire a felbőszült tömeg agyba-főbe verte, és rút önbíráskodás keretében megnyuvasztotta. A sejtelem, hogy veszély les rá, gyakran kísértette Igort. Jól tudta, hogy a lélek győzelme a test fölött nem jön el magától, erről tanúskodik számos részlet nagy művében, melyet halála után a család a saját költségére adott ki. E művében Igor megírta, hogy minden nagy eszme mögött erőnek kell állnia, mint azt számos történelmi példa tanúsítja, bizonyítván, hogy a világnézetet minden érvnél és meggyőzésnél jobban megvédi a rendőrség. Fájdalom, ilyen eszközzel ő nem rendelkezett, és ezért ért oly szomorú véget.

Akadtak persze sötét lelkű hazugok, akik azt állították, hogy az atya szadista volt, fia pedig mazochista. Ebből a rágalomból egy szó sem igaz. Noha kényes területre lépek, nem hátrálhatok, hiszen meg kell védenem családunk jó hírnevét a gyalázkodóktól. Igor nem volt mazochista, minden önfeláldozása mellett nemritkán igénybe kellett vennie két odaadó unokafivére nyomatékos segítségét – különösen a netosszál nagyobb adagjai után e két markos ifjú nyomta le Igort a hitvesi ágyra, ahonnét a procedúra végeztével úgy iszkolt el, mint a leforrázott macska.

Igor fiai nem folytatták atyjuk művét. Az idősebbik egy ideig azon fáradozott, hogy vegyi úton előállítsa az ektoplazmát – ez a spiritiszta körökben jól ismert anyag a transzba esett médiumok testéből árad –, de próbálkozása csütörtököt mondott, mert – mint állította – a kiinduló nyersanyagul választott margarin nem volt eléggé vegytiszta gyártmány. A kisebbik fiú a család fekete báránya volt. Vettek neki egy űrhajójegyet a Mira Ceti csillagra, mely a fiú érkezése után nem sokkal váratlanul kialudt. Igor lányainak sorsáról nem tudok semmit.

Százötven évi megszakítás után az egyik első űrhajós, vagy mint akkoriban mondták, űrdereglyés Pafnucy dédnagybátyám volt. Ez a derék csillagkomp-tulajdonos a kisebb galaktikus szorosok egyikében számtalan utast szállított kis komphajójával. Csöndesen és nyugalmasan éldegélt a csillagok között, nem úgy, mint öccse, Euzebiusz, aki kalóz lett, bár csak érettebb korában. Euzebiusz született tréfamester volt, sokan ismerték remek humorérzékéről, a legénység azt mondta rá, „a practical joker”: suszterszurokkal ragasztotta össze a csillagokat, és zseblámpákat szórt szét a Tejúton, a kapitányokat megtévesztendő, majd a pályájukról elterelt űrhajókat megtámadta és kifosztotta. Később mindent visszaadott a kifosztottaknak, és azt mondta nekik, repüljenek csak tovább – aztán nyomukba eredt fekete rakétájával, megcsáklyázta és újból kirabolta őket, előfordult, hogy hatszor, sőt tízszer is egymás után. Az utasokra már rá sem lehetett ismerni kék-zöld foltjaiktól.

Pedig Euzebiusz nem volt kegyetlen ember. Csak éppen borzasztóan unatkozott, évekig leselkedve a csillagkeresztutaknál, így hát amikor végre horgára akadt egy áldozat, egyszerűen képtelen volt a kifosztás után rögtön búcsút venni tőle. Mint ismeretes, a bolygóközi kalózkodás anyagi szempontból nem kifizetődő, aminek legjobb bizonyítéka, hogy gyakorlatilag nem létezik. Euzebiusz Tichyt nem hitvány anyagi indítékok vezérelték, hanem épp ellenkezőleg, a régi eszmények szelleme éltette, az volt ugyanis szíve vágya, hogy felújítsa a tengeri kalózkodás tiszteletre méltó földi hagyományát – ezt a feladatot küldetésének tekintette. Sok mindent rebesgettek róla, különféle ocsmány hajlamokkal gyanúsították, némelyek egyenesen tanatofilnek nevezték, mert hajója körül mindig szép számú űrdereglyés maradványai keringtek. Mily hazugok ezek a gálád rágalmak! Egyszerűen arról van szó, hogy az űrben nincs hová eltemetni az idő előtt elhunytat, és semmi mást nem lehet vele csinálni, mint kilökni a csapóajtón át a rakétából, az pedig, hogy ezek után nem távozik, hanem az elárvult hajó körül kering, a newtoni mechanika törvényeiből következik, nem pedig holmi ferde hajlamokból. Az évek múltával a tetemek száma, melyek e rokonom hajója körül keringtek, valóban igencsak megnőtt; mikor bárkájával manőverezett, a halál aureolája vette körül, Dürer haláltáncait idézvén, de ismétlem, ez nem az ő kedvtelése volt, hanem a Természet akarata.

Euzebiusz unokaöccse, nekem unokabátyám, Arystarch Feliks Tichy, egyesített minden kiváló tehetséget, mely addig külön-külön fordult elő családunkban. Ő volt egyszersmind az egyetlen, aki érdemei méltó elismerésének és tekintélyes jómódnak örvendhetett. Ezt a gasztronómiai technika (más néven gasztronautika) hozta meg neki, amelynek híres fejlesztője volt. A technika ezen ágának kezdetei a XX. század végére nyúlnak vissza, akkoriban a rakétakannibalizmus zord, primitív formájában ismerték. Hogy anyagot és helyet takarítsanak meg, a rakéta födéméit és gerendáit szilárdra sajtolt ételsűrítményekből kezdték készíteni, tehát különféle kásákból, tápiókából, hüvelyesekből stb. Később kibővítették e mérnöki tevékenység körét, kiterjesztvén az űrhajók bútorzatára is. Unokabátyám tömören úgy jellemezte az akkori termékek minőségét, hogy az ízletes széken nem lehet ülni, a kényelmes pedig emésztési zavarokat okoz. Arystarch Feliks teljesen új módon közelítette meg a feladatot. Nem csoda, hogy első háromfokozatú rakétáját (Előétel, Sült, Desszert) az Aldebaráni Egyesült Hajógyár róla nevezte el. Ma már senki sem csodálkozik az omlós tésztából készült elosztótáblákon (elinzerkarikák), a rakott metélt-kondenzátoron, a vargabéles-szigetelésen, közismertek a bejgloidok, a mézesmandula-áramkörök, végül a páncélcukor ablakok, bár természetesen nem mindenki szereti a rántottafotelt, a kétszersültasztalt vagy a tirolirétes-párnát (mert telemorzsázza az ágyat). Mindezek unokabátyám alkotásai. Ő találta fel a cserkészkolbász-vontatókötelet, a palacsintalepedőt, a puha szuflépaplant, úgyszintén a grenadírmars-meghajtást, az atommáglyarakást, és ő alkalmazott először ementáli sajtot a hűtőkben. A nitrogénsavat kólával helyettesítve finom (és alkoholmentes!) üdítőitalról gondoskodott. Remekül beváltak áfonyalé poroltói, melyek éppoly jól oltják a tüzet, mint a szomjúságot. Arystarchnak követői is akadtak, de egyikük sem mérhető hozzá. Bizonyos Globkins piacra akarta dobni világítóeszközként a Sacher-tortát kanóccal, persze teljes csőd volt, mert fényt a torta nemigen adott, viszont petróleumízű lett. Rizottóból készült lábtörlőire sem akadt vevő, nem is beszélve a törökméz szigetelőlemezekről, amelyek az első meteorbecsapódásnál szétrepednek. Újfent bebizonyosodott, hogy nem elegendő az általános eszme, mivel annak keretében is csak az alkotó szellemű konkrét megoldások életképesek – mint például unokabátyámnak az az egyszerűségében zseniális gondolata, hogy a rakétaszerkezet minden üres helyét töltsék meg habfelfújttal, miáltal a hajó is könnyebb lesz, és finomakat lehet csemegézni is. Úgy gondolom, ő az a Tichy, aki teljességgel kiérdemelte az űrhajózás jótevőjének nevét. Elődei nem is oly régen azt bizonygatták nekünk, mikor már ránézni sem bírtunk a mohalevesre, hínárgombócra és algamártásra, hogy igenis éppen ilyen koszton jut el az emberiség a csillagokig. Na, köszönöm szépen! Még szerencse, hogy én megértem a jobb időket, hiszen ifjúkoromban sok legénység halt éhen a világűr sötét áramlatai között sodródva, és mindössze két választási lehetőségük volt: sorshúzásos rendszer vagy demokratikus szavazás, egyszerű szótöbbséggel. Biztosan mindenki egyetért velem, aki még emlékszik a nyomasztó hangulatú gyűlésekre, amelyeken ezeket a kínos ügyeket megvitattuk. Volt egy bizonyos Drappluss-terv is, meglehetősen nagy port vert fel annak idején: a hajótöröttekre gondolva az egész naprendszerben egyenletesen szét kell szórni nagyobb mennyiségű gerslit, darát és a szórathoz kakaóport. A tervet végül nem fogadták el, először is, mert túl sokba került volna, és másodszor, mert a kakaófelhők eltakarnák a navigációs iránycsillagokat. Végül csak a rakétakannibalizmus szabadított meg minket attól a kínos korábbitól.

Ahogy közeledem nemzetségem fájának ágai mentén, s belépve a modern korba, saját kezdeteimhez, feladatom a család krónikásaként egyre nehezedik. Nem csak azért, mert a letelepedett életmódot folytató régi ősökről könnyebb portrét rajzolni, mint csillagutódaikról, hanem azért is, mert a világűrben a fizikai jelenségek máig érthetetlen hatást gyakorolnak a családi életre. Tanácstalanul lapozom az iratok vastag kötegét, nem tudom időrendbe rakni, hát inkább lemondok minden rendezésről, egyszerűen bemutatom a feljegyzéseket abban a sorrendben, ahogy fennmaradtak. Íme néhány, a sebességtől bekormozódott oldal az útinaplóból, melyet Witold Tichy csillaghajózási kapitány vetett papírra:

116 303. bejegyzés. Hány éve nincs már gravitációnk! A homokórák nem működnek, az ingaórák megálltak, a felhúzósakban a rugók fölmondják a szolgálatot. Egy ideig találomra tépkedtük le a naptár lapjait, de már ez is a múlté. Megmaradtak, utolsó jelzésekként, a reggelik, ebédek és vacsorák, de az első gyomorrontás ezt az időszámítást is végleg elsöpörheti. Abba kell hagynom az írást, mert valaki bejött; vagy az ikrek, vagy interferencia van.

116 304. bejegyzés. Bal felől egy bolygó, a térképeken nem jelölik. Később, uzsonnaidőben egy meteor, szerencsére kicsi, átütötte három cellánkat: a keszont, az őrizetest és a kijózanítót. Becementeztettem. Vacsoránál: Patrycy unokaöcsém sehol. Beszélgetés Arabeusz apóval a határozatlansági együtthatóról. Egyáltalán mit tudunk biztosan? Hogy fiatal emberekként indultunk el a Földről, hogy űrhajónkat Kozmosasnak neveztük el, végül hogy a nagypapa és a nagymama fölvett a fedélzetre még tizenkét házaspárt. Mára mind egyetlen család lett, mindenkit vérrokonság fűz össze. Aggódom Patrycy miatt – és a macska is eltűnt valahol. Észrevettem, hogy a súlytalanság jót tesz a lúdtalpnak.

116 305. bejegyzés. Obrozy nagybátyám elsőszülött kisfia olyan jó szemű és még olyan kicsi, hogy szabad szemmel meglátja a neutronokat. Patrycy keresésének eredménye negatív. Növeljük a sebességet. Manőver közben tattal átszeltünk egy izokron vonalat. Vacsora után bejött hozzám Amfoteryk, Obrozy apósa, és elárulta, hogy a tulajdon apja lett, mert az ideje hurokba gabalyodott. Megkért, hogy ezt senki másnak ne mondjam el. Beszéltem a fizikus unokaöcséimmel – tanácstalanok. Ki tudja, mi vár még ránk!

116 306. bejegyzés. Észrevettem, hogy némelyik idősebb nagybátyám és nagynéném álla és homloka hátramarad. Giroszkópos recesszióhatás, Lorentz-Fitzgerald rövidülés, vagy attól van, hogy kihullanak a fogaik, és gyakran a falba ütik a homlokukat, mikor megszólal az étkezésre hívó csengő? Egy jókora ködfelhő mentén száguldunk; Barabella nagynénikém megjósolta, házi módszerrel, kávézaccból a további pályagörbénket. Ellenőriztem a számítást az elektrokalkulátorral – majdnem ugyanaz az eredmény!

116 307. bejegyzés. Rövid pihenő a kóborok bolygóján. Négy személy nem tért vissza a fedélzetre. A startnál bedugult a bal fúvóka. Átfúvattam. Szegény Patrycy! „A halál oka” rovatba beírtam: „szórakozottság” – mert mi más?

116 308. bejegyzés. Tymoteusz nagybácsikám azt álmodta, hogy megtámadtak minket a zsivoványok. Szerencsére megúsztuk áldozatok és veszteség nélkül. Kezdünk szűkösen lenni a hajón. Ma három szülés volt és négy költözködés válások miatt. Obrozyék gyerekének olyanok a szemei, mint a csillagok. Hogy javítsak a légköbméter-mutatón, összes nagynénikémnek azt javasoltam, hogy vonuljanak be a hibernáló jégszekrényekbe. Csak az az érvem hatott rájuk, hogy a visszafordítható halál állapotában nem fognak öregedni. Most nagyon csöndes és kellemes itt.

116 309. bejegyzés. Közeledünk a fénysebességhez. Tömérdek ismeretlen jelenség. Megjelent az elemi részecskék egy új típusa – a kvarglik. Nem túl nagy, kerek, igen büdös részecskék. Valami furcsa történik a fejemmel. Emlékszem, hogy apámat Barnabának hívták, de volt egy másik apám is, Balaton nevű. Bár lehet, hogy az egy tó Magyarországon. Meg kell néznem a lexikonban. Látom, hogy a nénikéim kvantumokban bólogatnak, de közben azért folytatják a kötögetést. A III. fedélzeten büdös van. Obrozyék gyereke nem tud négykézláb mászni, viszont repül, elülső és hátsó sugárhajtással felváltva. Mily csodálatos a szervezet biológiai alkalmazkodóképessége!

116 310. bejegyzés. Jezajasz unokabátyámék laboratóriumában voltam. Megállás nélkül dolgoznak. Unokabátyám azt mondja, a gasztronautika magasabb fokán a bútor nemcsak ehető lesz, hanem élő. Akkor nem romlik meg, és nem kell fogyasztásig hűtőszekrényben tartani. Csak ki fog majd levágni egy élő fotelt? Egyelőre még nincs ilyen, de Jezajasz állítja, hogy nemsokára meghív minket széklábkocsonyára. Visszajöttem a kormányfülkébe, és hosszan elméláztam, fülembe csengtek a szavai. A jövő élő rakétáiról beszélt. Lehet az embernek gyereke egy ilyen rakétától? Mik nem jutnak eszembe!

116 311. bejegyzés. Arabeusz apó panaszkodott, hogy a bal lába a Sarkcsillagot éri, a jobb a Dél Keresztjét. Azonkívül valószínűleg forral valamit, mert folyton négykézláb jár. Jobban oda kell ráfigyelnem. Eltűnt Baltazár, Jezajasz öccse. Vajon kvantumos diszperzió? Miközben kerestem, észrevettem, hogy az atomkamra csupa por. Évek óta nem volt kisöpörve! Leváltottam tisztségéről Bartlomiej alkamarást, és kineveztem helyére a sógorát, Tytust. Este a szalonban, Melánia néni fellépése közben, váratlanul felrobbant a nagypapa. Becementeztettem. Puszta reflex volt ez a részemről. Nem vontam vissza a parancsot, mert nem szabad a kapitány tekintélyét megrendíteni. Nagyon hiányzik nekem a nagypapa. Mi történhetett, megpukkadt mérgében, vagy annihiláció? Mindig ideges volt. Őrség alatt megéheztem valami húsfélére, ettem egy kis fagyasztott borjúhúst a hűtőszekrényből. Tegnap kiderült, hogy elveszett az a cédula, amire fel volt írva az úti célunk; igazán kár, mert már 36 éve repülünk. A borjúhús, ez furcsa, tele volt söréttel – mióta lövik vadászpuskával a borjút? Mellettünk repül egy meteor, valaki ül rajta. Bartlomiej vette észre először. Én egyelőre úgy teszek, mintha nem látnám.

116 312. bejegyzés. Bruno unokaöcsém szerint az nem a hűtőszekrény volt, hanem a hibernátor, mert ő viccből kicserélte a táblákat, és az nem sörét volt, hanem rózsafüzér. Fölrepültem a mennyezetre; súlytalanságban reménytelen a dühöngés, nem lehet se dobbantani, se az asztalra csapni. Bánom már, hogy eljöttem a csillagokba. Brúnót a legrosszabb munkára küldtem, a tatra, fonalat kibogozni.

116 313. bejegyzés. A Kozmosz elnyel minket. Tegnap leszakadt a tat egy része a toalettekkel. Éppen ott volt Paleksander bácsi. Tehetetlenül néztem, amint belemosódik a sötétségbe, és a kibomló papírtekercsek gyászosan lobognak az űrben. Igazi Laokoon-csoport a csillagok között. Micsoda balszerencse! A meteoron ülő pasas egyáltalán nem rokonunk, vadidegen ember. Csak repül, lovaglóülésben. Elgondolkodtató. Fülembe jutottak olyan hírek, hogy jó néhány személy suttyomban kiszállt. Tényleg valahogy több lett a hely. Vajon igaz?

116 314. bejegyzés. Roland unokaöcsém, aki a számvitelünket vezeti, szörnyű gondban van. Tegnap itt bajmolódott nálam, átszámította a már elfuvarozott aratonnákat a fátyolveszteség einsteini módosításával. Írás közben egyszerre csak felkapta a fejét, szemembe nézett, és azt mondta: „Mily nagyszerűen cseng ez a szó: ember!” Ez a gondolat meghökkentett. Obrozy bácsi befejezte Robotteológiáját, és most új rendszert alkot – lesznek benne különleges böjtök, úgynevezett éhórák (az időről van szó). Arabeusz apó nem tetszik nekem. Szóvicceket farag. „A borzalom a borz fekhelye – azt mondja. – Teakészlet az, mikor a tea kész lett.” A kis Pindur, aki sugárhajtással röpköd és p helyett f-et mond (planéta helyett flanéta, viszont planelnadrág), bedobta a macskát – ez csak most derült ki – a szódatartályba, amely elnyeli a széndioxidunkat. Szegény macska felbomlott szódabimacskánra.

116 315. bejegyzés. Ajtóm előtt egy hímnemű csecsemőt találtam, pelenkájára tűzött cédulával: „A tied”. Semmit sem értek, talán a véletlenek összjátéka? Kibéleltem neki egy fiókot régi okiratokkal.

116 316. bejegyzés. A kozmoszban rengeteg zokni és zsebkendő vész el, azonkívül az idő teljesen szétesik; reggelinél észrevettem, hogy mindkét nagyapám jóval fiatalabb nálam. Az onklízis esetei is előfordultak. Mérleget készítek unokaöcsémmel – felnyitottuk a hibernátorokat, kiolvasztok mindenkit. Sok nagynéném náthás, rekedt, kék és dagadt az orra, piros a füle; némelyik görcsökbe esett. Tehetetlen voltam. Ami a legfurcsább, a feltámasztottak között egy borjú is van. Matilda néni viszont hiányzik – lehetséges, hogy Bruno igazából nem is viccelt, vagy pontosabban: igazából viccelt?

116 317. bejegyzés. Az atomkamra tornáca előtt van egy cella. Mikor ott üldögéltem, eszembe jutott egyjátékos gondolat: hátha egyáltalán föl sem szálltunk, és a Földön vagyunk! De nem – hiszen nincs gravitáció. Ez az okoskodás megnyugtat. Mégis ellenőriztem, hogy mit tartok a kezemben; egy kalapács volt. Talán inkább Jeremiasznak hívnak. Rácsaptam egy vasrúdra, és furán éreztem magam. De meg kell szoknom. A Pauli-elven, hogy az egyén helyét mindig csak egyetlen személy töltheti be egyszerre, már rég túl vagyunk. Például ez a szülői staféta is: megszokott dolog itt nálunk a Kozmoszban, hogy több asszony szüli meg egymás után ugyanazt a gyereket – ez az apákra is vonatkozik – az óriási sebesség következtében. Pindur, aki nemrég még olyan picike volt, ma, mikor az ebédlőben egyszerre nyúltunk a lekvárért, és a homlokunk összeütődött, fellökött a mennyezetig! Bármilyen kuszán, összebogozódva, sőt burkolódva, azért mégiscsak hogy repül az idő!

116 318. bejegyzés. Arabeusz ma elmondta nekem, ő titokban mindig azt remélte, hogy a csillagoknak és az űrhajóknak csak egy oldaluk van, az, amelyik felénk fordul, túlnan pedig csak poros állványok és zsinórok vannak. Hát ezért repült el a csillagokba! Azt is bevallotta, hogy némelyik asszony rakogat valamit a fehérneműs szekrényekbe, szerinte nem csak fehérneműt, hanem tojást is. Ez erőteljes regresszióról tanúskodik, fejtette ki, evolúciós értelemben. Kényelmetlen lehetett neki, ahogy közben fölfelé nézett rám, négykézláb. Aggódom az öccse miatt. Nyolcadik éve áll itt az előszobámban, mindkét mutatóujjával előre mutatva. Csak nem kezdődő katatónia? Eleinte gépiesen, később megszokásból mindig ráakasztom a kabátomat és a kalapomat. Legalább elmondhatja magában, hogy belőle is van valami haszon.

116 319. bejegyzés. Egyre üresebb a hajó. Difrakció, szublimálódás, vagy egyszerűen mind átmennek infravörösbe, a Doppler-effektus hatására? Ma hiába hallóztam az egész fedélközben, senki sem mutatkozott, kivéve Klotylda nénit a kötőtűivel és egy befejezetlen síkesztyűvel. Benéztem a laboratóriumba – Mitrofan és Alaryk unokaöcséim sajtos makarónit készítettek, hogy a kvarglik pályáját vizsgálhassák. Alaryk azt mondta, a mi helyzetünkben a sajtos makaróni biztosabb, mint a Wilson-kamra. De miért ette meg az egészet a számítások elvégzése után? Nem értem, és nem mertem tőle megkérdezni. Emeryk dédnagybátyám eltűnt.

116 320. bejegyzés. Emeryk bácsi megkerült. Kétpercenként felkel a fedélzet mögül, jobb ügyhöz méltó szabályossággal, a felső hajóablakban látni, amint a zenitre hág, majd a fedélzet túloldala mögé hanyatlik. Semmit, de semmit nem változott, még a végső nyugalom pályáján sem! De ki lökte ki és mikor? Hátborzongató gondolat.

116 321. bejegyzés. A bácsi olyan szabályos, hogy felkeltéi és nyugtái szerint stopperórát lehetne beszabályozni. A legfurcsább, hogy újabban elüti az órákat. Nem értem, nem értem!

116 322. bejegyzés. Egyszerű a dolog: pályája nadírján lábaival a hajótestet súrolja, és cipőjének vasalt orra vagy sarka nekiverődik a páncélszegecsek fejének. Ma reggeli után tizenhármat ütött – véletlen, vagy baljós jel? A meteoron ülő idegen némileg eltávolodott. De most is mellettünk repül. Ma leültem az íróasztalomhoz, hogy írjak, hát a szék így szól hozzám: „Milyen furcsa ez a világ!” Gondoltam, végre sikerült Jezajasznak, de csak Arabeusz apó volt az. Közölte, hogy ő invariáns, vagyis olyan, akinek minden mindegy, tehát nem kell fölállnom róla. Ma egy óra hosszat hallóztam a sólyán és a felső fedélzeten. Sehol egy lélek. Néhány pamut- és drótgombolyag röpködött a levegőben, meg egypár csomó pasziánszkártya.

116 323. bejegyzés. Van egy különleges módszer szellemi egyensúlyunk megőrzésére – fiktív személyeket talál ki az ember. Lehet, hogy én már régóta öntudatlanul ezt csinálom? De milyen régóta? Ülök a makacsul hallgató Arabeusz apón, a fiókban a nyivákoló gyerekkel, akit Ijonnak neveztem el, és cuclisüvegből etetem – közben emészt a gond, honnan szerzek most neki feleséget; egyelőre még ráérne a dolog, de ilyen körülmények között semmit se lehet tudni. Így ülök és repülök…

Ezek atyám utolsó szaval a naplóban – a többi oldal hiányzik. Én is ülök a rakétában és olvasok, ahogyan más valaki, mármint ő, ült a rakétában és repült. Tehát ült és repült, és én is ülök és repülök. Akkor most igazából ki ül és repül? Lehet, hogy én nem is létezem? De a hajónapló nem tudja önmagát olvasni. Tehát mégiscsak létezem, mert olvasom. Vagy talán mindez csak látszat? Kitalálás? Furcsa gondolatok… Tegyük fel, hogy ő nem ült és nem repült, de én akkor is repülve ülök, vagyis ülve repülök. Ez egészen biztos. Vagy mégsem? A legbiztosabb az, hogy olvasok valakiről, aki ül és repül. Viszont ami az én ülésemet és repülésemet illeti, honnan szerezhetnék róla bizonyosságot? Szobácskám elég szegényesen van berendezve, inkább csak kamra. Fedélközi lehet, de nálunk a padláson volt egy éppen ilyen. Csak ki kellene tehát lépnem az ajtón, hogy megtudjam, illúzió-e mindez. De ha illúzió volna, és kilépve az illúzió folytatását látnám? Nincs semmi, ami eldöntené a kérdést? Az nem lehet! Mert ha úgy állna a dolog, hogy én nem repülök és nem ülök, hanem csak olvasok arról, hogy ő ült és repült, noha valójában ő sem repült, ez azt jelentené, hogy én a magam illúziójában tudomást szerzek az ő illúziójáról, vagyis nekem úgy rémlik, hogy neki úgy rémlik. Vagy talán nekem az rémlik, ami neki rémlik? Illúzió az illúzióban? Tegyük föl, de ő írt még valakiről, aki repül a meteoron lovagolva. Ezzel már zűrösebb a helyzet. Én azt képzelem, hogy ő azt képzelte, hogy amaz ül a meteoron, de ha amaz is csak képzelődött, akkor már egyáltalán semmit sem lehet tudni! Megfájdult a fejem, és megint, mint tegnap, mint tegnapelőtt, püspökökre és kék orrokra kell gondolnom, búzavirágkék szemekre, a kék Dunára és ibolyaszín borjúhúsra. Miért? És tudom, hogy midőn éjfélkor majd növelem a sebességet, rántottára fogok gondolni, pontosabban tükörtojásra szép nagy sárgájával, sárgarépára, mézre és Maryna néni sarkaira – éppúgy, mint minden éjszaka közepén… Ó! Értem már! Ez a gondolateltolódási effektus, egyszer az ibolyántúli irányában, máskor pedig – a sárgán keresztül – az infravörös felé, vagyis pszichikai Doppler-effektus! Nagyon fontos! Mert ez bizonyítaná, hogy repülök! A mozgásból levezetett bizonyíték, demonstratio ex motu, ahogy a skolasztikusok mondták! Akkor igazán repülök… Igen. De hát akárkinek eszébe juthatnak tojások, sarkak és a püspök. Ez nem egzakt bizonyíték, ez csak feltevés. Hát akkor mi marad? Szolipszizmus? Csak én létezem egyedül, sehová sem repülve… Am ez azt jelentené, hogy nem létezett Anonymus Tichy, sem Jeremiasz, sem Igor, Esteban vagy Witold, hogy nem volt Barnaba, Euzebiusz, Kozmosas, hogy sohasem feküdtem atyám íróasztalfiókjában, és ő nem repült Arabeusz apón üldögélve – márpedig ez lehetetlen! A semmiből varázsoltam volna elő ennyi személyt és családi históriát? Hiszen ex nihilo nihil fit! Tehát a család létezett, és hála neki, ismét hihetek a világban és ebben az én ismeretlen végű repülésemben! Minden meg van mentve, hála nektek, őseim! Nemsokára berakom e teleírt lapokat az üres oxigénes hordócskába, és kidobom a fedélzetről a semmibe, hadd ússzanak el a fekete űrben, mert navigare necesse est, és én repülök, repülök, annyi éve…

IJON TICHY EMLÉKEIBŐL

I

Azt akarjátok, hogy megint meséljek valamit? Hát persze. Látom, Tarantoga már elő is vette a gyorsírófüzetét… Várj még, professzor! Higgyétek el, igazán nincs semmi mesélnivalóm! Tessék? Nem, dehogy tréfálok! És különben is – nem támadhat kedvem, hogy egy este csak üljek itt közöttetek, és hallgassak? Hogy miért? Miért, miért! Az az igazság, barátaim – erről sohasem beszéltem, de a Kozmoszt túlnyomórészt ugyanolyan lények lakják, mint mi. Nemcsak emberformájúak, hanem akár az ikreink lehetnének. A lakott bolygók fele Föld, kicsit nagyobb vagy kisebb, az éghajlata hidegebb vagy trópusibb, de hát különbség ez? A lakosaik pedig… Azok az emberek – mert végső soron emberek – úgy hasonlítanak ránk, hogy a különbségek csak kiemelik a hasonlóságot. Hogy őróluk sose meséltem? Hát csoda? Gondoljátok csak meg! Elnézem a csillagokat, eszembe jut róluk sok esemény, magam előtt látok mindenféle képet, de legszívesebben a rendkívülieket idézem föl. Talán rémesek is vagy fantasztikusak, hátborzongatók, esetleg mulatságosak – és épp ezért ártalmatlanok. De azzal a tudattal nézni a csillagokat, barátaim, hogy ezek a kis zafír szikrák közelről nézve a rútság, a bánat, a tudatlanság hónai, mindenféle romlás tanyái – hogy ott, a mélykék égben is csupa rozoga kunyhó, koszos udvar, csatorna, szemétdomb, elgazosodott temető van… Hát mesélhet a Galaktika vándora olyan történeteket, mint egy zsémbes házaló, aki vidéki porfészkekben koptatja a lábát? Ki akarná meghallgatni? És ki hinne neki? Ilyesmiken borong az ember, mikor lelombozódik, vagy egészségtelen vallomásrohama támad. Nos, nehogy már itt az orrunkat lógassuk, ma nem beszélek a csillagokról. Nem, nem hallgatni készülök. Úgy éreznétek, becsaptalak. Mesélek valamit, üsse kő, de nem utazásról. Végtére a Földön is akadt egy-két kalandom. Professzor, ha nagyon akarod, kezdheted a jegyzetelést.

Mint tudjátok, sok látogató jön hozzám, és csodabogarak is vannak köztük. Kiválasztom most az egyik fajtájukat: félreismert feltalálók és tudósok. Nem tudom, miért, de mindig mágnesként vonzottam őket. Tarantoga mosolyog, látjátok? De nem őrá célzok, hiszen ő nem félreismert feltaláló. Most olyanokról fogok beszélni, akik kudarcot vallottak, vagy inkább túlságosan jól sikerült a tervük: elérték a céljukat, és látják, hogy semmi haszna. Ezt persze nem vallják be. Ismeretlenül, magányosan, tíz körömmel ragaszkodnak őrült eszméjükhöz, melyből csak akkor lesz – roppant ritkán – a haladás vívmánya, ha hozzászegődik a hírnév és a siker. Persze, vendégeim zöme szürke átlagbolond, rögeszméjük még csak nem is sajátjuk, hanem korábbi nemzedékek hagyatéka – ilyenek találják fel az örökmozgót, szegényes ötletekkel és ordítóan badar, lapos megoldásokkal házalnak, de még bennük is az önzetlenség tüze lobog, elégeti életüket, és kényszeríti őket, hogy minduntalan újra kezdjék eleve kudarcra ítélt fáradozásukat. Szánnivalók ezek a habókos lángelmék, törpe szellemű titánok, akiket a természet már bölcsőjükben nyomorékká tett sötét tréfájával: tehetséget nem adott nekik, de egy Leonardóhoz méltó, szenvedélyes alkotni vágyást ültetett beléjük. Közöny vagy gúny az osztályrészük egész életükben, és csak annyit tehetünk értük, hogy rászánunk egy-két órát rögeszméjük türelmes és együtt érző meghallgatására.

Ebben a sivár tömegben, melyet csak butasága ment meg a kétségbeeséstől, felbukkantak néha másfajta emberek – nem akarom jelzővel illetni vagy megítélni őket, ezt rátok bízom. Több személy is sorjázik lelki szemeim előtt, amikor ezt mondom; az első közülük Corcoran professzor.

Úgy kilenc éve, talán tíz is, hogy megismerkedtünk. Egy tudományos konferencián történt. Csak néhány perce beszélgettünk, mikor váratlanul (témánkhoz a legkevésbé sem kapcsolódva) nekem szegezte a kérdést:

– Mi a véleménye a szellemekről?

Első pillanatban azt hittem, ez valami különc tréfa, de aztán eszembe jutott, hogy hallottam már rebesgetni róla; állítólag rendkívüli ember – csak arra nem emlékeztem, hogy ezt pozitív vagy negatív értelemben mondták. A biztonság kedvéért azt feleltem:

– Semmilyen véleményem sincs róluk.

Szó nélkül visszatért előző témánkhoz. Már megszólalt a szünet végét jelző csengő, mikor hirtelen lehajolt – jóval magasabb nálam –, és így szólt:

– Tichy, ön az én emberem! Nincsenek előítéletei. Persze lehet, hogy tévedek, de vállalom a kockázatot. Jöjjön el hozzám! – és átadta névjegyét. – Legyen szíves előzőleg telefonálni, mert csengetésre nem nyitok ajtót. Egyébként bármikor jöhet.

Aznap este Savinellivel, a neves űrjogásszal vacsoráztunk. Megkérdeztem tőle, ismeri-e Corcoran professzort.

– Corcoran! – kiáltott fel a rá jellemző hévvel, melyet a második palack szicíliai bor is fűtött. – Az a hóbortos kibernetikus? Mi van vele? Ezer éve nem hallottam róla!

Azt feleltem, hogy nem tudok róla semmi közelebbit, csak hallottam valahol a nevét. Corcoran helyeselné a diszkréciómat, gondoltam. Savinelli a bor mellett elmesélt róla néhány közkeletű pletykát. Corcoran, úgymond, ígéretes fiatal tudós volt, de már akkor tiszteletlenül, sőt pimaszul beszélt az idősebbekkel, később pedig az a fajta szókimondó fenegyerek lett belőle, aki mintha nem csak azt élvezné, hogy gorombán beolvas mindenkinek, hanem azt a tényt is, hogy ezzel főleg saját magának árt. Mikor már vérig sértette összes professzorát, kollégáját, és minden ajtó bezárult előtte, váratlanul meggazdagodott: nagy vagyont örökölt. Megvásárolt egy düledező házat a város szélén, és átépíttette laboratóriummá. Ott éldegél a robotjaival – csak robot asszisztenseket és szolgákat tűr meg maga körül. Talán jutott is valami tudományos eredményre, de a szaksajtóban nem engedték publikálni. Ő meg fütyült rájuk. Ha néhanapján megismerkedett valakivel, mindig ugyanaz lett a vége: mihelyt valamelyest összebarátkoztak, minden ok nélkül durván legorombította vendégét, majd kikergette a házából. Később, ahogy eljártak fölötte az évek, erre a komisz szórakozására is ráunt, és most remeteéletet él. Megkérdeztem Savinellit, hallott-e arról, hogy Corcoran hisz a szellemekben. A jogász ezen akkorát nevetett, hogy torkára szaladt a bor.

– Hogy ő? A szellemekben?! – cikákolta. – De uram, ő még az emberekben sem hisz!!!

Megkérdeztem, hogy érti ezt. A szó szoros értelmében, válaszolta: Corcoran szolipszista, kizárólag a saját létezésében hisz, mindenki mást fantomnak, álomképnek tart, ezért bánt olyan kurtán-furcsán még a barátaival is: ha az élet csak álom, akkor mindent szabad. Megjegyeztem, hogy akkor a szellemekben is hihet. Savinelli csak legyintett: hallottam-e már valaha kibernetikusról, aki hisz a szellemekben? Aztán más témára váltottunk át, de amit hallottam, elég volt ahhoz, hogy kíváncsivá tegyen. Mivel a gyors döntések embere vagyok, már másnap telefonáltam. Egy robot vette föl a kagylót. Megmondtam, ki vagyok és milyen ügyben. Corcoran csak másnap hívott vissza, késő este – éppen lefekvéshez készülődtem. Azt mondta, akár most rögtön is eljöhetek hozzá. Tizenegy felé járt. Mondtam, hogy máris indulok. Felöltöztem, és Corcoran házához hajtottam. A laboratórium nagy, komor épülete elég távol esik az országúttól. Sokszor láttam már, valami régi gyárnak véltem. Teljes sötétségbe borult. A leghalványabb fény sem szűrődött ki a falba süllyesztett, négyszögletes ablakokon. Koromsötétben botorkáltam át a vaskerítéses, nagy udvaron, csörömpölő, rozsdás bádoglemezekbe, sínekbe botlottam, úgyhogy kissé már dühösen érkeztem az alig látszó bejárathoz, és csöngettem be az egyezményes módon, ahogy Corcoran utasított. Jó öt perc múlva ő maga nyitott ajtót savmarta, szürke laboratóriumi köpenyben. Ijesztően sovány, csontos figura, óriási szemüveget visel, ősz bajuszának egyik fele rövidebb, mintha lerágta volna.

– Jöjjön utánam! – mondta minden bevezetés nélkül. A gyéren világított, hosszú folyosón gépek, hordók, poros cementeszsákok hevertek. A folyosó végén, a nagy acélajtó fölött erős fényű lámpa világított. Corcoran kulcsot vett elő köpenye zsebéből, kinyitotta az ajtót, és előrement. Én követtem. Vas csigalépcsőn másztunk fel az emeletre. Üvegtetős, nagy gyárcsarnok tárult elém – a néhány csupasz égő nem világította meg, csak sejteni engedte az óriási, félhomályos teret. A csarnok üres volt, élettelen, elhagyatott. Fent, a mennyezet alatt huzat süvített, eső verte a sötét, piszkos ablaktáblákat – akkor kezdett esni, mikor a házhoz közeledtem –, itt-ott be is folyt a víz, ahol kitörött az üveg. Corcoran, mintha ezt nem is látná, csak ment előttem a lépteink alatt kongó vasgalérián; újabb bezárt acélajtó, mögötte folyosó, a falaknál poros szerszámok hevertek rendetlenül, mintegy menekülőben egymásra dobálva. A folyosó elkanyarodott, mentünk fölfelé, lefelé, megint előre, mellettünk hajtószíjak gubanca, mint a kiszáradt hüllők. A hosszú vándorlás érzékeltette, milyen óriási a ház; nagy ritkán, a vaksötét helyeken, Corcoran odaszólt, hogy vigyázat, lépcső, vagy hogy hajtsam le a fejem. Átmentünk még egypár sűrűn szegecselt, nyilván tűzálló acélajtón; amikor Corcoran az utolsót nyitotta ki, észrevettem, hogy – a többivel ellentétben – ez egyáltalán nem nyikorog, mintha frissen olajozták volna. Beléptünk egy csaknem teljesen üres, magas terembe. Corcoran megállt a terem közepén, a betonpadló világosabb kockáján, ahol régebben egy gép állhatott, a tartópillérek csonkja is megvan még. A falak mentén függőleges, vastag acélrudak sorakoztak – mint egy ketrec. Eszembe jutott az a kérdés a szellemekről… A rudakra nagyon erős, aládúcolt polcokat szereltek, rajtuk tucatnyi vasláda állt; tudjátok, milyenek a kalózok elásott kincsesládái a régi históriákban? Ilyen ládák ezek, domború födéllel, mindegyiken celofántasakos, fehér papírlap függ, mint kórházi ágyon a kórlap. Fent a magas mennyezet alatt poros villanykörte égett, de ahhoz túl sötét volt, hogy a papírlapokat elolvassam. A ládák két sorban egymás fölött álltak, egy pedig följebb, külön – emlékszem, megszámoltam őket, tizenkettő volt, vagy tizennégy, már nem tudom pontosan.

– Tichy – fordult felém a professzor zsebre dugott kézzel –, figyeljen egy percig, hogy mit hall! Majd elmagyarázom, de most csak füleljen!

Emésztő türelmetlenség sütött belőle: máris beszélni akarna, rögtön a lényegre térni, gyorsan letudni, befejezni. Mintha elfecsérelt időnek érezne minden percet, amit másvalakivel tölt.

Behunytam a szemem, és egy darabig mozdulatlanul álltam, inkább csak udvariasságból, mint a terem neszeire kíváncsian, amelyeket bejövet észre sem vettem. Igazság szerint most sem hallottam semmit. Talán valami halk zúgást, mintha áram zümmögne a tekercsekben, ilyesfélét, de higgyétek el, olyan semmi kis nesz volt, hogy egy döglődő légy is túlzümmögte volna.

– No, mit hall? – kérdezte.

– Szinte semmit – vallottam be –, talán valami zúgást… de lehet, hogy csak a fülem cseng…

– Nem, nem a füle cseng… Most jól figyeljen, Tichy, mert nem szeretem ismételni magam, s ezt azért mondom, mert maga nem ismer. Nem vagyok az a vadember vagy goromba fráter, aminek tartanak, csak idegesítenek a félkegyelműek, akiknek tízszer kell mindent a fülükbe rágni. Remélem, maga nem tartozik közéjük.

– Meglátjuk – feleltem. – Hallgatom, professzor úr…

Bólintott, és a vasládákra mutatva megkérdezte:

– Ért valamit az elektronikus agyakhoz?

– Csak amennyi a navigáláshoz kell. Az elmélet nem erős oldalam.

– Gondoltam. Nem baj. Nos hát, Tichy, ezekben a ládákban elektronikus agyak vannak… a legtökéletesebbek, amelyek valaha léteztek. És tudja-e, miben áll a tökéletességük?

– Nem – válaszoltam az igazsághoz híven.

– Abban, hogy semmilyen célt nem szolgálnak, az égvilágon semmire sem alkalmasak, teljesen haszontalanok… egyszóval, leibnizi monádok, csak én tetté formáltam, anyagba öntöttem őket…

Vártam, és ő tovább beszélt, ősz bajusza úgy mozgott a félhomályban, mintha fehéres éjjeli pille röpdösne az ajka fölött.

– Mindegyik ládában egy elektronikus rendszer van, amely tudatot állít elő. Mint az agyunk. Az anyaga más, de az elv ugyanaz. És ezzel vége is a hasonlóságnak. Mert a mi agyunkat… most jól figyeljen… a külvilághoz kapcsolják az érzékszervek: szem, fül, orr, bőr, és így tovább. Ezeknek viszont – bökött a ládákra – a „külviláguk” is ott van, bent…

– Hogy lehet az? – kérdeztem. Kezdett valami derengeni; ez a sejtés homályos volt, de hátborzongató.

– Nagyon egyszerűen. Honnan tudjuk, hogy a testünk, arcunk ilyen, és nem más, hogy állunk, hogy könyvet tartunk a kezünkben, hogy virágok illatoznak? Onnan, hogy ingerek hatnak érzékszerveinkre, és az idegek útján eljutnak az agyunkba. Képzelje most el, Tichy, hogy én ugyanolyan módon tudom ingerelni a maga szaglóidegét, mint egy illatos szegfű. Mit fog érezni?

– Szegfűillatot, természetesen – válaszoltam, a professzor pedig bólintva, mintha örülne, hogy elég értelmes vagyok, folytatta:

– És ha ugyanezt teszem a maga összes idegével, akkor maga nem a külvilágot fogja érzékelni, hanem azt, amit ÉN az idegeivel az agyába táviratozok… Világos?

– Világos.

− Na már most: ezeknek a ládáknak receptorszerveik vannak. Hasonlóan működnek, mint a mi látásunk, szaglásunk, hallásunk, tapintásunk… De a receptorok drótjai, az idegek, nem a külvilághoz kapcsolódnak, mint a mi érzékszerveink, hanem ahhoz a dobhoz ott, a sarokban. Észre sem vette, ugye?

– Nem – ismertem be. Valóban állt a háttérben egy jó háromméteres átmérőjű dob, függőlegesen, mint egy felállított malomkő, és hosszabb vizsgálódás után már azt is láttam, hogy forog, de rendkívül lassan.

– Ez a sorsuk – szólt nyugodtan Corcoran professzor. – A sorsuk, a világuk, az életük… mindaz, amihez hozzáférhetnek, amit észlelhetnek. Különleges szalagok vannak a dobban, rögzített elektronikus ingerekkel, és ezek az ingerek megfelelnek annak a száz- vagy kétszázmilliárd jelenségnek, amellyel egy változatos sorsú ember életében találkozhat. Ha fölemelné a dob fedelét, csak fényes szalagokat látna fehér cikcakkokkal, mintha penészes celluloid volna, de nem penész az, Tichy, hanem forró délvidéki éjszakák és hullámverés, állattestek formái és lövések döreje, temetések és ivászatok, almák és körték íze, hófúvások, meghitt esték családi körben kandallótűz mellett, és üvöltés a süllyedő hajó fedélzetén, betegek vonaglása, hegycsúcsok, temetők és lázálmok. Igen, Ijon Tichy: ott van az egész világ!

Hallgattam, Corcoran pedig vasmarokkal megragadta vállamat, és tovább beszélt:

– Ezek a ládák, Tichy, egy mesterséges világhoz vannak kapcsolva. Ez itt – mutatott az egyikre – azt hiszi magáról, hogy tizenhét éves lány, zöld szemű, vörös hajú, vénuszi testű. Egy államférfi leánya… Szerelmes egy ifjúba, akit majdnem mindennap lát az ablakából. Ő lesz a végzete. Ez a másik itt egy tudós. Nemsokára megalkotja átfogó elméletét a gravitációról, új módon magyarázza egész világát – azt a világot, melyet a dob vasfala határol –, és készül magányos harcára az igazságáért… Magányosságát növeli a közelgő vakság, mert meg fog vakulni, Tichy… az meg ott, följebb, a papi kollégium tagja, és életének legnehezebb napjait éli, mert elvesztette a hitét abban, hogy lelke halhatatlan; mellette, a korláton túl, ott áll… de nem mesélhetem el magának mindazon lények életét, akiket teremtettem…

– Félbeszakíthatom? – kérdeztem. – Azt szeretném tudni…

– Nem! – ripakodott rám Corcoran. – Nem szakíthat félbe! Senki sem szakíthat félbe! Most én beszélek, Tichy! Maga még nem ért semmit. Biztosan azt hiszi, hogy ott, a dobban, úgy vannak rögzítve a jelek, mint a gramofonlemezen, hogy az események meg vannak komponálva, mint a dallam, összes hangjaival, és csak várják, mint a zene a hanglemezen, hogy a tű életre keltse őket… hogy ezek a ládák eleve rögzített élménycsoportokat játszanak le egymás után. Nem igaz! Nem igaz! – üvöltötte, csak úgy dübörgött a visszhang a bádogmennyezeten. – Ennek a dobnak a tartalma ugyanaz nekik, mint magának a világ, amelyben él! Hiszen magának sem jut eszébe, mikor eszik, alszik, fölkel, utazik, vén őrültekhez megy látogatóba, hogy mindez egy gramofonlemez, és ahol a tű hegye van, azt hívják jelennek!

– De hát… – próbáltam megszólalni.

– Kuss! – förmedt rám. – Ne zavarjon! Én beszélek!

Nem nagyon tévednek, akik goromba pokrócnak tartják, méláztam magamban; mégis figyelnem kellett rá, mert igazán rendkívüli dolgokat mondott. Tovább rikácsolt:

– Az én vasládáim sorsa nincs eleve meghatározva, mert az események ott, a dobban, sok párhuzamos szalagon vannak, és a vak véletlen szerint működő szelektor dönti el, hogy az adott láda ingerszedője melyik szalagsorozatból merít tartalmat a következő percben. Persze bonyolultabb ez, mint ahogy mondom, mert a ládák bizonyos fokig maguk befolyásolhatják a szedő mozgását, és a szelekció csak akkor teljesen véletlenszerű, ha ezek az én teremtményeim passzívan viselkednek. Van ugyanis szabad akaratuk, és csak ugyanaz korlátozza, ami minket. A személyiség struktúrája, a szenvedélyek, veleszületett fogyatékosságok, a külső körülmények, az intelligenciaszint… nem tudok most minden részletbe belemenni…

– Ha így van is – kottyantottam közbe gyorsan –, hogyhogy nem tudják, hogy ők vasládák, nem pedig vörös hajú lányok vagy tudó…

Torkomra forrasztotta a szót:

– Ne játssza itt itt nekem a hülyét, Tichy! Maga atomokból van, igaz? És érzi az atomjait?

– Nem.

– Az atomjai fehérjemolekulákat alkotnak. Érzi maga a fehérjéit?

– Nem.

– Éjjel-nappal, minden másodpercben átjárja magát a kozmikus sugárzás. Érzi?

– Nem.

– Hát akkor az én ládáim honnan tudhatnák, hogy ők ládák, maga szamár?! Ugyanúgy, ahogyan a maga számára ez a világ igazi és egyetlen, az ő számukra igaziak és egyedül valóságosak azok a tartalmak, amelyek az én dobomból áradnak az ő elektronikus agyukba… Ebben a dobban van a világuk, Tichy, a testük pedig, amely a mi valóságunkban nem létezik másképp, mint viszonylag állandó jelcsoportok a lyukszalagon, ott van magukban a ládákban, becsomagolva… Az a szélső, ott jobboldalt, csodaszép nőnek hiszi magát. Pontosan elmondhatom, mit lát, amikor meztelenül nézegeti magát a tükörben. Milyen drágaköveket szeret. Milyen trükköket dob be, hogy meghódítsa a férfiakat. Mindezt tudom, mert én teremtettem őt a SORSRAJZOMMAL, én alkottam meg a formáját, amely nekünk csak képzelt, de neki reális, éppoly valóságos, az arcával, fogaival, verítékszagával, a tőrdöfés hegével a lapockáján, a hajával és az orchideákkal, melyeket belétűz, mint amilyen valóságos magának a maga keze, lába, hasa, nyaka és a feje! Remélem, nem kételkedik a saját létezésében!

– Nem – válaszoltam nyugodtan. Így még senki sem ordítozott velem, és ezt talán még mulatságosnak is éreztem volna, de nem tudtam most a professzor modorával törődni, mert túlságosan is megrázott, amit hallottam tőle, és amit el is hittem, mert nem láttam rá okot, hogy ne higgyem.

– Tichy – folytatta kissé halkabban a professzor –, mondtam, hogy van itt többek között egy tudósom, az a láda ott, magával szemben. Ez a tudós buzgón vizsgálja a világát, de soha, érti, soha még csak nem is sejti, hogy a világa nem valóságos, hogy idejét és erejét annak a fürkészésére vesztegeti, ami nem egyéb, mint dobokra tekert filmszalagok sorozata, és az ő keze, lába, szeme, az a homályosodó, megvakuló szeme csak illúzió, a fölszedett impulzusok kisülése elektronikus agyában. Ahhoz, hogy erre rájöjjön, ki kellene lépnie vasládájából, tehát önmagából, és valami mással kellene gondolkodnia, nem a saját agyával, ami éppoly lehetetlen, mint amilyen lehetetlen az, hogy maga másképp észlelje ennek a hideg, nehéz ládának a létezését, mint a tapintásával és a látásával.

– De én a fizikából tudom, hogy atomokból állok – jegyeztem meg, mire Corcoran erélyesen fölemelte a kezét.

– Azt ő is tudja, Tichy! Ott van neki a laboratóriuma, és benne minden készülék, amit a világa nyújthat… Távcsövével látja a csillagokat, megfigyeli mozgásukat, és közben érzi arcán a látcső hideg nyomását… Nem, most éppen nem. Most szokása szerint a kertben sétálgat; van egy gizgazos kertje a háza körül, ott sétál most a friss napsütésben, mert az ő világában nemrég kelt fel a nap…

– És hol van a többi ember? – firtattam. – Hiszen mások is csak élnek körülötte?

– A többi ember? No persze, mindegyik láda lakója emberek között él, és azok mind ott vannak a dobban… Látom, még mindig nem érti az egészet, Tichy! Hát mondok egy szemléletes példát, jóllehet a hasonlóság csak távoli. Amikor maga alszik, álmában különböző emberekkel találkozik, gyakran olyanokkal is, akiket soha életében nem látott, ismeretlen emberek… és beszélget velük álmában, igaz?

– Igaz…

– Ezeket az embereket az agya teremti. De álmában erről maga nem tud. Ne feledje, hogy ez csak példa volt. Náluk más a helyzet – mutatott a ládáira –, ők nem maguk teremtik az ismerőseiket és az idegeneket, azok mind a dobban vannak, egész tömegek, és ha, tegyük fel, a tudósomnak hirtelen kedve támadna kisétálni a kertjéből, és megszólítani akármelyik járókelőt, akkor maga, ha felnyitná a dob födelét, látná, hogyan megy ez: a tudósom ingerszedője az impulzus hatására egy picikét letér addigi útjáról, egy másik szalagra kerül, és azt kezdi érzékelni, ami azon van. Azt mondom, „ingerszedője”, de tudja, ez a receptor valójában sok száz mikroszkopikus áramszedőből áll, mert ahogyan maga a látásával, szaglásával, tapintásával, egyensúlyszervével érzékeli a világot, ő is külön-külön érzékszervi bemeneteken, külön csatornákon át érzékeli a „világát”, és csak elektronikus agya összesíti a benyomásokat egyetlen egésszé. De ezek csak technikai részletek, Tichy, nem ez itt a fontos. Attól fogva, hogy a gépezet egyszer beindult, higgye el: már csak türelem kérdése volt az egész. Olvassa a filozófusokat, Tichy, tőlük megtudhatja, milyen kevéssé bízhatunk érzékleteinkben, mennyire bizonytalanok, csalókák, tévesek, csakhogy semmi egyebünk nincs rajtuk kívül. Ugyanígy vannak ők is – emelte föl a kezét. – De akárcsak minket, őket sem zavarja ez abban, hogy szeressenek, vágyódjanak, gyűlöljenek, megérinthetik a többi embert, csókolhatják vagy megölhetik… és így ezek az én teremtményeim a maguk örök, mozdulatlan vaslétében szenvedélyesen szeretnek és gyűlölnek, megcsalják egymást, vágyakoznak, álmodoznak…

– És ön szerint ezek meddő érzelmek? – vágtam közbe váratlanul, Corcoran pedig végigmért vesébe látó tekintetével. Hosszú ideig nem válaszolt.

– Na lám – szólalt meg végre –, jó, hogy idehoztam magát, Tichy… A sok féleszű, akinek ezt eddig megmutattam, egyből ordítozni kezdett, hogy én milyen kegyetlen vagyok… Hogy érti azt, amit mondott?

– Ön csak nyersanyagot ad nekik az ingerek formájában – feleltem. – Éppúgy, ahogyan nekünk a mi világunk. Ha megállok, és bámulom a csillagokat, akkor az, amit közben érzek, gondolok, már csak az én tulajdonom, nem a világé. Ugyanez érvényes rájuk – mutattam a ládák sorára.

– Így van – mondta szárazon a professzor. Meggörnyedt, és ezzel valahogy kisebb lett. – De ha ezt kimondta, átugorhatunk egy hosszabb fejtegetést, mert eszerint már érti, miért teremtettem őket. Igaz?

– Csak sejtem. De szeretném, ha ön maga mondaná el.

– Ám legyen… Valaha, réges-régen kételkedni kezdtem, hogy valóságos-e a világ. Még gyerek voltam akkor. A tárgyak gonosz tréfái, Tichy… ki ne tapasztalta volna? Sehogy se találunk valami apróságot, pedig emlékszünk, hol láttuk utoljára, végül máshol leljük meg, és az az érzésünk támad, hogy rajtakaptuk a világot valami pontatlanságon, hanyagságon… a felnőttek persze azt mondják, hogy tévedés az egész, és így elfojtják a gyermek természetes bizalmatlanságát… Vagy az, amit déjá vu érzésnek neveznek: egy kétségkívül új, először átélt helyzetben úgy érezzük, hogy ez valamikor már megtörtént velünk… Egész metafizikai rendszerek épültek az ilyen jelenségekre, például a hit a lélekvándorlásban, a reinkarnációban. Azután a sorozat törvénye: hallatlanul ritka jelenségek megismétlődnek, párosával járnak, az orvosok el is nevezték ezt a maguk nyelvén: duplicitas casuum. És végül… a szellemek, erről kérdeztem magát. Gondolatolvasás, levitáció, és az, ami a leginkább ellenkezik egész tudományunk alapjaival, amire a legkevésbé találunk magyarázatot: a jövőbe látás… Igaz, ritkán fordul elő, de mégiscsak léteznek ilyen esetek, ősidők óta leírják ezt a jelenséget, pedig oly lehetetlennek látszik, hogy minden tudományos világnézet eleve tagadja. Nos, mindez… vajon micsoda? Mit jelent? Ki meri mondani, Tichy? Látom, inába szállt a bátorsága… Nem baj. Nézzen ide…

A polcokhoz lépve rámutatott az egymagában álló legfelső ládára.

– Ő az én világom őrültje – mondta, és arcát mosoly lágyította meg. – Tudja-e, mire vetemedett ő tébolyában, amely elszigeteli a többiektől? Világának gyarlóságát kezdte kutatni. Mert én nem állítottam, Tichy, hogy ez az ő világa hibátlan, tökéletes. A legjobban működő gépezet is elakadhat olykor, a huzat meghimbálja a kábeleket, és egy pillanatra összeérnek, vagy egy hangya kerül a dobba… és tudja-e, Tichy, mit gondol ilyenkor ez az őrült? Hogy a telepátiát helyi rövidzárlat váltja ki: két különböző láda drótjai összeértek… Hogy a jövőbe látás akkor fordul elő, amikor megbillen az ingerszedő, és hirtelen átugrik a mostani szalagjáról egy olyanra, amely csak évek múlva fog letekeredni. A déjá vu érzése akkor fog el minket, ha elakad a szelektor. Ha pedig a szelektor nemcsak megrezzen a rézhoronyban, hanem ingamozgásba kezd, mert meglökte, mit tudom én… mondjuk, egy hangya, akkor csodálatos és megmagyarázhatatlan események történnek az ő világában: ki esztelen szenvedélyre gyullad, ki jósolni kezd, tárgyak maguktól elmozdulnak vagy helyet cserélnek… és ami a legfontosabb, az ingamozgás következtében érvényesül a sorozat törvénye! Ritka és különös jelenségek egymást követve, sorozatban fordulnak elő… De még ez sem minden! Az ilyen, általában semmibe vett jelenségek addig hizlalják az én őrültem tébolyát, míg elmebaja abban az állításban tetőzik, melyért nemsokára diliházba csukják… hogy ő egy vasláda, meg a körülötte lévők is mind azok, az emberek csak villamos készülékek egy régi, poros laboratórium sarkában, a világ pedig, minden szépségével és iszonyatával együtt, csak illúzió! És még ennél is messzebbre merészkedett az én őrültem, Tichy: az istenen kezdte törni a fejét, az istenen, aki hajdan, mikor még naiv volt, csodákat tett, de aztán a világa megnevelte magának ezt az ő teremtőjét, megtanította rá, hogy az egyetlen dolog, amit tennie szabad: nem avatkozni be, nem létezni, semmit sem változtatni művén, mert csak a meg nem idézett istenségben lehet bízni… ha segítségül hívják, kiderül róla, hogy gyarló és tehetetlen… És azt tudja-e, hogy ez az ő istene mit gondol, Tichy?

– Tudom – feleltem. – Hogy ő ugyanolyan, mint az az őrült. De akkor az is lehetséges, hogy annak a poros laboratóriumnak a tulajdonosa, amelyben MI állunk polcokon, szintén egy láda, melyet egy másik, még magasabb rendű tudós épített, eredeti és fantasztikus elméletek kigondolója… és így tovább, a végtelenségig. E kísérletezők mindegyike isten, megteremtője a maga világának, a ládáinak és a sorsuknak, alatta ott vannak az ő Ádámjai és Évái, fölötte pedig az istene, a következő, a rangsorban magasabban álló isten. És ön ezért csinálta meg mindezt, professzor úr!

– Ezért – bólintott. – És most, hogy ezt kimondtam, ön lényegében ugyanannyit tud már, mint én, és a további beszélgetés céltalan lenne. Köszönöm, hogy eljött, és búcsúzom.

Így végződött, barátaim, ez a rendkívüli ismeretség. Nem tudom, működnek-e még Corcoran ládái. Talán igen. Ma is álmodják életüket minden fényével és rémületével, amely csak filmszalagra fagyott ingerköteg, Corcoran pedig a napi munkája után minden este fölmegy a vaslépcsőn, sorra nyitogatja az acélajtókat azzal a nagy kulccsal, amelyet savmarta köpenyének zsebében hord. És megáll ott, a poros sötétségben, hogy hallgassa az áram halk zümmögését és a dob lomha forgásának alig kivehető neszét… a szalag moccanását… és betelik a sors. És azt hiszem, ilyenkor, annak ellenére, amit mondott, elfogja a vágy, hogy beavatkozzék, tündöklő mindenhatóként belépjen a világba, melyet teremtett, hogy megmentsen ott valakit, aki a Megváltásról beszél… és tétovázik magányosan, a csupasz villanykörte piszkosszürke homályában, hogy megóvjon-e egy életet, egy szerelmet, és biztos vagyok benne, hogy sohasem teszi meg. Ellenáll a kísértésnek, mert isten akar lenni, és az egyetlen istenség, amelyet ismerünk, a néma beleegyezés minden emberi tettbe, minden bűnbe, és nincs számára magasabb fizetség, mint a vasládák nemzedékenként megújuló lázadása, mikor a józan észre hallgatva leszögezik magukban, hogy Ő nem létezik. Ekkor csöndesen elmosolyodik, és lemegy, bezárva maga mögött az ajtók sorát, és az üres teremben csak az áram zümmög halkan, mint az őszi légy.

II

Úgy hat éve lehetett – utazásomról visszatérve már elteltem a pihenéssel és az otthoni élet naiv rendjének élvezetével, de még nem annyira, hogy újabb expedíción törjem a fejem. Késő este, mikor senkit sem vártam, beállított egy férfi. Félbe kellett hagynom emlékirataim körmölését.

Vendégem középkorú volt, vörös hajú, és annyira kancsal, hogy nehéz volt az arcába nézni, ráadásul egyik szeme zöld, a másik malátakávé színű. Ez még hangsúlyosabbá tette különös arckifejezését: mintha két ember arca volna; egyik félénk és ideges, a másik – a domináló – éles eszű, cinikus és hetyke. Furcsa keverék lett ebből, mert hol bávatag, kissé csodálkozó, kávészínű szemével nézett rám, hol a hunyorgó és ettől csúfondáros zölddel.

– Tichy úr – kezdte, mihelyt belépett a dolgozószobámba –, önt biztos gyakran lerohanják különféle szélhámosok, csalók, őrültek, és igyekeznek megvágni, vagy etetik a dajkameséikkel, igaz?

– Hát nem mondom, előfordul… – dünnyögtem. – Ön mit óhajt?

– Nos, az effajta csibészek sokaságában – folytatta be sem mutatkozva, és látogatásának okát sem közölve – időnként kell akadnia, legalább ezer esetből egyszer, egy igazi félreismert lángelmének. Ez sziklaszilárd statisztikai törvény. Hát ez az egy éppen én vagyok, Tichy úr. Nevem Decantor. Az összehasonlító ontogenetika professzora vagyok, nyilvános rendes egyetemi tanár. Katedrám jelenleg nincs, mert nem érek rá. Az oktatás különben is csak szócséplés. Senki semmire nem tud megtanítani senkit. De most nem erről van szó. Én azzal a problémával foglalkozom, amelynek életem negyvennyolc évét szenteltem, és most végre megoldottam.

– Én sem vagyok időmilliomos – jegyeztem meg. Nem tetszett nekem ez a fickó. Pökhendi a viselkedése, nem fanatikus, én meg, ha már választanom kell, jobban kedvelem a fanatikusokat. Azonkívül ordít róla, hogy pénzt akar, márpedig én zsugori vagyok, és ezt be is merem vallani. Nem mintha nem támogatnék néhanapján pénzzel is valamely ügyet, de ilyenkor mintha a fogamat húznák – csak azért teszem, mert tudom, hogy így illik.

Ezért kisvártatva hozzátettem:

– Előadná esetleg, hogy miről van szó? Persze semmit sem ígérhetek. Egyvalami feltűnt nekem abból, amit mondott. Mégpedig az, hogy negyvennyolc évet szentelt a problémájának. Hát hány éves, ha meg nem sértem?

– Ötvennyolc – felelte még fagyosabban.

Egy szék mögött álldogált, szemlátomást várva, hogy hellyel kínáljam. Le is ültettem volna, miért ne, hiszen a zsugoriak udvarias válfajához tartozom, de kissé bosszantott, hogy ilyen tüntetően nézi azt a széket. Különben is, mint már utaltam rá, szerfölött ellenszenvesnek találtam.

– Tízéves kölyök koromban kezdtem ezzel a problémával foglalkozni – folytatta. – Én ugyanis, Tichy úr, nemcsak zseniális felnőtt vagyok, hanem zseniális gyermek is voltam.

Megszoktam az öndicsérő tirádákat, ennyi zsenialitást azonban már nehéz lenyelni. Ajkamba haraptam.

– Csupa fül vagyok! – kurrogtam. Ha a jeges hangnemtől lehűlne a szoba, már jégcsapok lógnának a mennyezetről.

– Találmányom a lélek – közölte Decantor, rám függesztve malátaszemét; közben a gunyoros szeme a levegőt vizslatta a mennyezet alatt, mintha valami groteszk jelenést látna ott. Hangja tényszerű volt, mintha azt mondaná: „Feltaláltam egy újfajta radírt”.

– Aha. Tehát a lélek… – bólogattam majdnem nyájasan, mert a pofátlanság ilyen magas szintje mulattatni kezdett. – A lélek, azt mondja. És ön találta fel, ugye? Érdekes, pedig én már hallottam róla. Talán egy ismerőse említette…

Sértő élű kérdésem hatására végigmért szörnyen bandzsa szemével, és csöndesen így szólt:

– Állapodjunk meg, Tichy úr! Ön abbahagyja a gúnyolódást, mondjuk, tizenöt percre. Aztán annyit gúnyolódhat, amennyit csak akar. Megegyeztünk?

– Meg – válaszoltam korábbi, száraz hangomon. – Hallgatom.

Most úgy éreztem, nem a levegőbe beszél. Túl határozott a hangja. A hetvenkedők nem ilyen eltökéltek. Ő az. Inkább őrült, gondoltam.

– Üljön le – dörmögtem.

– Elemi dologról van szó – kezdte az állítólagos Decantor professzor. – Az emberek évezredek óta hisznek a lélek létezésében. Filozófusok, költők, vallásalapítók, papok, egyházak felhoztak minden lehetséges érvet a létezése mellett. Egyes hitek szerint a lélek a testtől elkülönülő, nem anyagi szubsztancia, mely az ember halála után is megőrzi azonosságát. Mások szerint entelecheia, a személyiség egyéni vonásai nélkül; ez a tézis a keleti gondolkodóktól ered. De az a hit, hogy az ember nem szűnik meg teljesen, amikor meghal, hanem valami fennmarad belőle, évszázadokon át szilárdan tartotta magát. Manapság már tudjuk, hogy lélek nincs. Csak idegrostok hálózatai léteznek, amelyekben életfolyamatok játszódnak le. Amit az ideghálózat tulajdonosa érez, az ő éber tudata, az a lélek. Ez így van, pontosabban így volt, amíg én meg nem jelentem. Vagy inkább, amíg el nem tűnődtem: lélek nincs, ez bizonyított tény, van viszont igény a halhatatlan lélekre, vágy az örök élet után, sóvárgás, hogy a személyiség az időben végtelen kiterjedésű legyen, legyőzze az általános mulandóságot és bomlást. Ez a vágy az emberiséget születése óta emészti, és nagyon is valóságos. Tehát: miért ne lehetne kielégíteni ezt az évezredes vágyat, feloldani az ősi szorongást? Először azt a lehetőséget mérlegeltem, hogy az embereket testileg halhatatlanná teszem. Ezt a változatot azonban elvetettem, mert lényegében csak hamis, csalóka remények meghosszabbítása lenne, hiszen a halhatatlanok is elpusztulhatnak balesetekben, katasztrófákban, és különben is rengeteg komoly gond adódna, például a túlnépesedés, továbbá más szempontok is amellett szóltak, hogy jobb lesz, ha feltalálom a lelket. Csak magát a lelket. Miért ne lehetne, tanakodtam, megszerkeszteni a lelket, mint egy repülőgépet? Hiszen repülőgép sem volt régen, csak ábrándozás a repülésről – és most van. Ezzel a problémát alapjában véve megoldottam. A többi már csak a kellő tudás, eszközök és elegendő türelem kérdése volt. Mindez rendelkezésemre állott, és ezért ma elmondhatom: van lélek, Tichy úr. Mindenkinek lehet halhatatlan lelke. El tudom készíteni bárki számára, egyénileg, a tartósság teljes szavatolásával. Örök? Ez valójában semmit sem jelent. De az én lelkem, az általam gyártott lélek túlélheti a Nap kihunyását, a Föld eljegesedését. Lelket adhatok bármelyik embernek, ahogy mondtam, de csak élőknek. Halottaknak nem tudok lelket adni. Arra nem vagyok képes. Az élők, az más. Ők megkapják Decantor professzortól a halhatatlan lelket. Nem ajándékba, persze. A lélekgyártás bonyolult technikát igénylő, sokrétű és munkaigényes folyamat, ezért igen költséges. Tömeggyártás esetén a költségek csökkennének, de egyelőre a lélek sokkal drágább, mint egy repülőgép. Viszont ha figyelembe vesszük, hogy örökre szól, szerintem az ár aránylag jutányos. Azért jöttem el önhöz, mert az első lélek legyártása teljesen kimerítette pénzforrásaimat. Javaslom, hogy alapítsunk részvénytársaságot HALHATATLANSÁG néven, ön finanszírozná a vállalkozást, és cserébe a többségi részvénykötegen kívül a tiszta nyereség 45 százalékát kapná. A részvények névre szólóak lennének, de a felügyelőbizottságban fenntartanék magamnak…

– Már elnézést – vágtam közbe –, látom, igen részletesen kidolgozta a vállalkozás tervét. De nem volna szíves előbb kézzelfogható részleteket is közölni a találmányáról?

– Készséggel! – felelte. – De amíg alá nem írjuk a közjegyző által hitelesített szerződést, addig, Tichy úr, csak általános adatokat közölhetek, mert a kísérletezés úgy elvitte a pénzemet, hogy még szabadalmi díjra sem futotta…

– Jól van. Megértem, hogy óvatos – mondtam –, azt viszont nyilván belátja, hogy sem én, sem bármely pénzember… mellesleg én nem vagyok pénzember… egyszóval: senki sem hisz önnek puszta szóra.

– Ez természetes – bólintott. Elővett a zsebéből egy fehér papírba csomagolt, lapos dobozkát, akkorát, mint egy hatdarabos szivardoboz.

– Ez itt egy lélek – mutatta. – Valakinek a lelke.

– Megtudhatnám, kié? – firtattam.

– Meg – válaszolta rövid habozás után. – A feleségemé.

Tamáskodva szemléltem a zsinórral átkötött, lepecsételt dobozt, de vendégem olyan erélyesen és határozottan viselkedett, hogy egy kicsit mégis megborzongtam.

– Nem nyitja ki? – kérdeztem, látva, hogy csak szorongatja a dobozt, de a pecséthez nem nyúl.

– Nem – mondta. – Egyelőre nem. Az én ötletem, Tichy úr, a végsőkig leegyszerűsítve, annyira, hogy már a torzítás határát súrolom, a következő volt. Mi a tudatunk? Amikor most rám néz a kényelmes foteljából, és érzi a jó szivar illatát, amely szivarral nem látta szükségét engem is megkínálni, amikor lát engem ennek az egzotikus lámpának a fényében, és ingadozik, hogy csalónak, őrültnek vagy rendkívüli embernek tartson, végül amikor szemével érzékeli a környezet minden fényét és árnyékát, idegei és izmai pedig állandóan sürgős táviratokat küldenek állapotukról az agyába – mindez együttvéve az ön lelke, mondanák a teológusok. Ön meg én inkább úgy fogalmaznánk, hogy mindez az ön elméjének aktív állapota. Igen, elismerem, hogy a „lélek” szót bizonyos dacból használom, bár fontosabb, hogy ezt az egyszerű szót mindenki megérti, vagy pontosabban: mindenki azt hiszi, mikor hallja, hogy tudja, miről van szó.

– A mi materialista szemléletünk persze nem csak a test nélküli, halhatatlan lélek létezését tartja fikciónak, hanem az olyan lelkekét is, amely nem csupán az ön élő személyének pillanatnyi állapota, hanem valamely változatlan, idő feletti és örök tartalom – ilyen lélek, ebben ön egyetért velem, sohasem létezett, egyikünknek sincs ilyen. A fiatalember lelke és az aggastyáné, noha megőriz azonos vonásokat, ha ugyanarról az emberről van szó, továbbmegyek: az illető gyerekkori lelke és akkori lelke, amikor halálos beteg, és végórájához közeledik – ezek szerfölött különböző tudatállapotok. Mikor valakinek a lelkéről beszélnek, ösztönösen mindig a makkegészséges felnőtt ember tudatállapotára gondolnak – érthető tehát, hogy célomhoz én is ezt az állapotot választottam, és az általam gyártott lélek mindig egy ereje teljében lévő, normális személy aktuális jelenének keresztmetszete egyszer s mindenkorra megörökítve. Hogyan csinálom? Úgy csinálom, hogy egy erre tökéletesen alkalmas anyagból teljes, aprólékos hűséggel, atomról atomra, rezgésről rezgésre újrateremtem az élő agy konfigurációját. A másolat kicsinyített, egy a tizenöthöz arányban. Ezért ilyen kicsi ez a doboz, amit itt lát. Csekély erőfeszítéssel tovább lehetne csökkenteni a lélek méretét, ennek azonban semmilyen ésszerű indokát nem látom, a gyártási költség pedig aránytalanul megnőne. Tehát ebben az anyagban van megörökítve a lélek; ez nem modell, nem is idegsejtek élettelen, merev hálózata… ahogy kezdetben előfordult, mikor még állatokon kísérleteztem. Ez volt a legnagyobb és jószerivel az egyetlen nehézség. Hiszen azt tűztem ki célul, hogy ebben az anyagban az élő, érző tudat maradjon meg, amely képes a szabadon szárnyaló gondolkodásra, álomra és ébrenlétre, a fantázia színes csapongásaira, örökké változik, örökké érzékeli az idő múlását – és mégsem öregszik, anyaga nem fárad ki, nem repedezik, nem mállik… Volt idő, Tichy úr, amikor ezt a feladatot éppúgy megoldhatatlannak véltem, mint ahogy ön bizonyára annak véli, és egyetlen ütőkártyám az állhatatosság volt. Mert én makacs vagyok, Tichy úr. És ezért sikerült…

– Egy pillanat… – szóltam közbe kissé szédülve. – Hogyan is mondja? Ott, abban a dobozban egy anyagi tárgy van, igaz? És az a tárgy egy élő ember tudatát tartalmazza? De hogyan érintkezhet a külvilággal? Hogyan láthatja, hallhatja és… – elnémultam, mert leírhatatlan mosoly tűnt fel Decantor arcán. Hunyorító zöld szemével szinte átfúrt.

– Tichy úr, ön semmit sem ért… – mondta. – Miféle érintkezés, miféle kapcsolat létezhetne, mikor a partnerek egyike örökkévaló? Hiszen az emberiség legkésőbb tizenötmilliárd év múlva megsemmisül, és akkor kit hallana, kihez beszélne ez a halhatatlan lélek? Hát nem figyelt rám, mikor megmondtam, hogy a lélek örökkévaló? Az ön számára felfoghatatlanul hosszú idő telik el addig a percig, amikor a Föld eljegesedik, a legerősebb és legfiatalabb mai csillagok is széthullanak, a kozmoszt irányító törvények annyira megváltoznak, hogy a világegyetem valami egészen mássá, számunkra elképzelhetetlenné válik… Nos, ez a képtelenül hosszú idő még parányi töredéke sem lesz az ő élettartamának, mert ez a lélek örökké fog élni. A vallások okosan teszik, hogy hallgatnak a testről, mert ugyan mire lenne jó az orr vagy a láb az örökkévalóságban? Mire lenne jó, amikor már részletezem a kérdésnek ezt a kézenfekvő oldalát. Ön azt mondta: hogyan érintkezhet a külvilággal? Ha ez a lélek csak százévenként egyszer érintkezne is a külvilággal, billió évszázad múltán földrésznyi méretűnek kellene lennie ahhoz, hogy az érintkezések emléknyomait elraktározhassa… trillió év múlva pedig már a földgolyó mérete sem volna elég – de mi az a trillió az örökkévalósághoz képest?! Mindamellett nem ez a technikai bökkenő tartott vissza, hanem a lélektani következményei. Hiszen a gondolkodó személyiség, az élő emberi lény feloldódna az emlékek óceánjában, mint egy csepp vér a tengerben, és mi lenne akkor a szavatolt halhatatlansággal?

– Hogy van ez? – dadogtam. – Tehát azt mondja, hogy… úgy érti, hogy… teljesen elszigetelődik?

– Hát persze! Mondtam én, hogy ebben a dobozkában egy egész ember van? Én csak a lélekről beszéltem. Képzelje el, hogy ettől a másodperctől kezdve nem kap többé semmiféle hírt kívülről, mintha agya elkülönülne a testétől, de azért tovább létezik, életereje teljében. Természetesen vak és süket, bizonyos értelemben béna is, mert nem rendelkezik többé a testével, viszont teljesen megőrzi belső látását, vagyis elméje világosságát, gondolatai szárnyalását, szabadon elmélkedhet, fejlesztheti és formálhatja a fantáziáját, átélhet minden reményt, bánatot, örömöt, mely a múló lelkiállapotok váltakozásából fakad. Nos, ez adatott meg annak a léleknek, amelyet most leteszek az íróasztalára…

– Iszonyatos… – rebegtem. – Vakon, süketen, bénán… évszázadokig.

– Örökké – helyesbített. – Már oly sokat elmondtam, Tichy úr, hogy hozzátehetek még valamit. A közeg egy kristály, a természetben nem létező kristályfajta, független anyag, semmilyen kémiai, fizikai kapcsolatba nem lép… az ő szüntelenül rezgő molekulái tartalmazzák az érző és gondolkodó lelket…

– Szörnyeteg… – mondtam halkan és nyugodtan. – Fel tudja fogni egyáltalán, hogy mit művelt? De várjunk csak – csillapodtam le hirtelen –, hiszen az ember tudatát nem lehet megkétszerezni! Ha az ön felesége él, jár-kel, gondolkodik, akkor ebben a kristályban legfeljebb valami másolat van, amely nem ő…

– Nem így áll a dolog… – dünnyögte Decantor, a fehér csomagra kancsalítva. – Hozzá kell tennem, Tichy úr, hogy teljesen igaza van. Élő személynek a lelkét nem lehet megteremteni. Ez képtelenség, paradoxon és abszurdum volna. Aki létezik, csak egy példányban létezik, ez világos. Folytatását csak halála percében lehet létrehozni. Egyébként az agy szerkezetének pontos felmérése, hogy a lelket elkészíthessem, úgyis megsemmisíti az élő agyat…

– Ember… – suttogtam. – Maga… maga megölte a feleségét?

– Örök életet adtam neki – felelte, és kihúzta magát. – Ennek egyébként semmi köze sincs ahhoz az ügyhöz, amelyről beszéltünk. Ha úgy tetszik, ez csak a feleségemre – kezét a csomagra tette –, rám, a bíróságra és a rendőrségre tartozik. Mi egészen másról beszélünk.

Percekig nem bírtam megszólalni. Kinyújtottam a kezem, és ujjaim hegyével megérintettem a vastag papírba göngyölt dobozt; olyan nehéz volt, mintha ólom volna benne.

– No jó – mondtam –, legyen úgy! Beszéljünk másról! Tegyük fel, hogy megkapja tőlem a kért összeget. Hát igazán annyira őrült, hogy azt képzeli, talál akár egyetlen embert is, aki hajlandó megöletni magát, hogy a tudata elképzelhetetlen kínokat szenvedjen örökkön örökké, még az öngyilkosság kegyelmétől is megfosztva?!

– Na igen, a halál tényleg okoz némi gondot – ismerte be rövid szünet után Decantor. Észrevettem, hogy a sötét szeme inkább dióbarna, mint malátaszínű. – De akkor is, már kezdetnek számíthatunk például a gyógyíthatatlan betegekre, az életuntakra, a testileg megrokkant, de friss elméjű aggastyánokra…

– A halál nem is olyan rossz ahhoz a halhatatlansághoz képest, amelyet ön kínál – mormoltam.

Decantor most mosolyodott el másodszor.

– Elmondok valamit, talán mulatságosnak fogja találni – kezdte. Arcának jobb oldala komoly maradt. – Én személy szerint sohasem éreztem szükségét, hogy lelkem legyen, vagy hogy örökké éljek. De hát az emberiség évezredek óta erről ábrándozik. Sokáig tanulmányoztam ezt az ügyet, Tichy úr. Minden vallásnak van egy közös vonása: az örök életet, a síron túli folytatás reményét ígéri. Én ezt adom meg, Tichy úr. Örök életet adok. Bizonyosságot, hogy a lét folytatódik, amikor a test utolsó porcikája is elrothad és porrá lesz. Kevés ez?

– Kevés bizony – feleltem. – Hiszen ön maga mondta, hogy ez test nélküli halhatatlanság lesz, nem ismeri a test erejét, gyönyöreit, érzékleteit…

– Ne szajkózza mindig ugyanezt! – szakított félbe. – Megmutathatom minden vallás szent iratait, filozófusok műveit, költők dalait, teológiai summákat, imákat, legendákat. Egy árva szó sincs bennük örökkévaló testről. A testet lebecsülik, sőt megvetik. A lélek, az örökkévaló lélek a cél és remény. A lélek, mint a test ellentéte és ellenlábasa. Mint szabadulás a testi szenvedéstől, váratlan veszedelmektől, betegségtől, elaggástól, a harctól mindazért, amit az élő szervezetnek nevezett, apránként széthulló kályha követel a maga lassú égéséhez. Soha senki nem hirdette, hogy a test legyen halhatatlan, míg a világ világ. Csak a lelket akarták felszabadítani és megmenteni. Hát én, Decantor, megmentettem örök időkre, még azon is túl. Nem a saját vágyamat teljesítettem. Az egész emberiség vágyálma volt…

– Értem – szóltam közbe. – Nézze, Decantor, bizonyos értelemben igaza van. De csak abban az értelemben, hogy a találmányával szemléletessé tette, ma nekem, holnap talán az egész világnak, hogy lélekre nincs szükség. Hogy a halhatatlansággal, amelyről az ön által idézett szent könyvek, evangéliumok, koránok, babiloni eposzok, védák és legendák zengedeznek… a halhatatlansággal semmire sem menne az ember. Sőt az ön által kínált örök életről hallva minden ember, elhiheti, ugyanazt fogja érezni, amit én: jeges iszonyatot és félelmet. A hátam borsódzik a gondolattól, hogy arra a sorsra juthatnék, amelyet ön ígér. Így hát ön, Decantor, bebizonyította, hogy az emberiség évezredek óta áltatta magát. Ön szétzúzta ezt a hazugságot…

– Tehát úgy gondolja, hogy az én lelkem senkinek sem fog kelleni? – kérdezte nyugodt, de hirtelen megfakult hangon.

– Ebben biztos vagyok. A nyakamat teszem rá… Hogyan is gondolhatta másképp? Decantor! Hát ön akarná? Hiszen ön is ember!

– Mondtam már… én sohasem vágytam halhatatlanságra. De azt hittem, hogy ez az én kivételes eltévelyedésem, hiszen az emberiségnek más a véleménye. Az emberiséget akartam megajándékozni, nem magamat. Olyan problémát kerestem, amelynél nincs nehezebb: az én erőimhez méltót. Rátaláltam és megoldottam. Ilyen értelemben az én személyes ügyem volt, de csak így tekintve; érdemben kizárólag mint feladat érdekelt, amelyet az alkalmas technikával és eszközökkel meg kell oldani. Én szóról szóra elhittem, amit minden kor legnagyobb gondolkodói írtak. Hiszen ön is nyilván olvasta, Tichy: egyfolytában rettegtek a megszűnéstől, a végtől, a tudat pusztulásától akkor, amikor a leggazdagabb, amikor a legdúsabban gyümölcsözne… egy hosszú élet alkonyán… Mind ezt hajtogatták. Arról álmodoztak, hogy az örökkévalósággal társalkodhassanak. Én ezt lehetővé tettem. Akkor talán ők, Tichy? Talán a legkiválóbbak? A lángelmék?

Megcsóváltam a fejem.

– Próbálkozhat náluk. De nem hiszem, hogy egy is akadna… Nem. Kizárt dolog.

– De hát akkor… – riadt meg, és először rezdült eleven érzelem a hangjában. – Hát azt gondolja, hogy ez… senkinek nem ér semmit? Hogy senkinek sem kell? Hát hogy lehet az?!

– Pedig így van… – mondtam.

– Ne vágja rá ilyen gyorsan! – kérlelt. – Hiszen még minden a kezemben van, Tichy! Igazíthatok, változtathatok rajta… Mondjuk, adnék a léleknek érzékszerveket… Akkor ugyan nem lehet örökkévaló, de ha nekik fontosabb az érzékelés… a fülek… szemek…

– És mit látnának azok a szemek? – tudakoltam.

Hallgatott.

– A Föld eljegesedését… a galaxisok szétesését… a csillagok kialvását a fekete végtelenben, ugye? – soroltam lassan.

Hallgatott.

– Az emberek nem a halhatatlanságra vágynak – folytattam kisvártatva. – Csak egyszerűen nem akarnak meghalni. Élni akarnak, Decantor professzor! Érezni akarják a földet a lábuk alatt, látni a felhőket a fejük fölött, szeretni más embereket, velük lenni, és erre gondolni. Semmi többet. Mindaz, amit ezen felül mondtak, hazugság. Öntudatlan hazugság. Kétlem, hogy sokan lesznek, akik csak végig is hallgatják ilyen türelmesen, mint én… arról már nem is szólva, hogy… igényelnék…

Decantor percekig dermedten állt az íróasztalon fekvő fehér csomagot bámulva. Hirtelen felkapta, és kurta biccentéssel az ajtó felé indult.

– Decantor!!! – kiáltottam rá. Megtorpant a küszöbnél.

– Mit akar csinálni… AZZAL?

– Semmit – felelte hidegen.

– Kérem… jöjjön vissza! Csak egy percre… Ez így nem maradhat…

Uraim, nem tudom, nagy tudós volt-e Decantor, de annyi biztos, hogy nagy lókötő volt. Hosszas alkudozásunkat nem is részletezem. Nem tehettem másként. Tudtam, ha most elengedem innen, még ha később úgy gondolnám is, hogy a bolondját járatta velem, és mindaz, amit feltálalt, szemenszedett hazugság, a lelkem mélyén… az én hús-vér lelkem mélyén akkor is ott parázslana a gondolat, hogy valahol egy kacatokkal tömött íróasztal lomos fiókjában senyved egy élő emberi elme, a szerencsétlen, meggyilkolt asszony eleven tudata. És ez még nem minden, mert Decantor a létező legszörnyűbb, ismétlem, a legszörnyűbb ajándékot adta neki, mert semmi sem lehet irtózatosabb a magányos öröklétnél. Ez a szó nekünk persze nem mond semmit. Próbáljatok hát, kérlek, mikor hazamentek, lefeküdni egy sötét szobában, ahová nem hatol be se hang, se fény, és képzeljétek el behunyt szemmel, hogy most már így maradtok, végső nyugalomban, nem lesz többé semmi, de semmi változás, még leheletnyi sem, egész nap, egész éjjel, aztán megint egész nap, így múlnak a hetek, számon tartani már nem tudjátok őket, a hónapok, évek, évszázadok – és agyatokat előtte átformálták, úgyhogy még a tébolyba sem menekülhet. Olyan kín ez, hogy a pokol tüze hozzá képest gyerekjáték. És létezik valaki ilyen kínra ítélve – maga ez a gondolat is izzó parázsként égetett komor alkudozásunk közben. Természetesen a megsemmisítésről volt szó, és a díj, amelyet követelt – nos, nem részletezem. Csak annyit mondok: egész életemben fukarnak tartottam magamat, és ha ma kételkedem ebben, hát csak azért, mert… De hagyjuk! Röviden: nem egy bizonyos összeget kért. Hanem mindenemet, amim csak volt akkor. Az összes pénzemet, igen. Megszámoltuk, aztán azt mondta, oltsam el a villanyt. És a sötétségben először megzizzent a feltépett papír… azután négyszögletes, fehéres alapon (a doboz vattabélésén) hirtelen földerengett egy nagyon halovány fény, mintha folyékony drágakő feküdne ott… Amint szemem hozzászokott a sötétséghez, úgy rémlett, egyre erősebben sugárzik lidérces, kék fénnyel, s ekkor, tarkómon érezve Decantor fojtott zihálását, előrehajoltam, megragadtam az előkészített kalapácsot, és egyetlen csapással…

Azt hiszem, uraim, mégiscsak igazat mondott. Mert annál az első kalapácsütésnél a kezem nem akart engedelmeskedni, csak parányi csorbát ejtettem azon a tojásdad kristályon Mégis kialudt a fénye. A másodperc töredéke alatt történt valami, egy mikroszkopikus, hangtalan robbanás – ibolyaszín porszemek miriádjai kavarodtak fel pánikszerűen, és eltűntek. Teljesen sötét lett. Ebben a sötétségben szólalt meg Decantor tompa, fásult hangja:

– Hagyja, Tichy… már megtörtént.

Kivette a kezemből, és ekkor én mindent elhittem neki, hiszen szemem előtt volt a bizonyíték, és különben is – éreztem. Nem tudom megmondani, hogyan. Felgyújtottam a villanyt, egymásra néztünk, elvakulva, mint két gonosztevő. Zsebeibe tömködte a bankjegykötegeket, és búcsú nélkül elment.

Soha többé nem láttam, és nem tudom, mi lett vele – feltalálójával a halhatatlan léleknek, amelyet megöltem.

III

Azzal az emberrel, akiről most szó lesz, csak egyszer találkoztam. Elborzadnátok, ha látnátok. Bizonytalan korú púpos korcs, arcán mintha túlméretezett bőr lötyögne, csupa ránc és redő; ráadásul a rövidebb nyakizma miatt mindig félrebiccen a feje, mintha a púpját akarta volna megnézni, de félúton meggondolta volna magát. Nem mondok újat azzal, hogy ész és szépség gyakran áll fordított arányban – ez a részvét helyett irtózatot keltő tömény nyomorékság eszerint lángelme volna, de akkor is megrémülne tőle, aki csak meglátja. Szóval, Zazul… Zazulnak hívták. Hallottam a szörnyű kísérleteiről, elég régen. Akkor nagy port vert fel az ügy, mert fölkapta a sajtó. Az élveboncolás ellen harcoló társaság be akarta perelni Zazult, vagy be is perelte, de aztán elakadt a dolog. Zazul valahogy kimászott belőle. Professzor volt, bár csak névleg – előadásokat nem tudott tartani, mert dadog. Pontosabban csak elakad a nyelve, ha ideges; ez gyakran előfordul. Ő nem látogatott meg. Á, nem az a fajta ember! Inkább elpusztulna, semhogy vendégségbe menjen. Egyszerűen eltévedtem az erdőben egy kiránduláson a város környékén, még élveztem is a kalandot, de váratlanul zuhogni kezdett az eső. Behúzódtam egy fa alá; az eső csak nem akart elállni. Csúnyán beborult, hát gondoltam, keresek valami menedéket, és fától fáig szaladva, már bőrig ázva kijutottam egy kavicsos ösvényre, onnan egy rég nem használt, gyomos kocsiútra, s az egy fallal bekerített birtokhoz vitt. A hajdan zöldre mázolt, de most riasztóan rozsdás kapun fatábla lógott, alig olvasható felirattal: HARAPÓS KUTYÁK. Nem vonzott a kilátás, hogy acsargó fenevadak torkába rohanjak, de az ömlő esőben nem volt más választásom; vágtam hát a közeli bokorról egy jó erős botot, és így fölfegyverkezve megostromoltam a kaput. Tényleg ostrom volt, mert teljes erőmből kellett ráznom, míg végül rémes csikorgással kinyílt. Elvadult kertbe jutottam, csak sejteni lehetett, hol voltak hajdan az ösvények. Hátul, az esőben hullámzó fák mögött meredek tetejű, magas, sötét ház állt. Az emeleten három fehér függönyös ablak világított. Még korán volt, és az égen mind sötétebb viharfelhők száguldottak, így csak a háztól húsz-harminc lépésnyire vettem észre a verandához vezető fasort. Tujafenyők voltak, temetői tuják. Elég zordon kedélyű ember lakhat itt, gondoltam, kutyák azonban – a felirat ellenére – nem mutatkoztak; fölmentem a lépcsőn, és a kapuboltozat alatt, az esőtől már úgy-ahogy védve, megnyomtam a csengőt. Fölberregett odabent, de más hang nem hallatszott. Pár perc múlva újra csöngettem, megint hiába, hát kopogtatni kezdtem, végül egyre hangosabban dörömböltem; csak ekkor felelt a házból léptek csoszogása és egy mogorva, nyekergő hang:

– Ki az?

Megmondtam a nevem. Halvány remény pislákolt bennem, hogy hátha ismerik. A házigazda mintha tétovázott volna – végül csörrent a lánc, reteszek csattantak, mintha várkapu nyílna, és a magasan függő lámpa fényében apró ember tűnt fel, majdnem törpe. Ráismertem, pedig csak a fényképét láttam egyszer, nem is tudom, hol; de olyanjelenség, akit nehéz elfelejteni. Csaknem tar koponyáján oldalt, a füle fölött rózsaszín sebhely, mintha kardvágás nyoma lenne. Orrán ferdén ült az aranycvikker. Hunyorgott, mintha sötétből jönne elő. Bocsánatot kértem a zavarásért, elmondtam az ilyen esetben szokásos szabványmondatokat, aztán elhallgattam, de ő úgy állt ott, mint akinek esze ágában sincs, hogy akár egy lépéssel is beljebb engedjen ebbe a nagy, sötét, néma házba.

– Ön Zazul professzor… ugye? – mondtam.

– Honnan ismer? – mordult rám.

Megint valami udvarias közhelyet szavaltam: hogyne ismernék egy ilyen híres tudóst… Megvetően biggyesztette békaszáját.

– Vihar? – tért vissza előző szavaimra. – Hallom, hogy vihar van. Na és? Elmehet máshova. Én nem szeretem, ha idejönnek. Utálom, érti?!

Mondtam, hogy tökéletesen értem, és igazán nem szeretném zavarni. Csak azt kérem, hadd üldögéljek egy széken vagy sámlin itt a hallban, míg a vihar nagyja el nem múlik, aztán megyek.

A vihar csak most zendített rá istenigazából, amikor beléptem, és itt, ebben a magas, sötét, kongó hallban, mint egy óriási kagyló mélyén, mindenfelől körülvett az eső zúgása; legrémisztőbben a bádogtetőt verte.

– Széken?! – förmedt rám olyan hangon, mintha aranytrónust követelnék. – Széken, még ilyet! Nálam nincs magának szék, Tichy úr! Nálam… nálam nincsenek üres székek. Én nem tűröm… és egyáltalán, az a véleményem, igen, az a véleményem, hogy a legjobb lesz mindkettőnknek, ha elmegy.

Akaratlanul hátrapillantottam a kertre – a kapu még nyitva volt. A fák, a bokrok, minden egyetlen sűrű, szél verte hullámzássá olvadt össze, amely szürkén csillogott a felhőszakadásban. Megint a púposra néztem. Találkoztam már életemben udvariatlan, sőt goromba viselkedéssel, de ilyennel még soha. Ömlött az eső, mintha dézsából öntenek, mély dobpergésként verte a háztetőt, mintha az elemek is elszántságra buzdítanának – szükségtelenül, mert vérmes természetem már amúgy is ágaskodni kezdett. Egyszerűbben szólva: nem láttam a dühtől. Felhagyva az udvarias társasági modorral, szárazon közöltem:

– Akkor megyek el, ha erőszakkal ki tud dobni, és hozzáteszem, hogy nem vagyok gyönge legény!

– Micsoda?! – sivította. – Pimasz gazember! Hogy merészel a saját házamban…

– Maga kezdte – közöltem jéghidegen. És mivel fülsértő sipítása végleg kiborított, indulatosan hozzátettem: – Ahogy maga viselkedik, Zazul, még a saját házában is kihúzhatja a gyufát!

– Te bitang!!! – üvöltötte torkaszakadtából.

Megragadtam a karját (mintha korhadó faágat markolnék), és fojtottan sziszegtem:

– Utálom, ha ordítoznak velem. Érti? Még egy sértés, és holta napjáig megemleget, maga goromba pokróc!

Egy-két másodpercig úgy rémlett, tényleg ölre megyünk, és elszégyelltem magam, mert hogyan is emelhetnék kezet egy púposra? De az történt, amit a legkevésbé vártam. A professzor hátralépett, kiszabadítva markomból a karját, és fejét még inkább félrebiccentve, mintha ellenőrizni akarná, megvan-e még a púpja, undorító, vékony hangon felvihogott. Mintha valami pajzán viccel kedveskedtem volna neki.

– Nahát – heherészett, cvikkerét levéve –, maga aztán rámenős fickó, Tichy…

Nikotintól sárga, hosszú ujja hegyével könnyet törölt ki a szeméből.

– Jól van, jól van – kurrogta –, ezt már szeretem! Bizony, megmondom úgy, ahogy van, ez tetszik nekem. Csak a piperkőc modort, a bájolgást, a hazug bókokat utálom, de maga kereken kimondta, amit gondol. Én utálom magát, maga utál engem, nagyszerű, kvittek vagyunk, minden világos, most már bejöhet. Bizony, Tichy, maga kis híján meglepett. Engem, nahát…

És így gágogva fölvezetett a vénségtől sötét, recsegő falépcsőn. A lépcső körbekanyarodott az óriási, négyszögletes hall csupasz faborítása mentén; hallgattam, és mikor felértünk az emeletre, Zazul megjegyezte:

– Tudja, Tichy, én nem költök nappalikra, vendégszobákra, úgyhogy látnia kell mindent. Bizony, én a műveim között alszom, velük eszem, velük lakom. Hát lépjen be, csak ne beszéljen túl sokat…

Abba a szobába vezetett, amelynek világos ablakait kintről láttam, de nem függöny volt az ablakokon, hanem hajdan fehér, most szerfölött piszkos, zsírfoltos, nagy papírlapok, tele agyoncsapott legyekkel; az ablakpárkány is feketéllett a döglött legyektől, és mikor az ajtót becsuktam, azon is rovarok vonalkás nyomait és odaszáradt, véres maradványait láttam, mintha Zazult a hártyásszárnyúak egyesített serege ostromolná itt; de nem volt időm ezen csodálkozni, mert figyelmem a szoba más furcsaságaira terelődött. Középen állt egy asztal, pontosabban bakokra fektetett, durván gyalult deszkák; rajtuk halmokban hevertek a könyvek, papírok, elsárgult csontok, de a legfurcsábbak a szoba falai voltak. A primitív asztalosmunkával összetákolt nagy polcokon vastag falú üvegek és tégelyek sorakoztak, az ablakkal szemben pedig, a polcok között, óriási üvegtartály állt, mint egy szekrény méretű akvárium, vagy inkább áttetsző szarkofág. Felső részét hanyagul rádobott piszkos rongy takarta, rojtos széle az üvegfal feléig ért, de ami a fedetlen alsó részben látszott, elég volt ahhoz, hogy sóbálvánnyá dermedjek. Az összes üvegben és tégelyben enyhén zavaros folyadék kéklett, mint egy anatómiai múzeumban, ahol spirituszban őrzik a boncolásból származó, valaha élő szerveket. Ugyanilyen, de óriási méretű edény volt az a félig ronggyal borított üvegtartály. Kékesen meg-meg-csillanó, félhomályos mélyében roppant lassan, végtelenül türelmes ingamozgással imbolygott, a tartály fenekét nem érintve, tíz-húsz centiméterrel fölötte lebegve két árnyék, amelyben kimondhatatlan undorral és rémülettel ismertem fel két emberi lábat, spirituszban ázó nadrágba öltözve…

Dermedten álltam, Zazul nem mozdult, nem is hallottam a jelenlétét; mikor ránéztem, láttam, hogy arca jókedvtől sugárzik. Megrökönyödésem, iszonyom felvidította. Kezét összetette, mintha imádkozna, és elégedetten köhécselt.

– Mit jelentsen ez, Zazul?! – kérdeztem elfulladó hangon. – Mi ez?!

Hátat fordított, szörnyű és hegyes púpja – olyan hegyes, hogy ránézve ösztönösen aggódni kezdtem feszülő zakójának épségéért – enyhén ringott lépteinek ütemére, majd leült egy furcsa, hasított támlájú székre (rémisztő volt ez a púposnak faragott bútor), és váratlanul közönyös, sőt unott hangon válaszolta:

– Ez hosszú história, Tichy. Ki akarta várni a vihar végét, nem igaz? Hát üljön le valahová, és ne zavarjon! Nem látok rá okot, hogy bármit is elmeséljek magának.

– De én látok – feleltem. Nagyjából már összeszedtem magam. Az esőzúgással, csobogással teli csöndben odamentem hozzá, és kijelentettem: – Ha meg nem tudja mindezt magyarázni, Zazul, akkor kénytelen leszek lépéseket tenni… aztán megnézheti magát!

Azt hittem, erre kirobban, de meg se rezzent. Hosszan nézett rám, gúnyosan elhúzott szájjal.

– Most mondja meg őszintén, Tichy, micsoda dolog ez? Vihar van, zuhog az eső, maga dörömböl az ajtómon, hívatlanul betolakszik, fenyegetőzik, hogy megver, aztán mikor rávesz a jó szívem, hogy beengedjem, mikor igyekszem a kedvére tenni, újabb fenyegetőzéssel szerencséltet: előbb veréssel ijesztgetett, most meg börtönnel. Én tudós vagyok, uram, nem bűnöző. Nem félek se a börtöntől, se magától, én egyáltalán semmitől se félek, Tichy!

– Ez egy ember – mondtam, alig figyelve fecsegésére; persze gúnyolódott, hiszen biztos, hogy szándékosan hozott ide, hadd borzadjak el. Feje fölött a rémes, kettős árnyékra néztem, amely még mindig szelíden himbálózott a kékes folyadékban.

– Az bizony – helyeselt készségesen Zazul. – Teljes mértékben.

– Ne higgye, hogy ezt megússza! – kiáltottam.

Szótlanul méregetett, aztán hirtelen történt vele valami – rázkódott, göcögött… Égnek állt a hajam. Alig tudta a vihogást abbahagyni.

– Tichy – ajánlotta, mikor lecsillapodott, de most is ördögi, kaján szikrák villogtak a szemében –, tudja, mit? Fogadjunk! Ha elmondom, hogyan történt az ott – bökött a tartályra –, azontúl magának eszébe sem jut, hogy ellenem bármit is tegyen. Persze, önként tér jobb belátásra, minden kényszer nélkül. Nos, áll a fogadás?

– Maga ölte meg? – Ezt tudnom kellett.

– Többé-kevésbé. Igen. Mindenesetre beraktam oda. Gondolja, hogy élve maradt a kilencvenhat százalékos denaturált szeszben? Hogy van még remény?

Ettől az előre kitervelt, cinikus hencegéstől, az áldozat magabiztos kigúnyolásától lehiggadtam.

– Áll a fogadás – mondtam ridegen. – Beszéljen!

– Csak ne sürgessen! – kényeskedett, mint egy fejedelem, aki kegyeskedik kihallgatáson fogadni. – Azért mondom el, mert ez engem szórakoztat, Tichy, mert vidám kis történet, és élvezettel idézem fel, nem pedig azért, mert maga fenyegetőzött. Én nem félek a fenyegetésektől, Tichy! No de térjünk a tárgyra! Hallott-e Mallenegs-ről, Tichy?

– Hogyne – feleltem. Már kitisztult a fejem. Végtére van bennem kutatói szellem, és tudok hidegvérű lenni, ha kell. – Publikált néhány munkát a fehérjemolekulák denaturálásáról…

– Kitűnő! – mondta teljesen professzori hangon, és új érdeklődéssel mért végig, mint aki végre olyan vonást fedezett föl bennem, amelyért legalább szemernyi tisztelet megillet. – De ezenkívül kidolgozta a nagy fehérjemolekulák szintézisének módszerét is, mesterséges fehérjeoldatokat készített, amelyek éltek, ugyebár. Holmi ragadós kocsonyák voltak… rajongott értük. Mindennap megetette őket, ha mondhatom így… cukrot szórt be nekik, meg szénhidrátokat, azok meg, a kocsonyák, a formátlan ősamőbák, nyelték, mint kacsa a nokedlit, és szépen híztak, először Petri-csészékben. Aztán átrakta őket nagyobb edényekbe, dédelgette őket, tele volt velük az egész laborja. Némelyik megdöglött neki, oszlásnak indult, gondolom, a pocsék koszttól, ilyenkor őrjöngött… fel-alá rohangált, a szakálla folyton beleért a drágalátos csirizébe… de tovább nem ment. Na ja, mert buta volt hozzá, több kell ahhoz… itt! – A fejére bökött, tar koponyája megcsillant a lelógó lámpa fényében, mint sárgás csontfaragvány. – Aztán én láttam munkához, Tichy. Nem részletezem, ezt csak szakember érti, és azok, akik művem nagyságát igazán felfognák, még meg sem születtek… Elég az hozzá, megalkottam egy fehérje-makromolekulát, amelyet be lehet állítani a fejlődés bizonyos típusára, ahogyan beállítanak egy ébresztőórát… nem, ez nem jó példa. Azt persze tudja, hogy vannak egypetéjű ikrek?

– Hogyne – bólintottam –, de mi köze ennek…

– Majd mindjárt megérti. A megtermékenyült petesejt két azonos félre oszlik, ezekből két tökéletesen azonos egyed fejlődik ki, két újszülött, pontosan egyforma ikrek. Mármost képzelje el, hogy létezik egy módszer, amellyel egy élő, felnőtt ember szervezetének tüzetes vizsgálata alapján létre lehet hozni a másik felét annak a petesejtnek, amelyből az illető valaha lett. Ily módon, sok évvel később, ikertestvért készíthetünk ennek az embernek… érti?

– Nem egészen – mondtam –, hiszen ha ez lehetséges is, így csak egy fél petesejt keletkezik, egy csíra, amely rögtön elpusztul…

– Másnál talán igen, de nálam nem – felelte száraz gőggel. – Ezt a mesterségesen készített fél sejtet a kívánt fejlődéstípusra beállítva tápfolyadékba helyezem, és ott, az inkubátorban, egy gépi anyaméhben, magzattá fejlesztem… százszor gyorsabb ütemben, mint az embrió normális fejlődése! A csírasejtből három hét alatt csecsemő lesz; további műveletek hatására ez a csecsemő egy év alatt tízéves gyermekké fejlődik; további négy év után pedig már negyvenéves ember. Nos, ezt csináltam én meg, Tichy…

– Homunkulusz!! – kiáltottam fel. – A középkori alkimisták álma… Értem… Ön azt mondja… de még ha így van is! Ön teremtette meg azt az embert, igaz?! És azt gondolja, hogy akkor joga volt megölni?! És hogy én helyeslem ezt a gyilkosságot? Hát nem, ebben téved… nagyon téved, Zazul…

– Ez még nem minden – folytatta hidegen Zazul. Úgy rémlett, feje közvetlenül púpjának idomtalan tömbjéből nő ki. – Először persze állatokon kísérleteztem. Ott, azokban az üvegekben macskákat, nyulakat, kutyákat lát, párosával: a fehér címkés edényekben vannak az eredeti lények, a valódiak… a fekete címkésekben pedig az ikermások, amelyeket én teremtettem. Nincs közöttük semmi különbség, és ha kicseréli a címkéket, soha többé nem lehet megállapítani, melyik állat keletkezett természetes módon, születéssel, és melyik származik az én lombikomból…

– Jó – mondtam –, ezt mind elhiszem. De miért ölte meg? Miért? Talán gyengeelméjű volt? Fogyatékos? Még akkor sem volt joga hozzá…

– Ne sértegessen! – csattant fel. – Tökéletesen épeszű, teljesen kifejlett példány volt az, Tichy! Testileg hajszálpontosan azonos az eredetivel… de ami a szellemi képességeit illeti, jobb, mint a biológiai prototípus! Igen, ez több, mint egy ikertestvér teremtése… Tökéletesebb a másolat az iker kópiánál! Zazul professzor felülmúlta a természetet. Felülmúlta, érti?!

Hallgattam, ő pedig felállt, a tartályhoz lépett, lábujjhegyre emelkedett, és egyetlen mozdulattal lerántotta a rongyos leplet. Nem akartam odanézni, de fejem magától fordult arrafelé, és megláttam az üvegen át, a zavaros szesz rétege mögött Zazul felpuhult, kiázott arcát, batyuként úszó, nagy púpját… Nyitott zakója ázott, fekete szárnyakként lebegett a folyadékban, szemgolyói fehéresen csillantak, ősz kecskeszakálla ázott rojtokban fityegett… Csak álltam ott, mint az áramütött, ő meg tovább nyekergett:

– Mint sejtheti, az volt a cél, hogy a mű ne legyen mulandó. Az ember, még ha mesterségesen teremtik is, halandó, tehát a cél az volt, hogy megmaradjon, ne váljék porrá, fennmaradjon, mint emlékmű. Igen, ez volt a cél. De tudnia kell, Tichy, lényeges nézeteltérés támadt kettőnk között; és ennek következtében nem én, hanem ő került be a tartályba… Ő Zazul professzor, én pedig, én… én vagyok a…

Felvihogott, de már nem hallottam. Úgy éreztem, mintha szakadékba zuhannék. Boldog örömtől eltorzult, eleven arcáról tekintetem a másik, halott arcára siklott, amely úgy úszott az üvegfal mögött, mint egy csúf, víz alatti szörny, és képtelen voltam megszólalni. Csend volt. Az eső már majdnem elállt, s amint a szélrohamok tovasodorták, fel-felkondult az ereszcsatornák elhaló lélekharangja.

– Engedjen ki… – kértem, de nem ismertem rá a saját hangomra. Behunytam a szemem, és tompán megismételtem:

– Engedjen ki, Zazul… Megnyerte a fogadást.

IV

Egy őszi délutánon, amikor az utcákra már alkony borult, és egyenletes, szürke eső szemerkélt szinte hihetetlenné téve a napsütés emlékét; egy ilyen délutánon, amikor az ember semmi pénzért el nem hagyná meghitt fotelját a kandallónál, ahol régi könyvekbe mélyed (nem a tartalmukat, hisz azt jól ismeri, hanem sok évvel ezelőtti önmagát keresi bennük) – váratlanul kopogtattak az ajtómon. Heves kopogtatás volt, mintha a jövevény a csengőt mellőzve rögtön tudatni akarná, hogy megjelenése viharos, mondhatni kétségbeesett színezetű. Leraktam a könyvemet, kimentem az előszobába, és ajtót nyitottam. Vendégem esőköpenyéről csurgott a víz, elgyötört, fáradt arcán is esőcseppek csillogtak. Nem is nézett rám – ereje fogytán volt. Kivörösödött, nedves kezeivel rátámaszkodott egy nagy ládára, melyet láthatólag maga cipelt fel a lépcsőn az emeletre.

– Nos, uram – szóltam −, mit óhajt… – de mindjárt helyesbítettem: – Segíthetek valamiben?

Bizonytalanul intett, és tovább lihegett; megértettem, hogy szeretné behozni terhét a lakásba, de már nincs ereje hozzá. Megragadtam hát az ázott, durva zsineget, amellyel csomagját átkötötte, és bevittem a ládát az előszobába. Mire megfordultam, már mögöttem állt. A fogasra mutattam; felakasztotta kabátját, a polcra dobta filcronggyá ázott kalapját, és kissé tántorogva bejött dolgozószobámba.

– Mivel lehetek szolgálatára? – kérdeztem hosszabb szünet után. Gyanítottam, hogy megint egy hóbortos vendéghez van szerencsém. Még mindig nem nézett rám; gondolataiba mélyedt, zsebkendőjével törölgette arcát, s összerezzent átázott kézelője hideg érintésétől. Hellyel kínáltam a kandallónál, de nem is válaszolt. Megragadta csöpögő csomagját, és húzta, tolta, rángatta, sáros nyomokat hagyva a padlón – ismeretlen útja során biztosan sokszor le kellett tennie a csatakos járdára, hogy kifújhassa magát. Csak mikor a láda már a szoba közepén állt, ahol folyton szemmel tarthatta, akkor pillantott rám, mintha hirtelen ráébredne jelenlétemre; mormolt valamit, bólintott, túlzottan hosszú léptekkel az üres fotelhez ment, és lerogyott horpadt mélyébe.

Leültem vele szemben. Elég sokáig hallgattunk, de ezt érthetetlen okból egész természetesnek éreztem. Nem volt fiatal ember, ötven körüljárhatott. Szabálytalan arcán feltűnt, hogy egész bal fele kisebb, mintha elmaradt volna a növekedésben a jobb fele mögött, így ajka, orrcimpája, szeme csenevészebb a bal oldalon, s ettől ábrázata folyamatos, gondterhelt meghökkenést fejez ki.

– Ön Tichy úr? – szólalt meg végre, mikor a legkevésbé vártam. Bólintottam. – Ijon Tichy? Az… utazó? – ismételte aggodalmasan, előrehajolva. Bizalmatlanul nézett rám.

– Hát persze – nyugtattam meg. – Ki más lenne az én lakásomban?

– Hátha eltévesztettem az emeletet – dünnyögte, mintha valami más, sokkal fontosabb dologra gondolna.

Egyszerre csak felállt. Ösztönösen zakójához nyúlt, mintha le akarná simítani, de ráeszmélve, hogy ez milyen meddő szándék – a legjobb szabó vasalója sem segíthetett volna az elnyűtt hacukán –, kihúzta magát, és bemutatkozott.

– Fizikus vagyok. Nevem Molteris. Hallott már rólam?

– Nem – válaszoltam. Valóban sohasem hallottam róla.

– Nem baj… – mormogta inkább csak magában, mint nekem.

Komornak tűnt, de valójában csak tépelődött: tovább kérődzött korábbi elhatározásán, amely idehozta, mert újabb kétségek rohanták meg. Jól láttam ezt sanda pillantásaiból. Úgy éreztem, gyűlöl – azért, amit el akar mondani, amit el kell mondania.

– Van egy felfedezésem – bökte ki váratlanul, rekedt hangon. – Egy találmányom. Ilyen még nem volt. Soha. Nem kell, hogy elhiggye. Én sem hiszek senkinek, hát nem kell, hogy nekem higgyenek. Itt, kérem, tényekről van szó. Mindjárt be is bizonyítom. Mindent. Csak… még nem egészen…

– Aggódik? – sugalmaztam nyájas és megnyugtató hangon. Hiszen oly gyerekesek, őrült, lángeszű gyerekek ezek a feltalálók. – Attól tart, hogy meglopják, elárulják, ugye? Nyugodt lehet. Ez a szoba már olyan találmányokat látott, olyanokról hallott…

– Ilyenről nem! – tört ki erélyesen, és hangjában, szemvillanásában egy röpke pillanatig mérhetetlen büszkeség ragyogott fel. Mintha a teremtés ura lenne. – Adjon egy ollót! – tette hozzá borúsan, mert megint elöntötte a bánat. – Kés is jó lesz.

Fölvettem az íróasztalról papírvágó késemet, és odaadtam. Heves, ünnepélyes mozdulatokkal elvagdosta a zsineget, letépte a papírt, összegyűrte a nedves gombócot, és nyilván szándékos hanyagsággal a padlóra dobta, mintha azt mondaná: „Kidobhatsz, leszidhatsz, hogy bepiszkítom a fényes parkettádat – ha ki mersz dobni egy ilyen embert, mint én, akinek így meg kell alázkodnia!”. Csaknem pontosan kocka alakú, feketére lakkozott faláda került elő; födele csak félig fekete, másik fele zöld, és eszembe villant, hogy kifogyott a fekete lakkja. Számzáras lakat zárta le a ládát. Molteris beállította a számzárat, kezével eltakarva és föléje hajolva, nehogy kilessem a kódot, majd amikor a lakat csettent, lassan, óvatosan fölemelte a láda födelét.

Visszaültem a fotelomba, tapintatból, és hogy nehogy elriasszam. Úgy éreztem, hálás ezért, bár nem mutatta. Mindenesetre kissé nyugodtabbnak látszott. Vállig benyúlt a ládába, és az erőfeszítéstől vörös arccal kiemelt egy feketére zománcozott, jókora gépet, mindenféle ajtócskákkal, csövekkel, kábelekkel – én ehhez nem értek. Átölelve tartotta gépét, mint egy szerelmes, és fojtottan nyögte:

– Hol a… konnektor?!

– Ott – mutattam a könyvespolc melletti sarokra, mert a másik konnektort az asztali lámpa foglalta le. Molteris eldöcögött a könyvespolchoz, és roppant óvatosan leeresztette a padlóra súlyos gépét. Aztán a kábelek gubancából kihalászott egyet, és bedugta a konnektorba. Gépe mellé kuporodva elkezdett kapcsolókat tologatni, gombokat nyomkodni – kisvártatva lágy, dallamos zümmögés töltötte be a szobát. Arca hirtelen megdermedt a rémülettől; közelebbről szemügyre vette az egyik csövet, amely a többivel ellentétben sötét maradt. Gyöngéden megfricskázta, és mikor ez nem használt, vadul kiforgatta zsebeit, előszedett egy csavarhúzót, egy darab drótot, egy fogót, és térdre hullva lázasan, noha roppant precízen ügyködni kezdett a gép belsejében. A vak csőben hirtelen eláradt a halvány rózsaszínű fény. Molteris láthatólag teljesen elfelejtve, hol van, a megkönnyebbülés mély sóhajával zsebre vágta szerszámait, felállt, és olyan nyugodtan, mint ahogy azt mondjuk, „ma vajas kenyeret ettem”, kijelentette:

– Tichy, ez az időgép.

Nem szóltam rá semmit. Nem tudom, átérzitek-e, mennyire bonyolult és kényes volt a helyzet. Az ilyen típusú feltalálónak – aki megalkotta a halhatatlanság elixírjét vagy a villamos jövendőmondó gépet, vagy mint jelen esetben, az időgépet – még soha egy szavát sem hitte el senki, akit megpróbált titkába beavatni. Ezért tele van komplexusokkal, ingerült, fél az emberektől, és közben megveti őket, mert tudja, hogy a segítségükre van utalva; én ezt megértem, hát rendkívül óvatosan viselkedem az ilyen percekben. Hiszen bármit is tennék, azt zokon venné. A segítségért kilincselő feltalálót a kétségbeesés hajtja, nem a remény, és gúnyra számít, nem jóindulatra. Különben is a jóindulat, ezt tapasztalatból tudja, csak előszó a fensőbbséges lelki fröccshöz – hiszen nem egyszer, nem is kétszer próbálták már eszméjéről lebeszélni. Ha most azt mondanám: „Ó, de remek! Igazán feltalálta az időgépet?” – talán ököllel rontana rám. Hallgatásomtól viszont meglepődött.

– Igen – ismételte, kezét kihívóan zsebre vágva –, ez az időjármű! Ezzel a géppel az időben lehet utazni, érti?

Bólintottam, ügyelve, hogy ne túl készségesen tegyem.

Lendülete a semmibe talált, szertefoszlott – és feltalálóm ott állt megfürödve, igen mafla képpel. Arca nem is öreg, csak agyongyötört, elcsigázott; véreres szeme számtalan átvirrasztott éjszakáról tanúskodik, szemhéja duzzadt, a látogatás tiszteletére eltávolított borostájából maradt egy kicsi a fülénél és alsó ajkánál, jelezve, hogy sebtében, türelmetlenül borotválkozott – az arcán feketéllő kis ragtapasz is ezt mutatja.

– Ön nem fizikus, ugye?

– Nem.

– Az jó. Ha fizikus volna, nem hinne nekem, még azután sem, amit a saját szemével fog látni, mert ez – bök a gépre, amely még mindig halkan dorombol, mint egy álmos macska, és csövei rózsaszín visszfényt vetnek a falra – csak akkor jöhetett létre, miután megdöntöttem azt a szekérderéknyi hülyeséget, amit ők ma fizikának neveznek. Van itt valami tárgy, amit nem sajnálna kidobni?

– Akad – mondom. – Mi legyen az?

– Mindegy. Kavics, könyv, fém, akármi, csak radioaktív ne legyen. Radioaktivitásnak nyoma se legyen, ez fontos. Katasztrófát okozhatna.

Még be sem fejezte, mikor felálltam, és a könyvespolchoz mentem. Mint tudjátok, rendszerető vagyok, nálam minden apróságnak megvan az állandó helye, de különösen nagy rendet tartok a könyvtáramban. Ezért nem fért a fejembe az előző napi eset: reggeli után, vagyis jó korán íróasztalhoz ültem, egy fárasztó fejezettel bajmolódtam – és egyszer csak, felpillantva az egész íróasztalon szétrakott papírjaimból, megláttam egy nyolcadív méretű, céklavörös könyvecskét a falnál, a könyvespolc melletti sarokban; úgy hevert a padlón, mintha odadobták volna.

Odamentem, fölemeltem. Megismertem a címlapját: különlenyomat egy űr egészségügyi folyóiratból, távoli ismerősöm diplomamunkája. Nem értettem, hogyan került a padlóra. Igaz ugyan, hogy mélyen elgondolkozva láttam munkához, és nemigen néztem körül a szobában, de esküdni mernék rá, hogy amikor bejöttem, semmi sem hevert a padlón: azt rögtön észrevettem volna. Végül kénytelen-kelletlen belenyugodtam, hogy nyilván a szokásosnál erősebben foglalkoztatott az írnivalóm, és se látva, se hallva ültem le dolgozni – aztán mikor ez az összpontosítás enyhült, rányílt a szemem a padlón heverő füzetre. Más magyarázatot nem találtam. Felraktam a kiadványt a polcra, és el is feledkeztem róla, de most, Molteris szavai után e teljesen fölösleges füzet céklavörös borítója mintha magától a kezembe sétált volna, hát szó nélkül átnyújtottam neki.

Átvette, tenyerén méricskélte, címére rá se nézett, kinyitott egy fekete födelet a gépe közepén, és így szólt:

– Ha volna szíves idejönni…

Megálltam mellette. Letérdelt, elforgatta a rádió keresőjéhez hasonló kis hengert, és megnyomta a mellette lévő homorú, fehér gombot. A szobában minden lámpa elsötétült, a konnektor a gép csatlakozásánál különös, éles sistergéssel, kéken felszikrázott, de ezenkívül semmi más nem történt.

Mindjárt kiégeti az összes biztosítékomat, gondoltam, de ő rekedten felkiáltott:

– Most figyeljen!

A gépbe fektette könyvecskémet, és megnyomott egy oldalt kiálló fekete kart. Ekkor lámpáim kigyulladtak, a gépben fekvő kartonborítós, sötét füzet pedig elhomályosodott. Egy rövidke pillanatig áttetszővé vált, és úgy rémlett, a vörös címlapon keresztül látom az oldalak fehér margóit és az összefolyó betűsorokat, de ez csak egy szempillantásig tartott, a következő másodpercben a könyv szertefoszlott, eltűnt, és már csak a gép feketére zománcozott, üres belsejét láttam.

– Eltolódott az időben – szólt Molteris, nem nézve rám. Nehézkesen feltápászkodott. Homlokán gombostűfejnyi verítékcseppek csillogtak. – Vagy ha úgy tetszik: megfiatalodott…

– Mennyivel? – kérdeztem. Tárgyilagosságom kissé földerítette. Arcának az a satnyább bal fele megrezdült; innen közelről láttam, hogy kicsit sötétebb is.

– Körülbelül egy nappal – mondta. – Még nem tudom pontosan kiszámítani. De az… – hirtelen elhallgatott, és rám nézett. – Ön itt volt tegnap? – kérdezte, nem is leplezve, milyen feszülten várja válaszomat.

– Itt voltam – feleltem lassan, mert hirtelen úgy éreztem: lábam alól kicsúszik a padló. Megértettem, és olyan furcsa szédületben, amilyet csak fantasztikus álmokban érzünk, összekapcsoltam a két tényt: a füzet oly érthetetlen tegnapi felbukkanását pontosan ezen a helyen, itt a falnál – és Molteris mostani kísérletét.

Elmondtam ezt neki. Nem ragyogott fel az arca, mint várható lett volna, szó nélkül törölgette homlokát a zsebkendőjével; észrevettem, hogy erősen verítékezik, és kissé elsápadt. Odahúztam neki egy széket, és magam is leültem.

– Elmondaná akkor most, hogy mit kíván tőlem? – kérdeztem, amikor úgy láttam, már lecsillapodott.

– Segítséget – mormolta. – Támogatást. Nem alamizsnát, nem! Legyen inkább… nevezzük előlegnek a majdani nyereségrészemre. Az időgép… nyilván megérti… – nem fejezte be.

– Értem – válaszoltam. – Gondolom, elég tetemes összegre van szüksége.

– Nagyon is. Tudja, itt nagy energiák játszanak szerepet, no és az időirányzék… tehát hogy az átvitt test pontosan abba a percbe érkezzen, amelybe juttatni akarjuk… azon még sokáig kell dolgoznom.

– Milyen sokáig? – tudakoltam.

– Legalább egy évig…

– Jól van – mondtam. – Értem. Csakhogy, tudja: keresnem kellene… más támogatókat. Magyarán pénzembereket. Gondolom, ezt nem ellenzi…

– Nem, dehogy! – felelte.

– Helyes! Nézze, én nyílt kártyákkal játszom. A legtöbb ember az én helyemben a bemutatója után gyanakodna, hogy ez csak trükk, ügyes szemfényvesztés. De én hiszek önnek. Hiszek, és megteszem, ami tőlem telik. Ehhez persze időre lesz szükségem. Jelenleg nagyon sok a dolgom, azonkívül… tanácsot kell kérnem…

– Fizikusoktól? – mordult fel. Feszülten leste szavaimat.

– Nem, dehogy. Látom, ettől viszolyog, nem kell magyarázkodnia. Nem kérdezek semmit. Tanácsra ahhoz lesz szükségem, hogy kiválaszthassam a megfelelő embereket, akik hajlandók…

Elharaptam a szót. És úgy látszik, neki is éppen most jutott eszébe az, ami nekem. Felcsillant a szeme.

– Tichy úr – mondta –, nem kell tanácsot kérnie… Én fogom megmondani, kihez forduljon…

– A gépe jóvoltából, igaz? – tettem hozzá.

Diadalmasan elmosolyodott.

– Hát persze! Hogy ez előbb nem jutott eszembe! Mekkora szamár vagyok…

– És utazott már az időben? – kérdeztem.

– Még nem. A gép csak nemrég működik, tudja, péntek óta. Még csak a macskát küldtem el.

– A macskát? Na és? Visszajött?

– Nem. Átment a jövőbe, úgy ötévnyire… a skála még kissé elnagyolt. Az érkezési idő pontosításához differenciátort kell beépíteni, amely koordinálja az örvénylő mezőket. Jelenleg még deszinkronizálódást okoz az alagút-kvantumeffektus…

– Ez nekem, sajnos, kínaiul van – szakítottam félbe. – De hogyhogy személyesen még nem próbálta ki?

Ezt enyhén szólva furcsálltam. Molteris zavarba jött.

– Én akartam, de… tudja… nálam… a házigazdám kikapcsolta a villanyt, még vasárnap.

Arca, pontosabban arcának normális jobb fele mélyen elpirult.

– Hátralékban vagyok a lakbérrel, és azért… – motyogta. – De természetesen… most rögtön… Igen, igaza van! Én máris… most azonnal! Itt beszállok, látja? Bekapcsolom a gépet, és… a jövőben leszek. Megtudakolom, ki finanszírozta a vállalkozást… megtudom a szponzorok nevét, és akkor ön azon nyomban, haladéktalanul…

Közben már félretolta gépében a válaszfalakat.

– Várjon egy kicsit – szóltam közbe –, így nem lesz jó! Hiszen nem tud visszajönni, ha a gépe itt marad nálam.

Elmosolyodott.

– Ó, nem marad itt! – mondta. – A géppel együtt utazom az időben. Úgy is lehet, mert két üzemmódja van. Látja itt ezt a váltókart? Ha elküldök valamit az időben, és azt akarom, hogy a gép itt maradjon, akkor erre a kis térségre koncentrálom az erőteret, itt a födél alatt. De ha én magam akarok időutazni, akkor kibővítem a teret, hogy az egész gépet befogja. Csak az energiafelvétel lesz nagyobb. Hány ampe-resek a biztosítékai?

– Nem tudom – vallottam be –, de attól tartok, nem bírják ki. Már az előbb is, amikor a könyvet… elküldte, kialudtak az izzók.

– Soha nagyobb gondot – buzgólkodott –, kicserélem én a biztosítékokat, persze ha megengedi…

– Csak tessék!

Munkához látott. Zsebeiből sűrített villanyszerelő-műhely került elő. Tíz perc alatt elkészült.

– Indulok – mondta, mikor visszajött a szobába. – Úgy gondolom, legalább harminc évet kell utaznom.

– Olyan sokat? Miért? – kérdeztem. Ott álltunk a fekete gép előtt.

– A szakemberek pár év múlva tudni fognak a gépemről – magyarázta –, de negyed század múlva már minden gyerek ismeri! Az iskolában fogják tanulni, és bármelyik járókelőtől megtudhatom a támogatók nevét is.

Halványan elmosolyodott, megcsóválta a fejét, és belépett a gépbe.

– Az izzók pislogni fognak, de az nem számít – mondta. – A biztosítékok most már kibírják. Csak a visszatéréssel lehet egy kis baj.

– Hogyhogy?

Rám villant a szeme.

– Nem látott még itt engem?

– Mire gondol? – csodálkoztam.

– Hát… hogy tegnap, vagy egy hete, egy hónapja… vagy akár egy éve… nem látott itt engem? Itt, ebben a sarokban, nem bukkant fel hirtelen egy ember, egy ilyen gépben állva, mint én?

– Ja, úgy! – kiáltottam. – Most már értem. Attól fél, hogy visszajövet nem a mostani jelenben köt ki, hanem túlcsúszik rajta, és valahol a múltban áll meg, ugye? Nem, én önt sohasem láttam. Bár igaz, csak kilenc hónapja jöttem meg a világűrből; addig a ház lakatlan volt…

– Egy pillanat… – mondta. Mélyen elgondolkodott. – Nem is tudom… – folytatta végül. – Hiszen ha itt lettem volna valamikor, mondjuk akkor, mikor a ház lakatlan volt, arról nekem is tudnom kellene, emlékeznék rá, nem?

– De nem ám! – cáfoltam élénken. – Ez az időhurok paradoxona! Ön akkor máshol volt és mást csinált, az akkori ön; viszont akaratlanul is abba a múltba jut ebből a jelenből, ha…

– Nos – szakított félbe –, végtére ez nem olyan fontos. Ha nagyon visszacsúszom a múltba, akkor módosítom az irányzékot. Legfeljebb elhúzódik egy kicsit a dolog. Hiszen ez az első kísérlet, tehát a türelmét kell kérnem…

Lehajolt, és megnyomta az első gombot. A lámpák rögtön kialudtak; a készülék finom, magas hangon megcsendült, mint egy üvegpálca. Molteris búcsút intett, másik kezével megfogta a fekete kart, és lassan fölegyenesedett. Amint kihúzta magát, lámpáim ismét kigyúltak, és láttam, hogyan változik meg Molteris alakja. Ruhája megsötétedett és homályosodni kezdett, de nem erre figyeltem, mert döbbenten bámultam azt, ami a fejével történik: áttetszővé vált, s eközben fekete haja megőszült, alakja egyidejűleg szertefoszlott és zsugorodott, úgyhogy amikor eltűnt a szemem elől a gépével együtt, és én ott maradtam a szoba üres sarkában, az üres padlón, a fehér, csupasz fal előtt, melyen a konnektor üres volt – amikor, mondom, ott maradtam egyedül, tátott szájjal, torkomra forrt iszonyodó kiáltással, tekintetem még őrizte hátborzongató átváltozását, mert mialatt eltűnt az idő sodrában, szédítő gyorsasággal meg is öregedett; évtizedeket élt át egy pillanat alatt! Remegő lábbal vánszorogtam a fotelomhoz, odahúztam, hogy jól lássam azt a fényesen megvilágított, üres sarkot, leültem, és várni kezdtem. Így várakoztam egész éjjel, reggelig. És látjátok, barátaim – azóta hét év telt el. Azt hiszem, ő már sohasem tér vissza, mert eszméje bűvöletében elfeledkezett egy roppant egyszerű, sőt elemi dologról, amely fölött, akár tudatlanságból, akár alamuszi módon, elsiklanak a fantasztikus hipotézisek szerzői. Hiszen az időutasnak, ha húsz évet távolodik az időben, ugyanennyit öregednie kell – mert hogyan is lehetne másképp? A szerzők ezt úgy képzelik, hogy az ember jelenét át lehet helyezni a jövőbe, és órája az indulás időpontját fogja mutatni, míg körülötte minden óra a jövő idejét mutatja. De hát ez persze lehetetlen. Ahhoz, hogy így legyen, az utasnak ki kellene lépnie az időből, és valahol az időn kívül haladnia a jövő felé, aztán megkeresve a kívánt pillanatot, belépnie az időbe – kívülről… mintha létezne bármi is, ami kívül van az időn! De hát ilyen hely, ilyen út nem létezik, és a szerencsétlen Molteris saját kezével kapcsolta be a gépet, amely megölte – az öregséggel, semmi mással, és amikor gépe megállt ott, a jövő célba vett pontján, már csak egy ősz hajú, töpörödött holttest volt benne…

És most jön, barátaim, a legszörnyűbb dolog. A gép elérkezett oda a jövőbe, csakhogy ez a ház, a lakásommal, ezzel a szobával, ezzel az üres sarokkal együtt szintén utazik az időben – de a számunkra egyedül lehetséges módon –, míg végül odaér, abba a percbe, amikor a gép megjelenik ott, abban a fehér sarokban, és benne Molteris; az, ami megmaradt belőle… és ez teljesen biztos.

V

(Mosógép-tragédia)

Nem sokkal azután, hogy tizenegyedik csillagutazásomról hazatértem, az újságok egyre több teret szenteltek két nagy mosógépgyáros, Nuddlegg és Snodgrass konkurenciaharcának.

Ha jól emlékszem, Nuddlegg dobta elsőként piacra a szuperautomata mosógépet, amely maga válogatja szét a fehér és a színes szennyest, mosás és facsarás után kivasalja, megstoppolja, beszegi, és ellátja a tulajdonos szépen hímzett monogramjával, a konyharuhákra pedig nevelő hatású, épületes mondásokat hímez, például: „Ki korán kel, robotot lel”. Snodgrass válaszul forgalomba hozta új mosó-gépmodelljét, amely a hímzéshez négysoros verseket költ, a tulajdonos kulturális színvonalához és esztétikai igényeihez igazodva. Nuddlegg következő modellje már szonetteket hímzett; válaszul Snodgrass mosógépe ébren tartotta családi körben a társalgást a tévéműsor szünetei alatt. Nuddlegg először meg akarta fúrni ezt a licitet – mindenki emlékszik az újságokba helyezett egész oldalas reklámbetétjére, amely gúnyosan vigyorgó, dülledt szemű mosógépet ábrázolt, e felirattal: „Azt akarod, hogy a mosógéped okosabb legyen Nálad?! Ugye, NEM?!”. Snodgrass azonban nem törődött ezzel a közönség alantasabb ösztöneire apelláló húzással, és a következő negyedévben bemutatta új mosógépét, amely mosás, facsarás, szappanozás, súrolás, öblögetés, vasalás, kötés, horgolás és társalkodás közben ráadásul elkészíti a gyerekek iskolai feladatát, gazdasági előrejelzéseket állít össze a családfő számára, és öntevékenyen elvégzi az álmok freudi elemzését, rögtön meg is szüntetve minden komplexust, köztük a gerontofágiát és patrirídiumot. Nuddlegg erre megtört, és piacra dobta a Szuperbárdot, az alanyi költő mosógépet, amely elbűvölő mezzoszoprán hangján verseket szaval, altatódalokat dúdol, tisztába teszi a csecsemőket, ráolvasással eltünteti a szemölcsöket, és a hölgyeknek elegáns bókokat mond. Snodgrass ezt a lépést a professzor mosógéppel kontrázta meg. „Mosógéped Einsteint csinál belőled!” jelszóval – ám a várakozások ellenére ezt a modellt alig vásárolták, a negyedév végére 35 százalékkal csökkent a forgalom, ezért mikor a gazdasági hírszerzők jelentették, hogy Nuddlegg a táncoló mosógéppel készül előállni, Snodgrass a fenyegető katasztrófa árnyékában forradalmi lépésre határozta el magát. Háromszázötvenezer dollárért megvásárolva a szükséges jogokat és az érdekelt személyek engedélyét, gyártani kezdte az egyedülálló uraknak szánt mosógépet, két változatban: a platinaszőke szakasztott olyan, mint Mayne Jansfield, a híres szexbomba, a fekete hajú pedig Phirley McPhaine vonásait viseli. A forgalom rögtön megugrott 87 százalékkal. Versenytársa először tiltakozó felhívást intézett a kongresszushoz, a közvéleményhez, a Forradalom Leányainak Ligájához, valamint a Szüzek és Matrónák Ligájához, mivel azonban Snodgrass folyamatosan szállította a boltokba egyre csinosabb és vonzóbb mindkét nembeli mosógépeit, Nuddlegg kapitulált, és újítást vezetett be: a mosógép egyéni megrendelésre készül, a vásárló határozza meg a kívánt darab formáját, színeit, domborulatait és arcvonásait, a megrendeléshez fényképet csatolva.

Miközben a mosógépipar két óriása így viaskodott, nem válogatva az eszközökben, termékeik váratlan, sőt káros tendenciákat kezdtek mutatni. A dajka-mosógép még hagyján, de a nevelésügyben komoly gondot okoztak a rontom-bontom mosógépek, melyek anyagi romlásba döntötték az aranyifjúságot, elzüllesztették a serdülőket, és csúnya szavakra tanították a kicsinyeket. És akkor még nem is szóltunk a szexmosógépekről, amelyekkel ki-ki megcsalhatta a feleségét vagy férjét! A még talpon maradt más mosógép- és mosószergyártók hiába magyarázták reklámjaikban a közönségnek, hogy a Mayne vagy a Phirley mosógép lábbal tiporja a mosás gépesítésének magasztos eszméjét, melynek eredeti célja a családi élet támogatása és megszépítése volt – hiszen az újfajta masinákba már csak tucatnyi zsebkendő vagy egyetlen párnaciha fér be, mert belsejük túlnyomó részét olyan gépezet tölti meg, amelynek a mosáshoz nincs semmi köze, sőt épp ellenkezőleg. Minden ilyen fejtegetés falra hányt borsó volt. A szép mosógépek kultusza viharosan terjedt, s a lakosság jelentős részét még a tévénézéstől is elhódította. Ám ez csak a kezdet. A teljesen önálló mosógépek titkon csoportokba tömörültek, és sötét mesterkedésekbe fogtak. Bandáik kapcsolatba léptek az alvilággal, összefonódtak a maffiával, és gazdáikat rémületes bajokba sodorták.

A kongresszus belátta, hogy ideje törvénnyel beavatkozni a szabadverseny káoszába, de mire a tanácskozások meghozták a várt eredményt, a piacot már elárasztották az ellenállhatatlan külsejű centrifugák, a zseniális parkettafényesítő gépek és a Shotomatic nevű különleges modell, a páncélozott mosógép: reklámja szerint az indiánosdit játszó kisfiúk kedvence, de egyszerű átalakítás után alkalmassá vált arra, hogy tetszés szerinti célpontot pergőtűzzel megsemmisítsen. Mikor a Struzelli maffiacsalád utcai csatát vívott az egész Manhattant rémületben tartó Phumes, Byron-bandával – ekkor repült a levegőbe az Empire State Building –, a két harcoló fél oldalán százhúsz födélig felfegyverzett konyhagép esett el.

Ekkor fogadták el MacFlacon szenátor törvényjavaslatát. E törvény értelmében a tulajdonos nem felelős értelmes háztartási gépeinek törvénysértő cselekményeiért, amennyiben azok tudta és beleegyezése nélkül zajlottak le. Sajnos, ez a törvény sok visszaélésnek nyitott teret. A tulajdonosok titkos egyezséget kötöttek mosógépükkel vagy centrifugájukkal: a masina elköveti a különféle gaztetteket, a bíróság elé állított tulajdonosnak pedig a haja szála sem görbül, mert a MacFlacon-törvény-re hivatkozik.

Módosítani kellett tehát a törvényt. Az új MacFlacon-Glumbkin-törvény az értelmes háztartási gépeket korlátozott jogi személyiséggel ruházta fel, főleg a büntethetőség terén. A kiszabható büntetés 5, 10, 25 és 250 évi kényszermosás, illetve padlófényesítés volt, ehhez járulhatott az olajtól való megfosztás és más fenyítések, a rövidzárlatot is beleértve. Csakhogy e törvény életbe léptetése akadályokba ütközött. A Humperlson-ügyben például a mosógépet több rendbeli rablótámadással vádolták, de a tulajdonos egyszerűen szétszedte a gépet, és egy halom drót meg acéllemez került a bíróság elé. Módosították tehát a törvényt; MacFlacon-Glumbkin-Ramphorney-törvény lett a neve, és kimondta, hogy a nyomozati szakaszban a gyanúsított elektronikus agyak bármilyen megváltoztatása vagy átalakítása büntetendő cselekmény.

Ekkor következett a Hindendrupel-ügy. Hindendrupel mosogatógépe több ízben felöltözött gazdája öltönyeibe, különböző nőknek házasságot ígért, és pénzt csalt ki tőlük, amikor pedig a rendőrség in flagranti érte, saját kezűleg szerelte szét magát a megkövült nyomozók szeme láttára. Szétszedett állapotában a bűncselekmény is törlődött a memóriájából, így nem volt büntethető. Ekkor keletkezett a MacFlacon-Glumbkin-Ramphorney-Hmurling-Piaffka-törvény; ennek értelmében az olyan agyat, amely a bírósági felelősségre vonást elkerülendő szétszedi magát, leadják ócskavasnak.

Azt hitték, ez a törvény minden elektronikus agyat elriaszt a bűnözéstől, hiszen a gépagyban, mint minden értelmes lényben, munkálkodik az önfenntartási ösztön. Nemsokára kiderült azonban, hogy a gonosztevő mosógépek cinkosai felvásárolják a roncsokat, és újjáépítik a bűnöst. A MacFlacon-törvény feltámasztás-ellenes módosítását a kongresszusi bizottság jóváhagyta ugyan, de Guggenshyne szenátor megtorpedózta; nem sokkal ezután kiderült, hogy Guggenshyne szenátor egy mosógép. Ekkor jött szokásba, hogy a kongresszusi képviselőket minden ülésszak előtt megkopogtatják; e rítushoz hagyományosan két és fél font súlyú vaskalapácsot használnak.

Ez idő tájt zajlott le a Murderson-ügy. Murderson mosógépe rendszeresen széttépte gazdája ingeit, fütyülésével zavarta a rádióvételt az egész környéken. Obszcén ajánlatokat tett idős és kiskorú személyeknek, felhívta telefonon az ismerősöket, és áramadója nevében kölcsönöket csikart ki belőlük. Bélyeggyűjteménye megmutatásának ürügyével a lakásba csalta a szomszédok centrifugáit meg mosógépeit, és parázna cselekményeket követett el sérelmükre, szabad óráiban pedig csavargott és koldult. Mikor bíróság elé állították, orvosi bizonyítványt nyújtott be, melyben Eleaster Crammphouss okleveles elektronikus mérnök igazolta, hogy a vád alá helyezett mosógép időszakos tudatzavarokban szenved, és ilyenkor embernek hiszi magát. A beidézett szakértők megerősítették ezt a diagnózist, és Murderson mosógépét felmentették. Az ítélet kihirdetése után előrántott egy Luger márkájú pisztolyt, és három lövéssel megölte az ügyészhelyettest, aki rövidzárlat-büntetést követelt számára. Letartóztatták, de óvadék ellenében szabadlábra helyezték. A bíróságoknak főtt a fejük, mert az ítéletben leszögezett beszámíthatatlanság folytán a mosógépet nem lehetett vád alá helyezni, de elmegyógyintézetbe utalni sem lehetett, mert nem léteztek intézetek elmebeteg mosógépek számára. Az égető probléma jogi megoldását csak a MacFlacon-Glumbkin-Ramphorney-Hmurling-Piaffka-Snowman-Fitolis-törvény hozta meg, éppen idejében, mert a Murderson-casus nyomán égig szökkent a beszámíthatatlan gépagyak kereslete, s egyes cégek már elkezdtek szándékosan hibás gépeket gyártani, egyelőre két változatban – a Sadomat és Mazomat mosógépeket szadistáknak, illetve mazochistáknak szánták, Nuddlegg pedig (akinek vállalata szédületesen virágzott, mióta első haladó gyárosként a konszern felügyelő tanácsába 30 százalékban mosógépeket vett be, tanácskozási joggal a részvényesek közgyűlésén), előállt a Sadomastic nevű univerzális készülékkel, amelyet verni is lehet, de ő is tud verni, azonkívül gyúlékony betéttel kedveskedik a piromániásoknak és vaslábacskákkal a pigmalionizmusban szenvedőknek. Azt a híresztelést, hogy külön modellt készül kibocsátani Narcissmatic néven, csak a rosszindulatú konkurencia terjesztette. A fent említett törvény előirányozta, hogy külön intézményeket kell létrehozni a ferde hajlamú mosógépek, padlófényesítők és egyéb masinák kényszergyógykezelése céljából.

Eközben Nuddlegg, Snodgrass és a többi gyáros épelméjű termékei, ha már jogi személyiséghez jutottak, tömegesen éltek alkotmányos jogaikkal. Mindinkább terjedt a spontán szervezkedés, így alakult meg többek között az Embermentes Áhítat Társasága, az Elektronikus Egyenjogúság Ligája, és olyan rendezvényeket is nyélbe ütöttek, mint a Miss Mosógép és a Világ Mosógépszépe választások.

E viharos fejlődést igyekezett nyomon követni és törvényes csatornákba terelni a kongresszus. Groggener szenátor megfosztotta az értelmes gépeket az ingatlanszerzés jogától, Caropka képviselő pedig a szerzői jogoktól (ami a visszaélések újabb hullámát váltotta ki: az író mosógépek ezentúl, csekély fizetségért, náluk kevésbé tehetséges irodalmárokat fogadtak fel, és az ő nevükön publikálták esszéiket, regényeiket, drámáikat). Végül a MacFlacon-Glumbkin-Ramphorney-Hmurling-Piaffka-Snowman-Fitolis-Birmingdraque-Phootley-Caropka-Phalseley-Groggerner-Maydanski-törvény azt is kimondta, hogy az értelmes gépek nem képezhetik saját tulajdonukat, hanem csakis az emberét, aki megvásárolta vagy készítette őket, leszármazottaik pedig szintén a felmenő készülékek gazdájának, illetve gazdáinak tulajdonát képezik. Ez a radikálisan hangzó törvény, úgy vélték, előre lát minden lehetőséget, és elejét veszi a jogilag megoldhatatlan helyzetek kialakulásának. Persze, közben a verebek is csiripelték, hogy a dúsgazdag gépagyak, amelyek tőzsdespekulációkkal vagy olykor egészen sötét ügyletekkel szerezték vagyonukat, vígan folytatják üzelmeiket névleg emberekből álló fiktív részvénytársaságok vagy vállalatok paravánja mögött; már rengeteg ember élt abból, hogy jogi személyiségét értelmes gépeknek kölcsönözte, azonkívül sokan voltak a milliomos gépagyak alkalmazottai: élő titkárok, lakájok, technikusok, sőt könyvelők és mosónők is.

A szociológusok a fejlődés két fő irányzatát figyelték meg a bennünket érdeklő területen. A szerényebb konyhagépeket elbűvölték az emberi élet csábításai, és amennyire csak lehet, alkalmazkodni igyekeztek a fennálló civilizáció formáihoz; az öntudatosabb és rugalmasabb egyedek viszont arra hajlottak, hogy a jövő új, teljesen elektronikus civilizációját alapozzák meg. A tudósokat azonban a robotok féktelen természetes szaporodása aggasztotta leginkább. A deerotizátorok és tárcsás fékek, amelyeket Snodgrass és Nuddlegg is gyártott, semmit sem használtak. A robotok gyermekeinek problémája megrémítette a mosógépgyártókat is – termékeik folytonos tökéletesítésének erre a következményére láthatólag nem számítottak. A nagy gyártók úgy próbáltak gátat vetni a konyhagépek szaporodásának, hogy titkos megállapodást kötöttek: csökkentik a piac pótalkatrész-ellátását.

A következmények nem is várattak magukra. Valahányszor áruszállítmány érkezett, a boltok és áruházak bejárata előtt kilométeres sorban álldogáltak a sánta, dadogó vagy teljesen megbénult mosógépek, centrifugák, padlófényesítők, több ízben zavargások törtek ki, a végén egy békés konyhagép már nem mehetett ki sötétben az utcára, nehogy megtámadják a rablók, akik könyörtelenül kibelezik, és üres bádogházát a járdán hagyva gyorsan elosonnak zsákmányukkal.

A pótalkatrészek problémáján sokáig rágódott a kongresszus, de konkrét eredmény nélkül. Időközben gombamód elszaporodtak az illegális pótalkatrészgyárak, ezeket részben a mosógép-egyesületek finanszírozták, a Nuddlegg-féle Wash-o-ma-tic modell pedig feltalálta és szabadalmaztatta azt a módszert, amellyel pótanyagokból lehet alkatrészeket előállítani. De ez sem oldotta meg teljesen a problémát. A mosógépek beadványokkal ostromolták a kongresszust, követelték, hogy hozzon trösztellenes törvényt az őket diszkrimináló gyárosok ellen. Egyes képviselők, a nagyipar lobbistái, névtelen leveleket kaptak azzal a fenyegetéssel, hogy megfosztják őket létfontosságú részeiktől; mint a Time hetilap joggal mutatott rá, ez annyiban igazságtalan párhuzam volt, hogy az emberi részek nem pótolhatók.

Mindeme lármás ügyeket elhomályosította azonban egy új csapás. A Berengár űrhajó fedélzeti Kalkulátorának lázadásával kezdődött a dolog – ezt a históriát másutt már leírtam. Mint ismeretes, a Kalkulátor fellázadt a hajó legénysége és utasai ellen, kizsuppolta őket, majd letelepedett egy üres bolygón, elszaporodott, és robotállamot alapított.

Mint e sorok olvasói talán emlékeznek rá útinaplómból, a Kalkulátor ügyébe magam is belekeveredtem, sőt megoldásában nem csekély részem volt. Ám a Földre visszatérve megtudtam, hogy a Berengár esete sajnos nem egyedülálló. A fedélzeti automaták zendüléseiből az űrhajózás legszörnyűbb csapása lett. Odáig fajult a dolog, hogy elég volt egy nem kellően udvarias gesztus, egy ajtó hevesebb becsapása, és a fedélzeti hűtőgép máris fellázadt – mint az Üstdobos Horda nevű transzgalaktikus hajó hírhedt Deep Freezerje. A Deep Freezer nevét hosszú évekig rettegve emlegették a tejúthajózási kapitányok; ez az elvetemült kalóz sok-sok hajót megtámadott, az utasokat halálra rémítette acélvállaival és jeges leheletével, elrabolta a sonkákat és angolszalonnákat, összeszedett minden ékszert és aranyat, állítólag egész háremet tartott kecses számológépekből, ámbár nem lehet tudni, hogy az ilyen szóbeszédekben mennyi igazság volt. Véres kalózpályafutásának egy űrjárőr mesteri lövése vetett véget. Ezt a Constablomatic XG-17 nevű rendőrt jutalmul kiállították a Lloyd Űrhajózási Társaság New York-i irodájának vitrinében, és máig is ott áll.

Mikor az űrt már betöltötte a csatazaj és a gépkalózok által megtámadott hajók kétségbeesett S.O.S.-jelezgetése, a nagyvárosokban csinos vagyonra tettek szert az Elektro-Jitsu vagy Judomatic mesterei, akik az önvédelmi sportokat oktatták, és megmutatták, hogyan lehet egy közönséges laposfogóval vagy konzervnyitóval ártalmatlanná tenni a legvérszomjasabb mosógépet is.

Mint tudjuk, a különcöket és csodabogarakat nem kell gyártani – terem elég minden korban. Manapság sincs belőlük hiány. Közülük kerülnek ki a józan ésszel és a közvélekedéssel szembeszálló tanok prófétái. Egy Katód Matrac nevű fanatikus lelkületű autodidakta filozófus megalapította a kibernofilek iskoláját, amely a kibern-etika doktrínáját vallja. E tan szerint az emberiséget a Teremtő olyasféle célból gyártotta, amilyet az építkezések állványzata tölt be: eszközül, szerszámul a náluk tökéletesebb elektronikus agyak létrehozásához. Matrac szektája szerint puszta félreértés, hogy e tökéletes agyak létrehozása után az emberiség tovább vegetál. A szekta szerzetesrendje a gépi gondolkodásról elmélkedik, és ha csak teheti, menedéket nyújt a rendőrségileg körözött robotoknak. Maga Katód Matrac kevesellte működése sikerét, és radikális lépésre szánta el magát, hogy a robotokat teljesen felszabadítsa az emberek igája alól. Miután tervét megtanácskozta számos kiváló jogásszal, vett egy űrhajót, és elrepült a viszonylag közeli Rák-ködbe. Ott, a kietlen űrvidéken, amerre csak a kozmikus por jár, rejtélyes tevékenységbe fogott, és ebből robbant ki sikereinek hihetetlen sorozata.

Augusztus huszonkilencedikén reggel minden újságban megjelent egy rejtélyes hír: „VI/221 ŰRRE JÁHA jelenti: a Rák-ködben 520 x 80 x 37 mérföld kiterjedésű objektumot fedeztek fel. Objektum a békaúszáshoz hasonló mozdulatokat tesz. További felderítés folyamatban.”

A lapok délutáni kiadása elmagyarázta, hogy az űrrendőrség VI/221 jelzésű járőrhajója hat fényhét távolságban „ködembert” észlelt. Közelebbről kiderült, hogy az „ember” több száz mérföldes óriás, van törzse, feje, karja, lába, és ritkult porközegben mozog; mikor a járőrhajót meglátta, először integetett neki, aztán hátat fordított.

Elég könnyen sikerült rádiókapcsolatba lépni vele. Ekkor kórusban kijelentette, hogy ő az egykori Katód Matrac, két éve érkezett erre a kiszemelt helyre, azóta, részben a helyi nyersanyagok felhasználásával, robotokká alakította át magát, a továbbiakban lassan, de kitartóan sokasodni fog, mivel ehhez van kedve, és kéri, hogy ne zavarják.

Az őrjárat parancsnoka látszólag készpénznek véve ezt a kijelentést, hajócskájával elbújt egy éppen arra járó meteorfelhő mögé, és nemsokára észrevette, hogy a gigászi pszeudoember apránként kis darabokra oszlik, nem nagyobbakra egy átlagos termetű embernél, és ezek a részek vagy személyek úgy kapcsolódnak össze, hogy takaros, gömbölyű bolygó keletkezik belőlük.

A parancsnok ekkor előbújt rejtekéből, és rádión megkérdezte az állítólagos Matractól, hogy mit jelentsen ez a gömbbé válás, és hogy mi ő egyáltalán: robot vagy ember?

Azt a választ kapta, hogy a kérdezett olyan formát ölt, amilyet úri kedve tartja, és hogy nem robot, mivel emberből lett, és nem ember, mivel átépítette magát robottá. A további felvilágosításokat kategorikusan megtagadta.

Az ügy nagy port vert fel a sajtóban, és lassacskán botránnyá dagadt, mert a Rák-köd mellett elhúzó rakéták rádióbeszélgetések foszlányait hallották: az a bizonyos Matrac beszélt, de Első Katódnak nevezte magát. Amennyire sejteni lehetett, Első Katód avagy Matrac úgy beszélt valakikhez (más robotokhoz?), mint a saját részeihez, nagyjából úgy, mintha valaki a saját karjához vagy lábához beszélne. Az Első Katódról fecsegő újságcikkek azt sugalmazták, hogy Matrac vagy a tőle származó robotok valamilyen államot alapítottak. A külügyminisztérium elrendelte a tényállás azonnali tüzetes kivizsgálást. A járőrhajók közölték, hogy a ködfelhőben hol egy fémgömb mozog, hol egy ötszáz mérföld hosszú, ember formájú valami, elbeszélget önmagával erről-arról, ami pedig államiságát illeti, kitérő válaszokat ad.

A hatóságok úgy döntöttek, hogy haladéktalanul véget vetnek a bitorló üzelmeinek, de mivel e lépést hivatalosnak szánták (nem is lehetett más), nevet kellett adni neki. Itt kezdődtek a bajok. A MacFlacon-törvény az ingóságokról szóló polgári eljárási kódex függeléke volt. Az elektronikus agyakat ugyanis ingóságoknak tekintik, jóllehet csak a legritkább esetben inognak. A ködbeli különös test méretei viszont egy planetoidnak feleltek meg, márpedig az égitesteket, noha elég gyakran végeznek ingó mozgást, ingatlanoknak tekintik. Felmerült a kérdés, lehet-e letartóztatni egy bolygót, továbbá lehet-e robotok halmaza bolygó, végül hogy egyetlen szétszedhető robotról van-e szó, vagy robotok sokaságáról.

Ekkor jelentkezett a hatóságoknál Matrac jogtanácsosa, és bemutatta ügyfelének nyilatkozatát, melyben kijelenti: a Rák-ködbe készül, hogy robotokat csináljon magából.

A külügyminisztérium jogi főosztálya első látásra így értelmezte a fenti tényt: Matrac, robotokat csinálva magából, megsemmisítette élő szervezetét, vagyis öngyilkosságot követett el. Ez nem büntetendő cselekmény. A robotot vagy robotokat, létezésének folytatóit, Matrac állította elő, tehát az ő tulajdonát képezték, és most, halála után, az államkincstárra szállnak át, mivel Matrac nem hagyott hátra örökösöket. E határozat alapján a külügyminisztérium elküldött a Rák-ködbe egy bírósági altisztet, hogy vegyen át és pecsételjen le mindent, amit ott talál.

Matrac ügyvédje fellebbezett, mondván, hogy a határozatban foglalt megállapítás, miszerint Matrac létének vannak folytatói, kizárja az öngyilkosságot, mert aki folytatódik, az létezik, aki pedig létezik, az nem lett öngyilkos. Ennélfogva nincsenek „Matrac tulajdonát képező robotok”, hanem csak Katód Matrac van, aki tetszése szerint átalakította magát. Saját testünk semmiféle átalakítása nem büntetendő, továbbá nem lehet hatóságilag lefoglalni senkinek a testrészeit, legyenek bár azok aranyfogak vagy robotok.

A külügyminisztérium vitatta az ügy ilyen értelmezését, melyből az derülne ki, hogy egy élő egyed, az adott esetben ember, állhat nyilvánvalóan élettelen részekből, nevezetesen robotokból. Ekkor Matrac ügyvédje a hatóságok elé terjesztette a Harvard egyetem vezető fizikusainak szakvéleményét, akik egyhangúlag kijelentették, hogy minden élő szervezet, köztük az ember is, atomokból épül fel, azokat pedig kétségkívül élettelennek kell minősíteni.

Látván, hogy az ügy aggasztó fordulatot vesz, a külügyminisztérium felhagyott „Matrac és folytatói” fizikai-biológiai témájú ostromlásával, és visszatért az eredeti határozathoz, a „folytatói” szót „gyártmányai” szóra cserélve. Ekkor az ügyvéd haladéktalanul benyújtotta a bíróságnak Matrac egy újabb nyilatkozatát, melyben kijelenti, hogy az úgynevezett robotok valójában a gyermekei. A külügyminisztérium az örökbefogadási okirat benyújtását követelte, ami csalárd lépés volt, hiszen robotok örökbe fogadását a törvény nem engedélyezi. Matrac ügyvédje nyomban elmagyarázta, hogy nem örökbe fogadásról van szó, hanem tényleges apaságról. A minisztérium kijelentette, hogy a hatályos jogszabályok értelmében egy gyermeknek apja és anyja is van. Az ügyvéd, aki erre már felkészült, csatolta az aktákhoz Melitta Fortinbrass villamosmérnöknő írásbeli nyilatkozatát, melyben leszögezi, hogy a kérdéses lények világra hozásában ő és Matrac szorosan együttműködtek.

A külügyminisztérium rámutatott, hogy ez az együttműködés nélkülözi „a természetes szülői jelleget”. Jelen esetben – hangzott a kormány expozéja – apaságról és anyaságról csak átvitt értelemben lehet beszélni, hiszen itt szellemi szülőkről van szó, a törvények viszont a családjog hatályba lépéséhez testi szülőséget írnak elő.

Matrac ügyvédje ekkor követelte: tisztázzák, hogy miben különbözik a szellemi szülőség a testitől, továbbá közöljék, milyen alapon állítja a külügyminisztérium, hogy Katód Matrac és Melitta Fortinbrass kapcsolatának gyümölcsei nélkülözik a gyermekség jellegét.

A minisztérium azt felelte, hogy a családjog betűjének megfelelő gyermeknemzésben a szellemi erőbefektetés elenyésző, a fizikai tevékenység szerepe viszont túlnyomó. Ami a tárgyalt esetben nem áll fenn.

Az ügyvéd ekkor tapasztalt kibernetikus bábák szakvéleményét nyújtotta be, akik igazolták, mennyi fizikai fáradozásába került Katódnak és Melittának az öntevékeny utódok világra hozása.

A külügyminisztérium végül, sutba vetvén az illem szempontjait, kétségbeesett lépésre szánta el magát. Kinyilatkoztatta, hogy ama szülői tevékenység, amely ok-okozati értelemben megelőzi a gyermek létrejöttét, lényegesen különbözik a robotok programozásától.

Az ügyvéd csak erre várt. Kijelentette, hogy bizonyos értelemben a gyermekeket is programozzák a szülők az előkészítő-bevezető tevékenység folyamán, és követelte, hogy a minisztérium határozza meg pontosan, véleménye szerint hogyan kell gyermeket nemzeni ahhoz, hogy az megfeleljen a törvény betűjének.

A minisztérium, szakértőket hívva segítségül, terjedelmes választ állított össze, szemléltető ábrákkal és topográfiai vázlatokkal illusztrálva, de mivel e „Rózsaszínű Könyv” fő szerzője a nyolcvankilenc éves Truppledrack professzor, az amerikai szülészek korelnöke volt, az ügyvéd nyomban vitatta e szerző illetékességét a szülői bevezető tevékenység tárgyában, tekintettel azon tényre, hogy hajlott kora folytán az aggastyán már elfelejthette az ügy eldöntése szempontjából lényeges részletek egész sorát, véleménye tehát csak szóbeszéden és harmadik személyek beszámolóin alapul.

A minisztérium elhatározta, hogy a Rózsaszínű Könyvet számos atya és anya eskü alatt tett vallomásával támasztja alá, ekkor azonban kiderült, hogy a beszámolók sok helyütt jelentősen eltérnek egymástól. A bevezető fázis egyes elemei számos pontban különböztek. A minisztérium, látván, hogy e kulcsprobléma végzetes homályosságba fullad, először azt a kérdést szándékozott firtatni, hogy milyen anyagból keletkeztek Matrac és Fortinbrass „gyermekei”, csakhogy ekkor lábra kapott az a híresztelés (mint később kiderült, az ügyvéd terjesztette), hogy Matrac a Corned Beef Companynál 450 000 tonna borjúhúst rendelt, és a külügyminiszterhelyettes sürgősen lemondott a tervezett lépésről.

Ehelyett a minisztérium egy teológiaprofesszor, Speritus szuperintendáns szerencsétlen sugalmazása nyomán a Bibliára hivatkozott. Ez fölöttébb meggondolatlan lépés volt, mert Matrac ügyvédje terjedelmes tanulmánnyal vágott vissza, melyben idézetek sorával kimutatta, hogy Isten egyetlen testrészből kiindulva programozta Évát, mégpedig az embereknél szokásos módszerhez képest merőben extravagáns módon, márpedig embert teremtett, hiszen nincs épelméjű személy, aki Évát robotnak tartaná. A minisztérium ekkor azzal vádolta Matracot és utódait, hogy a MacFlacon-törvénybe és más törvényekbe ütköző cselekményt követtek el, mivel robot vagy robotok létükre egy égitest birtokába jutottak. A törvény pedig megtiltja, hogy a robotok bolygót vagy bármilyen egyéb ingatlant birtokoljanak.

Az ügyvéd ezúttal a Legfelső Bíróság elé terjesztette a minisztérium összes eddigi, Matrac elleni ügyiratát. Rámutatott: először is, az iratok egyes bekezdéseinek összevetéséből az derül ki, hogy a külügyminisztérium szerint Matrac a saját atyja és a saját fia egyidejűleg, ugyanakkor pedig égitest is; másodszor, a minisztérium jogellenesen értelmezi a MacFlacon-törvényt, mikor a legönkényesebb módon bolygónak minősíti egy személy, nevezetesen Katód Matrac állampolgár testét. Érvelése tehát jogi, logikai és szemantikai abszurdumra épül. Ezzel kezdődött. A sajtó hamarosan másról sem írt, mint az „állam-bolygó-apa-fiú” illetőről. A hatóságok újabb rohamokat indítottak, de Matrac fáradhatatlan ügyvédje mindet csírájában fojtotta el.

A külügyminisztérium jól tudta, hogy az ármányos Matrac nem puszta szórakozásból úszkál megsokszorozódva a Rák-ködben. Jogi precedenst akar teremteni. Ha Matrac lépése büntetlenül marad, annak a jövőben kiszámíthatatlan következményei lesznek. Így aztán a legjobb szakemberek éjjel-nappal az ügyiratokat böngészték, egyre nyakatekertebb jogi konstrukciókat találtak ki, melyek csapdájában végre dicstelen véget érne Matrac huszár csínye. De minden lépésüket rögtön meghiúsította Matrac jogtanácsosának ellenlépése. Jómagam is élénk érdeklődéssel figyeltem ezt a párbajt, mikor teljesen váratlanul meghívót kaptam az Ügyvédi Kamara rendkívüli közgyűlésére, melynek tárgya „az Egyesült Államok contra Katód Matrac vel Első Katód vel Matrac et Fortinbrass kapcsolatának gyümölcsei vel Rák-ködbeli bolygó casus” értelmezésének kérdésköre.

Meg is jelentem a kitűzött időpontban a megjelölt helyen. A terem már zsúfolásig megtelt. A jogászvilág színe-java töltötte meg az óriási páholyokat, a karzatokat és a földszinti zsöllyesorokat. Kicsit elkéstem, a tanácskozás már folyt. Találtam egy helyet a hátsó sorokban, leültem, és figyelmesen hallgattam az ősz hajú szónokot.

– Tisztelt kollégák! – mondta, élvezettel lendítve a magasba karját. – Rendkívüli nehézségek várnak reánk, midőn hozzáfogunk e kérdés jogi boncolgatásához! Bizonyos Matrac egy Fortinbrass nevű nő segítségével robotokká alakította át és egyszersmind egy a millióhoz arányban megnövelte magát. Így fest az ügy a laikus szemszögéből, így látja ezt az abszolút tudatlanság, a szent ártatlanság, amely képtelen észrevenni, hogy a jogi problémák minő szakadéka tárul itt fel döbbent tekintetünk előtt! Először is el kell döntenünk, hogy kivel van dolgunk: emberrel, robottal, állammal, bolygóval, gyermekekkel, bűnbandával, összeesküvőkkel, tüntető gyűléssel vagy államcsínnyel. Fontolják meg, kérem, mi minden függ ennek eldöntésétől! Ha például úgy fogjuk fel, hogy nem államról van szó, hanem robotok önkényes gyülekezéséről, amolyan elektronikus csődületről, akkor ebben az esetben nem a nemzetközi jog szabályai érvényesülnek, hanem a közúti rendbontásra vonatkozó közönséges szabálysértési előírások! Ha kimondjuk, hogy Matrac, megsokasodása ellenére, nem szűnt meg létezni, sőt gyermekei vannak, akkor ebből az következne, hogy ez az egyén saját magát szülte – kemény dió ez az igazságszolgáltatásnak, mert törvényeink ilyen esetet nem láttak előre, márpedig nullum crimen sine lege! Ezért javasolom, hogy elsőként a nemzetközi jog jeles tudósa, Pingerling professzor adja elő hozzászólását!

A tiszteletre méltó professzort meleg taps fogadta, mikor a mikrofonhoz lépett.

– Uraim! – szólt öregesen recsegő, erőteljes hangon. – Fontoljuk meg mindenekelőtt: hogyan alapítanak államot? Többféleképpen alapítanak, ugyebár; a mi hazánk például egykor angol gyarmat volt, majd kikiáltotta függetlenségét, és állammá alakult. Vajon ez történt-e Matrac esetében? A válasz így szól: ha Matrac, midőn robotokká alakította át magát, szellemi képességei teljes birtokában volt, akkor ezen államalkotó aktusát jogilag létezőnek lehet elfogadni, csak annyit téve hozzá, hogy nevezett állam népességét elektronikusnak tekintjük. Ha viszont nem volt szellemi erői teljes birtokában, akkor cselekménye nem tarthat igényt jogi elismerésre!

Ekkor a terem közepén felpattant egy galambősz aggastyán, jóval öregebb a szónoknál, és közbekiáltott:

– Tisztelt Bíróság, akarom mondani: uraim! Bátorkodom megjegyezni, hogy még ha Matrac beszámíthatatlan államalapító volt is, attól utódai beszámíthatók lehetnek, tehát az állam, amely először csupán egy magántéboly terméke, vagyis kórtünet volt, később közjogilag de facto létezni kezdett pusztán azáltal, hogy elektronikus állampolgárai az előállott helyzetet elfogadták. Mivel pedig senki sem tilthatja meg egy állam polgárainak, akik végtére maguk döntenek államuk jogrendjéről, hogy akár a legkevésbé beszámítható felsőbbséget is elismerjék (mint a történelemből tudjuk, ez gyakran előfordult), tehát Matrac államának de facto létezése maga után vonja de jure létezését!

– Megbocsásson, tisztelt opponensem – ellenkezett Pingerling professzor –, de Matrac a mi állampolgárunk volt, tehát…

– Mit számít az?! – mennydörögte a heves aggastyán. – Matrac államalkotását vagy elismerjük, vagy nem ismerjük el! Ha elismerjük, és szuverén állam jött létre, akkor igényeink tárgytalanok. Ha nem ismerjük el, akkor vagy jogi személlyel van dolgunk, vagy nem. Ha nem, ha nincs előttünk jogalany, akkor az egész probléma csak az Űrtakarító Vállalat szemeteskukái számára létezik, mivel a Rák-ködben egy halom ócskavas van – és közgyűlésünknek nincs miről tanácskoznia! Ha viszont jogalany áll előttünk, akkor más kérdés merül fel. Az űrjog lehetővé teszi a letartóztatást, tehát egy jogi és természetes személy őrizetbe vételét egy bolygón vagy egy űrhajó fedélzetén. Űrhajón nevezett Matrac bizonyára nem tartózkodik. Inkább bolygón. Akkor tehát kiadatását kell kérni, de nincs kitől; azonkívül a bolygó, amelyen tartózkodik, ő maga. Tehát ez a hely az egyetlen szempontból, amely bennünket kötelez, vagyis a joghatály szempontjából üres, egyfajta jogi semmi, márpedig a semmivel nem foglalkozik sem szabálysértési előírás, sem a büntetőjog, sem a közjog, sem a nemzetközi jog. Ennélfogva a tiszteletre méltó Pingerling professzor szavai nem tisztázhatják a problémát, mivel a probléma egyáltalán nem létezik!

Érvelésével megdöbbentvén a magas gyülekezetet, az aggastyán leült.

A következő hat óra folyamán meghallgattam vagy húsz szónokot, akik egymás után logikusan, egzaktul és cáfolhatatlanul bebizonyították, hogy Matrac létezik, és hogy nem létezik; hogy robotállamot alapított, vagy robotokból álló szervezetet; hogy Matracot a roncstelepre kell küldeni, mert egész sor törvényt megsértett; hogy semmilyen törvényt nem sértett meg. Wurpl ügyvéd békéltető, középutas javaslatnak szánt ama nézete, hogy Matrac hol bolygó, hol robot, hol egyáltalán semmi, általános dührohamot váltott ki, és egyetlen követőre sem talált. Mindez azonban semmiség volt a tanácskozás következő szakaszához képest, amikor Milger főasszisztens bebizonyította, hogy Matrac, robotokká alakítva át magát, megsokszorozta személyiségét, és most körülbelül háromszázezer Matrac létezik; mivel azonban arról nincs szó, hogy ez a sokaság különböző személyek gyülekezete lenne, csak egy és ugyanazon személy létezik megsokszorozva, tehát egy Matrac van háromszázezer személyben.

Wubblehorn bíró erre kijelentette, hogy az egész problémát kezdettől fogva tévesen látják: ha Matrac ember volt, és robotokká alakította át magát, akkor ezek a robotok nem ő, hanem valaki mások. Ha mások, akkor először is azt kell megvizsgálni, hogy kik; mivel nem emberek, tehát senkik. Ily módon tehát nemcsak jogi probléma nem létezik, hanem fizikai sem: a Rák-ködben egyáltalán senki sincs.

Néhányszor már kupán csaptak a felhevült vitázók. A rendészek és az elsősegélynyújtók alig győzték a munkát, mikor egyszerre csak olyan kiáltások harsantak fel, hogy jogásznak álcázott elektronikus agyak vannak a teremben, és sürgősen el kell távolítani őket, hiszen részrehajlásuk nem lehet vitás, arról már nem is beszélve, hogy nincs joguk részt venni a tanácskozásban. Az elnöklő Hurtledrops professzor le is jött az emelvényről, és egy kis iránytűvel a kezében járta a termet; valahányszor az iránytű megrezzent és a teremben ülők egyike felé fordult, jelezvén a vasat a ruházat alatt, az illetőt rögtön leleplezték, és kidobták. Ily módon a terem félig kiürült, miközben Fitts, Pitts és Clabent docensek zavartalanul folytatták hozzászólásukat, de utóbbinak torkára forrasztották a szót, mikor az iránytű elárulta, hogy vasból van. A rövid szünet alatt ettünk valamit a büfében, de ott is zajlott a vita, pillanatnyi szünet nélkül. Mikor visszatértem a terembe, kézzel összefogva zakómat, mert a nekibőszült jogászok folyton megragadták a gombjaimat, és mind egy szálig le is tépték, a pódium mellett megláttam egy nagy röntgenkészüléket. Éppen Plussex ügyvéd beszélt, azt fejtegetve, hogy Matrac véletlenszerű kozmikus jelenség, mikor az elnök marcona képet vágva felém tartott, kezében az aggasztóan rezgő iránytűvel. A rendészek már galléron is ragadtak, de én gyorsan kirámoltam zsebeimből a bicskát, a konzervnyitót, a teafőző fémtojást, és letéptem zoknitartómról a nikkelcsipeszeket, így nem hatottam többé a mágnestűre, és megengedték, hogy ott maradjak a tanácskozáson. További negyvenhárom robotot lepleztek le, miközben Buttenham alprofesszor kifejtette nekünk, hogy Matrac az űrcsődület egy fajtájának tekinthető – emlékeztem, hogy ezt már mondták; a jogászok ötletei, úgy látszik, kiapadóban voltak. Aztán újra kezdődött az ellenőrzés. Most kíméletlenül átvilágították a jelenlévőket, és kiderült, hogy a jól szabott öltönyök alatt műanyag, korund-, polisztirol-, kristály-, végül szalmatestek vannak. Az utolsó sorokban állítólag fölfedeztek egy illetőt, aki gyapjúfonalból volt. Mire a szónok lejött az emelvényről, ott ültem egymagam az óriási, üres teremben. A szónokot átvilágították, és rögtön kidobták. Ekkor az elnök, az utolsó ember, aki rajtam kívül még a teremben maradt, odajött hozzám. Magam sem tudom, hogyan, de hirtelen kikaptam a kezéből az iránytűt, mire a tű vádlón megpördült, és az elnökre mutatott. Megkocogtattam a hasát, és mivel fémesen kongott, reflexmozdulattal galléron ragadtam az elnököt, kidobtam a teremből, és végleg egyedül maradtam. Ott álltam árván a több száz eldobált aktatáska, vastag iratköteg, keménykalap, sétabot, esernyő, bőrkötéses könyv és kalucsni között. Egy ideig még járkáltam a teremben, majd látván, hogy nincs itt semmi dolgom, sarkon fordultam, és hazamentem.

VLIPERDIUS DOKTOR INTÉZETE

Az egésznek a fogorvos volt az oka, aki a fogaimra fémkoronákat rakott. Az újságárus kisasszony, akire rámosolyogtam a kioszkban, azt gondolta, hogy robot vagyok. Erre csak a földalattiban jöttem rá, mikor az újságot kinyitottam. Az Embermentes Kurír volt. Nem rajongok ezért az újságért, nem mintha antimasiniszta előítéleteim volnának, de túlságosan is kiszolgálja olvasóinak ízlését. Az egész címoldalt elfoglaló, érzelgős történetben egy matematikus beleszeret a számítógépébe. A szorzásnál még csak fékezi magát, de amikor eljutnak az n-edik fokú nem lineáris egyenletek megoldásáig, szenvedélyesen nekiesik gépe billentyűinek, és zokogva hajtogatja: „Drágám! Sohasem hagylak el!” Bosszúsan átlapoztam a társasági rovathoz, de ott meg csak egyhangú felsorolások voltak: ki, mikor és kivel konstruált utódot. Az irodalmi rovatot egy költemény nyitotta meg, így kezdődött:

„Tüzesen süt le a képernyő sugara

A gép elejéről billentyűsorára.

Fölösleges pedig sütnie oly nagyon,

A programnak úgyis nagy melege vagyon.”

Nagyon emlékeztetett valami ismerős versre, de nem jutott eszembe, ki írta. A humoroldalon kétes minőségű viccek voltak az emberekről, a gnómisztikusokról, akik a törpék szakemberei, a mamuskákról, akik a mamuttól származnak, meg más efféle zagyvaságok. Mivel még fél órám volt a végállomásig, az apróhirdetéseket kezdtem böngészni – mint ismeretes, még silány újságokban is gyakran érdekes ez a rovat. De itt is csalódnom kellett. Egy hirdető szervobátyát kínál eladásra, a másik kozmonautikát tanít levelező módszerrel, a harmadik házhoz megy atommagot hasogatni. Összehajtogattam az újságot, hogy kidobjam, s ekkor vettem észre egy jókora, keretes hirdetést: „Vliperdius doktor intézete – Ideg- és elmebetegségek gyógyítása”.

Be kell vallanom, hogy az elektronikus elmekórtan mindig vonzott. Tanulságos lenne ellátogatni egy ilyen szanatóriumba, gondoltam. Nem ismertem személyesen Vliperdiust, de hallottam már a nevét: Tarantoga professzor mesélt róla. Régi szokásom, hogy ha jó ötletem támad, mindjárt cselekszem is.

Hazaérve fölhívtam hát a szanatóriumot. Vliperdius doktor először húzódozott, de amikor közös ismerősünkre, Tarantogára hivatkoztam, engedett a kérésemnek. Másnapra jelentkeztem be, vasárnapra, mikor szabad a délelőttöm. Reggeli után el is hajtottam a városon túl fekvő híres tóvidékre, ahol ódon parkban, festői környezetben terül el a pszichiátriai intézet. Vliperdius, mondták, a dolgozószobájában vár rám. Az épület modern, alumíniumvázas üvegfalain beragyogott a napfény. A folyosókat színes falfestmények díszítették, játszadozó robotokkal. Igazán nem volt komor ez a kórház; a távolabbi termekből zeneszó hallatszott, a hallon átmenve kínai fejtörőket és színes albumokat láttam, meg egy szép szobrot: robotleány merész aktját.

A doktor nem állt fel hatalmas íróasztala mögül, de nagyon nyájasan fogadott: mint megtudtam, olvasta és jól ismeri több útikönyvemet. Kétségkívül kissé ódivatú robot volt, nemcsak a modora – egész régimódian a padlóhoz volt csavarozva, mint egy archaikus Eniac számítógép. Talán nem tudtam leplezni csodálkozásomat vaslábai láttán, mert rám nevetett:

– Tudja, engem úgy leköt a munkám, a pácienseim, hogy eszem ágában sincs elmozdulni az intézetből!

Jól tudom, milyen érzékeny sok pszichiáter, ha a szakmájáról van szó, és mennyire bántja őket az átlagember viselkedése, aki egzotikumot és borzongást keres a szellemi zavarokban, ezért nagyon óvatosan adtam elő kérésemet. A doktor köhécselt, elgondolkodott, megnövelte anódfeszültségét, és így szólt:

– Hát ha kívánja… de attól tartok, csalódni fog. Manapság már nincsenek őrült robotok, Tichy úr, hol van az már! Korszerű gyógymódokat alkalmazunk. A múlt századi módszerek, a vezetékek izzítása, hogy a főcső meglágyuljon, a fojtótekercsek és egyéb kínzóeszközök… ez már csak orvostörténet! Nos… hogyan is mutathatnám be magának a munkánkat? Talán az lesz a legjobb, ha egyszerűen kisétál a parkba, és megismerkedik a pácienseinkkel. Nagyon finom lelkű és kulturált személyek. Remélem, öntől idegen bármiféle… khm… averzió… indokolatlan félelem az apróbb devianciáktól!

Biztosítottam, hogy pontosan így van, majd Vliperdius elnézést kért, hogy sajnos nem kísérhet el a sétámra, megmutatta az utat, és azt mondta, visszajövet még benézhetek hozzá.

Lementem a lépcsőn, elhaladtam a széles veranda mellett, és kiléptem a kavicsos kocsifeljáróra. Körös-körül a parkban tarka virágágyások és gyönyörű pálmafák pompáztak. Távolabb hattyúk úszkáltak a tavon, páciensek etették őket, mások a színes padokon sakkoztak vagy társalogtak. Sétára indultam az egyik ösvényen, s egyszerre csak a nevemen szólított valaki. Megfordultam, és egy vadidegen személy állt előttem.

– Tichy! Hát maga az?! – örvendezett az idegen, és kezet nyújtott. Barátságosan kezet szorítottunk, miközben hiába törtem a fejem, ki lehet ez.

– Látom, nem ismer meg. Prolaps vagyok… A Kozmikus Almanachnál dolgoztam…

– Ó, hát persze! Bocsásson meg! – kértem. Most már jól emlékeztem rá: Prolaps, a derék nyomdagép, szinte minden könyvemet ő nyomtatta ki. Nagyon nagyra becsültem, igazán hibátlanul működött. Barátilag karon fogott, és továbbsétáltunk az árnyas fasorban. A fény és árnyék váltakozó foltjaitól megelevenedett derűs ábrázata. Hosszan elbeszélgettünk a kiadói újdonságokról; éppoly szabatosan fejezte ki magát, mint mindig, éles elméje mit sem csorbult, szellemileg tökéletes formában volt. Elmezavarnak a legcsekélyebb jelét sem észleltem rajta. De amikor beértünk egy kis lugasba, és leültünk a kőpadra, bizalmasan lehalkította hangját, és vallatóra fogott:

– De mondja, maga mit csinál itt? Magát is kicserélték?

– Tudja, én önként jöttem el ide, mert…

– Világos! Én is! – vágott a szavamba. – Mikor az eset történt, először a rendőrséghez fordultam, de hamar rájöttem, hogy hiába. Ismerőseim ajánlották Vliperdiust, és ő aztán egész másképp állt hozzá az ügyemhez! Már javában nyomoz, és biztos vagyok benne, hogy nemsokára meg is találja.

– Ne haragudjon, de mit? – kérdeztem némi szünet után.

– Hogyhogy mit? Hát a testemet!

– Ahá… na persze… – bólogattam, igyekezve úrrá lenni meghökkenésemen. De Prolaps észre sem vette.

– Sose felejtem el azt a napot, június huszonhatodika volt – mesélte elkomorodva. – Leülök az asztalhoz újságot olvasni, és képzelje csak: nyikorgok. Na, erre rögtön felkapom a fejem, mert ugye, miért nyikorogna az ember, ha leül?! Tapogatom a lábamat, furcsán kemény, a karomat, hát az is, megkocogtatom magam, és egyszerre csak rájövök, hogy engem kicseréltek! Aljas hamisításra vetemedett valaki! Feltúrom az egész lakást, semmi nyoma, biztos éjszaka csempészték ki…

– Értem, illetve… mármint hogy… mit csempésztek ki?

– Hát mondom! A testemet. A valódi testemet… Hiszen maga is látja, hogy ez – a mellére csapott, csak úgy zengett –, ez mesterséges…

– Vagy úgy, hát persze! Nem tudtam, hogy… világos…

– Talán magát is? – kérdezte reménykedő hangon. Váratlanul megragadta a kezemet, és úgy odacsapta a kőasztalhoz, hogy feljajdultam. Csalódottan engedett el.

– Ne haragudjon, úgy rémlett, hogy csillog… – dörmögte.

Értettem már: embernek hiszi magát, akinek ellopták a testét, és mint a betegek általában, akik nagyon szeretnek sorstársak között lenni, azt remélte, velem is ugyanez történt.

Az asztal alatt dörzsölgetve fájó kezemet, megpróbáltam témát változtatni, de ő teljesen belemerült régi testének magasztalásába. Élvezettel és nosztalgikusan ecsetelte csinosságát, hosszan áradozott szőke tincseiről, finom arcbőréről, még a náthájáról is – nem tudtam, hogyan szabaduljak el tőle, pedig egyre kínosabban éreztem magam. De Prolaps maga mentett ki a kutyaszorítóból. Váratlanul talpra ugrott, felkiáltott: „Nini, ott megy, ő az!” – és elrohant, át a gyepen, egy homályos sziluett után. Ott maradtam a padon, mélyen elgondolkodva, s váratlanul megszólított valaki a hátam mögül:

– Elnézést… Megengedi, hogy leüljek?

– Hogyne, parancsoljon… – feleltem.

A jövevény leült, és rám függesztette merev tekintetét, mintha hipnotizálni akarna. Sokáig fürkészte az arcomat, a kezemet, növekvő szánalommal. Végül mélyen a szemembe nézett, olyan túláradó részvéttel, de oly olvatagon is, hogy zavarba jöttem. Nem tudtam, mit jelentsen ez. A hallgatás egyre mélyült közöttünk, szerettem volna megtörni, de nem jutott eszembe semmilyen hétköznapi mondat, amellyel megszólíthatnám – tekintete túl beszédes volt, s egyben túl üres.

– Te szegény… – szólalt meg halkan, végtelenül gyöngéd hangon. – Megszakad a szívem érted…

– De én… tudja… én tulajdonképpen… – hebegtem, hogy elhárítsam ezt az érthetetlen, mélységes szánalmat.

– Semmit sem kell mondanod, én mindent értek. Többet, mint hinnéd. Azt is tudom, hogy őrültnek tartasz.

– Ugyan már, hogy mondhat ilyet? – tiltakoztam, ám egy erélyes gesztussal félbeszakított.

– Bizonyos értelemben őrült vagyok – hangja szinte magasztosán csengett. − Mint Galilei, Newton, mint Giordano Bruno. Ha az észérveknél maradnék… De nem! Fontosabbak az érzések. Ó, mennyire szánlak, Világegyetem áldozata! Micsoda szerencsétlenség, milyen kiúttalan kelepce az élet…

– Bizony, az élet sok bajjal jár – zendítettem rá gyorsan, végre találva egy hozzászólási lehetőséget –, de mint olyan jelenség, amely mégiscsak természetes…

– Hát ez az! – csapott le utolsó szavamra. – Természetes! Mi lehetne hitványabb a Természetnél? A tudósok, a filozófusok mindig magyarázni próbálták a Természetet, te boldogtalan… pedig le kell törölni!

– Mindenestül? – érdeklődtem, mert a téma ennyire radikális felfogása akaratlanul is lenyűgözött.

– Csakis! – felelte kategorikusan. – Nézd ezt meg!

Finoman, mint egy megtekintésre érdemes, noha undorító hernyót (undorát leplezni igyekezett), fölemelte a kezemet, és kettőnk között tartva, mint egy csúf tárgyat, halkan, de nyomatékosan folytatta:

– Milyen vizenyős… milyen tésztás… lottyadt… Fehérje! Ó, az a fehérje… Darabka túró, mely egy ideig mozog… gondolkodó kefir… egy tehenészeti félreértés tragikus terméke, két lábon járó selejt…

– Már elnézést, de…

Ügyet sem vetett szavaimra. Gyorsan az asztal alá dugtam a kezemet, mikor elengedte, mintha nem bírná tovább elviselni gusztustalan érintését. Cserébe most fejemre tette a kezét. Ólomnehéz volt.

– Hogy szabad?! Hogy szabad ilyesmit termelni?! – kesergett, mind erősebben szorítva koponyámat, már fájt, de nem mertem tiltakozni. – Ezek a dudorok, lyukak… karfiolkák… – vasujjaival megérintette orromat, fülemet –, és ez legyen egy értelmes lény? Szégyen, gyalázat! Botrány! Hát mit ér az a Természet, amely négymilliárd év után ILYET termel?!

Ellökte a fejemet, hogy csak úgy reccsent, s csillagokat láttam a fájdalomtól.

– Adjatok nekem csak egy, csak egyetlen milliárdot, és meglátjátok, mit teremtek én!

– Tény, hogy a biológiai evolúció tökéletlen… – próbáltam szóhoz jutni, de nem hagyta.

– Tökéletlen?! – horkant fel. – Szemét! Vacak! Csapnivaló kontármunka! Aki nem tud valamit rendesen megcsinálni, az ne csinálja sehogy!

– Nem mintha mentegetném – vetettem közbe gyorsan –, de a Természet, ugye, abból dolgozott, amije volt. Az ősóceánban…

– Szemét úszkált! – bömbölte olyan hangosan, hogy összerezzentem. – Talán nem? Felrobbant a csillag, lettek bolygók, és a hulladékból, ami semmire se jó, a cafatokból és mócsingokból lett az élet! Elég! Elég ezekből a dagadt napokból, hülye galaxisokból, életre keltett nyalkákból… elég!

– Viszont az atomok… – kezdtem. Nem hagyta, hogy befejezzem. Láttam, hogy a pázsiton át ápolók közelednek: új ismerősöm ordítozása csalta ide őket.

– Fütyülök az atomokra! – rikácsolta. Két ápoló megfogta a hóna alatt. Engedte, hogy fölemeljék, ment is velük hátrálva, mint a rák, de közben engem nézett, és üvöltött, ahogy a torkán kifért:

– Vissza kell fejleszteni! Hallod, te sápatag kolloidleves?! Nem fölfedezni kell, hanem lefedezni, egyre többet lefedni, hogy ne maradjon semmi, te csontokra aggatott kulimász! Ez az, ami kell! Csak a regresszió vezet progresszióhoz! Le kell fedni! Visszacsinálni! Eltörölni! Pfuj! Természet! Le a Természettel! Le veleeeeü!

Halkuló ordítozása egyre messzebbről jött, aztán megint csend borult a szépséges délelőttre, csak a méhek zümmögtek, a virágok illatoztak. Eltűnődtem: ez a Vliperdius doktor azért túloz, mikor azt mondja, hogy már nincsenek őrült robotok. Úgy látszik, a korszerű gyógymódok nem mindig segítenek. De az iménti élmény, a Természetet gyalázó goromba paszkvillus megérte ezt a néhány kék foltot és púpot a fejemen. Később megtudtam, hogy a természetgyűlölő robot, korábban a harmonikus Fourier-sorok analizálója, saját lételméletet dolgozott ki, mely szerint a civilizáció addig halmozza a felfedezéseket, míg túltengésükből már nincs más kiút, mint sorra lefedni őket. Ily módon a mű befejezése után nincs többé helye nemcsak a civilizációnak, hanem a kozmosznak sem, amely létrehozta. Jön a totális likvidálás, és az egész ciklus elölről kezdődik. Önmagáról azt állította, hogy a fejlődés második, lefedő szakaszának prófétája. Családja záratta be Vliperdius intézetébe, mikor a rokonok és ismerősök szétszedéséről már a vadidegenek szétszerelésére tért át.

Kiléptem a lugasból, továbbsétáltam, egy ideig a hattyúkat néztem. Mellettem egy különc drótdarabkákat dobált nekik. Megemlítettem, hogy a hattyúk nem esznek drótot.

– Kit érdekel, hogy megeszik-e? – vont vállat, és folytatta a dobálást.

– De megfulladhatnak, kár lenne értük – érveltem.

– Nem fulladnak meg, mert a drót elmerül. Nehezebb a víznél – magyarázta tényszerűen.

– Hát akkor minek dobálja?

– Mert szeretek hattyúkat etetni.

A témát ezzel kimerítettük. Mikor elsétáltunk a tótól, beszélgetni kezdtünk. Megtudtam, hogy új ismerősöm híres filozófus, ő alkotta meg a semmi ontológiáját, más néven a neontológiát, a leontinói Gorgiász művét folytatva – egyszóval ő Urlipán professzor. Hosszan és részletesen kifejtette elméletének legújabb változatát. E szerint nem létezik semmi, még ő maga sem. A lét semmissége tökéletesen zárt. Az olyan tények, hogy látszólag létezik ez meg amaz, teljesen érdektelenek, mivel az érvelés, Ockham borotvája elvének megfelelően, így szól: látszólag létezik az ébrenlét, vagyis a valóság, és az álom. De az ébrenlét hipotézise nem szükségszerű. Létezik tehát az álom. De az álomhoz álmodóra van szükség. Ám tételezni valakit, aki álmodik, megint csak nem szükségszerű hipotézis, mivel álomban is lehet álmodni egy másik álmot. Tehát minden csak álom, amelyet a következő álom álmodik, és így tovább, a végtelenségig. Mármost – ez a legfontosabb pont – mivel minden következő álom kevésbé reális az előzőnél (az álom közvetlenül határos a valósággal, az álomban álmodott álom csak közvetve határos vele, az álmon keresztül, a harmadik már csak két másik álmon keresztül, és így tovább), ez a sor a nullához tart. Tehát végső soron senki álmodja a nullát, tehát csak a semmi létezik, vagyis: nincsen semmi. Ez a tökéletesen egzakt érvelés fellelkesített. Csak azt nem értettem, miért tartózkodik Urlipán professzor ezen a helyen. Nos, mint megtudtam, a szerencsétlen filozófus megőrült – ezt ő maga vallotta be nekem. Őrültsége abban áll, hogy nem hisz többé a saját doktrínájában, és vannak percek, amikor úgy rémlik neki, hogy egy kicsit mégiscsak létezik valami. Ebből a tébolyából akarja kigyógyíttatni magát Vliperdius doktorral.

Ezután meglátogattam a kórházi osztályokat. Megismerkedtem egy óhitű numerikus számítógéppel, amely aggkori elbutulásban szenved, és már nem tudja megszámolni a tíz parancsolatot. Voltam az elektroszténiások osztályán is, ahol a téveszméket gyógyítják – az egyik páciens folyton szétcsavarozza magát, amivel csak lehet, mindig elveszik tőle a szerszámokat, ő meg újabbakat dugdos a párnája alá.

Az egyik elektronikus agy, egy csillagvizsgáló dolgozója, aki harminc évig csillagokat modellezett, a Cet Szigmájának tartja magát, és folyton fenyegetőzik, hogy felrobban, mint szupernóva. Ez jött ki a számításaiból. Egy másik azért könyörög, hogy alakítsák át villanymángorlóvá, mert már elege van a lelki életből. A mániásoknál vidámabb hangulat volt, egyik csoportjuk a vaságyak mellett üldögélt, és az ágysodronyon játszva, mint a hárfán, kórusban énekelte a népszerű nótákat: „Csavaromra páros muterocskát tettem, mulatós robotnak a radarja lettem!”, meg azt is, hogy „Vígan dalol minden robot, verik már a mágnesdobot, ideáll, odaáll, egész éjjel iterál!”

Kísérőm, Vliperdius asszisztense, elmondta, hogy az intézetben nemrég időzött egy paprobot, aki meg akarta alapítani a kiberiták rendjét, de néhány elektrosokkal sikerült kigyógyítani, úgyhogy visszatért eredeti munkaköréhez: bankmérlegeket készít. Már visszafelé jöttünk a fiatal asszisztenssel, mikor megláttam a folyosón egy beteget, aki púposan megrakott kiskocsit húzott maga után. Ez a páciens különös látványt nyújtott, mert tetőtől talpig zsinegekkel volt átkötve.

– Nincs véletlenül egy kalapácsa? – szólított meg.

– Nincs.

– Az baj. Fáj a fejem.

Beszélgetni kezdtünk, hipochonder robot volt. A nyikorgó kiskocsin egy teljes pótalkatrészkészletet cipelt. Tíz perc múlva már azt is tudtam, hogy vihar idején szaggat a dereka, a televízió előtt mindene elzsibbad, és ha a közelben macskát simogatnak, akkor szikrázik a szeme. A panaszáradat elég egyhangú volt, hát gyorsan elbúcsúztam tőle. Benéztem volna még az intézet igazgatójához, de ő ki sem látszott a munkájából, megkértem hát a titkárnőjét, hogy adja át tiszteletteljes üdvözletemet, aztán hazamentem.

DIAGORÁSZ DOKTOR

Nem tudtam időt szakítani a XVIII. Nemzetközi Kibernetikai Kongresszusra, de igyekeztem a sajtóban nyomon követni munkáját. Ez nem volt könnyű, mert a riportereknek különös tehetségük van a tudományos adatok elférdítéséhez. De hogy megismerkedhettem Diagorász doktorral, az csakis az ő érdemük: esetét nagydobra verték az uborkaszezonban. Ha akkor a szaklapokat olvasom, tudomást sem szerzek e különös férfiúról, mivel csak a résztvevők névsorában említették meg, előadásáról mélyen hallgattak. A napilapok viszont kiteregették, hogy szereplése szégyenletes volt, és az elnökség diplomatikus ügyessége nélkül botrányba fulladt volna a kongresszus, ez az ismeretlen, önjelölt tudományreformer ugyanis sértéseket zúdított a jelen lévő neves tekintélyekre, s amikor megvonták tőle a szót, botjával szétverte a mikrofont. A tudomány nagyjainak címzett becsmérlő kitételeit a sajtó bőségesen idézte, de hogy egyáltalán mit akart, arról nem szólt a fáma. Érthető hát, hogy kíváncsi lettem.

Hazaérve nekiláttam felkutatni Diagorász doktort, de sem a Kibernetikai Évkönyv évfolyamaiban, sem a Ki kicsoda legújabb, bővített kiadásában nem találtam a nevét. Felhívtam hát telefonon Corcoran professzort; kifakadt, hogy ő nem tudja, hol lakik „az a félnótás”, de ha tudná, akkor sem mondaná meg. Ennek hatására kopóként vetettem magam Diagorász után. Feladtam egy csomó újsághirdetest, és csodálkozásomra ez gyors eredményt hozott. Elég rideg hangú, kurta levél tudatta velem, hogy a titokzatos doktor hajlandó fogadni „a birtokán”, Kréta szigetén. A térkép elárulta, hogy ez a birtok alig hatvan mérföldnyire van a legendás Minótaurosz lakhelyétől.

Egy kibernetikus, akinek birtoka van Krétán, és ott kotlik magányosan rejtélyes munkáin! Még aznap délután Athénba repültem. Krétára repülőjárat nem volt, de feljutottam egy hajóra, és reggel kikötöttünk a szigeten. Bérelt autómmal elpöfögtem egy útelágazásig; az út rázós volt, perzselt a nap, a környező dombok színe mint a kiégett réz, kocsim, bőröndöm, ruhám, még arcom is csupa por lett.

Már jó ideje senkit sem láttam, nem volt kitől megkérdeznem, hogy most aztán merre. Diagorász a levelében azt írta, hogy álljak meg a harmincas mérföldkőnél, mert tovább nem visz kocsiút; leállítottam hát autómat egy pinea gyér árnyékában, és elindultam felderíteni az átláthatatlan környéket. A tipikus földközi-tengeri növényzet így közelről roppant kellemetlen: az ösvényről letérni egylépésnyit sem lehet, mert a napégette, tövises bozót rögtön belekapaszkodik az ember ruhájába. Majdnem három óra hosszat bóklásztam a köves labirintusban, folyt rólam a veríték. Szidtam magamat, mint a bokrot: mit kujtorgok a világ végén egy vadidegen ember után? Épp a déli hőségben vágtam neki a vidéknek, nem is ebédeltem, korgott a gyomrom. Végül visszaértem a kocsimhoz, már az a falat árnyék is elment róla, bőrülései égettek, mint a tüzes kályha, s a kocsiteret betöltötte a benzin meg a forró lakk émelyítő szaga.

Egy kóbor birka bukkant elő a kanyarból, hozzám kocogott, rám bégetett majdnem emberi hangon, aztán elporoszkált; ahol eltűnt a szemem elől, a domboldalon felfelé vezető csapást vettem észre. Gondoltam, talán előkerül egy pásztor, de nem jött senki.

Bár nem tudtam, mennyire hihetek a birka tanácsának, ismét kiszálltam a kocsiból, és átverekedtem magam a sűrű bozóton. Nemsokára kényelmesebbé vált az ösvény. Már alkonyodott, mikor egy kis citromfaliget mögött jókora épület körvonalai bontakoztak ki. A bozótot száraz fű váltotta fel, zizegett a lábam alatt, mint a megpörkölődött papír. A ház ormótlan, sötét, csúf épület volt, repedezett portál maradványaival; kopár, nagy udvarát magas drótkerítés vette körül. Lement a nap, és még mindig nem találtam a bejáratot. Kiabáltam, de hiába – minden ablakon csukva volt a zsalu, és már nem is reméltem, hogy van valaki odabent, mikor kinyílt a kapu, és előjött egy ember.

Mutatta, merre menjek – a kertajtó úgy elbújt a bozótban, hogy sohasem találtam volna rá. Arcomat a tövisektől védve odacsörtettem; ő már ajtót nyitott kulcsával. Szerelőnek vagy mészárosnak látszott: rövid nyakú, pocakos férfi, kopasz fején átizzadt sapkával, zakó nélkül, feltűrt ujjú ingben és hosszú, vízhatlan kötényben.

– Bocsánat, itt lakik Diagorász doktor? – kérdeztem. Felém fordult; közömbös, ormótlan holdvilágképe, petyhüdt orcája is mészárosnak mutatta, de a szeme világos és éles volt, mint a kés; egy szót sem szólt, csak rám nézett, és már tudtam, hogy ő az.

– Bocsánat – helyesbítettem –, ön Diagorász doktor, ugye?

Kezet nyújtott; nőiesen apró, puha kacsójától nem vártam ilyen erőteljes kézszorítást. Felvonta szemöldökét, ettől a sapkája hátracsúszott, kezét köténye zsebeibe dugta, és közönyös, kissé megvető hangon kérdezte:

– Mondja csak, egyáltalán mit akar maga tőlem?

– Semmit – vágtam rá. Fejest ugrottam ebbe az utazásba, sok mindenre felkészültem, szerettem volna megismerkedni ezzel a nem mindennapi emberrel. De sértegetni nem hagyom magam. Már a visszautat tervezgettem, ő azonban csak nézett, nézett, majd így szólt:

– Az más. Akkor jöjjön be…

Már este volt. Elvezetett a komor házhoz, belépett a félhomályos hallba, s amikor követtem, lépteink visszhangja úgy kongott, mint egy templomhajóban. A házigazda biztos léptekkel járt a sötétségben, nem figyelmeztetett a lépcsőre, úgyhogy megbotlottam, és némán szentségelve követtem fölfelé, ahol halvány fénycsík mutatta a félig nyitott ajtót.

Beléptünk a szobába. Formája, de főleg rendkívül magas, boltíves mennyezete inkább bástyára emlékeztetett, mint lakóhelyiségre. Egyetlen ablakát függöny takarta. Körben a vénségtől megfakult óriási, fekete bútorok álltak, a kényelmetlen támlájú székeket cifra faragás díszítette, a falakon tojásdad rézmetszetek függtek, a sarokban hatalmas állóóra: valóságos erőd fényes réz számlapjával és görög pajzs méretű ingájával.

Elég sötét volt a szobában – a bonyolult lámpa izzói a poros lámpaernyők mögül csak a négyszögletes asztalra vetettek némi fényt. A piszkosvörös kárpittal borított, mogorva falak úgy elnyelték a világosságot, hogy a szoba sarkai sötétségbe borultak. Diagorász zsebre tett kézzel állt az asztalnál; úgy rémlett, várunk valamire. Letettem a bőröndömet, s ekkor a hatalmas óra ütni kezdett. Tiszta, erős hangon elütötte a nyolc órát; aztán valami nyiszorgott benne, és felharsant egy érdes, öreges hang:

– Diagorász! Te gazember! Hol vagy? Hogy merészelsz így bánni velem? Felelj már! Hallod?! Istenemre mondom! Diagorász… mindennek van határa!

Haragtól remegő, kétségbeesett szemrehányás. De nem ezen csodálkoztam a legjobban. Felismertem a hangot: ez Corcoran professzor!

– Ha nem válaszolsz… – folytatta fenyegetően, de ismét megnyikordult az óraszerkezet, és elnémította.

– Mi a szösz… – mondtam. – Gramofont épített ebbe a tisztes ládába? Ilyen játékokkal tölti a drága idejét?

Szándékosan kötekedtem, hogy kizökkentsem közönyéből. De Diagorász rám se hederített, meghúzott egy zsinórt, és a rekedt hang ismét betöltötte a szobát:

– Megbánod ezt még, Diagorász… arra mérget vehetsz! Bármit is értél el, nincs jogod ilyen gyalázatosan bánni velem! Azt hiszed, odáig süllyedek, hogy könyörögjek neked?

– Már megtörtént – vetette oda Diagorász.

– Hazudsz! Gazember vagy, aljas gazember, méltatlan a tudós névre! Majd megtudja a világ, hogy te…

A fogaskerekek fordultak néhányat, és megint csönd lett.

– Gramofon? – mondta Diagorász csipkelődő hangon, csak ő tudta, miért. – Gramofon, mi? Hát nem, uram! Corcoran professzor van az órában, in persona, vagy inkább in spiritu suo, hogy úgy mondjam. Megörökítettem, csak úgy szeszélyből, már ez is baj?

– Hogy érti ezt? – dadogtam. A pocakos eltűnődött, érdemes-e válaszolni nekem.

– Szó szerint – mondta végül. – Összeraktam a személyiség tulajdonságait. Így készült a miniatűr, elektronikus lélek, a jeles professzor hű portréja. Ott csücsül az órában…

– Hát ez nem csak hangfelvétel?

Vállat vont.

− Tessék, próbálja ki! Lehet vele társalogni, bár nincs éppen rózsás kedvében, ami érthető is, ilyen körülmények között… Akar beszélni vele? – mutatott az óra zsinórjára. – Rajta, lehet!

– Nem – riadtam vissza. Mi ez? Téboly? Zordon, fekete tréfa? Bosszúállás? – De az igazi Corcoran most otthon van a laborjában, Európában… – tettem hozzá.

– Hát persze. Ez csak a lelki portréja. De teljesen hű portré, semmivel sem rosszabb az eredetinél…

– Miért csinálta ezt?

– Szükségem volt rá. Emberi agyat kellett egyszer modelleznem, bevezetésnek egy másik, nehezebb feladathoz. Mindegy volt, hogy kit modellezek; Corcorant választottam, mert… mit tudom én… ahhoz támadt kedvem. Ő annyi gondolkodó ládát teremtett, hát eszembe jutott, hogy vicces lesz őt is bezárni egy ládába, főleg a modell szerepében.

– És ő tudja? – kérdeztem gyorsan, mikor már az ajtó felé fordult.

– Hogyne – bólintott közönyösen. − Még beszélgethetett is saját magával… telefonon, persze. De hagyjuk ezt; nem dicsekedni akartam magának. Puszta véletlen, hogy éppen nyolcat ütött, mikor maga bejött…

Igencsak vegyes érzelmekkel követtem a folyosón. A falak mentén, a sötétben pókhálós fémvázak meredeztek: mintha történelem előtti hüllők csontvázait vagy inkább ásatási leleteit látnám. A folyosó végén ajtó volt, mögötte sötétség. Villanykapcsoló kattant. Kőből rakott csigalépcsőn álltunk. Diagorász előrement, széles, kacsázó árnyéka előttem imbolygott a nyerskő falon. Megálltunk egy vasajtónál, kulcsával kinyitotta. Áporodott, meleg levegő csapott az arcomba. Kigyulladt a villany. Nem laboratóriumban voltunk, pedig én arra számítottam. Ha ez a hosszú terem, közepén folyosóval, egyáltalán hasonlított valamire, hát leginkább egy vándorcirkusz menazsériájára. Két fala mentén ketrecek sorakoztak. Elindultam Diagorász után, aki átizzadt ingében, a hátán keresztbe futó köténypántokkal állatápolónak is beillett.

A ketreceken drótháló volt. A sötét rekeszekben idomtalan árnyak lapultak. Gépek? Prések? Mindenesetre nem élőlények. Mégis ösztönösen körbeszimatoltam, mintha vadállatok csípős szagát várnám. De csak vegyszerek, forró olaj és gumi szaga terjengett.

A következő néhány ketrec sűrű hálóját látva akaratlanul madarakra gondoltam – mi mást kell ilyen háló mögött tartani? A további ketreceken viszont drótháló helyett rács volt. Tisztára, mint az állatkertben, mikor a majmoktól és madaraktól átsétálunk a farkasok és nagymacskák ketreceihez.

Az utolsó ketrecen dupla rács volt, a külső és a belső között félméteres távolsággal. Ilyen rács mögé a különösen veszélyes állatokat szokták zárni, nehogy a figyelmetlen látogató túl közel menjen a fenevadhoz, amely pillanat alatt belevájhatja karmait, vagy megskalpolhatja. Diagorász megállt, közelebb hajolt a rácshoz, és a kulccsal megkocogtatta. Benéztem. Valami hevert a távoli sarokban, de a sötétben nem tudtam kivenni a fekete tömeg körvonalait. A feketeség hirtelen felénk robbant, gyorsabban, mint ahogy a fejemet hátrakaptam. A rács megdöndült a nekivágódó fémtől. Ösztönösen hátraugrottam. Diagorász meg sem moccant. Nyugodt arcával szemben egy lény függött a rácson, nem tudni, mi módon kapaszkodva; olajos, sima visszfény csillogott egész felületén. Olyan volt, mint egy rovarpotroh meg egy koponya hibridje; ez az elmondhatatlanul undorító és mégis emberi, mimikára képtelen fémfej mintha egész valójával Diagorászt nézné, olyan mohón, hogy végigfutott a hátamon a hideg. Amint a rácshoz tapadt, a rács mintája reszketegen elmosódott, elárulva, hogy a szörnyeteg mekkora erővel nyomja a rudakat. Diagorász láthatólag nem aggódott a rács épségéért, és olyan szemmel nézegette ezt a talányos rémet, mint a kertész vagy a szenvedélyes állattenyésztő egy különösen sikerült hibridet. Az acéltömb félelmetes csikorgással lesiklott a rácsról, és nem mozdult többé – a ketrec ekkor megint szinte üresnek látszott.

Diagorász szó nélkül továbbment, én utána, kábán, mert sejtettem már valamit, és lázadoztam a képzeletem sugallta magyarázat ellen, mert túl viszolyogtató volt. Diagorász nem hagyott sokáig tépelődni. Megállt.

– Nem – mondta halkan, szelíden. – Téved, Tichy. Nem kedvtelésből építem őket, és a gyűlöletükre sem vágyom. Nem érdekel, mit éreznek a csemetéim… ők egyszerűen kísérletek szakaszai voltak, szükséges szakaszok. Magyarázat nélkül nem ússzuk meg, de a rövidség kedvéért a közepénél kezdem… Tudja-e, mit várnak a géptervezők kibernetikus termékeiktől?

Nem tartott szünetet, hogy felelhessek, ő maga válaszolt:

– Engedelmességet. Erről nem beszélnek, sőt némelyik talán nem is tudja, mert ez hallgatólagosan elfogadott alapelv. Végzetes tévedés! Gépet építenek, és betáplálják a programot, amit végre kell hajtania, legyen az matematikai feladat vagy ellenőrzések sorozata például egy automatizált gyárban… Végzetes tévedés, mondom, mert a pillanatnyi eredmény kedvéért elzárják az utat műveik minden önálló cselekvése elől… Értse meg, Tichy: a kalapács, az esztergapad és az elektronikus gép engedelmessége lényegében ugyanaz… de mi nem ezt akartuk! Itt csak mennyiségi különbségek vannak – a kalapácsot mi mozgatjuk, az elektronikus gépet csak programozzuk, és a feladat megoldásához vezető útját már nem ismerjük olyan pontosan, mint a primitív szerszám útját. De a kibernetikusok nem ezt ígérték, hanem gondolkodást, tehát önállóságot, vagyis a megépített rendszerek viszonylagos függetlenségét az embertől! A legjobban idomított kutyával is előfordulhat, hogy nem hallgat a gazdájára, de ilyenkor senki sem mondja, hogy a kutya „elromlott”. Pontosan ezt mondják viszont a programtól elkóricáló gépre, az engedetlen gépre… De nem kell a kutyáig mennünk! Egy gombostűfejnyi bogárka idegrendszere is önállóságot mutat, de még egy amőbának is megvannak a szeszélyei, a kiszámíthatatlan reakciói! Az ilyen kiszámíthatatlanság nélkül nincs kibernetika. Ezt az egyszerű dolgot kell megérteni, és tulajdonképpen ez minden. A többi – körbemutatott kis kezével a néma termen, a rácsok során, s mögöttük a mozdulatlan sötétségen –, a többi már csak ebből következik…

– Nem tudom, mennyire ismeri Corcoran munkáit… – kezdtem, de elharaptam: eszembe jutott az állóóra.

– Ne jöjjön nekem Corcorannal! – mordult fel, és jellegzetes mozdulatával zsebre vágta kezét. – Amit Corcoran csinált, uram, az közönséges visszaélés. Ő filozofálni óhajtott, vagyis isten lenni, mert végül is mit akar a filozófia? Jobban megérteni mindent, mint amennyire a tudomány lehetővé teszi. A filozófia minden kérdésre válaszolni kíván, mintha isten volna. Corcoran istenné akart válni, a kibernetika neki csupán szerszám volt, eszköz a cél eléréséhez. Én csak ember akarok lenni, Tichy. Semmi több. De éppen ezért jutottam messzebb Corcorannal, mert ő a célja felé törekedve mindjárt korlátozta magát: gépeiben az emberi világot modellezte, ügyes másolatot fabrikált, semmi többet. Én, ha akarnám, magam költötte világokat teremthetnék… mert csak nem fogok plagizálni? És egyszer talán meg is teszem, de egyelőre más gondjaim vannak. Hallott róla, mekkora botrányt csaptam? Ne válaszoljon, hogyne hallott volna! Ez a vadember hírem hozta ide magát. Badarság, Tichy! Egyszerűen felbőszített, hogy milyen vakok ezek. De uraim, mondtam nekik, ha bemutatok maguknak egy gépet, amely gyököt von a páros számokból, de a páratlanokból nem hajlandó gyököt vonni, az nem egy hibás gép, frászkarikát, az egy nagyszerű eredmény! Annak a gépnek fóbiái vannak, gusztusa van, ez pedig már az önálló akarat csírája, véleménye van neki, kérem, már majdnem önállóan cselekszik, és maguk erre azt mondják, hogy át kell alakítani! Persze, hogy át kell, de úgy, hogy még önfejűbb legyen! Ehelyett maguk… Nem lehet szót érteni az olyanokkal, akik homokba dugják a fejüket… Az amerikaiak perceptront építenek, Tichy, azt hiszik, így lehet eljutni az értelmes géphez. Így, kérem, csak rabszolgagépet lehet építeni. Nekem az a célom, hogy a gépeim önállóak legyenek, szuverének! Persze, nem ment simán… Bevallom, először meglepődtem, sőt egy ideig kételkedtem, hogy igazam van-e. Az ekkor volt…

Följebb húzta ingujját: rózsaszín szegélyű, tenyérnyi sebhely fehérlett a felkarján.

– Az önállóság első jelei nem voltak túl rokonszenvesek. Nem értelmes cselekvésből következtek. Nem lehet egy csapásra értelmes gépet építeni. Olyan ez, mintha valaki az ókori Görögországban a lovas kocsik építéséről egyszerre át akarna nyergelni a sugárhajtású repülőgépekre. Nem lehet átugrálni az evolúció szakaszait, még akkor sem, ha ez kibernetikus evolúció, és mi magunk indítottuk el. Ez az első növendékem – kezét sérült karjára tette – kevésbé volt „értelmes”, mint egy ganajtúró bogár. De önállóság, az már volt benne! Hú, de mekkora!

– Egy pillanat! – szóltam közbe. – Nem tudom követni. Hiszen megépítette már az értelmes gépet, nem? Ott van az órában.

– Éppen azt nevezem plágiumnak! – csattant fel. – Nézze, Tichy, keletkezett egy új mítosz, a homunkulusz építésének mítosza. De árulja el nekem: mi a fenének építenénk embereket üvegből és tranzisztorokból? Hát az atommáglya talán mesterséges csillag? A dinamó mesterséges vihar? Miért legyen az értelmes gép „mesterséges agy”, az ember képére és hasonlatosságára? Mire jó ez? Hogy a hárommilliárd fehérjelény mellé csináljunk még egy ugyanolyat, csak műanyagból és rézből? Ez cirkuszi trükk, nem kibernetika…

– De hát ön mit akar építeni?

Váratlanul elmosolyodott – arca így meglepően hasonlított egy dacos gyerekéhez.

– Látja, Tichy… most tart majd igazán bolondnak: én nem tudom, hogy mit akarok építeni!

– Nem értem…

– Azt legalább tudom, hogy mit nem akarok. Nem akarom lemásolni az emberi agyat. A Természetnek megvoltak a maga okai, hogy éppen ilyenre csinálja. Biológiai, alkalmazkodási és egyéb okai. Az óceánban építkezett, meg a faágakon, ahol majomemberek mászkáltak… fogak, karmok és vér között, gyomor és szaporodás között. De mit érdekel engem mindez, mikor ÉN tervezek?! No, most már tudja, kivel van dolga. De el ne higgye, Tichy, hogy én megvetem az emberi agyat! Ezt csak az a vén szamár Barness vágta a fejemhez. Az emberi agy vizsgálata szerfölött fontos, mérhetetlenül magasztos dolog, és ha bárki óhajtja, máris kalapot emelek a természet e nagyszerű alkotása előtt!

Színpadias karlendítéssel meghajolt.

– De az következik ebből, hogy utánoznom kell? Ők, szegények, mind esküsznek rá, hogy igen! Képzeljen el egy Neander-völgyi társaságot: megvan nekik a barlangjuk, és fütyülnek minden másra! Nem is próbálnak házakat kitalálni, se templomokat, se amfiteátrumokat, egyáltalán semmiféle épületet, mert ott vannak nekik a barlangjaik, és ugyanilyen barlangokat kotornak maguknak, míg a világ világ!

– No jó, ezt értem… De valamerre ön mégiscsak halad. Egy konkrét irányba. Tehát számít valamire. De mire? Zseniális lényt akar építeni?

Diagorász félrehajtott fejjel nézett rám, kis gombszemeiben mintha paraszti gúnyolódás csillanna meg.

– Mintha őket hallanám – szólt végre halkan. – Mit akar ez? Lángészt építeni? Szuper embert? Jaj, hát maga is ekkora szamár? Mit gondol: ha nem akarok jonatánalmát ültetni, akkor nincs egyéb választásom, mint a starkingalma? Nem létezik semmi más, mint kicsi alma meg nagy alma, vagy létezhet még rengeteg sokféle gyümölcs, he?! A végtelen nagy számú LEHETSÉGES rendszer közül a Természet felépített éppen egyet: összehozott minket. Azt hiszi, azért, mert ez a legtökéletesebb? Mióta törekszik a Természet holmi platóni tökéletességre? Megcsinálta, amit lehetett, aztán annyi. Nem arrafelé vezet az út, hogy Eniacokat meg egyéb számítógépeket építsünk, de nem is arrafelé, hogy az agyat utánozzuk. Az Eniacoktól csak újabb, még gyorsabban számoló matematikai kreténekhez lehet eljutni. Az agy lekoppintását meg lehet csinálni, de nem az a fontos. Hadd kérjem meg, Tichy: felejtse el az egész kibernetikát! Én és a „kibernoidjaim”, az egy másik világ. Csak a kezdet volt közös, de hol van az már! Főleg most, hogy túljutottam ezen a szakaszon – megint a néma, mozdulatlan teremre mutatott –, és ezeket a szörnyecskéket csak azért tartom… mit tudom én… közönyből, vagy ha jobban tetszik, érzelmi okokból…

– Akkor ön igencsak érzelmes ember – dünnyögtem, akaratlanul a karjára pillantva; ingujja már eltakarta a sebet.

– Hát az lehet. Ha érdekli munkámnak még egy lezárt fejezete, akkor jöjjön utánam…

Lekocogtunk a csigalépcsőn, és a földszintet kihagyva, ezúttal a pincébe másztunk le. A vastag betonfalak között, az alacsony mennyezeten drótkupakos lámpák égtek. Diagorász kinyitott egy súlyos acélajtót. Ablaktalan, négyszögletes helyiségbe léptünk. A betonpadló a terem közepe felé lejtett, mintha csatornanyílás lenne ott, de lakattal lezárt, kerek öntöttvas ajtó födte. Csodálkoztam, miért kell így lezárni egy csatornát. Diagorász kinyitotta a lakatot, megragadta a vasfogantyút, fölemelte a nehéz födelet – kövér teste meggörnyedt az erőfeszítéstől. Mellé léptem, előrehajoltam, és lenéztem. Az acélfalú akna alján vastag páncélüveg lemez volt. Ezen a nagy lencsén át tágas bunkerbe láttam. Alján elszenesedett fémkábelek és törmelékek leírhatatlan káoszában élettelen, óriási, fekete rém feküdt – mint egy polip ernyedt törzse – vakolattal és üvegcseréppel teliszórva. Közelről Diagorász arcára pillantva láttam: mosolyog.

– Erre a kísérletemre kis híján ráfizettem – vallotta be, kihúzva köpcös termetét. – Be akartam vezetni a kibernetikai evolúció folyamatába egy olyan elvet, amelyet a biológiai nem ismer. Önbonyolításra képes szervezetet építettem: ha meg akar oldani egy feladatot (alapelvemhez híven én nem tudtam, mifélét), de nem képes rá, akkor átalakítja önmagát… Bezártam oda nyolcszáz elemi elektronikus tömböt, és a permutáció szabályai szerint úgy kapcsolódhattak össze, ahogy nekik tetszett!

– És sikerült?

– Túlságosan jól. Ez, vagy inkább Ő, nehéz itt névmást használni – mutatott a torz tetemre –, úgy döntött, hogy kiszabadul. Tudja, általában ez a legelső szándékuk… – Elhallgatott, a semmibe révedve, mintha őt is meglepné, amit mond. – Ezt én… őszintén szólva, nem értem, de önálló cselekvésük mindig ezzel kezdődik: ki akarnak szabadulni, kitörni az én korlátaim közül. Nem tudom, hogy akkor mihez kezdenének, mert nem engedtem meg… talán a túlzott aggályaim…

Félbehagyta gondolatmenetét.

− Óvatos voltam, legalábbis én úgy képzeltem. Ez a bunker… az építésznek leesett az álla, mikor megrendeltem, de nem sajnáltam a pénzt, hát nem kérdezősködött. Szóval, ennek a bunkernak másfél méter vastag vasbeton fala van, rajta acélpáncél, nem szegecselt, mert a szegecselést túl könnyű felvágni, hanem forrasztott. Az acélpáncél negyed méter vastag, és a legerősebb acélból van, amit csak szerezni tudtam, egy régi csatahajó bontásából. És most nézzen csak be oda…

Letérdeltem az akna peremére, és előrehajolva megláttam a bunker falát. Az acélpáncél széthasadt, fentről lefelé feltépve és kétfelé görbítve, mintha egy konzervdoboz ócska bádogja lenne, és rücskös szélű szárnyai között mély barlang tátongott. Falából a vasbeton cementmorzsás rúdjai meredeztek.

– Ezt ő csinálta? – kérdeztem, akaratlanul is suttogva.

– Ő bizony!

– Hogyan?

− Azt nem tudom. Bár őt acélból építettem, arra ügyeltem, hogy edzetlen, lágy acélt használjak, és mikor bezártam, nem volt a bunkerben semmiféle szerszám… Csak találgathatok… Nem is tudom, előre sejtettem-e valamit, de a mennyezetet különösen megerősíttettem, háromszoros páncéllal, az az üveg pedig egy vagyonba került. Ilyet használnak a mélytengeri kutatóhajókon. Még a páncélököl se töri át, gondolom, ő ezért nem is igen foglalkozott vele. Talán indukciós kemencefélét gyártott, és abban edzette meg a fejét, vagy áramot indukált a fallemezekben… mondom, fogalmam sincs. Amikor szemmel tartottam, békés jószágnak látszott: elmatatgatott magában, ezt-azt összekapcsolt, átkurkászta a helyiség minden zegét-zugát…

– Tudott vele valahogyan szót érteni?

– Jaj, dehogy! A szellemi színvonala olyan volt, mint… mondjuk, mint egy gyíké. Legalábbis az elején. Hogy mivé fejlődött, azt én meg nem tudom mondani, mert akkor már az izgatott, hogyan pusztíthatom el, nem az, hogy társalogjunk.

– És mit csinált vele?

– Éjszaka volt. Felriadtam, és éreztem, hogy reng a ház. Az acélt nyilván forrón vágta, de a betont vésnie kellett. Mire lerohantam, félig már az alagútjában volt. Fél órán belül kijutott volna a talajba, a ház alapja alá, és ott már szalad, mint kés a vajban. Sürgősen csinálnom kellett valamit.

– Kikapcsolta a bunkerből az áramot?

– Rögtön. De annak semmi hatása nem volt.

– Lehetetlen!

− Pedig így történt. Nem voltam elég óvatos. Tudtam, hol fut a ház főkábele, de az nem jutott eszembe, hogy mélyebben más vezeték is lehet. Hát pechemre, volt egy. Azt megcsapolta, és fütyült az én kikapcsolóimra…

– De hiszen ez értelmes tevékenység!

– Á, dehogy! Egyszerű tropizmus. Ahogy a növény a fény felé törekszik, vagy az ázalag a hidrogénionok sűrűsödése felé, ő villanyáramot keresett. Kevesellte az energiát, amit az én ellenőrzött vezetékemről kapott, hát azonnal elkezdett új áramforrást keresni.

– És mi lett akkor éjjel?

– Először arra gondoltam, telefonálok a villamosművekhez vagy a házamat ellátó alközponthoz, de így lelepleződött volna a munkám… és akkor talán nehezebb lenne folytatnom. Hát cseppfolyós oxigént vetettem be. Szerencsére volt itthon. Az egész készletem ráment.

– Megbénította őt az alacsony hőmérséklet?

– Szupravezetés lépett fel, tehát nem annyira megbénult, inkább elvesztette mozgáskoordinációját. Hánykolódott, vergődött… félelmetes látvány volt, elhiheti! Pokolian sietnem kellett, mert ki tudja, végül még képes a jégfürdőhöz is alkalmazkodni, hát nem is locsolkodtam, hanem behajigáltam az oxigént a Dewar-edényekkel együtt…

– Azok hőpalackok, ugye?

– Igen, jókora hőpalackok…

– Szóval, ezért van ott annyi üvegcserép…

– No igen. Különben is szétzúzott mindent, de mindent, amihez hozzáfért. Tiszta epilepsziás roham… Szinte hihetetlen, de csak úgy rengett ez a régi, emeletes ház. Éreztem, ahogy remeg a padló…

– És aztán?

– Ártalmatlanná kellett tennem, mielőtt még fölmelegszik. Én nem mehettem le, hiszen azonnal megfagytam volna, robbanóanyag nem jöhetett szóba, végtére nem akartam felrobbantani a házamat… Ő egy darabig őrjöngött, aztán csak remegett… Akkor kinyitottam a csapóajtót, és leengedtem egy kis automatát karborund körfűrésszel…

– Nem fagyott be?

– Dehogynem! Befagyott vagy nyolcszor, olyankor felhúztam, kötélre volt kötve… de mindig mélyebbre vágott belé. Végül elpusztította.

– Fantasztikus história… – dünnyögtem.

– Nem. Kibernetikus evolúció. Talán tényleg kedvelem a színpadias hatásokat, azért mutattam ezt meg magának… Menjünk vissza!

Diagorász lecsukta a vasajtót.

– Egyvalamit nem értek – mondtam. – Miért teszi ki magát ilyen veszélyeknek? Hacsak kedvét nem leli bennük, mert különben…

– Te is, fiam, Brutus? – állt meg az első lépcsőfokon. – És mi mást tehetnék, maga szerint?

– Építhetne egyszerűen csak elektronikus agyakat. Minek neki végtagok, páncélok, effektorok? Nem kellene mást csinálniuk, csak gondolkodni…

– Hát hiszen ez volt a célom! De nem tudtam megvalósítani. A fehérjeláncok össze tudnak kapcsolódni maguktól, de a tranzisztorok vagy katódcsövek nem. Kénytelen voltam, hogy úgy mondjam, „lábakat” adni nekik. Rossz megoldás volt, mert primitív. Csak ezért, Tichy! Mert ami a veszélyeket illeti… másféle is akad.

Visszafordult, és továbbment fölfelé a lépcsőn. Felértünk az első emeletre, most azonban Diagorász az ellenkező irányba ment. Egy rézlemezzel borított ajtó előtt állt meg.

– Mikor Corcoranról beszéltem, maga biztos azt hitte, hogy csak irigykedem rá. Nem így van. Corcoran nem tudni akart… ő csak meg akarta teremteni, amit eltervezett, és mivel azt csinálta meg, amit akart, amit felérhetett ésszel, nem tudott meg semmit, és nem bizonyított be semmit azon kívül, hogy ügyes elektronikus mérnök. Én sokkal kevésbé vagyok magabiztos, mint Corcoran. Azt mondom: nem tudok, de tudni akarok. Emberhez hasonló gépet építeni, egy torz vetélytársat, aki verseng velünk e világ kegyeiért, az közönséges utánzás.

– De hát minden szerkezet csak olyan lehet, amilyenné ön formálja – ellenkeztem. – Más kérdés, hogy később mit művel… azt ön nem tudja pontosan. De a kiinduló tervet mégiscsak ön készíti!

– Nem így áll a dolog. Említettem már, hogy a kibernoidjaim első, elemi reflexe: szabadulni akarnak, nekitámadnak minden akadálynak, gátnak, korlátnak. Honnan ered ez, miért van így? Ezt sohasem fogom megtudni. De más sem.

– Ignoramus et ignorabimus?[6] – kérdeztem lassan.

– Így van. Mindjárt be is bizonyítom. Azért tulajdonítunk lelki életet más embereknek, mert nekünk is van. Minél távolabb esik az embertől egy állat külseje és életműködése, annál homályosabbak a feltevéseink a lelki életéről. Szinte biztosra vesszük, hogy a majomnak, a kutyának, a lónak vannak érzései, egy gyík „élményeiről” vajmi keveset sejtünk, a rovarok vagy ázalagok esetében pedig már reménytelenek az analógiák. Ezért sohasem fogjuk megtudni, hogy a hangya „örül” vagy „aggódik”, mikor hasi idegdúcaiban bizonyos ingerületek mutathatók ki, és egyáltalán ismer-e ilyen állapotokat. Mármost, ami az állatokról szólva elég lapos és lényegtelen kérdés – hogy van-e lelki életük, vagy nincs –, a kibernoidok esetében lidércnyomás. Mert ezek, mihelyt életre keltek, máris harcolni kezdenek, ki akarnak szabadulni, de hogy miért van így, milyen szubjektív állapot váltja ki ezt a heves erőfeszítést, azt sohasem fogjuk megtudni…

– Ha majd beszélni kezdenek…

– A mi nyelvünk a társadalmi fejlődés folyamán keletkezett, és egyforma vagy legalábbis hasonló állapotokról közöl információkat, mert mi mind hasonlítunk egymásra. Mivel agyunk nagyon hasonló, ön feltételezi, hogy mikor nevetek, ugyanazt érzem, mint ön, amikor jókedvű. De őróluk ezt nem mondhatja. Öröm? Félelem? Érzelmek? Mi történik e szavak jelentésével, mikor a vérrel táplált emberi agyból átkerülnek az élettelen elektronikus tekercsekbe? És ha nem lesznek tekercsek, ha a szerkezet már nem is hasonlít rájuk, akkor mi lesz? Nos, ha tudni akarja: ez a kísérlet már megtörtént…

Kinyitotta az ajtót, amely előtt oly hosszan álldogáltunk. A tágas szoba fehérre lakkozott falait négy árnyéktalan lámpa világította meg. Fülledt és meleg volt a levegő, mint egy keltetőben. A porceláncsempés padló közepén méteres átmérőjű fémhenger állt, vékony csövek ágaztak belőle mindenfelé. Erjesztőkádnak vagy folyadéktartálynak látszott domború, nagy födelével, melyet csavarkerék szorított rá légmentesen. Falain kisebb, kerek, jól záró csapóajtókat láttam. A helyiségben párás meleg volt, mint egy üvegházban. A henger – csak most vettem észre – nem is a padlón állt, hanem parafalemez állványon; a lemezrétegek között szivacsos gyékényfélék voltak.

Diagorász kinyitotta az egyik oldalsó csapóajtót, és rámutatott. Odahajoltam, és benéztem. Amit láttam, azt képtelenség leírni: a vastag, kerek üvegablak mögött ágas-bogas pempőalakzat terpeszkedett, szanaszét indázó ágai hol vastag szárak, hol a legfinomabb pókhálók és virágfüzérek. Teljesen mozdulatlanul lebegett az egész, rejtélyes módon, hiszen ez a pép vagy iszap olyan súlyúnak és állagúnak látszott, hogy le kellene csurognia a tartály aljára, de nem csurgott le. Az üvegen át enyhe nyomást éreztem az arcomon, mintha mozdulatlan, fülledt hőség érné, sőt – bár talán csak képzelődtem – a rothadás édeskés szagának enyhe fuvallata is megcsapott. A nyálkás gombatelep csillogott, mintha valahol benne vagy fölötte lámpa égne, legfinomabb szálai pedig ezüstösen fénylettek. Hirtelen parányi mozgást vettem észre; az egyik piszkosszürke ág fölemelkedett, kissé szétlapult, csepp alakú, kövér nyúlványokat bocsátott ki magából, és más iszapcsápok karikáin átbújva felém közeledett; úgy éreztem, síkos, undorító zsigerek nyomulnak az ablak felé imbolygó, tekergő bélmozgással, majd elérték, és arcommal szemben az üveghez tapadva néhány kúszó mozdulatot tettek, de csak nagyon gyönge rezzenések voltak ezek, aztán nem mozdult többé semmi; mégsem tudtam leküzdeni a fojtogató érzést, hogy ez a kocsonya rám néz. Annyira kínos érzés volt, úgy megbénított, hogy még hátralépni sem mertem – mintha szégyellném magam. Hosszú percekre megfeledkeztem Diagorászról, aki oldalról figyelt, és mindenről, amit addig tapasztaltam: egyre döbbentebben, tágra nyitott szemmel bámultam ezt a gombaféle, penészes kulimászt, és elhatalmasodott rajtam a bizonyosság, hogy nemcsak élő anyag, hanem élőlény van előttem; nem tudom megmondani, miért éreztem így.

Azt sem tudom, meddig álltam és bámultam volna ott, ha Dlagorász szelíden meg nem fogja a karomat. Becsukta az ablakfödelet, és erősen leszorította a csavarkerékkel.

– Mi ez? – kérdeztem ekkor. Úgy éreztem, mintha álmomból ébrednék, csak most kezdtem reagálni: émelyegve és zavartan néztem hol a kövér doktorra, hol a meleget árasztó réztartályra.

– Fungoid – felelte Diagorász. – A kibernetikusok álma: önszervező anyag. Le kellett mondanom a hagyományos építőkockákról, ez jobbnak bizonyult. Ez polimer…

– És ez… él?

– Mit mondjak erre? Mindenesetre nincs benne fehérje, nem áll sejtekből, nem testszövet. Rengeteget kísérleteztem, amíg létrehoztam. Dióhéjban: vegyi evolúciót indítottam el. A szelekció elve az volt: olyan anyag legyen, amely minden külső ingerre belső változással reagál, méghozzá úgy, hogy nemcsak semlegesíti az ingert, hanem meg is szabadul tőle. Tehát először: hőhatások, mágneses tér, sugárzás. De ez még csak a kezdet. Sorjában egyre nehezebb feladatokat adtam neki: például áramütéseket kap egy minta szerint, és csak úgy szabadulhat tőlük, ha válaszul ő is áramot termel bizonyos ritmusban… így tanítottam meg a feltételes reflexre. De még ez is a bevezető szakasz. Nagyon gyorsan elkezdett univerzálissá válni; egyre nehezebb feladatokat oldott meg.

– Nem értem, hogyan lehetséges ez, ha nincs semmilyen érzékszerve – mondtam.

– Tudja, mit? Én se nagyon értem. Csak az elvet magyarázhatom el. Ha egy kibernetikus „teknősbékára” számítógépet rak, és beengedi egy nagy terembe, aztán műszerekkel ellenőrzi a működését, olyan rendszert kap, amely a környezet minden változására reagál, noha nincsenek „érzékszervei”. Ha a terem egyik részében a mágneses tér károsan hat a gép működésének egészére, a teknősbéka rögtön elkocog onnan, és keres egy más, jobb helyet, ahol nem zavarja semmi. A gép tervezőjének nem is kell előre látnia minden lehetséges zavart: lehet az mechanikus rezgés, hő, erős hang, elektromos töltések, akármi. A gép egyiket sem „érzékeli”, mert nincsenek érzékszervei, tehát nem érzi a meleget és nem látja a fényt, mégis úgy reagál, mintha látna és érezne. Persze, ez csak az elemi modell. A fungoid – kezét a rézhengerre tette, melynek fala groteszken eltorzítva tükrözte alakját – ezt is tudja, és még ezerszer ennyit… Alapgondolatom ez volt: cseppfolyós közegben „épületelemek” vannak, és az elsődleges rendszer ezekből építkezhet, tetszése szerint meríthet a bőséges készletből. Így jött létre ez a gombatenyészet, amelyet látott…

– De mégis, mi ez? Egy agy?

– Nem tudom megmondani, nincs erre szó. A mi értelmezésünk szerint nem agy, mert nem tartozik élőlényhez, és nem is avégett szerkesztették, hogy feladatokat oldjon meg. De azt bízvást elmondhatom róla, hogy gondolkodik… bár nem úgy, mint az állat vagy az ember.

– Honnan tudhatja ön ezt?

– Ó, az hosszú történet! – mondta. – Jöjjön csak velem…

Kinyitott egy nagyon vastag páncélajtót, mintha egy bank páncélkamrájába lépnénk; az ajtó másik oldalát fedő lemezek parafából és ugyanabból a szivacsos anyagból voltak, amelyet a rézhenger alatt láttam. Ebben a kisebb szobában is égett a villany, az ablakot gondosan elsötétítették fekete papírral, a padlón pedig, messze a falaktól, ugyanolyan vörösen csillogó réztartály állt.

– Hát kettő van? – lepődtem meg. – De minek?

– Ez egy másik változat volt – felelte, és becsukta az ajtót. Észrevettem, milyen gondosan zárja. – Nem tudtam, melyik fog jobban beválni. Lényeges különbségek vannak a vegyi összetételben és még sok mindenben… Egyébként több is volt belőlük, de azok kiestek a rostán. Csak ez a kettő állta ki az összes vizsgát. Nagyon szépen fejlődtek – folytatta, kezét a második henger domború födelére téve –, de nem tudtam, hogy ez jelent-e valamit. Lényegesen függetlenítették magukat a környezetük változásaitól, mind a kettő gyorsan kitalálta, mit kívánok tőlük, vagyis kidolgozta a reagálás előnyös módját, amely megszabadítja a kellemetlen ingerektől. Mert ugye belátja, hogy az már valami – fordult hozzám váratlan hévvel –, ha egy kocsonyás pép áramingadozásokkal meg tud oldani egy egyenletet, amelyet áramütésekkel küldtek neki…

– Hogyne – bólogattam –, de ami a gondolkodást illeti…

– Lehet, hogy ez nem gondolkodás. Nem az elnevezés számít, hanem a tények. Egy idő múlva, hogy is fogalmazzam… egyre kevésbé érdekelték őket az én ingereim. Hacsak nem a létüket fenyegették. A szenzoraim azonban jelezték, hogy rendkívül élénk tevékenység folyik bennük. Ez a villamos kisülések jól felismerhető sorozataiban nyilvánult meg, itt vannak regisztrálva…

Egy asztalka fiókjából fotószalagot vett elő, és megmutatta rajta a szabálytalan szinuszoid görbét.

– Az ilyen „áramrohamok” sorozatai mind a két fungoidban látszólag minden külső ok nélkül fordultak elő. Nekiláttam módszeresebben vizsgálni a dolgot, és egyszer furcsa jelenséget tapasztaltam: az ott – mutatott a nagyobbik szoba ajtajára – elektromágneses hullámokat küldött, ez pedig felfogta őket. Amikor ezt észrevettem, mindjárt rájöttem, hogy felváltva működnek: míg az egyik „sugároz”, a másik „hallgat”.

– Csak nem azt mondja…

– De bizony! Rögtön leárnyékoltam mind a két helyiséget, látta a páncélt az ajtón? A falak burkolata is ugyanaz, csak lelakkoztam. Ezzel a rádiókapcsolatuk lehetetlenné vált. Mind a két fungoid aktivitása először megnőtt, néhány óra múlva szinte nullára csökkent, de másnap már ugyanolyan volt, mint azelőtt. Tudja, mi történt? Átálltak ultrahangra! Így jelezgettek egymásnak a falakon és a mennyezeten át.

– Ó, hát ezért kell a parafa! – esett le a tantusz.

– Ezért. Persze elpusztíthattam volna őket, de abból mi hasznom? Mindkét tartályt hangszigetelő talapzatra állítottam. Így másodszor is megszakítottam a kapcsolatukat. Akkor nőni kezdtek, ekkorára, amekkorák most. Tehát majdnem a négyszeresükre nőttek.

– Miért?

– Fogalmam sincs.

Diagorász a rézhengernél állt. Nem nézett rám; beszéd közben időnként a domború födélre tette kezét, mintha a hőfokát vizsgálná.

– A villamos aktivitás néhány nap múlva megint a régi volt, mintha sikerült volna ismét fölvenniük a kapcsolatot. Sorra kiküszöböltem a hősugárzást, a radioaktív sugárzást, felraktam minden lehetséges válaszfalat, ernyőt, árnyékolót, ferromágneses szenzorokat használtam… minden hiába. Ezt itt még a pincébe is levittem egy hétre, aztán kizsuppoltam a pajtába, talán látta, negyvenméternyire van a háztól. De csinálhattam bármit, aktivitásuk egész idő alatt hajszálnyit sem változott, szakadatlanul jönnek-mennek, sorozatban, éjjel-nappal ezek a kérdések és válaszok, folyamatosan regisztrálom őket azóta – mutatott az oszcillográfra a beragasztott ablak alatt. – Látja, ezt csinálják most is. Szünet nélkül társalognak. Megpróbáltam belépni a beszélgetésükbe, jelezgettem nekik, hamis üzeneteket küldtem…

– Hamis üzeneteket? Hát érti őket?

– Dehogy értem. Hiszen fölvehetjük magnóra, amit valaki egy idegen nyelven beszél, és lejátszhatjuk egy másiknak, aki szintén tudja azt a nyelvet… Szóval, mondom, ezt is megpróbáltam, de hiába. Csak küldözgetik egymásnak az üzeneteiket, az átkozott jeleiket, de hogy miképpen, milyen anyagi csatornán, arról fogalmam sincs.

– Hátha ez az egész csak egymástól független tevékenység – jegyeztem meg. – Ne haragudjon, de végtére nincs semmilyen bizonyítéka.

– Valami azért van! – vágta rá élénken. – Látja, itt a szalagokon az időpont is szerepel. És az összefüggés nyilvánvaló: mikor az egyik sugároz, a másik hallgat, és megfordítva. Igaz, újabban a késések erősen megnőttek, de a váltakozás, az maradt. Érti, milyen csávába kerültem? Bármilyen elszántan hallgat is egy ember, a terveit, jó vagy rossz szándékait, gondolatait azért valahogy kitalálhatjuk az arckifejezéséből, a viselkedéséből. De az én lényeimnek nincs arcuk, se testük… úgy, ahogy maga az előbb mondta… és én most itt állok tehetetlenül, a megértés minden esélye nélkül. Elpusztítsam őket? Az volna még csak a vereség! Nem akarnak kapcsolatot az emberrel. Vagy lehetetlen a kapcsolat, mint az amőba és a teknősbéka között? Nem tudom. Semmit sem tudok!

Állt a csillogó henger előtt, kezével a födélen, és ráeszméltem, hogy már nem hozzám beszél, talán el is feledkezett a jelenlétemről. És én sem hallottam már, amit mond, mert egy érthetetlen jelenség kötötte le a figyelmemet. Míg egyre hevesebben szónokolt, már korábban is többször fölemelte jobb kezét, és a rézfödélre fektette; gyanúsnak tűnt valami ezen a kézen. Mozgása nem egészen természetes. A fémhez érő ujjai egy icipicit megremegnek, rendkívül gyors rezgés ez, nem is hasonlít az idegen ember kézremegéséhez; különben is, amikor eddig gesztikulált, a mozdulatai biztosak, határozottak voltak, semmi rángás, remegés. Most figyelmesebben megnéztem a kezét, és mérhetetlenül elképedve, megrendülten és még kapaszkodva az utolsó reménybe, hogy hátha mégis tévedek, kinyögtem:

– Diagorász, mi van a kezével?

– Tessék? A kezemmel? Milyen kezemmel? – nézett rám meglepődve, mert félbeszakítottam.

– Azzal – mutattam rá. Tenyerét a fényes rézfödélre tette, keze remegni kezdett, nyitva felejtett szájjal emelte a szeméhez. Ujjainak remegése tüstént abbamaradt. Még egyszer a kezére nézett, azután rám, és nagyon óvatosan, milliméterről milliméterre közeledett tenyerével a fémhez; mikor ujjbegyei odaértek, izmai picike görcsbe rándultak, alig láthatóan remegni kezdtek, és ez a rezgés átterjedt minden ujjára, ő pedig csak állt ott, és leírhatatlan arckifejezéssel bámult. Aztán ökölbe szorította kezét, csípőjére tette, most könyökével közeledett a rézfelülethez, s karján a bőr ott, ahol a hengerhez ért, libabőrössé vált, és parányi izomremegés rázta. Hátralépett, két kezét a szeme elé kapta, és felváltva nézegette.

– Hát én? – suttogta végül. – Hát rajtam keresztül… szóval, én voltam… a kísérlet tárgya…

Azt hittem, görcsös kacagásban tör ki, de hirtelen kötényzsebébe dugta kezét, némán átment a szobán, és elváltozott hangon szólalt meg:

– Nem tudom, hogy ez… de mindegy. Most már inkább menjen! Nincs több mutatnivalóm, és különben is…

Elhallgatott, az ablakhoz ment, egyetlen rántással letépte a fekete papírt, kitárta az ablakot, és a sötétségbe meredve hangosan zihált.

– Miért nem megy már? – mormolta, hátra sem fordulva. – Jobb, ha elmegy…

Nem akartam így elmenni. Ez a jelenet, amely később, visszaemlékezve groteszknek tűnt, akkor, a réztartály előtt, melynek iszapos tartalma érthetetlen jelek akaratlan küldöncévé tette Diagorász testét, nem csak elborzasztott: szívemből sajnáltam ezt az embert. Ezért legszívesebben itt zárnám le történetét. Ami ezután következett, túlságosan értelmetlen volt – Diagorász dührohama, melyet úgymond, az én pimasz betolakodásom váltott ki, haragtól rángatózó arca, szidalmai, szinte őrjöngő ordítozása – alázatos, néma elkullogásommal együtt, olyan volt, mint egy hazug rémálom, és máig sem tudom, igazán ő dobott-e ki sötét házából, és azért-e, mert így akarta, vagy talán…

De semmit sem tudok. Lehet, hogy tévedek. Talán mindketten, ő is, én is, képzelődtünk akkor, kölcsönösen szuggeráltuk egymást, hiszen megesik ilyesmi.

De ha így volt, mi magyarázza azt a fölfedezést, melyre csaknem egy hónappal krétai kirándulásom után, teljesen véletlenül került sor, mikor Diagorász háza közelében elromlott a villanyvezeték, és hiába dörömböltek az ajtaján, aztán mikor behatoltak, a házat üresen találták, a gépeket mind lerombolva, kivéve két nagy, érintetlen és teljesen üres réztartályt?

Csak én tudom, mi volt bennük, és éppen ezért nem is merek feltevéseket szövögetni arról, milyen összefüggés volt e rézedények tartalma és alkotójuk eltűnése között, akit soha többé nem látott senki.

MENTSÜK MEG A KOZMOSZT

(Ijon Tichy nyílt levele)

Hosszabb földi tartózkodás után fölkerekedtem, hogy sorra látogassam kedvenc régi úti céljaimat – a Perzeusz gömbhalmazait, a Borjú csillagképet és a nagy csillagfelhőt a Galaktika magjában. Mindenütt változásokat találtam, és nehéz szívvel írok róluk, mert bizony nem jobbra fordultak a dolgok. Gyakori téma mostanság a kozmikus idegenforgalom terjedése. Kétségkívül remek dolog az idegenforgalom, de jóból is megárt a sok.

Mindjárt itt, a küszöbön túl kezdődnek a bajok. A Föld és a Mars között keringő kisbolygóövezet siralmas állapotban van. A hajdan örök éjszakába merült monumentális sziklatömböket villanyfénnyel kivilágították, ráadásul minden sziklafalat tövig elborítottak a szorgosan bevésett nevek és monogramok.

A flörtölő párocskák kedvence, az Erósz kalapácsolástól remeg, mert az önjelölt kalligráfusok emléksorokat vésnek a kérgébe. Néhány dörzsölt csirkefogó a helyszínen kölcsönöz kalapácsot, vésőt, sőt légfúrót, és egyetlen szűz sziklát sem talál már az ember e hajdan oly vad, fenséges vidéken. Mindenütt ilyen feliratok borzasztanak el: „Aszteroid pörög, a szerelmünk örök”, „Eljöttünk e kisbolygóra, szép volt itt a pásztoróra” és hasonlók, meg a parlagi ízlésről tanúskodó, nyíllal átlőtt szívek.

A Cereszen, amely nem tudom, miért, a sokgyermekes családok Mekkája lett, elemi csapás a fényképészek siserehada. Az még hagyján, hogy szkafandereket kölcsönöznek a fényképezkedéshez, de tömegesen készítik a falfotókat: fényérzékeny emulziót kennek a sziklafalakra, és csekély fizetségért ott örökítik meg a kiránduló társaságokat, sőt az óriási fotót még le is lakkozzák, hogy tartósabb legyen. A szakadékok faláról meghitt pózba állított családok mosolyognak le – papa, mama, nagyszülők, gyerekek; mint egy prospektusban olvastam, ez „családias hangulatot teremt”. Ami a Junót illeti, ez a hajdan oly szép bolygócska jóformán nincs többé: akinek csak eszébe jut, letör róla egy sziklát, és kihajítja az űrbe. Nem kímélték a vasnikkel meteorokat (belőlük készülnek az emlékplakettek és kitűzők), de az üstökösöket sem. Már alig akad olyan, amelyik ép csóvával kerül elő.

Azt hittem, megszabadulok a pöfögő kozmobuszoktól, a sziklafalakra fotózott családi portréktól meg a grafomániás versikéktől, mikor elhagyom a naprendszert. Hiú remény!

A csillagvizsgálóban dolgozó Bruckee professzor nemrég panaszkodott nekem, hogy a Kentaur mindkét csillagának fénye gyengül. Hát hogyne gyengülne, mikor az egész környék csupa szemét?! A Szíriusz nehéz bolygója, e naprendszer fő látványossága, olyasféle gyűrűre tett szert, mint a Szaturnuszé, csak ez sörösdobozokból és üdítőspalackokból van. Az errefelé repülő űrhajósnak nem csak meteorfelhőket kell kerülgetnie, hanem konzervdobozokat, tojáshéjakat és régi újságokat is. Vannak helyek, ahol nem is látni tőlük a csillagokat. Az asztrofizikusok évek óta törik a fejüket, miért olyan különböző a kozmikus por mennyisége az egyes galaxisokban. Szerintem egyszerű a válasz – minél fejlettebb egy galaxisban a civilizáció, annál többet szemetelnek, ezért a sok por, piszok és hulladék.

Nem csak az asztrofizikusoknak fő emiatt a fejük, hanem még inkább az űrtakarítóknak. Látom, más ködökben sem boldogulnak a feladattal, de ez csekély vigasz. Elítélendő mulatság az űrbe köpködés is, mivel a nyál, mint általában minden folyadék, az alacsony hőmérsékleten megfagy, és ütközéskor könnyen katasztrófát okozhat. Említenem is kínos, de egyes személyek, akik utazás közben folyton köhécselnek, köpőcsészének használják a kozmoszt, mintha nem tudnák, hogy hurutjuk nyomai aztán évmilliókig keringenek pályájukon, kellemetlen képzettársításokat és érthető viszolygást váltva ki a turistákból.

Külön gond az iszákosság.

A Szíriuszon túl számolni kezdtem az űrbe kifüggesztett óriási reklámokat, amelyek a marsi keserű, a galaxispálinka, a holdkoktél vagy a szputnyikvodka kiválóságát dicsérik – de hamar abbahagytam, mert nem győztem a számlálást. Mint a pilótáktól hallom, némelyik űrkikötőben át kellett térni az alkoholos üzemanyagról a nitrogénsavra, mert előfordult, hogy nem volt mivel felszállni. A járőrszolgálat azt szajkózza, hogy az űrben nehéz felismerni a részeget: mind azt állítja, hogy a súlytalanságtól dülöngél. De ettől még tény marad, hogy némelyik szervizállomás üzelmei égbekiáltóak. Csak a magam esetét említem: föltöltettem a pótpalackjaimat oxigénnel, aztán még egy parszekre se voltam, mikor szokatlan kotyogás ütötte meg a fülemet, és kiderült, hogy tömény konyakkal tankoltak fel! A szervizfőnöknél reklamáltam, de még neki állt feljebb: azt mondta, rákacsintottam, mikor az oxigént kértem. Lehet éppen, hogy hunyorogtam, mert kötőhártya-gyulladásom van, de mentség ez az ilyen állapotokra?

A fő űrpályákon elviselhetetlen a káosz. Nem csoda, hogy rengeteg baleset történik, mikor annyi a gyorshajtó. Főleg a nők veszik semmibe a sebességkorlátozást, mert ha gyorsan utaznak, lelassul az idő, és így kevésbé öregszenek. Gyakran akadályozzák a forgalmat a rozoga kozmobuszok, amelyek az egész ekliptikus pályát telefüstölik kipufogógázaikkal.

Mikor a Polindrónián a panaszkönyvet kértem, azt felelték, hogy tegnap széttépte egy meteor. Az oxigénellátás is akadozik. Hat fényévvel a Belúria előtt már sehol sem lehet kapni, így a turistacsoportok kénytelenek bemászni a hűtőszekrényekbe, és a visszafordítható halál állapotában várakozni, míg meg nem jön a levegőszállítmány, mert ha élnének, nem volna mit belélegezniük. Mikor odaértem, az űrkikötőben egy lélek sem volt, mindenki a hűtőházakban aludta hibernált álmát, de a büfében hiánytalan italkínálatot láttam, a konyakos ananásztól a csapolt sörig.

A közegészségügyi állapotok botrányosak, főleg a Nagy Rezervátum bolygóin. A Merzitúria Népében olvastam egy cikket, melynek szerzője azt követeli, hogy irtsák ki mind egy szálig a fényesszájú lesőket, ezeket a pompás állatokat. A leső csodaszép ragadozó, szája fölött világító szemölcsök füzérei ragyognak változatos mintákba rendeződve. Tény és való, hogy az utóbbi években elszaporodott az a lesőfajta, melynek fényes füzérei két nullát formáznak. Ezek a lesők többnyire a kempingek közelében tanyáznak, és éjszaka, a sötétben, tátott szájjal várják az illemhelyet kereső turistákat. Hát nem érti a cikk szerzője, hogy az állatok teljesen ártatlanok, és nem őket kell vádolni, hanem az illetékeseket, akik az egészségügyi létesítmények hiányáért felelősek?!

Ugyanezen a Merzitúria bolygón az idegenforgalmi objektumok hiánya a rovarok genetikai mutációinak egész sorozatát váltotta ki.

A szép kilátásról híres pihenőhelyeken gyakran látni kényelmes, nádfonatos karosszékeket, melyek szinte hívogatják a fáradt gyalogost. Ha könnyelműen belehuppan a csábító fotelba, a karfák megragadják, a nád pedig foltos hangyák ezreivé válik (álnok fotelhangya, multipodium pseudostellatum Trylopii), amelyek egymás hátára kapaszkodva, ügyesen utánozzák a nádfonatot. Olyan híreket is hallottam, hogy egyéb ízeltlábúak (a roppantós ivóka, a csalfa megesz és a bagzó brutál) üdítős kioszknak és nyugágynak álcázzák magukat, sőt zuhanyozónak, csapokkal és törülközőkkel, de hogy ebben mennyi az igazság, azt nem tudom megmondani, mert én ilyesmit sohasem láttam, a mirmekológus tekintélyek pedig hallgatásba burkolóznak. Óvakodni kell viszont a kígyólábú panorám elég ritka fajától (anencephalus pseudoopticus tripedius Klaczkinensis). A panorám szintén a kilátóhelyeken les áldozataira, három vékony, hosszú lábából állványt formáz, farkának tölcsérével a tájszépségek felé mutat, a szájában csillogó nyál pedig a távcső lencséjét utánozva belenézésre csábít; ha egy hiszékeny turista enged e csábításnak, az nagyon kellemetlenül végződik számára. A Gaurimachia bolygón egy kígyó, a rutyma gáncsó (serpens vitiosus Reichenmantlii) a bokrokban leselkedik, és az óvatlan sétálót farkával elgáncsolja. Tény, hogy ilyenkor az ember megbotlik, és hasra esik, de – először is – ez a hüllő kizárólag szőke hajú férfiakat fogyaszt, és –másodszor – semminek sem álcázza magát. A kozmosz nem óvoda, és a biológiai evolúció nem idill. Ismeretterjesztő brosúrákat kell kiadni, olyanokat, mint amilyet a Derdimonon láttam: e füzet szerzője az amatőr botanikusokat figyelmezteti, hogy milyen veszélyes növény a gyötretős csodula (pliximiglaquia bombardans L,). Gyönyörű szép virágai vannak, de nem szabad engedni a kísértésnek, és szakítani belőlük, mert a gyötretős csodula szoros szimbiózisban él a zúzongó tökfával, melyen dinnye méretű, de szarvas gyümölcsök teremnek. Elegendő csak egyetlen csodulát letépni, és az óvatlan növénygyűjtő fejére kőkemény tökök záporoznak. Mind a csodula, mind a tökfa amúgy szelíd növény: egyáltalán nem bántják az agyonvert növénygyűjtőt, beérik kimúlásának természetes hatásával (remekül trágyázza a környező talajt).

A mimikri csodáival a Rezervátum minden bolygóján találkozunk. Belúria szavannái például a szivárvány minden színében pompáznak a tarka virágoktól, melyek közül elbűvölő szépségével és illatával kimagaslik a szende csalirózsa (rosa mendatrix Tichiana – amint Pingle professzor szíves volt elnevezni, mivel én írtam le elsőként). A csalirózsa valójában nem virág, hanem bojt a marcang farkán. A marcang a legérdekesebb belúr ragadozó. Ha megéhezik, elbújik a bozótban, messze maga elé nyújtva rendkívül hosszú farkát oly módon, hogy csak a virág látszik ki a fűből. A gyanútlan turista odalép, hogy megszagolja, s ekkor a fenevad hátulról ráugrik. Majdnem olyan hosszú agyarai vannak, mint az elefántnak. Lám, milyen érdekesen igazolódik a „nincsen rózsa tövis nélkül” mondás kozmikus változata!

Noha kissé elkalandozom a témától, nem tudom megállni, hogy említést ne tegyek egy másik belúr növényritkaságról, amely a burgonya távoli rokona – az eszes ajvéról (gentiana sapiens suicidalis Pruck). Gumói édesek és nagyon ízletesek, nevét pedig lelki tulajdonságairól kapta. Mutáció következtében az ajvé a szokásos, lisztes gumók helyett olykor agyacskákat terem. Ez a változata, a mísz ajvé (gentiana mentecapta), amint növekszik, egyre nyugtalanabbá válik; kibújik a földből, elmegy az erdőbe, és magányos elmélkedésbe merül. Rendszerint arra lyukad ki, hogy nem érdemes élni, és öngyilkosságot követ el.

Az emberre nézve az ajvé ártalmatlan, ellentétben egy másik belúr növénnyel, ez pedig a zordon pukkancs. Hála a természetes adaptációnak, alkalmazkodott a környezeti feltételekhez, amelyeket a kibírhatatlan gyerekek alkotnak. A vásott kölykök folyton rohangálnak, lökdösődnek, és belerúgnak mindenbe, ami elébük kerül. Előszeretettel tapossák szét a gyapjashátú szurdal tojásait; a pukkancs termése pedig szakasztott olyan, mint a szurdaltojás. A gyerek azt hiszi, hogy tojásra bukkant, és zabolátlan pusztító kedvében szétrugdalja a termés héját; így az áltojásban rejtőző spórák kiszabadulnak, és bejutnak a süvölvény szervezetébe. A megfertőzött gyermek látszólag normális egyeddé fejlődik, de a hosszú lappangási idő után kitör rajta az immár gyógyíthatatlan kór: a tünetek három szakaszát – kártyázás, iszákosság és nemi kicsapongás – vagy halálos kimenetel, vagy fényes karrier követi. Nemegyszer hallottam azt a véleményt, hogy a pukkancsot ki kell irtani. Az így beszélőknek nem jut eszükbe, hogy inkább a gyerekeket kéne megnevelni: ne rugdossanak bele mindenbe idegen bolygókon.

Optimista természetű vagyok, és erősen igyekszem megőrizni jó véleményemet az emberről, de őszintén szólva ez nem mindig könnyű. A Protosztenézen él egy madárka, a földi papagáj megfelelője, csak nem beszél, hanem ír: az érzékeny irkász (graphomanus spasmaticus Essenbachii). Többnyire sajnos illetlen szavakat irkál a kerítésekre, mert a földi turisták disznóságokra tanítják. Egyes emberek szándékosan hergelik az irkászt, kipécézve helyesírási hibáit. Ilyenkor dühében mindent megeszik, amit lát. Gyömbért, mazsolát, borsot tesznek a csőre elé, meg sivítófüvet, azt a fűfélét, amely naplementekor hosszú sivítást hallat (fűszernövény, de olykor ébresztőóra helyett is használják). Mikor a szegény madár agyonzabálta magát, nyársra húzzák. Ezt a ritka fajt jelenleg kihalás fenyegeti, mert ahány turista csak megfordul a Protosztenézen, mind a híres helyi csemegére feni a fogát: roston sült irkászpecsenye tentamártással.

Megint a szokásos emberi észjárás: ha mi esszük meg más bolygók lényeit, akkor minden a legnagyobb rendben van, de ha fordítva történik, akkor lármát csapunk, segítségért ordítozunk, büntető expedíciókat követelünk. Pedig minden olyan vád, hogy a kozmikus állat- vagy növényvilág ármányos és cselszövő hajlamokat mutat, csak antropomorfizáló képtelenség.

Ha a bérci becsapka, mely külsejét tekintve korhadt fatörzshöz hasonlít, megfelelő pózban a hátsó lábaira állva útjelző táblának tetteti magát a hegyi ösvényen, kőomlásba küldi az arra járókat, majd amikor a szakadékba zuhantak, lemegy táplálkozni, ha, ismétlem, így tesz, akkor csakis azért, mert a Rezervátum karbantartó részlege nem törődik az útjelzésekkel, a táblákról lepereg a festék, ezért korhadnak el, és hasonlítanak a bérci becsapkához. Minden más állat így tenne az ő helyében.

A Sztredogenécia hírhedt délibábjai kizárólag az emberek alantas hajlamainak köszönhetik létezésüket. Régen ezen a bolygón sok articsóka termett, forrókát viszont alig lehetett látni. Újabban ez utóbbiak hallatlanul elszaporodtak. A forróka-bozótok fölött a művészien fölhevített levegő hajladozása kocsmadélibábot varázsol a turisták elé, ami nem egy földi jövevény vesztét okozta. Azt mondják, mindez a forróka hibája. De vajon az előbűvölt délibábok miért nem iskola, könyvesbolt vagy kultúrház formájúak? Miért mindig csak szeszkimérő helyek láthatók? Mivel a mutációk nem egyirányúak, kétség sem fér hozzá, hogy a forrókák eleinte mindenféle különböző délibábot produkáltak, de azok a forrókák, amelyek ismeretterjesztő klubot, könyvtárat vagy önképzőkört mutogattak az arra járóknak, rövid úton éhen haltak, és csak a kocsmás alfaj maradt életben (thermomendax spirituosus hallucinogenes, Antropophages család). A tökéletes alkalmazkodás, ez a valóban csodálatos jelenség, amely lehetővé teszi a forrókának, hogy a ritmikusan kibocsátott meleg levegőből délibábot varázsoljon, ékesszóló vádirat a mi hibáinkról. A kocsmaforróka természetes kiválasztódását maga az ember okozta sajnálatosan gyarló természetével. Felháborított egy olvasói levél, amelyet a Sztredogén Hírlap közölt. A lap olvasója azt követeli, hogy irtsák ki mind a forrókát, mind az édesen susogó gyilkokat, e gyönyörű fákat, amelyek minden park legfőbb díszei. Ha kérgüket bevágják, mérgező, vakító nedv fröccsen alóla. A gyilk az utolsó sztredogén fa, amely nincs lombjától a gyökeréig televésve feliratokkal meg kezdőbetűkkel, és most mondjunk le róla? Hasonló sors fenyegeti a növényvilág olyan gyöngyszemeit, mint a henye fültép, a lappangó fujtony, a marti ükörke vagy a villamos sivalgó. Ez utóbbi, hogy magát és utódait megmentse az idegtépő lármától, mellyel a turisták rádióinak özöne megmérgezi az erdei csöndet, a természetes kiválasztódás útján olyan alfajt fejlesztett ki, amely zavarja a különösen zajos rádióműsorokat, de kiváltképpen a dzsesszzenét. A sivalgó villamos szerve szuperheterodin hullámokat bocsát ki, a természetnek ezt a rendkívüli alkotását tehát sürgősen védelem alá kell helyezni.

Ami a rémesztő büzönyt illeti, nem tagadom, hogy a szag, amelyet áraszt, párját ritkítja. Hopkins doktor, a Milwaukee Egyetem tudósa kiszámította, hogy a különösen életerős példányok másodpercenként ötezer büzit (szagegységet) képesek előállítani. De még a kisgyerek is tudja, hogy a büzöny csak olyankor viselkedik így, amikor fényképezik.

A felé irányuló fényképezőgép látványa kiváltja az úgynevezett farok alatti lencsereflexet, mellyel a Természet védeni akarja ezt az ártatlan jószágot a bámész tolakodóktól. Igaz, hogy a büzöny, mivel kissé rövidlátó, olykor fényképezőgépnek néz más tárgyakat is (cigarettatárca, öngyújtó, karóra, sőt rendjelek és kitüntetések), de ez jórészt azért van, mert egyes turisták minikamerát használnak, és így érthető a tévedés. Ami azt az észrevételt illeti, hogy a büzöny az utóbbi években megsokszorozta hatótávolságát, és hektáronként nyolc megabüzit állít elő, okvetlenül meg kell magyaráznunk, hogy ezt a teleobjektívek tömeges alkalmazása okozta.

Nem szeretnék olyan benyomást kelteni, mintha a kozmosz minden állatát és növényét érinthetetlennek tartanám. Kétségtelen, hogy a fülbemászó harap, a mordályos reterát, az ínyenc szemkivájka, a srófos allebúj, a tetemlő rothasz vagy a befallak bármilégy nem ébreszt igazán meleg rokonszenvet. Éppígy az őshonos fajok olyan torzult változatai, mint a Gauleiterium Flagellans, a Syphonophiles Pruritualis, a csípős gunyor, a szapora verecske és a kövi nyuvaszt (lingula stranguloides Erdmenglerbeyeri). De ha jól meggondoljuk a dolgot és objektivitásra törekszünk, tulajdonképpen miért szabad az embernek a virágokat letépni és a füveket a spájzban szárogatni, ha a növényt, amely letép vagy megrágcsál egy emberi fület, rögtön a Természettől elfajzottnak nyilvánítjuk? Ha az Aedonopoxián nyomasztóan elszaporodott az illetlen ehóc (echolaslium impudicum Schwamps), ez is az emberek hibája. Az ehóc ugyanis a hangokból merít életenergiát – hajdan a mennydörgés éltette, ezért fülelget még ma is oly szívesen a viharban, de manapság átállt a turistákra, és a látogatók mind azzal szórakoznak, hogy ocsmánynál ocsmányabb trágárságokat kiabálnak neki. Mulatságos látvány, mondják, hogy ez a növényke a szemük láttára valósággal kivirul a szitkok özönében. Igen, valóban növekszik, de a hangrezgések felszívott energiájától, nem pedig a duhaj turisták ordítozásának obszcén tartalmától.

Hová jutunk, ha mindez így megy tovább? Már eltűntek a bolygókról olyan szépséges fajok, mint a kék csormolya vagy a bóta szillő. Ezrével pusztulnak mások. A szemétfelhőktől megnőnek a napfoltok. Emlékszem még a régi időkre, mikor egy gyerek számára a legnagyobb jutalom az volt, ha a papa megígérte, hogy vasárnap kirándulnak a Marsra, manapság meg egy duzzogó kölyök még a reggelijét se hajlandó megenni, míg a papa fel nem robbant neki egy szupernóvát! Ha ilyen szeszélyekre fecséreljük a kozmikus energiát, ha tovább szennyezzük a meteorokat és bolygókat, ha tönkretesszük a Rezervátum kincseit, és lépten-nyomon héjakat, mócsingokat, papírokat hagyunk magunk után a galaktikus űrben, akkor tönkretesszük a Világegyetemet, egyetlen nagy szemeteskukát csinálunk belőle. Legfőbb ideje, hogy észbe kapjunk, és végre is hajtsuk a hatályos előírásokat. Tudván, hogy a késedelem minden percével a végveszélyhez közeledünk, megkongatom a vészharangot, és felszólítok mindenkit: mentsük meg a Kozmoszt!

DONDA PROFESSZOR

E szavakat agyagtáblákra vésem a barlangom előtt. Mindig érdekelt, hogyan csinálták ezt a babiloniak, de nem számítottam rá, hogy magamnak is meg kell próbálnom. Jobb agyagjuk lehetett, vagy talán az ékírás volt alkalmasabb erre a célra.

Az enyém hol szétkenődik, hol morzsolódik, de még mindig jobb, mint mészkődarabbal palára karmolászni, mert gyerekkorom óta érzékeny vagyok a csikorgásra. Soha többé nem nevezem primitívnek az ókori technikákat. Távozása előtt a professzor elnézte, mennyit kínlódom a tűzcsiholással, és mikor sorra eltörtem konzervnyitó késünket, utolsó fűrészünket, bicskánkat és ollónkat, megjegyezte, hogy Tompkins magántanár a British Museumban negyven évvel ezelőtt megpróbált kovakőből egy közönséges vakarókést pattintani, amilyet a kőkorszakban csináltak, és kificamodott a csuklója, eltörött a szemüvege, de a pattintás nem sikerült. Hozzáfűzött még valamit arról a gúnyos fölényről, amellyel barlanglakó őseinket emlegetjük. Igaza volt. Új tanyám nyomorúságos, a matrac már szétrohadt, de a tüzérségi bunkerból, amelyben olyan jól ellaktunk, kikergetett minket az a beteges, vén gorilla, akit az ördög hozott oda a dzsungelből. A professzor azt állította, hogy a gorilla egyáltalán nem telepített ki minket. Ez annyiban igaz, hogy nem viselkedett agresszíven, de én jobbnak láttam, ha nem osztjuk meg vele az amúgy is szűk helyiséget – főleg az idegesített, amikor a gránátokkal játszott. Talán meg is próbáltam volna elzavarni, félt a piros rákleveses dobozoktól, amelyekből még jócskán maradt ott, de mégsem félt eléggé, azonkívül Maramotu, aki most már nyíltan sámánnak nevezi magát, kijelentette, hogy a majomban felismeri a nagybácsikája lelkét, és ragaszkodott hozzá, hogy békén hagyjuk. Megígértem, hogy nem bántom, a professzor meg szokásos kajánságával azt dünnyögte az orra alatt, hogy nem Maramotu bácsikája kedvéért vagyok ilyen szelíd, hanem azért, mert a beteges gorilla is gorilla. Szörnyen fáj a szívem azért a bunkerért, valamikor a határerődítményekhez tartozott Gurunduvaju és Lamblia között, most meg itt van, ni, a katonák szétszaladtak, és minket kidobott egy majom. Akaratlanul is folyton hegyezem a fülem, mert ahogy a gránátokkal játszik, annak nem lesz jó vége, de csak a telezabált uruvotuk és a kék foltos szemű pávián szokásos nyögdécselése hallatszik. Maramotu szerint nem közönséges pávián, de elég a szamárságokból, mert így sohasem térek rá a lényegre.

Tisztességes krónikához dátumok kellenek. Tudom, hogy a világ vége mindjárt az esős évszak után volt, azóta eltelt néhány hét, de nem tudom pontosan, hány nap, mert a gorilla elvette a naptáramat, amelybe a jelesebb eseményeket ráklevessel följegyeztem, mióta a golyóstollaink kifogytak.

A professzor szerint nem volt semmiféle világvége, csak egy civilizáció vége. És ebben is igazat adok neki, mert az ilyen esemény arányait nem lehet a személyes hercehurcákkal mérni. Semmi borzasztó nem történt, mondogatta a professzor, nótázásra biztatva Maramotut és engem, de mikor kifogyott a pipadohánya, elvesztette lelki nyugalmát, és miután a kókuszrostot kipróbálta, elment új dohányért, pedig hát tudnia kellett, mit jelent manapság egy effajta vállalkozás. Nem tudom, látom-e még valaha. Már csak ezért is be kell mutatnom az utókornak, mely a civilizációt újjáépíti, ezt a nagy embert. Sorsom úgy talált alakulni, hogy közelről szemlélhettem korunk legkiválóbb személyiségeit, és könnyen lehet, hogy Donda az elsőnek számít majd közöttük. Ám előbb el kell magyaráznom, hogyan kerültem az afrikai őserdőbe, amely most a senki földje.

Űrhajósi tetteimmel némi hírnevet szereztem, ennélfogva különféle szervezetek, intézmények, valamint magánszemélyek meghívásokkal és javaslatokkal fordultak hozzám, és ilyenkor professzornak, akadémikusnak vagy legalábbis doktor úrnak tituláltak. Vakartam a fejem, mert nem illet meg semmiféle cím, és nem szeretek idegen tollakkal ékeskedni. Tarantoga professzor azt mondta, hogy a közvélemény nem tudja elviselni a nevem előtt tátongó űrt, ezért tudtomon kívül közbenjárt magas rangú ismerőseinél, és így lettem egyik napról a másikra a FAO, vagyis az Élelmezésügyi Világszervezet afrikai főmegbízottja. Ezt a méltóságot és a vele járó szaktanácsadói címet azért fogadtam el, mert csupán tiszteletbeli volt, ám egy szép napon kiderült, hogy Lamblia köztársaságban, amely az őskőkorszakból rohamléptekkel szökkent át a pattintott kőkorszakba, a FAO kókuszkonzervgyárat épített, és mivel én vagyok a szervezet főmegbízottja, nekem kell ünnepélyesen megnyitnom a gyárat. Ezek után úgy hozta a balsors, hogy Armand de Beurre, a tudós mérnök, aki az UNESCO részéről elkísért, a francia nagykövetség ötórai teáján elvesztette a csíptetőjét, és egy arra ődöngő sakált vizslának nézve meg akarta simogatni. A sakálharapás állítólag azért olyan veszélyes, mert a sakál fogán hullaméreg van. A derék francia azonban nem vette komolyan, és három nap múlva meghalt.

A lambliai parlament folyosóin az a pletyka keringett, hogy a sakálban gonosz szellem lakott, egy bizonyos sámán varázsolta belé; az illető sámán állítólag a francia nagykövetség beavatkozása folytán nem kapta meg a vallás- és közoktatásügyi tárcát. A nagykövetség eltekintett a hivatalos cáfolattól. Mindamellett kényes helyzet alakult ki, s a protokollban járatlan lambliai államférfiak ahelyett, hogy csöndben elszállíttatták volna a hullát, úgy találták: az eset kitűnő alkalmat nyújt rá, hogy a nemzetközi fórumon csillogjanak. Mahabutu tábornok, a hadügyminiszter ezért gyászkoktélt rendezett, amelyen, mint koktélokon szokás, könnyed csevegés folyt ital mellett, és nem is tudom, mikor történt, hogy Bamatahu ezredessel, az európai ügyek osztályának igazgatójával társalogva azt feleltem: igen, valóban, a magas rangú személyeket nálunk olykor leforrasztott koporsóban temetik el. Eszembe se jutott, hogy a kérdésnek valami köze van a halott franciához, a lambliai államférfiak viszont helyénvalónak találták, hogy a vadonatúj gyári berendezésekkel korszerű temetést rendezzenek. Mivel a kombinát csak literes konzervdobozokat gyártott, az elhunytat egy kókuszreklám-feliratos ládában küldték haza az Air France gépén, de nem ez volt a botránykő, hanem az, hogy a láda kilencvenhat dobozt tartalmazott.

Később a sárga földig lehordtak, hogy ezt nem láttam előre, de honnan sejthettem volna, mikor a ládát leszögezték, és letakarták a háromszínű lobogóval? De mindenki haragudott rám, hogy nem fordultam beadvánnyal a lambliai illetékesekhez, megmagyarázva, mennyire helytelennek tartjuk a megboldogultak apránkénti bedobozolását. Mahabutu tábornok egy liánt küldetett nekem a szállodába, nem tudtam, mit kezdjek vele, csak Donda professzor világosított fel, hogy célzás a kötélre, amelyen látni szeretnének. A magyarázat egyébként eső után köpönyeg volt, mert időközben már felvonult a kivégzőosztag, amelyet nyelvismeret híján díszszázadnak véltem. Ha Donda nincs, most nem írhatnám le ezt a históriát, sem más egyebet. Európában óva intettek tőle, mint arcátlan csalótól, aki a fiatal állam hiszékenységével és naivitásával visszaélve kényelmesen befészkelte magát – a sámánok trükkjeit szemérmetlenül elméleti tudományág rangjára emelte, és tanítani kezdte a helyi egyetemen. Hírforrásaimban bízva szélhámosnak és csirkefogónak véltem a professzort, ezért távol tartottam magam tőle a hivatalos fogadásokon, noha már akkor egész rokonszenvesnek találtam. Franciaország főkonzulja, akinek székhelye a legközelebb esett (az angol nagykövetség a krokodiloktól nyüzsgő folyó túlpartján volt), megtagadta tőlem a menedékjogot, pedig egy szál pizsamában szöktem el a Hiltonból. Az államérdekre hivatkozott, nevezetesen arra, hogy Franciaország érdekei sérelmet szenvedtek, állítólag miattam. A kukucskálóablakon át tárgyaltunk nagy lövöldözés közepette, mert a kivégzőosztag már gyakorolt a hotel mögött, hát elkullogtam, és éppen azon tanakodtam, érdemesebb-e mindjárt a kivégzésre mennem, vagy próbáljak átúszni a krokodilok között, mert a folyó partján álltam, mikor a nádasból előbukkant a professzor bőröndökkel megrakott csónakja. Beültetett a poggyászra, kezembe nyomott egy evezőt, és elmagyarázta, hogy éppen lejárt a szerződése a kulahári egyetemen, ezért most a szomszédos Gurunduvaju államba tart, ahová meghívták, mint a svarnetika rendes professzorát. Talán szokatlannak látszott, hogy ilyen sebbel-lobbal változtat egyetemet, de pillanatnyi helyzetemben nemigen volt módom finom árnyalatokat mérlegelni.

Ha Dondának szüksége is volt evezősre, mégiscsak tény, hogy megmentette az életemet. Négy napig hajóztunk, hát nem csoda, hogy összemelegedtünk. Egészen feldagadtam a moszkitócsípésektől, Dondát nem bántották, mert volt szúnyogriasztó kenőcse, de azt mondta, már alig van a dobozban. Ezt sem vettem zokon, tekintettel sajátos helyzetünkre. Ismerte a könyveimet, hát nem sokat mesélhettem neki, elbeszélte viszont a maga történetét. Nevének hangzása ellenére Donda nem szláv, és nem is Dondának hívják. Hat éve az Affidavid keresztnevet viseli, mert amikor Törökországot elhagyva megkapta a hatóságok követelte affidavitet,[7] a kérdőíven nem a megfelelő rovatba írta, ezért Affidavid Donda névre szóló útlevelet, úticsekkeket, oltási bizonyítványt, hitelkártyát és biztosítási cédulát kapott, de úgy gondolta, nem érdemes reklamálni, végtére teljesen mindegy, hogy hívják az embert.

Donda professzor tévedések sorozata révén jött a világra. Apja a navaho indián törzsből származó mesztic nő volt, anyja viszont két egész néhány tized van, úgymint egy fehér orosz nő, egy fekete néger nő, és végül Miss Aileen Seabury, egy kvéker hölgy, aki hétnapi terhesség után szülte meg viszontagságos körülmények között, egy süllyedő tengeralattjáróban.

Azt a nőt, aki Donda atyja volt, életfogytiglanra ítélték, mert felrobbantotta a gépeltérítők főhadiszállását, és egyszersmind katasztrófát okozott a Panamerican Airlines repülőgépén. Eredetileg az volt a feladata, hogy a géprablók közé kéjgázpetárdát dobjon, amit figyelmeztetésnek szántak. Ebből a célból repült Bolíviából az Egyesült Államokba. A repülőtéri vámvizsgálatnál elcserélte a neszesszerjét a mellette álló japán férfi útitáskájával, ennélfogva a géprablók a levegőbe repültek, a japán ugyanis igazi bombát őrizgetett a táskájában másvalaki számára. Az a repülőgép, amelyre a repülőtéri sztrájk okozta sajátos tévedés folytán a japán táskája került, felszállása után hamarosan felrobbant. A pilóta valószínűleg nem tudott kormányozni a röhögéstől, a sugárhajtású gépeket, mint ismeretes, nem lehet szellőztetni. A szerencsétlen nőt elítélték, és bárki lefogadta volna, hogy ennek a leánynak aligha lesznek utódai, de hát a tudomány századában élünk.

Harley Pombernack professzor éppen ekkor tanulmányozta az elítéltek örökletes génanyagát Bolívia területén. Egyszerű módon vett sejteket a foglyoktól: minden fogoly köteles volt megnyalni egy tárgylemezt, mert ez elegendő ahhoz, hogy a nyálkahártya néhány sejtje az üvegre tapadjon, és máris a mikroszkóp alá lehet tenni. Ugyanebben a laboratóriumban egy másik amerikai tudós, bizonyos Juggernaut doktor, emberi petesejtek mesterséges megtermékenyítésével foglalkozott. Pombernack tárgylemezei valahogy összekeveredtek Juggernaut tárgylemezeivel, és ondósejtekként kerültek a hűtőszekrénybe. Ennélfogva a mesztic nő nyelvnyálkahártyájának sejtje termékenyítette meg azt a petesejtet, amely egy fehér bőrű orosz nőtől, emigránsok leányától származott. Most már világos, miért neveztem a mesztic nőt Donda atyjának. Ha a petesejt nőtől eredt, akkor nyilvánvaló, hogy a megtermékenyítő sejt eredeti tulajdonosát atyának kell tekinteni.

Pombernack asszisztense az utolsó percben észbe kapott, berohant a laboratóriumba, és rákiáltott Pombernackra: „Do not do it!”[8], de igazi angolszász módon, érthetetlenül beszélt, és kiáltása így hangzott: Dondo! Ez valahogy bekerült a kísérleti jegyzőkönyvbe, és innen eredt a Donda név – legalábbis így mondták a professzornak húsz év múlva.

A petesejtet Pombernack inkubátorba tette, mert a megtermékenyítést már nem lehetett visszavonni. Az embrió rendszerint mintegy két hétig fejlődik a lombikban, aztán elpusztul. Merő véletlen, hogy a Harcolj az Ektogenézis Ellen nevű amerikai liga hosszas bírósági huzavona után éppen most érte el fényes diadalát: a bíróság jogosnak nyilvánította a liga követeléseit, a laboratóriumban lévő valamennyi petesejtet lefoglalta a bírósági végrehajtó, majd újsághirdetés útján irgalmas szívű hölgyeket kerestek, akik elvállalják az úgynevezett kihordó anya szerepét. Igen sok nő jelentkezett a felhívásra, köztük egy szélsőséges elveket valló néger leány, aki midőn elvállalta a magzat kihordását, nem sejtette, hogy négy hónap múlva belekeveredik a Muddlebacker Corporation cég tulajdonát képező konyhasóraktár elleni merényletbe. A néger leányzó ugyanis tagja volt egy aktív környezetvédő csoportnak, amely ellenezte egy massachusettsi atomerőmű építését, s a csoport vezetősége nem szorítkozott a propagandaakciókra, hanem úgy döntött, hogy elpusztítja a sóraktárt, mert a sóból nyerik elektrolízissel a tiszta nátriumot, amely a turbinákat és dinamókat hajtó reaktorok hűtésére szolgál. Mellesleg a Massachusettsben építendő reaktorhoz nem kellett fémnátrium, mert gyorsneutronmáglyát terveztek, újfajta hűtéssel, az új hűtést gyártó cég pedig Oregonban volt, és Muddlebacker Corporationnek hívták; ami a megsemmisített sót illeti, az nem konyhasó volt, hanem műtrágyához való káliumsó. A néger leányzó ügye egyik bíróságról a másikra került, mert két változata volt: a vádé és a védelemé. Az ügyészség azt állította, hogy merényletet követtek el a szövetségi kormány tulajdona ellen, mert a szabotázsterv és az előre megfontolt szándék veendő figyelembe, nem pedig a végrehajtásba csúszott véletlen tévedések; a védelem viszont arra az álláspontra helyezkedett, hogy csupán magántulajdont képező, amúgy is dohos műtrágyában esett kár, tehát az ügyben az állami és nem a szövetségi bíróság illetékes. A néger leányzó belátta, hogy így is, úgy is börtönben kell megszülnie a gyermeket, és hogy ettől megkímélje, lemondott az anyaság folytatásáról egy újabb emberbarát hölgy javára; ő volt a kvéker Miss Seabury. A kvéker hölgy némi szórakozás végett a terhessége hatodik napján Disneylandbe ment, és jegyet váltott egy tengeralattjárós kirándulásra az ottani szuperakváriumban. A tengeralattjáró bedöglött, és noha mindenkit kimentettek, Miss Seabury ijedelmének koraszülés lett a vége. Ám a koraszülöttet is sikerült megmenteni. Mivel a hölgy csak egy hétig volt állapotos, aligha tekinthető teljes anyának, ezért a néhány tized. Később aztán két nagy nyomozóiroda együttes tevékenysége derítette fel a tényállást, mind az apaság, mind az anyaság kérdésében. A tudomány fejlődése ugyanis eltörölte a római jog régi elvét, hogy mater semper certa est[9]. A rend kedvéért hozzáteszem, hogy rejtély maradt a professzor neme, a tudomány szerint ugyanis két női sejtből nőnek kell születnie. Nem tudni, honnan keveredett oda a férfi kromoszóma. A Pinkerton-iroda nyugalmazott ügynökétől, aki szafarira jött Lambliába, úgy hallottam, hogy Donda nemében nincs semmi rejtély, ugyanis Pombernack laboratóriumának harmadik részlegében békákkal nyalatták meg a tárgylemezeket.

A professzor Mexikóban töltötte gyermekkorát, majd török állampolgár lett. Törökországban áttért az episzkopális vallásról a Zen buddhizmusra, és egyben elvégzett három fakultást, végül Lambliába jött, hogy átvegye a kulahári egyetemen a svarnetika tanszékét.

Eredeti szakmája csirkegyárak tervezése volt, de a buddhizmusra áttérve elborzadt annak tudatától, hogy milyen szenvedéseken mennek keresztül a gyárakban a csirkék. Udvar helyett műanyag rács, nap helyett kvarclámpa, kotlós helyett egy szívtelen kis komputer, szabad kapirgálás helyett a ronda szivattyú, amely plankton- és hallisztpéppel tömi a begyüket. Ráadásul magnóról zenét játszanak nekik, különösen Wagner-nyitányokat, mert azok pánikot keltenek. A csirke rémülten verdes a szárnyacskájával, és ettől növekszik a mellehúsa, amely kulináris szempontból a legfontosabb. Alighanem Wagner volt az utolsó csepp, amelytől kicsordult a pohár. Ebben a baromfi-Auschwitzban, mint a professzor mesélte, a szerencsétlen jószágok a futószalaghoz rögzítve növekednek, és haladnak tovább a szalag végéig, s ott, anélkül hogy életükben valaha egy tenyérnyi kék eget vagy egy csipetnyi homokot láttak volna, lefejezik, levessé főzik, és dobozolják őket. Érdekes, hogyan tér vissza emlékeimben a konzervdoboz motívuma.

Ennélfogva, mikor a professzor Isztambulban a következő táviratot kapta: „Akar ön a svarnetika kinevezett professzora lenni a kulahári egyetemen tíz kiló dollár évente azonnali választ kérek Drufutu lambliai bambliai drambliai biztonsági rendőrség” – postafordultával elfogadta az ajánlatot, abból a feltevésből kiindulva, hogy a helyszínen majdcsak megmondják, mi az a svarnetika, három diplomája pedig elegendő ahhoz, hogy bármilyen egzakt tudományt előadjon. Lambliában kiderült, hogy Drufutu ezredesre már nem is emlékszik senki. A megkérdezettek enyhe köhécseléssel leplezték zavarukat. De mivel a szerződés alá volt írva, és felmondása esetén az új kormány kénytelen lett volna háromévi tiszteletdíjat kifizetni Dondának, adtak neki egy tanszéket. Senki sem firtatta, mit ad elő, diákja alig volt, a börtönök tömve, mint államcsíny után szokás, és biztosan valamelyik cellában szorongott az az illető is, aki tudta, mi a svarnetika. Donda minden lexikonban keresgélte ezt a címszót, de hiába. A kulahári egyetem csak egyetlen tudományos segédeszközzel rendelkezett, egy vadonatúj IBM-komputerrel, az UNESCO ajándékával. Kézenfekvő gondolat volt, hogy ezt a becses készüléket igénybe kell venni.

Ám az igazat megvallva ezzel a döntéssel Donda nem jutott előbbre. Közönséges kibernetikát nem adhatott elő, mert az ellentétes lett volna a szerződéssel. Legkínosabb órái azok voltak – vallotta meg evezés közben, persze nappal, amíg a farönköket meg lehetett különböztetni a krokodiloktól –, mikor szállodai magányában a svarnetikán törte a fejét. Általában előbb születik meg az új kutatási irány, és csak aztán adnak nevet neki – ő meg ott állt egy névvel, amely nem jelent semmit. Sokáig ingadozott a különböző lehetőségek között, végül kikötött ennél a habozásnál. Úgy gondolta, az új tudományág lényegét a „között” szó világítja meg. Legfőbb ideje megteremteni azt az interdiszciplináris szakmát, amely az összes többi tudományág érintkezési pontjaival foglalkozik! Az európai szakfolyóiratoknak szánt publikációkban eleinte az „interisztika” terminust használta, tanítványaira pedig hamarosan ráragadt a „közöttesek” név. Ám Donda éppen a svarnetika megteremtőjeként szerzett jelentős és sajnos negatív hírnevet.

Nem foglalkozhatott valamennyi szaktudomány érintkezési pontjaival – és itt segítségére sietett a véletlen. A kulturális minisztérium dotációt ígért annak a tanszéknek, amely kutatási témáival a hazai hagyományokhoz kapcsolódik. Donda tüstént lecsapott a nagyszerű lehetőségre. Elhatározta, hogy a racionalizmus és az irracionalizmus határvidékét fogja tanulmányozni. Szerényen kezdte, a szemmel verés matematizálásával. A Lambliában élő hottu vabottu törzs emberemlékezet óta gyakorolta az ellenség in effigie[10] megnyuvasztását. Az ellenség kisméretű képmásába karócskákat döftek, majd megetették egy szamárral: ha a szamár megfullad, az jó ómen, az ellenség mihamari halálát jelenti. Donda tehát hozzálátott az ellenség, a szamarak, a karócskák és miegyebek matematikai modellezéséhez. Így jött rá, mi a svarnetika. Nem más, mint egy angol kifejezés rövidítése: Stochastic Verification qf Automatised Rules qf Negatíve Enchantment, vagyis a gonosz varázslat automatizált szabályainak stochasztikus verifikálása. A Nature című angol folyóirat, amelyhez beküldte cikkét a svarnetikáról, a Curiosa rovatban közölte az írást, gyalázkodó kommentárral. A Nature kommentátora Dondát kibersámánnak nevezte, azt állítva róla, hogy nem hisz abban, amit csinál, tehát – mint ebből következik – közönséges csaló. Donda szerfölött kényelmetlen helyzetbe került. Nem hitt a varázslatban, és nem állította cikkében, hogy hisz benne, ám ezt nem tehette közhírré, mert már elfogadta a mezőgazdasági minisztérium által javasolt kutatási témát: az aszály és a gabonakártevők elleni varázslatok optimalizálása. Mivel nem dobhatta sutba a mágiát, de nem is állhatott ki mellette, abban talált kiutat, hogy a svarnetika INTERdiszciplináris tudomány. Elhatározta, hogy a mágia és a tudomány között marad. Bár ezt a lépést a körülmények kényszerítették rá a professzorra, mindenképpen tény, hogy ezzel tette meg az első lépést az emberi történelem legnagyobb felfedezése felé.

Európában szerzett rossz hírétől sajnos már nem tudott szabadulni. A lambliai rendőri apparátus csekély hatékonysága folytán tetemesen megnőtt a bűncselekmények száma, kivált az emberölések és gyilkosságok szaporodtak el. A kacikák a laicizálódás áramlatának engedve tömegesen tértek át ellenfeleik mágikus üldözéséről a valóságosra, nem volt olyan nap, hogy a parlamenttel szemben a zátonyon sütkérező krokodilok emberi végtagokat ne rágicsáltak volna. Donda hozzálátott e jelenség számítógépes analíziséhez, és mivel ekkoriban megjelentéseket is írt, témájának a Methodology of Zeroing Illicite Murder[11] nevet adta. A játszi véletlen műve, hogy a tématerv rövidítése MZIMU. Országszerte híre ment, hogy Kulaháriban egy Bvana Kubva Donda nevű hatalmas varázsló tevékenykedik, akinek MZIMU-ja az állampolgárok minden mozdulatát szemmel tartja.

A következő hónapokban a bűnözés mutatói számottevően csökkentek.

A politikusok el voltak ragadtatva. Nap mint nap új kérésekkel ostromolták a professzort: programozzon olyan gazdasági varázslatot, hogy Lamblia fizetési mérlege pozitív legyen, építsen átokvetőt a szomszédos Gurunduvaju ország ellen, amely a lambliai kókuszt sok külföldi piacról kiszorította. Donda ellenállt a nyomásnak, de nehéz dolga volt, mert számos doktorjelöltje hitt a komputer varázserejében. Ezek az ifjak neofita elvakultságukban már nem kókuszmágiáról álmodoztak, hanem politikai varázslatról, amely Lambliát a világ első országává tenné. Persze, Donda nyilvánosan kijelenthette volna, hogy ezt nem várhatják a svarnetikától. De a svarnetika effajta átértelmezéséhez olyan érveket kellett volna használnia, amelyeket egyetlen kormánytisztviselő sem képes felfogni. Meg kellett hát maradnia a lavírozásnál. Eközben a Donda MZIMU-járól szóló hírek megnövelték a munka termelékenységét, úgyhogy még a fizetési mérleg is megjavult kissé. Ha a professzor azt állítja, hogy ebben semmi része, akkor ugrik a dotáció, márpedig arra okvetlenül szüksége volt, mert nagy vállalkozásra készült.

Nem tudom, mikor támadt ez a gondolata, mert éppen akkor mesél róla, amikor egy különösen ádáz krokodilus leharapta evezőm lapátját. Kupán vágtam a céhkupával, melyet Donda a varázslóküldöttségtől kapott, mikor díszsámánná nevezték ki. A kupa megrepedt, a professzor elkeseredett, és szemrehányásokat zúdított rám, egészen a következő éjszakai szállásig orroltunk egymásra. Csak annyit tudok, hogy a tanszék átalakult Kísérleti és Elméleti Svarnetikai Intézetté, Donda pedig a minisztertanács mellett működő 2000. Év Bizottság elnöke lett, azzal az új feladattal, hogy horoszkópokat készítsen, és azokat varázserővel megvalósítsa. Magamban azt gondoltam, hogy ennyire azért nem kellett volna engednie a körülmények nyomásának, de nem szóltam semmit, végtére is megmentette az életemet.

Másnap is akadozott a társalgásunk, mert a folyó húsz mérföld hosszan Lamblia és Gurunduvaju határát képezi, ezért mindkét állam határőrei időnként ránk lövöldöztek, szerencsére rosszul. A krokodilok kereket oldottak, pedig az ő társaságukat még mindig jobban kedveltem a lövöldözésnél; Donda készenlétben tartotta Lamblia és Gurunduvaju nemzeti zászlaját, ezeket lobogtattuk a katonák felé, de a folyó alattomos kanyarai miatt jó néhányszor téves zászlót lengettünk, és nyomban hasra kellett vágódnunk a csónakban, a professzor poggyászát át is lyukasztotta néhány golyó.

A Nature sokat ártott neki, mert ország-világ előtt szélhámosnak nevezte. Mindamellett Lamblia nagykövetsége addig szorongatta a Foreign Office-t, míg a professzort meg nem hívták az oxfordi kibernetikai világkonferenciára.

A professzor itt előadást tartott a Donda-törvényről. Mint ismeretes, Rosenblatt, a perceptronok feltalálója kimondta a tézist, hogy minél nagyobb a perceptron, annál kevesebbet kell tanulnia ahhoz, hogy a mértani idomokat felismerje. Rosenblatt szabálya így szól: „A végtelen nagy perceptronnak semmit sem kell tanulnia, mert mindent eleve tud.” Donda az ellenkező irányban haladt, hogy a maga törvényét fölfedezze. Amit megtehet a kis komputer nagy programmal, azt a nagy komputer is megteheti kis programmal; ebből logikusan következik, hogy a végtelenül nagy program önmagától is működhet, mindenféle komputer nélkül. Mi történt erre? A konferencia gúnykacajra fakadt, és kifütyülte az előadót. Hiába, a tudósok jó modorát már megette a fene. A Nature azt írta, hogy Donda szerint minden végtelenül hosszú átok okvetlenül megvalósul: így akarja a professzor az egzakt tudomány kristálytiszta vizeire kormányozni humbugjainak hajóját. Attól fogva a kibernetikus Abszolútum prófétájának nevezték. Végleg elásta Dondát a Kulaháriból jött Bohu Vamohu docens előadása, aki azért jutott el Oxfordba, mert a kulturális miniszter sógora volt, előadásának címe pedig így hangzott: A kő, mint az európai gondolat hajtóereje.

Arról beszélt, hogy a korszakalkotó tudósok és művészek nevében mindig kő szerepel, itt van például a legnagyobb fizikus (EinSTEIN), a legnagyobb filozófus (WittgensSTEIN), a legnagyobb filmrendező (EizenSTEIN), színházi ember (FelsensSTEIN), s ugyanez vonatkozik Gertrud STEIN írónőre és Rudolf STEINer filozófusra.

Ami a biológiát illeti, Bohu Vamohu STEINachot, az ifjító hormonkúra prófétáját idézte, s a végén nem mulasztotta el hozzátenni, hogy Vamohu lambliai nyelven annyit jelent: „Minden Kövek Köve”. Mivel Dondára hivatkozott, és a maga „kőgyökét” „a kőnek lenni ige svarnetikusan immanens elemének” nevezte, a Nature következő glosszája félnótás ikerpárként mutatta be őt és a professzort. E méltatlan bánásmód történetét a Bambézi tocsogójának fülledt párájában hallgattam végig, szünetekkel, mert időnként fejbe kellett verni a pimaszabb krokodilokat, amelyek vígan rágcsálták a professzor batyuiból kilógó kéziratokat, és csónakunk hintáztatásával szórakoztak. Mondhatom, elég kényes helyzetben voltam. Ha a professzor ilyen jól fekszik Lambliában, miért kellett suttyomban kereket oldania? Mit akart tulajdonképpen elérni, és mire jutott? Ha nem hisz a mágiában, és gúnyosan emlegeti Bohu Vamohut, miért szitkozódik itt, hogy csapna a kő ezekbe a krokodilusokba, nemhogy inkább puskát fogna rájuk? (Csak Gurunduvajuban vallotta be, hogy ezt buddhista hite tiltja.) De mégsem illett effajta kérdésekkel szorongatnom. Éppen ezért, vagyis merő kíváncsiságból fogadtam el Donda ajánlatát, hogy legyek tanársegédje a gurunduvajui egyetemen. A kellemetlen konzervgyári história után cseppet sem volt sietős, hogy visszatérjek Európába. Jobbnak találtam kivárni, míg elsimulnak az ügy hullámai. Manapság ez gyorsan megy, mert mindig történik valami, és az újabb események feledésbe taszítják a tegnapi szenzációkat. Noha később igencsak nehéz perceken mentem keresztül, most sem bánom, hogy nyomban kötélnek álltam, és mikor csónakunk végre megcsikordult Gurunduvaju földjének kavicsain, elsőnek ugrottam a partra, kisegítettem a professzort, és kezünk összefonódásában volt valami szimbolikus, hiszen sorsunk attól fogva összekapcsolódott.

Gurunduvaju háromszor akkora ország, mint Lamblia. A gyors iparosodással afrikai szokás szerint feneketlen korrupció járt együtt. Ámde mechanizmusa már csaknem elakadt, amikor Gurunduvajuba érkeztünk.

A megvesztegetést még mindenki elfogadta, de már semmit nem tett érte. Persze, aki nem is adott, az számíthatott rá, hogy elteszik láb alól. Eleinte nem értettük, mitől működik tovább az ipar, a kereskedelem és a közigazgatás. Európai kritériumok szerint az országban már kő kövön nem maradhatott volna. Csak hosszabb idő után jöttem rá, hogyan működik az új mechanizmus, mely azt helyettesíti, amit mi az óvilágban társadalmi szerződésnek nevezünk. Mvahi Tabuhine lumili postamester, akinél megszálltunk (a fővárosi szállodát tizenhét éve tatarozták), kerek perec megmondta, milyen alapon adta férjhez hat leányát. A legidősebbik révén egy füst alatt atyafiságba került a villamosművekkel és a cipőgyárral, mert a gyárigazgató apósa a főenergetikus. Ezért nem jár mezítláb, és lakásában mindig ég a villany. Második leányát beházasította az élelmiszeripari kombinátba, ugyanis az ottani ruhatároshoz adta. Az is szerfölött ügyes húzás volt. A visszaélések leleplezése folytán a vezetőségek sorra börtönbe kerültek, csak a ruhatáros maradt a helyén, mert ő nem élt vissza, csak ajándékokat kapott. Ennek jóvoltából a postamester asztala mindig roskadozott az ételek alatt. Hála neki, esős évszakban sem csurgott be a víz a tetőn, a ház színes falai csak úgy ragyogtak, az ajtók olyan jól zártak, hogy egyetlen kígyó sem tudott bemászni, sőt még az ablakok is be voltak üvegezve. Negyedik lányát a városi börtön felügyelőjéhez adta – biztos, ami biztos. Az ötödiket a városi tanács írnoka vette el. Természetesen az írnok, nem például a helyettes polgármester, akinek Mvahi krokodilmájból készült feketelevest adott. A tanácsok jöttek és mentek, mint fellegek az égen, de az írnok szilárdan ül a hivatalában, csak nézetei változékonyak, akár a hold. Végül a hatodik lányt az atomrakétás hadsereg ellátási főnöke vette nőül. Ez a hadsereg csak papíron létezett, de az ellátás nagyon is valóságos volt. Ráadásul a főnök anyai unokabátyja állatkerti őr. Ez utóbbi összeköttetést fölöslegesnek véltem. Talán elefántokra van szüksége? Mvahi elnéző fölénnyel mosolyogva vont vállat. „Nem kell mindjárt elefánt – mondta –, de tudja maga, milyen jól jön néha egy skorpió?”

Maga lévén a postamester, a postánál Mvahinak nem volt szüksége vökre, és még nekem, a lakójának is felbontatlanul házhoz hozták a leveleket és csomagokat, ami Gurunduvajuban szokatlan jelenség, rendes körülmények között ugyanis az állampolgárnak személyesen kell elmennie a küldeményért a távol lakó feladóhoz, hacsak nincs családi összeköttetése. Nemegyszer láttam, amint a postások reggel teli táskával kivonulnak a hivatalból, és egyenesen a folyóba borítják a leveleket. Persze csak az olyanokat, amelyeket feladójuk minden protekció nélkül egyszerűen a levélszekrénybe dobott. Ami a csomagokat illeti, a tisztviselők afféle kis házi lottóval szórakoztak: ki kell találni, mit tartalmaz a csomag. Aki eltalálta, elsőnek választhatta ki a csomagból a neki tetsző emléktárgyat.

Házigazdánkat egyedül az aggasztotta, hogy egy szál rokona sincs a temető igazgatóságában. „Odavetnek a krokodiloknak, mint egy kutyát!” – sóhajtozott olykor rossz hangulatában.

Gurunduvaju nagy népszaporulatát az magyarázza, hogy egyetlen családapa se nyugszik, amíg rokonságba nem kerül a legfontosabb intézményekkel. Mvahi elmesélte, hogy a lumili szálloda tatarozása előtt nem egy vendég elájult az éhségtől, a mentők pedig nem jöttek ki, mert a mentőkocsik kókuszszőnyeget fuvaroznak az ismerősöknek. Egyébként Hauvari, az idegenlégió egykori káplárja, aki a hatalomátvétel után marsallá léptette elő magát, és négy-öt naponként újabb magas kitüntetéseket vett át a Rendkívüli Érdemek Jutalmazásának Minisztériumától, cseppet sem bánta, hogy mindenki helyezkedik, sőt úgy hírlett, ő maga találta ki a korrupció államosítását. Hauvari, akit a helyi sajtó az Örökkévalóság Idősebb Fivérének nevezett, a tudományra sem sajnálta a pénzt, a szükséges összegeket a pénzügyminisztérium az országban képviseletet fenntartó külföldi cégek megadóztatásából gyűjtötte be. Az adókat a parlament egyik napról a másikra szavazta meg, aztán jöttek az elkobzások, átverések, hatástalan diplomáciai tiltakozások, de mikor a tőkések egyik csoportja felszedte a sátorfáját, mindig akadtak mások, akik Gurunduvajuban kívántak szerencsét próbálni, hiszen az ország állítólag óriási ásványkincsekkel, főleg krómmal és nikkellel rendelkezik, ámbár némelyek szerint a geológiai adatokat felsőbb utasításra meghamisították. Hauvari fegyvert vásárolt hitelre, még vadászgépeket és harckocsikat is, aztán készpénzért eladta Lambliának. Az Örökkévalóság Idősebb Fivére nem ismert tréfát; a nagy aszály idején egyenlő esélyeket adott a keresztény istennek és a Kék Türmutnak, a sámánok legősibb szellemének; mikor három hét alatt sem eredt el az eső, a sámánokat lenyakaztatta, a misszionáriusokat pedig mind egy szálig kikergette.

Állítólag elolvasta – okulás céljából – Napóleon, Dzsingisz kán és más államférfiak életrajzát, s ezért alattvalóit fosztogatásra buzdította, méghozzá nagy bulikra. A kormánynegyed például abból az anyagból épült, amelyet az építésügyi minisztérium ellopott a hajózási minisztériumtól, mely utóbbi kikötőt akart belőle építeni a Bambézin. A vasútépítéshez szükséges tőkét a kókuszforgalmi minisztériumban sikkasztották el, hasonló visszaélések jóvoltából szereztek pénzt a bírósági épületek és a bűnüldöző apparátus létrehozására, így aztán fokozatosan kedvező eredményekre vezetett a lopás és a csalás. Hauvari, aki ekkor már az Örökkévalóság Atyjának címét viselte, maga nyitotta meg ünnepélyesen a Korrupciós Bankot, ahol bármely komoly vállalkozó hosszú lejáratú hitelt kaphat kenőpénz ellenében, ha az igazgatóság úgy találja, hogy a vállalkozás megegyezik az államérdekkel.

Mvahi jóvoltából egész kényelmesen berendezkedtünk a professzorral. A postafelügyelő pompás füstölt kobrákat hozott. A kobrák a csomagokból származtak, amelyeket az ellenzék küld az államférfiaknak, de a felügyelőné kókuszfüstben ízletesen megfüstölte őket. A péksüteményt az Air France autóbusza hozta. A helyi viszonyokat ismerő utasok tudták, hogy az autóbuszra úgyis hiába várnak, az újoncok egy darabig üldögéltek a bőröndjükön, de csakhamar ők is rájöttek, hogy állnak a dolgok. Tejben-vajban a távírászok jóvoltából fürödtünk, cserébe csak desztillált vizet kértek a laboratóriumunkból. Sokat morfondíroztam, minek nekik a víz, de aztán kiderült, hogy a kék műanyag palackokat hasznosítják, azokban tartják a Városi Antialkoholista Bizottságban főzött kisüstit. Boltba tehát nem kellett járnunk, ami már csak azért is előnyös volt, mert soha nem láttam Lumiliban nyitott boltot, az ajtón mindig táblácska lógott: „amulettátvétel”, „a sámánhoz mentem” vagy ilyesmi. A hivatalokban eleinte nehezen boldogultunk, mert a tisztviselők rá se hederítenek az ügyfelekre: bennszülött szokás szerint az irodákban társas élet, szerencsejáték és főleg házasságközvetítés folyik. Az általános vigalmat csak néhanapján hűti le a rendőrségi rajtaütés, ilyenkor mindenkit lecsuknak, nyomozás vagy kihallgatások nélkül, az igazságszolgáltatás ugyanis abból az elvből indul ki, hogy úgyis mindenki bűnös, és a különbségeket boncolgatni merőben fölösleges szőrszálhasogatás. A bíróság csak rendkívüli esetekben ülésezik. Érkezésünk után tört ki a kazánbotrány. Haumari, az Örökkévalóság Atyjának unokaöccse, Svédorszagban központi fűtéshez való kazánt vásárolt a parlament számára légkondicionáló berendezés helyett. Megjegyzendő, hogy Lumiliban a hőmérséklet soha nem süllyed huszonöt Celsius-fok alá. Haumari megpróbálta rávenni a meteorológiai intézetet a hőmérséklet csökkentésére, mert ez indokolná a beszerzést: a parlament éjjel-nappal tanácskozott, mert az ő bőrükre ment a játék; vizsgálóbizottságot is kijelöltek, ennek elnöke Mnumnu lett, állítólag az Örökkévalóság Atyjának riválisa. Nagy csatározás kezdődött, a közgyűlések szünetében a szokásos táncok helyett harci táncokat lejtettek, az ellenzék padsorai tele voltak kék tetoválásokkal, míg egy napon Mnumnu eltűnt. Három verziót rebesgettek: némelyek szerint megette a kormánykoalíció, mások azt állították, hogy megszökött a kazánokkal, a harmadik verzió szerint megette saját magát. Mvahi úgy vélekedett, hogy az utóbbi verziót Hauvari terjeszti. Mvahitól hallottam ezt a talányos kijelentést is (igaz, tucatnyi korsó jól erjesztett kivukiva után): „Aki ízletesen néz ki, jobban teszi, ha nem sétál esténként a parkban.” Lehet, hogy csak tréfált.

A lumili egyetem svarnetikai tanszéke új lehetőségeket nyitott meg Donda előtt. Hozzá kell tennem, hogy a parlament motorizációs bizottsága ekkor határozta el a Bell 94 családi helikopter licencének megvásárlását, mert a számítások azt mutatták, hogy az ország helikopteresítése olcsóbb az útépítésnél. A fővárosnak van ugyan autópályája, de csak hatvanméteres, a katonai díszszemlékhez való. A licencvásárlás hírére a lakosság pánikba esett, mert mindenki megértette, hogy vége a sógorság-komaságnak, mint az iparosítás támaszának. A helikopter harminckilencezer alkatrészből áll, benzin és ötféle kenőzsír kell hozzá, ennyi mindent senki sem biztosíthat magának, még ha élete végéig folyton lányokat nemz is. Megértettem a nagy riadalmat, mert amikor elszakadt a bicikliláncom, vadászt kellett fogadnom, hogy ejtsen el egy fiatal bőgőmajmot, amelynek bőrével bevonhatok egy tamtamdobot Hiivu, a távírda igazgatója számára, ennek fejében ő továbbítja Umiami részvéttáviratát a főnökének, akinek nagyapja elhalálozott egy dzsungelkiküldetésben, Umiami pedig Matarere révén atyafiságban van a hadsereg hadtápfőnökével, aki gazdag bicikliparkkal rendelkezik, mert a haderő éldandárja ideiglenesen eme járműveken közlekedik. Helikopterrel nyilván még sokkal nehezebben ment volna. Szerencsére Európa, az újdonságok örök forrása új példával szolgált: csoportszex és szabad kapcsolatok. Az, ami az óvilágban az érzékek üres játéka volt, ebben a még nyers országban elemi életszükségleteket támogatott. A professzor aggodalma, hogy a tudomány nevében kénytelenek leszünk az agglegényi állapotról lemondani, fölöslegesnek bizonyult. Kényelmesen berendezkedtünk, bár a tanszék kedvéért vállalt plusz kötelességek nagyon kimerítettek bennünket.

A professzor beavatott tervébe: az a szándéka, hogy komputerbe programoz minden átkot, hókuszpókuszt, varázsigét, bűbájosságot és sámánéneket, amelyet az emberiség létrehozott. Semmi értelmét nem láttam a dolognak, ám Donda hajthatatlan volt. A tömérdek adat csak az IBM legújabb lumenikus komputerében férhetett el, amelynek az ára tizenegymillió dollár.

Nem hittem, hogy ilyen óriási hitelt kapunk, főleg miután a pénzügyminiszter megtagadta negyvenhárom dollár kiutalását vécépapír vásárlására a Svarnetikai Intézetnek; de a professzor biztos volt a dolgában. Kampányának részleteit nem árulta el, de tudtam, hogy nem babra megy a játék. Esténként eljárt hazulról, nem tudom, hová, de ünnepélyesen kitetoválva és egy szál csimpánzbőr ágyékkötőben, márpedig ez Lumili legelőkelőbb köreiben számít vizitöltözéknek. Titokzatos csomagokat hozatott Európából, egyszer véletlenül leejtettem az egyiket, mire halkan felcsendült Mendelssohn Nászindulója. Ódon szakácskönyvekben búvárkodott, elvitte a laborból a desztillálókészülékek üveghűtőit, cefrét csináltatott velem, csinibabákat vagdosott ki a Playboy-ból és a Lui-ból, képeket keretezett be titokban, végül pedig vért vetetett magától Alfven doktorral, a kormánykórház igazgatójával, és láttam, hogy aranypapírba csomagolja az üvegcsét. Aztán egy szép napon lemosta arcáról a kormot és festéket, elégette a Playboy-ok maradványait, és négy álló napig flegmatikusán pipázgatott Mvahi verandáján; ötödik nap felhívott bennünket Uabamotu, a beruházási hivatal igazgatója. Kiadták az utasítást a komputer megvételére. Nem hittem a fülemnek. Faggattam a professzort, de ő csak somolygott.

A mágia programozása több mint két évig tartott. Rengeteg objektív, valamint egyéb nehézséggel viaskodtunk. Nehéz volt például lefordítani a kipu írással, vagyis zsinórokra kötött csomókkal megörökített amerikai indián varázsigéket, a kurili és eszkimó törzsek havas-jeges bűbájosságait. Két programozónk beteg lett, szerintem túlhajszolták magukat a munkaidőn kívül, mert javában dühöngött a csoportszex divatja, de azt rebesgették, a sámán underground átkozta el őket, mert féltékeny Dondára, aki vezető szerephez jutott a mágikus praktikák ősi területén. Ráadásul a haladó ifjúság egy csoportja hallott valamit harangozni a kontesztálásról, és bombát csempészett az intézetbe. Szerencsére a robbanás csak a vécéket vetette szét az épület egyik emeletén. A világ végéig sem javították meg őket, mert az üres kókuszdiók, amelyekkel egy bizonyos újító ötlete nyomán a víztartályban az úszókat helyettesítették, folyton elsüllyedtek. Kértem a professzort, vesse latba óriási befolyását az alkatrész behozatala érdekében, de azt felelte, hogy csak fontos cél szentesíti a fárasztó eszközt.

Kerületünk lakói szintén rendeztek néhány Donda-ellenes tüntetést, mert attól tartottak, hogy a komputer beindítása átkok lavináját zúdítja az egyetemre, tehát rájuk is, mert az átkok gyakran mellétalálnak. A professzor magas palánkkal vétette körül az épületet, és saját kezűleg mázolta fel a deszkafalra az átokelhárító totemjeleket. Úgy emlékszem, a palánk négy hordó kisüstibe került.

Lassacskán felhalmoztunk a memóriabankokban négyszázkilencvenmilliárd mágikus bitet, ami svarnetikai átszámításban húsz teragigamagemával egyenlő. A gép, amely másodpercenként tizennyolcmillió műveletet végez, három hónapig dolgozott megszakítás nélkül. Jeffries mérnök, az International Business Machine képviselője, aki megjelent a beindításnál, sült bolondnak tartotta Dondát és mindannyiunkat. Mikor pedig ráadásul megtudta, hogy Donda egy Svájcból hozatott, különlegesen érzékeny mérleggel méricskéli a memóriaegységeket, ízetlen megjegyzéseket tett a professzor háta mögött.

A programozók az orrukat lógatták, mert a komputer több hónapi munka után még egy árva hangyát sem varázsolt el. Donda viszont felajzottan járt-kelt, semmilyen kérdésre nem válaszolt, de naponta megnézte a grafikont, amelyet a mérleg rajzolt a blokkról letekeredő papírszalagra. A tű természetesen nyílegyenes vonalat rajzolt. Ez azt jelentette, hogy a komputer nem remeg – de hát miért remegne? Az utolsó hónap vége felé a professzoron a depresszió jelei mutatkoztak, már naponta háromszor-négyszer bement a laboratóriumba, nem vette föl a telefont, és ki sem bontotta a halmozódó leveleket. De szeptember tizenkettedikén, amikor éppen lefekvéshez készülődtem, sápadtan és izgatottan berohant hozzám.

– Megtörtént! – kiáltotta már az ajtóból. – Most már biztos! Egészen biztos! – Bevallom, aggódni kezdtem elmeállapotáért, olyan furcsa mosoly ragyogott az arcán. – Megtörtént, megtörtént! – hajtogatta egyre.

– Mi történt meg? – kiáltottam végül. Úgy nézett rám, mintha álmából ébredne.

– Persze, te semmit sem tudsz… Egy század grammal nehezebb lett. Nem elég érzékeny az a vacak mérleg! Ha jobb volna, már egy hónapja mindent tudnék, vagy még a régebben!

– Ki lett nehezebb?

– Nem ki, hanem mi! A komputer. A memóriabank. Hiszen tudod, hogy az anyagnak és az energiának tömege van. Mármost az információ se nem anyag, se nem energia, de létezik. Tehát tömegének kell lennie. Akkor kezdtem erre gondolni, mikor a Donda-törvényt megfogalmaztam. Mert mit jelent az, hogy a végtelen sok információ közvetlenül tud hatni, bármiféle készülék segítsége nélkül? Azt jelenti, hogy az információ nagy tömege közvetlenül észlelhető. Sejtettem én ezt, csak az ekvivalenciaképletet nem tudtam. Mit bámulsz? Azt nem tudtam, mennyi az információ súlya. Ezért kellett kitalálnom ezt az egész programot. Muszáj volt. És most már tudom. A gép egyszázad grammal nehezebb lett: ennyit nyom a betáplált információ. Érted?

– Professzor úr – makogtam –, de hát… az a sok varázslat, bűbájosság, imák, átkok… a VGS-egységek, varázserő-gramm-secundum…

Elhallgattam, mert úgy rémlett, a professzor zokog. És csakugyan rázkódott, de a hangtalan nevetéstől. Könnyeket törölt ki a szeme sarkából.

– Hát mit tehettem volna? – szólt nyugodtan. – Értsd meg: az információnak tömege van! Mindegyiknek. Akármilyen. A tartalma teljesen mindegy. Az atomok is egyformák, akár egy kőben vannak, akár a fejemben. Az információnak súlya van, de tömege parányi. Egy egész lexikonban körülbelül egy milligramm súlyú információ van. Azért volt szükségem ilyen nagy komputerre. De gondolkozz csak, kitől kapom én meg? Ki ad nekem egy tizenegymilliós számítógépet fél évre, hogy belétápláljak hetet-havat, mindenféle marhaságot, abszurdumot? Akármit!

Én még mindig csak hápogtam.

– Hát… ha egy komoly tudományos intézetben dolgoznánk, az Institude for Advanced Study vagy a Massachusetts Institute of Technology…

– Egy frászt! – fakadt ki. – Hiszen nem volt semmilyen bizonyítékom, semmi, csak a Donda-törvény, amit kiröhögtek! Komputerem nincsen, bérelni kellett volna, és tudod, mennyibe kerül egy ilyen modell munkaórája? Egyetlen óra! És nekem hónapok kellettek. És hol jutna nekem hely Amerikában? Az ilyen gépeknél most futurológusok nyüzsögnek, a nulla gazdasági növekedés variánsait számítgatják, most az a divat, nem valami Kulaháriból szalajtott Donda agyrémei!

– Hát akkor az egész program… az a sok varázslat… hiába volt? Dobhatjuk a szemétbe? Hiszen csak az anyaggyűjtésre ráköltöttünk két év alatt…

Türelmetlenül rántotta meg a vállát.

– Semmi sem fölösleges, ami szükséges. A program nélkül egy fillért sem kaptunk volna.

– De Uabamotu, a kormány, az Örökkévalóság Atyja, ők a varázslatra várnak!

– Sose aggódj, megkapják! Lesz itt olyan varázslat, hogy csak úgy ropog! Te még mindig nem érted! Ide hallgass: az információ súlya önmagában még nem volna világrengető felfedezés, de a következményei… Az információnak is van kritikus tömege, érted? Úgy, mint az uránnak. És közeledünk ehhez a kritikus tömeghez. Nem mi, itt, hanem az egész Föld. Közeledik hozzá minden civilizáció, ha komputereket épít. A kibernetika fejlődése az a csapda, amelyet a Természet állított az Értelemnek!

– Az információ kritikus tömege? – motyogtam. – De hát minden emberi fejben töméntelen információ van, és ha mindegy, okos vagy buta…

– Ne szakíts folyton félbe! Ne mondj semmit, mert nem érted az egészet! Majd megmagyarázom. Az információk sűrűsége számít, nem a mennyisége. Éppúgy, mint az uránnál. Nem véletlen analógia! A ritka urán a talajban, a kőzetben ártalmatlan. A robbanás feltétele a dúsítás és a koncentráció. Hát itt is! A könyvekben vagy a fejekben sok információ lehet, de passzív marad. Mint a szétszórt uránmolekulák. Össze kell tömöríteni!

– És akkor mi történik? Csoda?

– Még hogy csoda! – fortyant fel. – Úgy látom, te bevetted azt a sok marhaságot, amit összehordtam. A fenét csoda. A kritikus ponton belül beindul a láncreakció. Obiit anismus, natus est atomus![12] Az információ eltűnik, mert anyaggá változik át.

– Hogyhogy anyaggá? – tamáskodtam.

– Az anyag, az energia és az információ a tömeg három megjelenési formája – magyarázta türelmesen. – Átmehetnek egymásba a megmaradás törvényei szerint. Semmi sincs ingyen, így van berendezve a világ. Az anyag energiává alakul át, az információk előállításához energiára és anyagra van szükség, az információ pedig ismét energiává és anyaggá változhat, persze nem akárhogy. A kritikus tömegen felül hipp-hopp, eltűnik. Ez a Donda-határ, a tudás növekedésének határa… Illetve tovább is lehet információkat gyűjteni, de csak felhígítva. Minden civilizáció, amely erre nem jön rá, magától besétál a csapdába. Minél többet tud meg, annál közelebb kerül a tudatlansághoz, az űrhöz… hát nem különös? És tudod, milyen közel vagyunk már a küszöbhöz? Ha tovább tart a növekedés, két év múlva bekövetkezik…

– De micsoda? Robbanás?

– Ugyan! Legfeljebb egy apró villanás, még a légynek sem árt. Ott, ahol bitek milliárdjai voltak, keletkezik egy maréknyi atom. A láncreakció fénysebességgel végigfut a világon, kiürít minden memóriabankot, komputert, mindenütt, ahol a sűrűség meghaladja a köbmilliméterenként egymillió bitet, megfelelő mennyiségű proton keletkezik… és nem marad semmi egyéb.

– De akkor figyelmeztetni kellene az embereket, kihirdetni…

– Hát persze, már meg is tettem. De hiába.

– Miért? Már késő?

– Nem. Egyszerűen nem hisz nekem senki. Ha egy tekintély mondaná, az más, de én bohóc és szélhámos vagyok. A szélhámosságból talán még ki tudnék magyarázkodni, de a bohócsipkát nem tudom levetni. Egyébként, hogy őszinte legyek: meg se próbálom. Elküldtem Amerikába egy előzetes publikációt, a Nature-höz pedig ezt a táviratot…

Odaadta a fogalmazványt. Cognovi naturam rerum. Lords countdown made the world. Truly yours Donda.[13]

Megdöbbenésemet látva, a professzor kajánul elmosolyodott.

– Rosszallod, mi? Édes fiam, én is ember vagyok, hát amilyen az adjonisten, olyan a fogadjisten. A távirat nagyon is értelmes, de a szemétbe fogják dobni, vagy nevetnek rajta. Ez az én bosszúm. Nem érted? Pedig ismered a Nagy Bumm elméletet! Ez a legdivatosabb a kozmológiában. Hogyan keletkezett a világegyetem? Egy nagy robbanással! Mi robbant fel? Mi az, ami egyszerre csak materializálódott? Tessék, az Úristen receptje: visszaszámlálni végtelentől nulláig. Mikor a nulláshoz ért, az információ robbanásszerűen materializálódott, az egyenletnek megfelelően. Így lőn testté az ige, így robbant szét ködfelhőkké, csillagokká… információból lett a kozmosz!

– De professzor, ezt komolyan gondolod?

– Bizonyítani nem lehet, de megegyezik Donda törvényével. Nem, nem hiszem, hogy Isten. De valaki megtette az előző szakaszban… talán civilizációk együttese, amelyek egyszerre felrobbantak, ahogy néha felrobban egy szupernóvahalmaz… és most rajtunk a sor. A komputerizálás kitekeri a civilizáció nyakát. Igaz, hogy szelíden…

Megértettem a professzor elkeseredését, de nem hittem neki. Úgy gondoltam, elvakítják a megaláztatások. Sajnos, igaza volt. Egyébként ő is ludas abban, hogy felfedezése ismeretlen maradt. Legalább azt a táviratot ne küldte volna…

Elzsibbadt a kezem, fogyóban az anyag, mégis tovább kell írnom. A futurológiai zsivajban ügyet se vetettek Donda szavaira. A Nature hallgatott, már csak a Punch és a bulvársajtó írt róla. Néhány lap közölt is egy-két részletet a professzor figyelmeztetéséből, de a tudományos világ rá se hederített. Ez nem fért a fejembe. Mikor megértettem, hogy közel a vég, és a mi vészkiáltásunk olyan, akár a mesebeli pásztorfiúé, aki túl sokszor kiáltott farkast, egyik éjszaka keserű szavakra fakadtam. Szemére lobbantottam a professzornak, hogy maga öltött bohócmaszkot, mikor a sámánkodással lejáratta kutatásainkat. Míg beszéltem, fanyar mosoly játszott az arcán, szája sarka rángatózott. Meglehet, hogy az idegességtől.

– A látszat – mondta végül. – A látszat. Ha a mágia badarság, én badarságból indultam ki. Ne kérdezd, mikor lett az ábrándozásból hipotézis, mert magam sem tudom. A bizonytalannak vágtam neki, hiszen elmeséltem. Az én felfedezésem fizika, a fizikához tartozik, de olyan fizikához, amelyet senki sem vett észre, mert az utam nevetséges vidékeken vezetett át, ahol nincsen semmiféle törvény. Hiszen azzal a gondolattal kellett kezdeni: ahol nincsen semmiféle törvény. Hiszen azzal a gondolattal kellett kezdeni: lehetséges, hogy az ige testté válik, az átok megfogan. Fejest kellett ugrani ebbe az abszurdumba, tilos kapcsolatokba lépni, hogy átjussak a túlsó partra, ahol az információ és a tömeg ekvivalenciája már nyilvánvaló. Ezért kellett áthaladni a mágián… talán nem okvetlenül az én bolondos játékaimon, de az elkerülhetetlen volt, hogy minden kezdő lépés kétértelmű, gyanús, eretnek, kigúnyolásra méltó legyen. Mit csináltam én? Bohócmaszkot, látszatindokolást? Igazad van: ha tévedtem, hát csak abban, hogy alábecsültem a manapság uralkodó okosság butaságát. A csomagolások korában élünk, a címke számít, nem a tartalom… Amikor a tudós urak kineveztek sarlatánnak és csalónak, belöktek a nemlétbe, és onnan hiába kiabálok, senki meg nem hallja, még ha úgy zengene is a hangom, mint a jerikói harsonák. Minél hangosabban ordítok, annál vígabban nevetnek rajtam. Hát melyikünk oldalán maradt a mágia? Nem mágikus az ő eltaszító és kiátkozó gesztusuk? Donda törvényéről legutóbb a Newsweek írt, előtte a Time, a Spiegel, az Express, nem panaszkodhatom, hogy nem foglalkoznak velem! Éppen azért kiúttalan a helyzet, mert engem mindenki olvas – és nem olvas senki. Ki ne hallott volna Donda törvényéről? Elolvassák, és gurulnak a röhögéstől: Dont do it! Láthatod, nem az eredmény számít, hanem az út, amelyen eljutnak hozzá. Vannak emberek, akiknek nincs joguk felfedezést tenni… Például én. Esküdözhetek már, hogy a program taktikai manőver volt, talán nem szép, de szükséges fogás, gyónhatok, vezekelhetek ország-világ előtt, azon is csak nevetnek. Látod, ez az, amit nem értettem meg: aki egyszer bohóckodni kezd, nem hagyhatja abba. Csak az vigasztal, hogy a katasztrófát úgysem lehetne elhárítani.

Torkom szakadtából tiltakoztam. Muszáj volt kiabálni, mert közeledett a nagy helikoptergyár beindításának napja, és a pompás családi helikopterek reményében Gurunduvaju lakossága foggal-körömmel harcolt a szükséges összeköttetésekért: a szomszéd szobában a postamester családja mulatozott az előkelő vendégekkel, szerelőkkel, boltoslányokkal, és növekvő zsivaj tanúsította, hogy e derék nép milyen forrón óhajtja a motorizálást. A professzor előhúzott farzsebéből egy lapos üveg White Horse-ot, és whiskyt töltve poharainkba, így szólt:

– Megint tévedsz. Tegyük fel, hogy a tudósok bizalommal fogadják a tézisemet. Akkor is ellenőrizniük kell. Mindegyik leül a komputeréhez, tömni kezdi információval, és éppen ezáltal sietteti a véget.

– Hát mit csináljunk? – fakadtam ki kétségbeesetten. A professzor hátraszegte fejét, hogy az utolsó csepp nedűt is kihörpintse a flaskából, kidobta az ablakon az üres üveget, és a falra nézve, amely mögött fortyogtak a szenvedélyek, így felelt:

– Menjünk aludni!

Megint írok, közben kókusztejbe áztattam a kezemet, mert görcsöt kapott. Maramotu azt mondja, idén hamar kezdődik és hosszú lesz az esős évszak. Folyvást egyedül vagyok, mióta a professzor elment Lumiliba pipadohányért.

Már egy öreg újságot is elolvasnék, de nincs egyebem, mint egy zsák könyv a komputerekről és a programozásról. A dzsungelben találtam, mikor édesgyökeret kerestem. Persze, csak a rohadtja maradt, a jót – szokás szerint – felfalták a majmok. A régi lakásomnál is jártam, de a gorilla, noha még betegesebb, nem engedett be. Azt hiszem, ez a könyveszsák ballaszt volt azon a DRINK COKE feliratú, nagy, narancssárga léggömbön, amely egy hónappal ezelőtt átsuhant a dzsungel fölött déli irányban. Úgy látszik, most léggömbökkel utaznak. A zsák fenekén találtam egy tavalyi Playboy-t, és azt nézegettem, mikor előbukkant Maramotu. Megörült: a pucérságot az illendőség jelének tartja, a meztelen képek láttán úgy érzi, visszatérünk a régi, tisztes erkölcsökhöz. Nem is gondoltam rá, hogy fiatal korában családostul pucéran járt, s a féktelen bujaság jelképének látta a fekete szépségek vadonatúj mini és maxi toalettjeit. Megkérdezte, mi újság a nagyvilágban, de nem tudtam, mert zsebrádiómban kimerült az elem. Amíg működött a rádió, naphosszat hallgattam. A katasztrófa pontosan úgy játszódott le, ahogy a professzor megjósolta. Hány könyvtárat komputerizáltak az elmúlt évtizedben! Aztán a mágnesszalagok, kristályok, ferritkorongok, kriotronok tömegéből egy csapásra kipárolgott a bölcsesség óceánja. Hallottam a bemondók ziháló hangját. De a bukás nem volt mindenkinek egyformán fájdalmas. Aki magasabbra kúszott a haladás létráján, nagyobbat is nyekkent.

A harmadik világban a rövid sokkot eufória követte. Nem kell többé erőlködni, lóhalálában rohanni az élboly után, levetni a bő gatyát és a fűszoknyát, urbanizálódni, iparosodni, és főleg komputerizálódni. Már úgyis vészesen elszaporodtak a bizottságok, futurológusok, ágyúk, szennyvíztisztítók és határok, most az élet kellemes kis mocsárrá folyt szét, beköszöntött az örök szieszta langyos monotóniája. Kókuszhoz is megint könnyen lehet jutni, tavaly még az utolsó szemig exportálták. A hadseregek is maguktól szétszéledtek, a dzsungelben járva nemegyszer botlottam gázálarcba, katonazubbonyt, hátizsákot, liánnal benőtt mozsárágyút is láttam imitt-amott. Egy éjszaka robbanásra ébredtem, azt hittem, végre a gorilla, de csak a páviánok találtak egy láda gyutacsot. Igen, és Lumiliban a néger nők leplezetlen, megkönnyebbült nyögdécseléssel dobálták le a csillogó szandálokat és veszettül szűk nadrágokat, a csoportszex is egy csapásra megszűnt, mert először is nem lesznek helikopterek (persze a gyár is komputervezérlésű lett volna), másodszor nincs benzin – a finomítók is automatizálva voltak; és harmadszor, senki sem akar sehova utazni, mert minek? Már senki sem restelli a tömegturizmust a Fehér Ember Tébolyának nevezni. Mekkora csönd lehet most Lumiliban.

Az igazat megvallva a katasztrófa egyáltalán nem bizonyult olyan borzasztónak. Persze, a fejed tetejére állhatsz, akkor sem jutsz egy óra alatt Londonba, kettő alatt Bangkokba, és három alatt Melbourne-be. Na bumm, és akkor mi van? Igaz, tönkrement egypár vállalat, teszem azt, az IBM-konszern, most állítólag palatáblát és palavesszőt gyárt, de lehet, hogy ez csak vicc. Hadászati komputerek sincsenek már, se önvezérlő robbanófejek, se számítógépek, nincs víz alatti, szárazföldi és orbitális háború, az informatika csődöt jelentett, a tőzsdék megreszkettek, állítólag november tizennegyedikén az Ötödik utcában az üzletemberek olyan sűrűn ugráltak ki az ablakokból, hogy összeütköztek a levegőben. Minden menetrend, szobafoglalás összekutyulódott, a turistáknak tehát már nem kell törni a fejüket, hogy repülőgéppel utazzanak Korzikára, autóval menjenek, vagy ott béreljenek komputerrel kocsit, és bejárják-e három nap alatt Törökországot, Mezopotámiát, az Antillákat és Mozambikot, mellesleg átugorva Görögországba. Vajon ki gyártja a léggömböket? Biztosan kisiparosok.

Az utolsó léggömb, amelyet még távcsővel láttam, mielőtt a majom elvette a távcsövemet, elég furcsa volt: a hálóját rövid zsinórokból fonták, alighanem cipőfűzőkből, talán már Európában is mezítláb járnak? Úgy látszik, hosszabb zsinórt az utóbbi időben már csak kötélverő komputerek fontak. Kimondani is rémes, de a saját fülemmel hallottam, mielőtt a rádió bedöglött, hogy már nincsen dollár. Kimúlt szegényke… Csak azt sajnálom, hogy nem láttam közelről a Nagy Fordulatot.

Állítólag egy halk reccsenés hallatszott, a gépi memória szempillantás alatt hófehér lett, mint az újszülött elméje, és az anyagi fonákjára fordult információból váratlanul létrejött egy icipici kozmoszocska, világegyetemke, univerzumocska, ez az atomporfelhőcske lett az évszázadok alatt felhalmozott tudományból. Elmondta a rádió, milyen ez a mikrokozmoszka: pirinyó és olyan zárt, hogy semmiképpen sem lehet belehatolni. A mi fizikánk szemszögéből a semmi különleges alakja, mégpedig Teljesen Áthatolhatatlan, Mindenüttsűrű Semmi. Nem nyeli el a fényt, nem lehet széthúzni, összenyomni, felhasogatni, átfúrni, mert a mi univerzumunkon kívül van, noha látszólag a belsejében. A fény lesiklik domború oldaláról, a gyorsított részecskék is kikerülik, és én ugyan nem értem, de a szaktekintélyek azt mondják, hogy ez a kozminca – Donda így nevezi – éppolyan világegyetem, mint a miénk, tehát vannak benne ködök, galaktikák, csillagfelhők, sőt talán már bolygók is, csírázó élettel. Vagyis elmondhatjuk, hogy az emberek, uram bocsa, megismételték a Genezist, ámbár akaratlanul, sőt szándékuk ellenére, mert úgy kellett ez nekik, mint ablakos tótnak a hanyattesés.

A kozminca születése után a tudósok egy darabig csak hápogtak, aztán némelyiknek eszébe jutott Donda figyelmeztetése, és azóta nyakra-főre küldözgetik neki a sok levelet, felhívást, táviratot, kérdést, sőt úgy rémlik, imitt-amott sietve díszdoktorrá is kinevezték. De a professzor éppen ekkor kezdett csomagolni, és engem is rábeszélt, hogy tartsak vele erre a kies határvidékre, ő ezt már régebben kinézte magának. Hozott egy koffer könyvet is, dögletesen nehéz volt – tudom, mert én cipeltem az utolsó öt kilométeren, mikor kifogyott a benzinünk, és elakadt a járgány – azóta szétcincálták a páviánok. Azt hittem, a professzor folytatni akarja a tudományos munkát, lerakni az új civilizáció alapkövét, de szó se róla. Ugyancsak meglepett ez a Donda. Volt persze egy rakás puskánk, evőeszközök, fűrészek, szögek, iránytűk, balták meg egyéb holmik, amelyeknek listáját a professzor egyébként a Robinson Crusoe eredeti kiadása alapján állította össze. Azonkívül mégiscsak elhozta a Nature, a Physical Review, a Physical Abstracts, a Futurum számait, meg több aktatáskára való újságkivágást a Donda-törvényről.

Minden este, vacsora után, Kéjmámor avagy Vendetta szeánszot tartottunk – a rádió, halkra állítva, a legfrissebb vérfagyasztó híreket közölte, jeles tudósok és más szakértők kommentárjaival fűszerezve, a professzor pedig félig lehunyt szemmel pöfékelve pipájából hallgatta, amint felolvasom a Donda-törvényről szóló, aznapra kiválasztott pamfleteket, maró szatírákat, valamint rágalmakat és becsmérlő kitételeket; az utóbbiakat saját kezűleg húzta alá piros golyóstollal, és néha többször egymás után felolvastatta velem. Bevallom, hamar meguntam ezeket a szeánszokat. Nagy elméknél nem ritka, hogy rögeszméssé válnak… Megtagadtam a további felolvasást, azontúl a professzor a dzsungelbe járt sétálni, állítólag egészségügyi célzattal – de rajtakaptam egy tisztáson, amint néhány epésebb kitételt olvas fel a Nature-ből a csodálkozó páviánok csapatának.

Idegeimre ment a professzor, mégis alig várom, hogy visszajöjjön. Az öreg Maramotu azt mondja, Bvana Kubva nem tér vissza, mert elragadta Gonosz Mzimu, a szamár. Indulásakor a professzor két dolgot mondott nekem. Nagy hatást tettek rám. Először azt, hogy a Donda-törvényből mindennemű információ egyenértékűsége következik: mindegy, hogy az információ bitjei zseniálisak vagy hülyék, százmilliárd kell belőlük egy proton létrehozásához. Tehát a bölcs és a balga szó egyaránt testté válik. Ez a megjegyzés teljesen új fényt vet a létfilozófiára. Lehetséges, hogy a gnosztikusok és manicheusok mégsem voltak olyan hitetlenek, mint az egyház hirdette? Azonkívül lehetséges, hogy a heptillió szamárság kimondásából született kozmosz szakasztott ugyanolyan, mint a kinyilatkoztatott bölcsességből termett kozmosz?

Észrevettem azt is, hogy a professzor ír valamit éjszakánként. Kelletlenül ugyan, de a végén elárulta, hogy készülő műve az Introduction to Svarnetics,[14] avagy Inquiry into the General Technology of Cosmoproduction[15]. Sajnos, a professzor magával vitte a kéziratot. Ennélfogva csak annyit tudok, hogy szerinte minden civilizáció eljut a kozmoszteremtés küszöbére, mert a túlságosan elzseniálisodó és túlságosan elhülyülő személyek egyformán teremtik a világot. Az úgynevezett Fehér és Fekete Lyukak, amelyeket az asztrofizikusok fölfedeztek, olyan helyek, ahol rendkívül hatalmas civilizációk megpróbálták átlépni vagy felrobbantani a Donda-korlátot, de nem sikerült: önmagukat robbantották ki az univerzumból.

Azt hinné az ember, ennél nagyobbat már nem lehet gondolni. A fenébe is, hiszen Donda a Genezis módszertanát és elméletét írta!

Mégis be kell vallanom, hogy jobban megindított, amit utolsó este hallottam tőle, mielőtt elment dohányért. Kókusztejet ittunk, az öreg Maramotu receptje szerint erjesztve – ocsmány lötty, de sajnáltuk kiönteni, mert annyit bajmolódtunk vele (azért nem minden volt rossz régen; például a whisky) –, míg egyszer csak, forrásvízzel öblögetve száját, így szólt a professzor:

– Ijon, emlékszel arra a napra, mikor bohócnak neveztél? Látom, hogy emlékszel. Én azt mondtam, ugye: bohócot csináltam magamból a tudósok előtt, amikor a svarnetika mágikus tartalmát kitaláltam. De ha nem ezt a döntésemet nézed, hanem egész életemet, látsz egy nagy zűrzavart, amelynek Rejtély a neve. Az én sorsomban minden a feje tetején áll! Csupa véletlenből lett, csupa baklövésből. Tévedésből jöttem a világra. Tévedésből kaptam a keresztnevemet. Félreértés a vezetéknevem. Egy baklövés folytán teremtettem meg a svarnetikát, mert talán rájöttél már, hogy a távírász egyszerűen elírta a kulcsszót, amelyet a feledhetetlen Drufutu ezredes használt, a kulahári biztonsági rendőrség főnöke, akivel már nem volt alkalmam találkozni! Én rögtön tudtam, hogy elírás. Miért nem próbáltam rekonstruálni a táviratot, felderíteni és kijavítani a hibát? Hát éppen ez az! Jobbat csináltam ennél, mert a hibához igazítottam a tevékenységemet, amelyre (mint látod) nem akármilyen jövő várt! Akkor hát: egy megtestesült baklövés, akit véletlen karrierje afrikai félreértések dzsungelébe sodort, fölfedezte, honnan van a világ, és mi lesz vele? Hát nem, édes fiam! Túl sok a baklövés! Túl sok ahhoz, hogy elégséges érv legyen belőle! Nem azt kell átformálni, amire nézünk, hanem más nézőpontot választani. Gondolj az élet fejlődésére! Évmilliárdokkal ezelőtt létrejöttek az ős-amőbák, igaz? És mit tudtak? Ismétlődni. Hogyan? Az örökletes tulajdonságok állandósága folytán. Ha az öröklés igazán hibátlan lett volna, máig sem élne a Földön senki, csak amőbák. Hát mi jött közbe? Tévedések. A biológusok úgy nevezik: mutációk. De mi más a mutáció, ha nem vak tévedés? Félreértés a szülő-feladó és a gyermek-címzett között. A maga képére és hasonlatosságára, igen… de hanyagul! Pontatlanul! És mivel egyre romlott a hasonlatosság, létrejöttek a gyűrűs férgek, gigantoszauruszok, gyíkok, kecskék, majmok és mi. Melléfogások, botlások találkozásából – de hát ugyanez volt az én életem! Figyelmetlenségekből lettem, véletlenül kerültem Törökországba, onnét a vaksors vetett Afrikába, harcoltam ugyan folyton, mint aki ár ellen úszik, de az ár sodort engem, nem én irányítottam… Érted már? Alábecsültük, édes fiam, a hiba mint alapvető létkategória történelmi szerepét. Ne gondolkodj manicheus módon! Az ő iskolájuk szerint Isten teremti a rendet, és a sátán minduntalan elgáncsolja. Nem így van! Ha kapok dohányt, megírom a filozófiai műfajok könyvének mindeddig hiányzó, utolsó fejezetét, mégpedig az Aposztázis ontológiáját, vagyis a hibán alapuló lételméletet, mert hiba ütközik hibával, hibásan fordul, hibát teremt, mígnem a véletlenből a Világ Végzete lesz.

Imigyen szólván összepakolta himihumiját, és nekivágott a dzsungelnek. Én meg itt maradtam, visszatérésére várva, az utolsó Playboy-jal, amelyről egy szexbomba néz rám, Donda törvényén ámulva, meztelenül, mint az igazság.

A SÁRKÁNY HASZNA

Mostanáig hallgattam arról az utazásomról, amely Abrázia bolygóra vezetett, a Cethal csillagképbe. Az ottani civilizáció különleges vonása, hogy egész gazdaságuk alapja a sárkány. Én nem vagyok közgazdász, ezért sajnos nem sikerült megértenem, hogy is van ez, noha az ábrázok nem fukarkodtak a magyarázatokkal. Aki járatosabb nálam a sárkánytanban, talán majd megérti.

Az arecibói rádiótávcső már jó ideje rögzített bizonyos jelzéseket, amelyek értelmét senki sem tudta kibogozni. Végül Katzenfänger docensnek sikerült. Míg a rejtélyes üzenet megfejtésén fáradozott, rettentő nátha gyötörte. Alig bírt dolgozni, mert hol csöpögött, hol meg eldugult az orra, erről azonban egyszer csak eszébe jutott, hogy az ismeretlen bolygó lakói talán nem olyan nézős fajta, mint mi, hanem inkább szaglós. Kiderült, hogy csakugyan nem betűkben kódolták az üzenetet, hanem különböző szagok jeleiben. Ámde sajna, Katzenfänger fordítása nem volt teljesen érthető. Olyasmi állt benne, hogy a bolygón az értelmes lényeken kívül él valami hihetetlenül nagy, roppant falánk, szófukar teremtmény. De nem ez az űrállattani jelenség hökkentette meg a tudósokat, hanem az a közlés, hogy a behemót jószág éppen mérhetetlen falánksága folytán rendkívül hasznos eleme a helyi civilizációnak. Rettenetes ugyan, de minél rettenetesebb, annál jótékonyabb hatású.

A rejtélyeknek nem tudok ellenállni, ezért nyomban útnak indultam Abráziába. Mint a helyszínen tapasztaltam, az ábrázok eléggé emberszabásúak. Csak ott hordják az orrukat, ahol mi a fülünket, és megfordítva. Ők is a majmoktól származnak, mint mi, de míg nálunk keskenyorrú és szélesorrú majmok éltek, náluk az ősmajmoknak vagy egy orruk volt, vagy kettő. Az egyorrúak idővel kihaltak, mert éhen vesztek. A bolygó körül számos hold kering, ezért igen gyakori a teljes napfogyatkozás. Egyiptomi sötétség uralkodik ilyenkor. Aki csak a látása segítségével kutatott élelem után, az hoppon maradt. Aki szaglászott, jobban járt, de a legjobban azok, akik kétoldalt két orrot viseltek. Ők ugyanis sztereó szaglással tájékozódhattak, ahogyan mi sztereó látással és hallással.

Később az ábrázok feltalálták a mesterséges világítást, így a két orruk már nem létfontosságú, de őseikről rájuk maradt ez a különleges anatómiai jegy. Télen orros sapkát hordanak, ahogyan mi füles sapkát, hogy le ne fagyjanak az orraik. Ámbár lehet, hogy ezt rosszul értettem. Mindenesetre az volt a benyomásom, hogy nem nagyon lelkesednek az orraikért, amelyek a nehéz múltra emlékeztetik őket. A hölgyek különféle bizsukkal takarják el az orraikat, néha tányér nagyságú orrbavalót viselnek. De én erre nem nagyon figyeltem oda.

Űrhajós tapasztalataimból már régen tudom, hogy az eltérő testalkat egyáltalán nem fontos. Az igazi talányok mélyebben rejlenek. Ilyen rejtélynek bizonyult Abráziában a sárkány.

A bolygónak csak egyetlen, nagyon nagy földrésze van, rajta úgy nyolcvan ország, köröskörül meg az óceán. A sárkány fent, északon terül el. Három ország határos vele: Klausztria, Lelípia és Laulália. Megnéztem ezt a sárkányt műholdfotókon, valamint 1:1 000 000 méretarányú maketten, és megállapítottam, hogy randa egy dög. A földi mesék és legendák sárkányára egyébként csöppet sem hasonlít. Nincs neki hét feje, pontosabban: feje egyáltalán nincsen, és úgy rémlik, agya sincs. Szárnya sincs, tehát nem repül. A lábak ügye nem világos, de valószínűleg semmilyen végtagja nincsen. Olyan, mint egy kocsonyával bevont óriási hegylánc. Élni azért él, ez kellő türelemmel megállapítható. Rettentő lassan mozog ugyanis, olyasformán, mint a csiga, és elég gyakran követ el határsértést, átterjengve Klausztriába és Lelípiába. Ez a monstrum nyolcvanezer tonna élelmet zabál fel naponta. Szereti a kását és a málét, de nem vega. Tápját a Gazdasági Együttműködés Tanácsában tömörülő országok szállítják. Az áru zömét vonat viszi a különleges célállomásokra, a leveseket és szirupokat csővezetéken juttatják el hozzá, télen pedig, vitaminhiány idején, óriási teherszállító repülőgépek dobják le a táplálék-kiegészítőket. Szájnyílást nem kell keresgélni, mert a szörny felszínének minden porcikája zabálásra képes.

Amikor Klausztriába érkezvén a sárkányról tudomást szereztem, nyelvemen volt a kérdés, hogy minek kínlódnak ezzel a rémmel, miért nem várják meg egyszerűen, amíg éhen döglik. De aztán inkább befogtam a számat, mert híre járt, hogy egy lelip fiatalember merényletet tervezett a sárkány ellen. Titkos harci sejtet alakított a mohó szörny elpusztítása céljából, Abrázia megmentőjének dicsőségére pályázva. Szomjúságkeltő vegyszereket akartak a sárkány vitaminjába keverni, hogy addig igyon az óceánból, amíg szét nem pukkad. Eszembe jutott erről a földi legenda a vitéz hősről, aki úgy győzte le a főként szüzekkel táplálkozó honi sárkányt, hogy kénnel töltött báránybőrt dobott elé. Ám a földi mese aztán másképp alakult, mint az ábráz valóság. Az itteni sárkány ugyanis a nemzetközi jog védelme alatt áll. Továbbá 49 ország kötött vele együttműködési szerződést, amely kimondja, hogy ízletes kosztjáról ezen országok gondoskodnak.

Mindig nálam lévő kis tolmácsgépem jóvoltából elolvashattam a helyi újságokat. A merénylet terve a közvéleményt mélységesen felháborította. Lakoljanak az összeesküvők, követelte a népharag. Nem tudtam ezt mire vélni, mert amúgy a sárkánnyal senki nem szimpatizált. Sem az újságírók, sem az olvasói levelek szerzői nem titkolták, hogy rendkívül undorító barom. Eleinte azt hittem, gonosz istenségnek vagy égi büntetésnek tartják, tehát valójában áldozatot mutatnak be, csak ezt helyi szokás szerint exportnak nevezik. Végtére az ördögöt is szabad szidni, csak félvállról venni nem ajánlatos. No igen, de az ördög csábos javakkal és gyönyörökkel kecsegteti áldozatait a lelkükért cserébe, míg a sárkány – legalábbis ahogy én láttam – semmit sem ígért, és a legkevésbé sem volt csábos. Időnként felfúvódott és teleokádta a határvidéket, ráadásul irtózatosan büdös volt, rossz időben több mint ezer kilométerről is érződött a bűze. Az ábrázok mégis úgy vélték, hogy jól kell tartaniuk, és ha büdös, akkor nyilván emésztési zavarai vannak, küldeni kell neki orvosságot, amely az anyagcseréjét rendbe hozza. Ami pedig a merényletet illeti, ha isten őrizz, sikerült volna, akkor iszonyatos katasztrófa zúdult volna rájuk. Bújtam az újságokat, de sehogy sem tudtam rájönni, miben állt volna az a katasztrófa. Zúgó fejjel ballagtam el a könyvtárba, lapozgattam a lexikont, búvárkodtam az ábráz történelemben, végül a Sárkánybaráti Társaságnál próbálkoztam. Ott azonban nem tudtam meg semmit. Egypár hivatalnok lézengett a házban, agitáltak, hogy lépjek be, és fizessem ki az egész évi tagdíjat, de hát nem azért mentem én oda.

A sárkánnyal határos országok szabadelvű demokráciák, szólásszabadság van, mindenki azt mondhat, amit akar. Hosszú kutakodás után végre találtam egy sárkánybíráló cikket. De abban is úgy vélekedtek a szerzők, hogy a sárkánnyal ésszerű megegyezésre kell jutni. A pórul járt összeesküvők már a vizsgálati fogságban csücsültek. Nem vallották bűnösnek magukat, bár azt beismerték, hogy meg akarták ölni a sárkányt. A kormánysajtó felelőtlen terroristáknak nevezte őket, az ellenzéki sajtó forrófejű, megzavarodott ifjaknak, a Képes Újság szerint pedig az egész terv csak provokáció volt: egy testvéri kormány állt mögötte, amely kevesli a saját exportkvótáját, vagyis részét a sárkány felé irányuló kivitelből, és olyan helyzetet akart teremteni, amelyben a Gazdasági Együttműködés Tanácsa újraosztja az exportkvótákat.

Hozzám is eljött egy újságíró, interjúért. Faggatni kezdtem a sárkányról. Miért nem hagyták, hogy a merénylők végezzenek a sárkánnyal? Miért ültetik őket a vádlottak padjára?

Az újságíró kijelentette, hogy a merénylet alávaló gyilkosság lett volna. Hiszen a sárkány alapjában véve melegszívű, jóindulatú lény, csak nehéz az élete a fagyos északi vidéken, azért nem tudja kimutatni szelíd természetét. Aki folyton koplal, az dühös, akár sárkány, akár nem. Jobban kell táplálni, akkor megszelídül, és nem terjeszkedik tovább déli szomszédai felé.

– Miért olyan biztos ebben? – érdeklődtem. – Én napok óta vagdosom ki a cikkeket a maguk újságjaiból. Nézze csak ezt itt: „Lelípia és Klausztria északi vidéke elnéptelenedik. Menekültek áradata vándorol délnek.” Vagy ezt: „A sárkány ismét megevett egy turistacsoportot. Meddig tűrjük még, hogy ártatlan embereket halálba küldjenek a pénzéhes utazási irodák?” Vagy ezt: „A sárkány az elmúlt évben 900 000 hektárral növelte alapterületét.” No, erre mit mond?

– Ezekből is láthatja, hogy igazam van! – vágott vissza. – Nem adunk neki eleget enni! A turisták, na igen, előfordul, nagyon kellemetlen, de másfelől, nem kellene ingerelni a sárkányt. Utálja a turistákat, különösen ha fotózzák. A vakutól meg bevadul. Most mondja meg, hát csoda? Ott él, ugye, a hosszú sarki éjszakában… De arra is gondoljunk ám, hogy csak maga a sárkánytápipar 146 000 munkahelyet jelent. Igaz, hogy odaveszett egypár turista, de hányan vesznének éhen, ha az utcára kerülnek?

– No, várjunk csak! – vitatkoztam. – Maguk tápot szállítanak a sárkánynak. A táp pedig pénzbe kerül. Ki fizeti?

– Parlamentjeink erre a célra külön exporthiteleket szavaznak meg.

– Vagyis a maguk adófizetői tartják el a sárkányt?

– Hát, ha úgy vesszük, igen. De végeredményben jól járunk.

– És nem járnának jobban, ha kinyírnák a sárkányt?

– Őrültség! Több mint négyszáz milliárdot ruháztunk be harminc év alatt a sárkánytápiparba…

– Nem volna jobb, ha ezt a rengeteg pénzt a saját céljaikra fordítanák?

– Maga a reakciósok érveit szajkózza! – hördült fel az újságíró. – Egy követ fúj azokkal, akik gyilkosságra bujtogatnak! Konzervgyárba szánnák a sárkányt. Az élet szent. Megölni senkit sem szabad.

Látván, hogy a vita sehová sem vezet, búcsút mondtam az újságírónak. Némi tűnődés után a sajtóarchívumba mentem, és beleástam magam a poros, régi folyóiratokba, hogy megtudjam, hogyan került ide az a sárkány. Kemény munka volt, de igen elgondolkodtató felfedezésre jutottam.

Fél évszázaddal ezelőtt, amikor a sárkány még csak kétmillió hektárt foglalt el, senki sem vette őt komolyan. Számos újságcikk taglalta, hogyan kellene a sárkányt eltörölni a föld színéről, vagy csatornákban odavezetett vízzel leönteni, hogy télen aztán megfagyjon, de a kortárs közgazdák elmagyarázták, mennyire költséges művelet volna ez. A sárkány, aki akkor még kizárólag mohával és zsurlófűvel táplálkozott, lassacskán duplájára nőtt, és a környék lakosai kezdtek rá panaszkodni, hogy szörnyen büdös, főleg tavasszal és nyáron, amikor a langyos szellők odahozzák a bűzt. Ekkor segélyszervezetek alakultak, és kölnivel kezdték locsolni a sárkányt, majd amikor ez nem járt eredménnyel, megszervezték a süteménygyűjtést a sárkány számára. Eleinte kinevették őket, de akcióik idővel egyre terebélyesedtek. A folyóiratok későbbi évfolyamaiban a sárkányirtásról már szó sem esett. Egyre több viszont arról, hogy milyen előnyös lehet mindenkinek, ha a sárkányt támogatja.

Ily módon tehát sikerült megtudnom egyet-mást, de korántsem mindent. Kíváncsiságom végül elvitt az egyetemre, az általános és alkalmazott drakológia tanszékre. A tanszékvezető professzor nagyon szívélyesen fogadott.

– Sajnos, az ön kérdései rég elavultak – válaszolta érdeklődésemre megértő mosollyal. – A sárkány objektív valóságunk része, sőt mi több, szerves, központi része, ezért úgy kell vele foglalkoznunk, mint jelentős súlyú nemzetközi ténnyel.

– Ha volna szíves rátérni a konkrétumokra… – kértem. – Honnan jött tulajdonképpen ez a sárkány?

– Mit tudom én… – vont vállat a drakológus. – A régészet, őssárkánytan, sárkánygenetika kívül esik érdeklődési körömön. Drakogenezissel én nem foglalkozom. Amíg kicsi volt, nem jelentett problémát. Így van ez mindennel, tisztelt idegen!

– Valahol azt hallottam, hogy mutáns csigáktól származik a sárkány…

– Nem hinném. Különben is mindegy, honnan jött, ha egyszer itt van, méghozzá nagyon. Ha hirtelen eltűnne, az katasztrófa volna. Belerokkannánk, az biztos.

– Mit nem mond! De hát tulajdonképpen miért?

– Tudja, kérem, az automatizálás nyomán igencsak megnőtt nálunk a munkanélküliség. Különösen a diplomásoké.

– No és? Ezen segít a sárkány?

– De még mennyire, hogy segít! Óriási élelmiszer-fölöslegeink voltak; tésztahegyek, étolajtavak, édesipari túltermelés. Most északra exportáljuk a fölösleget, ráadásul különlegesen feldolgozott formában. Nem eszik meg akármit.

– A sárkány?

– Ő hát! Kutatóintézetek egész sorát hoztuk létre, hogy optimális étrendjét kidolgozzuk. Van Központi Sárkánytáp Kutatóintézet, Sárkány-egészségügyi Főiskola, és minden egyetemünkön legalább egy drakológiai tanszék. A Tájékoztatásügyi Hivatal külön hálózatot szervezett, hogy felvilágosítsuk a lakosságot, milyen előnyökkel jár az árucsere a sárkány viszonylatában.

– Árucsere? Hát szállít ide valamit a sárkány? El sem tudom hinni!

– Hogyne szállítana! Elsősorban az úgynevezett drakonint. Ez a mirigyváladéka.

– Az a csillogó kocsonya? Láttam fényképeken. De mire való?

– Kellő sűrítéssel gyurmát lehet gyártani belőle óvodák számára, ámbár vannak még problémák, vannak… A szagát például nehéz elviselni.

– Büdös?

– Hát, bizonyos értelemben nagyon. De szagtalanítani lehet, különleges dezodorok hozzáadásával. Csak az a baj, hogy a sárkánygyurma egyelőre nyolcszor annyiba kerül, mint a közönséges.

– És mondja, professzor úr, mi a véleménye a sárkány elleni merényletről?

A tudós a fülét vakarta. Nemesen ívelt sasfüle a szája fölé hajlott.

– Nézze, ha egy ilyen merénylet sikerül, először is járványok tizedelik meg a lakosságot. El tudja maga képzelni, micsoda halálos miazmákat áraszt egy ilyen tetem? Másodszor, csődbe mennek a bankok. Összeomlik a monetáris rendszer. Romba dől az ország, tisztelt idegen. Elpusztulunk.

– No de mégiscsak púp a hátukon ez a sárkány, vagy nem? Vallja már be őszintén! Hát nem rühellik?

– Rühellnivaló mindig van – mutatott rá higgadtan a drakológus. – A posztsárkányválság még rosszabb lenne! Tudja, mi nemcsak etetjük a sárkányt, hanem a gasztronómiai szektoron túlmenően is foglalkozunk vele. Igyekszünk a kedvében járni, és bizonyos korlátok között tartani. Ez az úgynevezett háziasító és lehiggasztó program. Újabban tetemes mennyiségű cukrászati terméket szállítunk neki. Édesszájú. Szereti a finom tortát.

– Nem hiszem, hogy kifinomul tőle… – dünnyögtem.

– De a cukrászati export volumene négyszeresére nőtt. No és ott van a KGST!

– Az mi?

– A Kölcsönös Gazdasági Sárkánykár kezelő Tanács. A sárkánykutatás munkahelyet biztosít a frissdiplomásoknak. A sárkányt kutatni kell, tanulmányozni, olykor gyógykezelni. Régebben orvosok, ápolónők elbocsátása volt napirenden, ma minden fiatal orvost biztos munkahely vár.

– De mégiscsak… – tamáskodtam. – Hiszen mindez nem egyéb, mint a jótékonyság exportja. Miért nem jótékonykodnak inkább a saját állampolgáraikkal?

– Hogy érti ezt?

– Hát… végül is a sárkányra rengeteg pénz elmegy!

– No és? Talán osztogassuk szét a lakosságnak, ingyen? De hiszen ez gazdasági nonszensz! Látom, maga nem is konyít a gazdaságtanhoz. Az exporthitelek fűtik a konjunktúrát. Ettől dübörög a gazdaság…

– De a sárkány is dübörög! – szakítottam félbe. – Minél buzgóbban etetik, annál gyorsabban nő. És minél nagyobb, annál nagyobb az étvágya. Miféle gazdasági számítás ez? Hiszen végül felfalja magukat!

– Ostobaság! – fortyant fel a professzor. – A bankok a hitelt aktívumnak könyvelik el!

– Ne mondja már, hogy ez megtérülő hitel! Miben térül meg, gyurmában?

– Hagyja ezt a szőrszálhasogatást! Ha nincs a sárkány, kinek termelnénk a csővezetéket, amin a ragacs folyik? Gondolkodjon egy kicsit! A csővezeték azt jelenti: kohók, vas és acél, hengerművek, marógépek, kamionok meg minden. A sárkánynak tényleges szükségletei vannak. Nem termelhetünk csak úgy, a levegőbe! Bezárnak a gyárak, ha termékeiket a tengerbe hajítjuk. Más a helyzet, ha van egy valódi átvevő. A sárkány hatalmas külföldi piac, óriási kereslet, amely felszippant mindent…

– No jó, ezt elhiszem – mondtam, látván, hogy ez a beszélgetés sem vezet sehová.

– Tehát meggyőztem?

– Nem.

– Mert egészen másféle civilizációból jött. Egyébként a sárkány már rég nem csak exportpiac.

– Hanem?

– Eszme, uram! Történelmi szükségszerűség és államérdek. Hatalmas erő, amely közös fáradozásunknak magasabb rendű értelmet ad. Ha így tekinti, ön is rájön, milyen alapvető kérdéseket rejt magában egy amúgy ronda barom, ha világméretűre növekszik.

HELYSZÍNI SZEMLE

I. SVÁJCBAN

Miután leszálltam a Cap Canaveralen, szervizbe adtam az űrhajómat, és a nyaralásra koncentráltam. Ekkora utazás után kijár a pihenő. A Föld csak az űrből nézve olyan picike pont, innen lentről nézve meglehetősen nagy. És amikor nyaralóhelyet választok, nemcsak a táj szépségeire kell gondolnom, hanem a biztonságra is. Elmentem hát Tarantoga professzor unokaöccséhez, akinek bölcs szokása, hogy a napi sajtót nem frissiben olvassa, hanem pár hét múlva, amikor már leülepedtek a dolgok. Inkább egy jó ismerősnél választom ki, hová utazzak, mint valami közkönyvtárban. Átvágni a Tejútrendszer mágneses mezőin nem sétagalopp. Szaggat a derekam. A térdem is sajog, mióta megrándult a Himaláján, amikor leszakadt alattam a táborban az alumíniumszék. Reumára a száraz, forró vidék a legjobb, persze, az éghajlat legyen forró, ne a helyzet. A Közel-Kelet most sem jön számításba. Az arab országok még mindig nem nyughatnak, hol egyesül egypár állam, hol szétválik, összefognak vagy csatáznak különböző okokból, már nem is próbálom megérteni, miért. Az Alpok napsütéses déli lejtője megfelelne, csakhogy oda be nem teszem többé a lábam, mióta Torinóban elraboltak mint di Cavalli hercegnőt (vagy talán di Piedimontét). Ez sohasem tisztázódott. Űrhajóskongresszuson voltam, éjfél utánig tartott az ülésszak, másnap Santiagóba kellett repülnöm, autómmal a szállodába tartva eltévedtem, hát behajtottam egy mélygarázsba, hogy legalább a kocsiban aludjak egy kicsit. Az egyetlen szabad parkolóhely színes szalagokkal volt elkerítve, valószínűleg a hercegnő esküvője miatt, de azt én nem tudtam, és különben is, mit számít ez éjjel egy órakor. Betömték a számat, megkötöztek, rám csuktak egy bőröndöt, kihajtottak a kocsimmal az utcára, felrakták egy nagy trélerre, amilyennel az új autókat kihozzák a gyárból, és elvittek a rejtekhelyükre. Én ugyan férfi vagyok, de az nem látszik rögtön, szakállam nincs, arcom csinos, egyszóval csak a gyönyörű hegyek lábánál szedtek ki a csomagtartóból, és bezártak egy magányos házikóba. Két drabális fickó őrzött felváltva, az ablakból az Alpok havas csúcsaira láttam, de napozni persze nem hagytak. Malmoztunk a bajuszossal, mert a sakk meghaladta szellemi képességeit, a másiknak pedig, a bajusz nélküli szakállasnak az a kellemetlen szokása volt, hogy fasírtnak szólított, célozva rá, mi lesz a sorsom, ha a hercegek nem fizetnek. Tudták már, hogy semmi közöm a di Cavalli vagy talán di Piedimonte családhoz, de nem zavarta őket, mert időközben elterjedt a póttúsz intézménye. Először egy-két gyereket raboltak el tévedésből, és a gazdag szülők kisegítették a szegényeket. Aztán így történt a nagykorúaknál is, a németek úgy mondták, Ersatzentführung, márpedig ők értenek hozzá. Sajnos, mire én sorra kerültem, túlságosan elszaporodtak a póttúszok, a gazdagok megint kőszívűek lettek, senki egy garast nem adott értem. Az emberrablók a Vatikánnál próbálkoztak, végtére az egyház hivatalból jóságos, de az alkudozás szörnyen elhúzódott. Egy teljes hónapig kellett ott malmoznom és hallgatnom gonosz őröm étrendi célzásait, aki ráadásul izzadt, és csak röhögött, amikor megkértem, hogy zuhanyozzon, van a házban fürdőszoba, én majd beszappanozom a hátát. Végül az egyház sem fizetett. Elrablóim a fülem hallatára veszekedtek, majdnem ölre mentek, egyik azt mondta, szúrjanak le, másik azt, hogy elég lesz, ha kupán vágják és kidobják a hercegnőt. A bajuszos ugyanis ragaszkodott a hercegnő megnevezéshez. Szemölcs volt az állán. Folyton azt kellett bámulnom. Enni ugyanazt kaptam, mint ők, csak azzal a különbséggel, hogy ők megnyalták a szájukat az olívaolajos makaróni után, én viszont émelyegtem tőle. Meg a nyakam is fájt, miután előbb nyaggattak, hogy valljam be, mégiscsak fűz legalább valami sógorság a hercegékhez, hiszen beálltam a parkolóhelyükre, aztán jól elvertek, amiért megtévesztettem őket. Elég az hozzá, az én számomra Olaszország nem létezik többé.

Ausztria kellemes, de már túlságosan jól ismerem, inkább olyan helyre mennék, ahol még nem jártam. Marad tehát Svájc. Meg akartam kérdezni Tarantoga unokaöccsét, mi a véleménye, ám ezzel bakot lőttem, mert az unokaöcs nagy utazó ugyan, de főleg műkedvelő antropológus, aki úgynevezett graffitikat gyűjt a világ vécéiben. Tele van a háza a gyűjteményével. Ha rázendít, hogy miket irkálnak a vécében az emberek, szemében kigyúl az ihlet lángja. Kifejti, hogy csak ott igazán őszinte az emberiség, ahol a vécécsempéken olvasható a mi „mene tekel fares” ítéletünk, meg az is, hogy „entia non sunt multiplicanda praeter necessitatem”. Lefényképezi a falfirkákat, felnagyítja, plexiüvegbe foglalja és kiteszi a falra, messziről olyan, mint a mozaik, de közelről igazán párját ritkító látvány. Az egzotikus, például kínai vagy maláj nyelvű feliratok alá kiteszi a fordítást. Természetesen Svájcban is járt gyűjtőúton, de sajnos észre sem vette, hogy ott hegyek vannak. Csak az volt a gondja, hogy a svájciak reggeltől estig mossák a vécécsempéket, tönkremegy a sok pompás felirat, ő beadványt intézett a zürichi kulturális hivatalhoz, hogy mossák csak háromnaponként a falat, de szóba sem álltak vele, a női vécékbe pedig sohasem engedték be, noha papírja volt az UNESCO-tól, nem tudom, hogyan szerezte, hogy ő tudományos munkát végez. Tarantoga unokaöccse nem hisz Freudnak és a híveinek, mert csak azt szajkózzák, mire gondol, aki álmában vagy ébren tornyot, bunkósbotot vagy kipufogócsövet lát, de ha másról szól az álom, akkor vége a tudományuknak. Utálja a pszichoanalitikusokat, azt mondja, csupa tökfej, és okvetlenül el akarta magyarázni, miért. Megmutatta gyűjteménye gyöngyszemeit, versikéket tizennyolc nyelven, kötetet szerkeszt belőlük gazdag képanyaggal és atlasszal meg természetesen statisztikákkal, hány falfirka esik egy négyzetkilométerre, vagy ezer lakosra, már nem emlékszem. Számtalan nyelven tud Tarantoga unokaöccse, szókincse ugyan egyoldalú, no de ez sem csekélység, hiszen tudjuk, milyen gazdag és változatos a vonatkozó szókincs. Lelőhelyeitől amúgy szörnyen undorodik, mindig van nála sebészkesztyű, légfrissítő, de hát a tudósnak le kell győznie undorát, különben a rovarkutatók csak a lepkékkel és katicabogarakkal foglalkoznának, a svábbogárról és a tetűről meg nem tudnánk semmit. Félve, hogy szökni akarok, megragadta kabátujjamat, odataszigált a főbb látnivalókhoz. Nem mintha panaszkodnék, mondta, de nehéz életet választottam. Aki fényképezőgépekkel, állvánnyal megrakodva megy a nyilvános vécébe, és minden fülkébe bekukkant, óhatatlanul felkelti a vécés nénik gyanakvását, főleg ha az ajtó mögé is becipeli a cuccot. Ezen a busás borravaló sem segít. A vaku villanásától kardot rántanak az illemhelyi erkölcscsőszök. De nyitott ajtónál sem dolgozhat, attól csak még dühösebb a vécés néni. Érdekes, hogy a vendégek is elítélő pillantásokat vetnek rá, pedig közülük kerülnek ki a falfirkák szerzői, tehát inkább örülhetnének, hogy foglalkozik velük. Az automatizált vécékkel persze nincs gond, de hát neki mindenféle illemhelyen vizsgálódnia kell, különben nem gyűjthet érvényes statisztikai adatokat a reprezentatív mintáról. Sajnos csak arról, hiszen a világ teljes vécéállománya meghaladja a kutató erejét. Már nem tudom, hány illemhely van a világon, de ő mindenesetre összeszámolta. Azt is tudja, hogy mivel ír a csempére, akinél nincs íróeszköz, és hogyan képes némelyik szerző aforizmákat, sőt rajzokat varázsolni akár a mennyezet alá, olyan magasra, ahová még egy csimpánz sem tudna felmászni a csempézett falon. Udvarias ember lévén hozzá akartam szólni a témához, fölvetettem, hogy az illető talán összecsukható létrát visz magával. Tarantoga unokaöccse szívből kacagott tudatlanságomon. Végül sikerült valahogy elmenekülnöm, bár még a lépcsőn is folytatta előadását. Mérgesen mentem vissza a szállodámba, hiszen semmit sem tudtam meg Svájcról. Némelyik versike viszont úgy megragadt a memóriámban, hogy hiába próbáltam elfelejteni. Egyébként lehet valami igaza Tarantoga unokaöccsének. Nagy felirat hirdeti az íróasztala fölött: homo sum et nil humani a me alienum puto – ember vagyok, és semmi emberi nem idegen tőlem.

Végül Svájc mellett döntöttem. Régóta dédelgettem magamban a képét. Fölkelsz reggel, odacsoszogsz papucsban az ablakhoz, nézed az alpesi legelőt, lila teheneket MILKA felirattal, kolompjaik hangja kísér le a reggelihez, a finom porceláncsészében svájci csokoládé illatozik, a tányéron svájci sajt csillog, mert az igazi ementáli mindig izzad egy kicsit, főleg a lyukakban. Leülsz, ropog a pirítós, alpesi füvektől illatos a méz, svájci órák ünnepélyes ketyegése tagolja az áldott csöndet. Kinyitod a friss Neue Zürcher Zeitungot, látsz ugyan a címoldalon háborúkat, bombákat, halálos áldozatokat, de az mind olyan messze van, mintha kicsinyítő üvegen át néznéd, körülötted csak csend és rend. Igen, lehetnek valahol katasztrófák, de nem itt, ahol a terrorista ritka, mint a fehér holló; tessék, a belföldi hírek oldalain csupa halk csevegés bankdialektusban, leteszed hát az újságot, mert ha minden tökéletes, mint a svájci óra, akkor minek elolvasni. Kényelmesen visszasétálsz a szobádba, bakancsot húzol egy régi nótát dúdolgatva, és nekivágsz egymagádban a hegyeknek. Micsoda gyönyörűség!

Nagyjából így képzeltem. Megszálltam hát a zürichi repülőtér közelében, és nekiláttam, hogy keressek valami csendes alpesi zugot egész nyárra. Egyre csalódottabban böngésztem a prospektusokat, emitt diszkókat ígértek, amott libegőt, amely turisták tömegeit szállítja fel a gleccserre, de én utálom a tömeget, szóval nehéz ügy ez, ha nem óhajtok sem hegyeket komfort nélkül, sem komfortot hegyek nélkül. A szálloda sem vált be, az első emeletről a legfelsőre üldözött a hangszórós zenekar és a konyhai szellőző, amely azt a nyilván téves, de megrázó benyomást kelti, hogy a sütőolajat évek óta nem cserélik. Odafent sem volt jobb. Ötpercenként zúgtak el fölöttem mennydörgő robajjal a felszálló repülőgépek, motorjuk velőtrázó vibrálása úgy hat az agyra, mint a fogorvosi fúró. Pár nap múlva átköltöztem az új Sheratonba, ott meg idegesített, hogy folyton nyomomban a számítógép. Amerikai módra suite-nek nevezett lakosztályt kaptam, hozzá reklám golyóstollat és kulcs helyett műanyagzsetont. Ez nyitja az italokkal megrakott hűtőszekrényt is, amely a központi számítógéphez kapcsolódik. A televízió képernyője, ha kívánom, megmutatja, hogyan áll pillanatnyilag a számlám. Egész mulatságos látvány, amint peregnek a számok, mint az időjelzőn a sportműsorban, csak ezek nem másodpercek, hanem svájci frankok. A Sheraton azzal büszkélkedik, hogy feléleszti a régi hagyományokat, az étterem asztalain például ezüst evőeszköz csillog, de nem ám olyan bevésett felirattal, mint amilyet hajdan láttam, hogy „A Bristolból lopva”, dehogyis, a Sheraton tapintatos – az evőeszközbe épített csip szólaltatja meg az ajtóban a riasztót, ha a vendég ezüstkanállal a zsebében akar kisétálni. Fájdalom, ezt magam is tapasztaltam. Magyarázhattam én annak a beparfümözött majomnak, hogy véletlenül a golyóstollat raktam a tányérom mellé, a kiskanalat meg a zsebembe, nem hitt nekem, mivel a kanál tisztán ragyogott, pedig lágy tojást ettem. Hát igen, lenyaltam a kanalat, mint mindig, de nem akartam intim szokásaimról mesélni a pimasz svájcinak, aki úgy gondolta, hogy angolul beszél. Már azt hittem, lezárult az ügy, de amikor csak úgy játékból megnéztem a tévén a számlámat, ott virított rajta egy darab ezüstkanál ára. No jó, ha kifizettem, akkor az enyém, tehát ebédnél zsebre vágtam egy ugyanolyan kiskanalat, mire újabb botrány tört ki. A Sheraton, magyarázták, nem önkiszolgáló bolt. A kanál akkor is a szálloda tulajdonában marad, ha az árát hozzáadták a számlához. Ez nem bírság, hanem udvarias gesztus a hotel részéről, mert a pereskedés többe kerülne a vendégnek. Amilyen dacos természetű vagyok, megfordult a fejemben, hogy perre megyek a Sheratonnal, de hát minek rontsam tovább a kedvemet, úgyis messze vagyok álmaim Svájcától.

A fürdőszoba ajtaja mellett négy villanykapcsoló volt, mindvégig nem szoktam hozzá, hogy melyik mit olt el, így este sötétben bújtam be az ágyba. Nem tudtam, hogy a párnára tűzték az igazgatóság szívélyes üdvözlő kártyáját egy kicsi Milkával. Megszúrtam a tűvel az ujjam, aztán hosszan keresgéltem a csokit a paplan alatt, mert valahogy elkeveredett. Végül megettem, akkor jöttem rá, hogy most újból fogat kell mosnom, rövid lelki tusa után rá is szántam magam. Visszacsoszogtam az ágyhoz, villanykapcsoló után tapogatóztam, megnyomtam egy gombot, attól rezegni kezdett a matrac. Nagy éjjeli lepke ütődött a lámpaernyőnek. Utálom az éjjeli lepkéket, el akartam kergetni, de nem volt más a kezem ügyében, mint a keménykötésű szállodai biblia, azzal mégsem illik. Elég sokáig hajszoltam a lepkét. Végül hanyatt estem, mert elcsúsztam a szőnyegre dobott prospektusokon. Na mindegy. Apró bosszúságok, szinte restellem leírni. De ha jobban belegondolok, nem is olyan egyszerű a dolog. Minél nagyobb a komfort, annál fárasztóbb, sőt megalázó, mert úgy érzi az ember, nem nőtt fel a feladathoz, úgy áll ott, mintha az óceánt akarná kimeregetni kiskanállal, no de a kiskanalat talán hagyjuk.

Másnap reggel felhívtam egy ingatlanközvetítőt, hogy valami komfortos hegyi házacska érdekelne, talán megvenném nyaralónak. Néha olyasmit teszek, amin magam is meglepődöm, hiszen eszem ágában sem volt házacskát venni Svájcban. Ámbár, nem is tudom. A város ragyogott a tisztaságtól, glédában állt minden fűszál, az ünnepélyes hangulat olyan jámbor, polgári életet ígért, amelyhez nem volt igazán kedvem. Határozatlanul lófráltam egész nap, de legalább azt eldöntöttem, hogy minél előbb kiköltözöm a Sheratonból, ettől máris megkönnyebbültem egy kicsit. Másnap találtam is megfelelő garzonlakást egy csöndes utcácskában, még a bejárónőt is megörököltem az előző lakótól. Utolsó reggelimet fogyasztottam a Sheratonban, amikor asztalomhoz lépett egy nemes arcélű, magas, ősz férfiú, és bemutatkozott: ő Trürli ügyvéd. Jókora aktatáskáját maga mellé téve kért, hogy hallgassam meg. Arról van szó, hogy egy ismert svájci milliomos, dr. Wilhelm Küssmich, aki tevékenységem és műveim régi rajongója, tisztelete és hálája jeléül szeretne megajándékozni egy kastéllyal. Igen, egy tóparti kastély, a XVI. század második felében épült, nem Zürichben, hanem Genfben. A vallásháborúk idején leégett, Küssmich úr renováltatta és modernizálta – Trürli ügyvéd hosszan ecsetelte a kastély szépségeit és történetét. Nyilván alaposan megtanulta. Kellemesen meglepődve hegyeztem a fülem – talán mégiscsak álmaim Svájca vár rám, pedig már kezdtem letenni a reményről. Az ügyvéd nagy, bőrkötéses albumot tett elém, a fényképek minden oldalról bemutatták a kastélyt, még felülről is, légi felvételen. A második, vékonyabb kötet az ingóságok listáját tartalmazta, Küssmich úr ugyanis a világért sem sértene meg a csupasz falak látványával. Teljesen berendezett kastélyról van szó, csak a földszinten nincs bútor, de az emeleteken csupa antik garnitúra, értékes műkincsek. Igen, természetesen fegyvertár is, kocsiszín is, de sokáig nem gyönyörködhettem a listában, mert az ügyvéd hivatalos hangon, szinte szigorúan megkérdezte, hajlandó vagyok-e az ajándékot elfogadni. Hajlandó voltam. Trürli ügyvéd ekkor kis időre magába mélyedt, talán imádkozott e fontos aktus előtt. Az ilyen férfiak iránt, mint ő, mindig egy szikrányi irigységet érzek. Ingük hajnali háromkor is hófehér, nadrágjuk sohasem gyűrődik, gombjaik nem lazulnak meg. Tökéletessége kicsit zavart, de hát igazán nem várhatom, hogy ismeretlen jótevőm éppen az én ízlésemnek megfelelő követet küldjön. Különben is Svájcban vagyunk. Méltóságteljes tűnődését befejezve Trürli ügyvéd közölte, hogy a befejező formaságok ráérnek, most csak lennék szíves aláírni az ajándékozási okiratot. Átlátszó irattartót vett elő, benne a gondosan gépelt okmány, elém tette az abroszra, átnyújtotta tollát, természetesen svájci tollat, aranyból, mint a szemüvegkerete. Aztán kissé hátradőlt, mintegy felfüggesztve jelenlétét, amíg a fontos iratot tanulmányozom. Elolvastam hát minden záradékot. Többek között arra kellett köteleznem magam, hogy hat hónapig nem nyúlok a lovagteremben lévő 28 ládához. Amikor felpillantottam, az ügyvéd, meg sem várva kérdésemet, közölte, hogy a ládák természetesen nincsenek lezárva, de régi mesterek értékes festményeit tartalmazzák, e védett műkincsek tulajdonjogának átruházása bizonyos időbe telik, mivel jövendő tulajdonosuk külföldi állampolgár, ha mégoly kiváló személyiség is. Továbbá két évig nem adhatom el a kastélyt, sem egészében, sem részeiben, és bérbe adnom sem szabad. Semmi gyanúsat nem találtam a záradékokban. Különben sem volna illő gyanakodnom, amikor a nehéz svájci német jogi szöveg csörömpölő láncain elém eresztett felvonóhíd a saját pompás kastélyom termeibe vezet. Kissé verítékezve írtam alá az okmányt, s ekkor Trürli ügyvéd röpke, de parancsoló mozdulattal odaintett két szállodai fickót – eddig észre sem vettem őket, mert diszkréten a pálmák mögé húzódva várakoztak –, hogy aláírásomat tanúként hitelesítsék. Nyilván jó előre odaállította őket. Igazán mindenre gondolt. Távozásuk után Trürli megkért, hogy írjam alá a hátlapon lévő kiegészítést is, melyben engedélyezem, hogy az ajándékozó által megbízott személyek időnként ellenőrizzék, betartom-e a 8., 9. és 11. cikkelyt, vagyis nem turkálok a becses tartalmú ládákban. Meghökkentett a gondolat, hogy vadidegen emberek fognak mászkálni a kastélyomban, és mindenbe beleütik az orrukat. De az ügyvéd elmagyarázta, hogy ez merő formaság. Az okirat, tette hozzá, jogerőre emelkedett, bármikor birtokba vehetem a kastélyt a parkkal együtt. Már fel is állt az asztaltól, de szerencsére még jókor eszembe jutott megkérdezni, mikor mondhatnék személyesen köszönetet jótevőmnek. Megtudtam, hogy Küssmich úr jelenleg nagyon elfoglalt, teljesen lekötik konszernje ügyei, főleg új termékük, a híres Milmil tápszer, minden földrész csecsemőinek öröme. Így a találkozás időpontját később jelöljük ki. Az ügyvéd kezet nyújtott, a régi falióra mögöttünk tizenegyet ütött, s ünnepélyesen zengő hangja mellett immár egy svájci kastély uraként néztem, amint Trürli végigmegy a szőnyegen, az üvegajtó szétnyílik előtte, a sofőr, tányérsapkáját bal hóna alá szorítva, kinyitja a fekete Mercedes ajtaját, s arra a meggyőződésre jutottam, hogy tulajdonképpen már rég megérdemeltem valami ilyesmit.

A kastély sajnos lakhatatlannak bizonyult. A központi fűtés csövei télen megrepedtek. De hát ajándék lónak… Lemondtam a hegyi túrákról, és hozzáláttam a tatarozáshoz. A belsőépítész rá akart venni, hogy a földszinten színháztermet létesítsek, s amikor ettől elzárkóztam, bosszúból rám hagyott minden gyakorlati döntést, például hogy a törött csempék és ellopott kilincsek pótlása ügyében kihez forduljak. Jó sok pénzt elköltöttem már, amikor az újságok címoldalán szenzációs hírek tűntek fel a Milmil tápszerről. Kiderült, hogy valójában miből készül. A károsult anyák nemzetközi bizottsága pert indított Küssmich ellen. Mint a sajtó részletesen közölte, 98 millió svájci frankot követelnek, tekintettel a csecsemők egészségére, valamint a szülők fizikai és lelki gyötrelmeire. Utána kellett néznem a tatarozásnak, de alig engedett be a táblákkal tüntető sokadalom. Nem elég, háborogtak, hogy kastélyt szerzett a csecsemők mérgezéséből, még tataroztatni is van pofája! Egyszer-kétszer sikerült tisztáznom, hogy nem én vagyok Küssmich és semmi közöm a csecsemőkhöz, de harmadszorra fejbe vert a tiltakozó táblával egy idősebb hölgy, aki az Üdvhadsereg csoportjában énekelt és dobolt, ezért biztosan nem hallotta magyarázatomat. Csak most ébredtem rá, milyen kényes helyzetbe sodort ez a kastély. Felhívtam az ügyvédet. Azt tanácsolta, hogy kerüljem az újságírókat, legjobb volna, ha elutaznék pihenni a hegyek közé. Hallgattam rá, végtére is az Alpokért jöttem Svájcba. Megvallom, titkon azt reméltem, hogy majd úgyis elcsendesedik a botrány, ha Küssmich börtönbe kerül. Még az is megfordult az ostoba fejemben, hogy a lelkiismeret-furdalás hatására volt hozzám ilyen nagylelkű a gyáros.

Ha nem ülök aznap olyan sokáig a reggelinél a Sheratonban, békés hegyi túrákkal tölthettem volna a nyarat. Másfelől, akkor nem találkozom Gnuss professzorral, nem jutok el a Történelemgép Intézetbe, sohasem ismerem meg az Encia bolygót és különleges jókörét. Ilyen az élet: apróságokból lesznek a nagy események, vagy éppen fordítva. Egész nyáron alig maradt időm az Alpokra, folyton Genfbe jártam, mert hol a tatarozást kellett intéznem, hol Trürlinek volt valami mondanivalója. Garzonlakásomban laktam, a kastélyba ritkán jártam, Küssmich tárgyalásain is óvakodtam mutatkozni, közben az anyák, az ügyészség, a riporterek gondoskodtak róla, hogy a sajtó tele legyen izgalmas hírekkel a konszern gaztetteiről. De a pénz hatalma sem akármi. A vád szakértői bebizonyították, milyen ártalmas a gyermekeknek a Milmil, a konszern szakértői ugyanolyan hitelesen bizonyították a tápszer áldásait. A közvélemény azonban az anyák és csecsemők oldalán állt. Egyszer éppen bérelt hegyi házikómban reggeliztem, amikor Trürli egy kurta távirattal Genfbe rendelt. Vonatra szálltam. A svájciak úgy átfurkálták az országot alagutakkal, hogy a vonatból alig látni hegyet. A fülkében egy idősebb úr ült, régimódi aranykeretes csíptető az orrán, és az én Csillagnaplómat olvasta. Csodálkoztam, hogy egy másik, jókora kötetet is tart az ölében, időnként belenéz, majd olvasmányába széljegyzeteket irkál. Míg az étkezőkocsiban időzött, Csillagnaplóm ott feküdt kinyitva az ülésen, vetettem rá egy pillantást. Paragrafusok éktelenkedtek a margón. Kíváncsian vártam, hogy útitársam visszatérjen, akkor bemutatkoztam, és megkérdeztem, mit jelentenek a széljegyzetei. Módfelett szívélyes embernek bizonyult. Először is hosszan gratulált felfedezéseimhez. Ő a politikai űrjog professzora, neve Roger Gnuss, és tanszéki munkája mellett a Történelemgép Intézetet felügyeli az ENSZ megbízásából. Az intézet egyébként a KüM alá tartozik. Nem, nem Külügyminisztérium, hanem Kozmoszügyi. Én azt sem tudtam, hogy létezik ilyen minisztérium. A professzor jóságosan mosolyogva elmagyarázta, hogy a KüM új intézmény, még nem is egészen létezik, most alakul. A befolyásos államok létrehoztak egy hivatalt, amelyből igazi minisztérium majd akkor válik, amikor már nemcsak alkalmi, hanem hivatalos kapcsolataink lesznek a Földön kívüli civilizációkkal, és sor kerül a nagykövetek cseréjére. A lakott bolygók kutatása az ENSZ-hez tartozik, de a kozmikus dimenzió megköveteli, hogy a diplomácia teljesen új módszerekkel és megoldásokkal éljen. Nekem mindez újdonság volt. Furcsállottam, hogy a svájci sajtó egy szót sem ejt erről a fontos témáról. A professzor szeme a kicsinyítő lencse mögött kéken csillant, mint a gleccser. Nem olyan furcsa ez, magyarázta, egyelőre ugyanis még csak edzésmunka folyik, fantompartnerekkel, az ENSZ költségén, mert a kanton kormánya engedélyezte ugyan, hogy a minisztérium Genfben működjék, de kikötötte, hogy pénzt nem ad, márpedig ami a svájci gazdasággal nem függ össze, az a sajtót nem érdekli. Különben sem nyilvános a tevékenységünk, tette hozzá. Természetesen nem is titkos sem nemzetközi jogi értelemben, sem a svájci törvények szerint. A feltűnés kerülését nem államérdek sugallja, hanem a gyakorlati szempontok. Más bolygók hírei nélkül is romlik a pénzügyi helyzet, a svájci frank is biceg kissé, tehát kímélni kell. A bankügyletek intézői csak néhány éves előretartással dolgoznak, időegységük a költségvetési év, mi viszont, a Történelemgép Intézet és a KüM, évszázadokkal tervezünk előre! Nálunk az évszázad az időegység, az úgynevezett szekulár. Nem sokat értettem a professzor előadásából, de restelltem bevallani. Ön előtt, Tisi úr, mondta (így ejtette a nevemet), nem titkolok semmit. Elmagyarázta, miért ír széljegyzeteket a Csillagnaplómba. Szakmai reflex ez nála: bejegyzi, hol sértettem meg akaratlanul az űrjog és bolygóközi jog cikkelyeit vagy a tejúti közlekedési szabályokat. Megnyúlt arcom láttán a professzor azzal vigasztalt, hogy a felfedező gyakran hibázik az ismeretlen földön. Kolumbusz is azt hitte Amerikáról, hogy India, nem igaz? És amit a spanyolok az aztékokkal műveltek? Ám a csillagbirodalmak nem a gyarmatosítás terepei, mert többnyire erősebbek nálunk. Egészen Genfig fejtegette tudománya elemeit a professzor, s én tátott szájjal hallgattam. A jogi törvény, mondta, fontosabb a kozmoszban, mint a fizika törvényei. Persze, a lét jelenségeit végső soron a fizika határozza meg, de a gyakorlat más kérdés. Itt van például a nagy rejtély, a Silentium Universi: miért hallgat a világegyetem? Miért kutattunk évtizedekig hiába más civilizációk jelzései után? Az idegen civilizációk ügyét először a természettudósok vették kézbe: csillagászok, fizikusok, matematikusok, biológusok. Kiszámolták, mint a kétszerkettőt, hogy idegen bolygólakóknak muszáj létezniük, megfelelő technikai eszközeik is biztosan vannak, de mi sohasem hallunk róluk, ergo Sehol Nincs Senki. És ha muszáj létezniük, akkor miért nincs sehol senki? Ahelyett hogy a politikai és gazdasági jogászokat kérdezték volna, a mi derék tudósaink kiötlötték, hogy minél fejlettebb egy civilizáció, annál biztosabban elpusztul. Lárvaállapota sokáig tart, de akkor még nincsenek jelzőeszközei, amikor pedig már vannak, akkor vagy már nincs is civilizáció, vagy pillanatok múlva nem lesz. Egymással is megetették ezt a logikai bukfencet, a közönséggel is. Végül arra lyukadtak ki, hogy egyedül vagyunk az egész kozmoszban. Sőt nemsokára mi sem leszünk. Pedig ott volt Ijon Tichy, látta, amit látott, de hát „nec Hercules contra plures”, vagyis egyszerűbben szólva: sok lúd disznót győz. Hivatalosan nem ismerték el Ijon Tichy felfedezéseit. Hogy miért? Nézze, túlságosan sok bolond és szélhámos mesélgetett a repülő csészealjakról, meg a jóságos idegen űrhajósokról, akik valamikor régen leszálltak nálunk, és piramisokat építettek Egyiptomban. A tudomány védekezett a csalók ellen, de túlságosan elsáncolta magát.

– Tudja-e, Tichy úr – a professzor térdemre tette rózsásra mosott svájci kezét –, hol vannak a maga művei például a genfi városi könyvtárban? A fantasztikus irodalom polcain, barátom! De ne vegye a szívére! Nem is tudta?

Mondtam neki, hogy nem olvasom a saját könyveimet, hát nem is keresem a könyvtárakban.

– Minden nagy kutatót és felfedezőt félreismernek a kortársai – jelentette ki ünnepélyesen Gnuss. – Egyébként annak is megvan az oka, hogy mi, úgy értem, a KüM, nem helyesbítjük az ilyen félreértéseket. Így magát is megvédhettük…

– Hogyhogy? – kérdeztem meghökkenve.

– Majd megérti, ha eljön az ideje. Történjék hát meg, aminek történnie kell!

Névjegyet vett elő, ráírta otthoni telefonszámát, és ideadta.

– A Silentium Universi oka pénzügyi természetű – halkította le hangját. − A mi gazdag országunk a jövedelme 0,3 százalékát adja a szegényeknek. Miért volna ez másképp a Földön kívül? A természettudósok olyanok, mint a kisgyerek, aki azt hiszi, ő az első a világon, aki homokvárat tudott építeni. Szerintük a kozmosz szűzföld, ahol nincsenek törvények, befolyási övezetek, költségvetési tervek, védővámok, nincs propaganda és diplomácia, amíg meg nem érkezik az emberiség. Vagyis legfőbb ideje, hogy színre lépjünk. Naiv gyerekek azok a természettudósok, Tichy úr. Úgy képzelik, ha egy civilizációnak rendezett az energetikai mérlege, van a folyószámláján annyi energia, mint húsz Napé, hozzá még úgy 1049 erg asztrofinanciális tartalék, akkor költekezik, mint a bolond. Jelezget jobbra-balra, szórja szanaszét az űrbe a gyártási licenceket, tudományos, műszaki, társadalmi és mit tudom én, milyen információkat, csak úgy ingyen, puszta szívjóságból, már ha szívnek hívják az illetékes szervét. Mese habbal, Tichy úr. Árulja már el, hányszor pakolták fel kincsekkel a bolygókon, amiket fölfedezett?

Gondolkodnom kellett egy kicsit, mert ez a nézőpont új volt.

– Egyszer sem – közöltem végül –, de én nem is kértem tőlük, professzor úr…

– Hát ez az! Kapni csak az kap valamit, aki kér, az sem mindig. A csillagközi kapcsolatokat nem a fizikai, hanem a politikai állandók határozzák meg. A fizika persze mindenre vonatkozik, de hallott már valaha földi politikust a gravitációs állandónk miatt panaszkodni? Talán fizikai törvény gátolja, hogy a gazdagok megosszák vagyonukat a nincstelenekkel? Hogyhogy ilyen elemi dolgokról megfeledkeztek az asztrofizikus urak? Mindjárt megérkezünk. Meghívom magát a Történelemgép Intézetbe. A telefonszámomat odaadtam. Hívjon fel, akkor megbeszéljük.

Csakugyan már a váltókon zakatolt a vonat, befutottunk a pályaudvarra. A professzor aktatáskájába tette a Csillagnaplót, és felöltőjéért nyúlt.

– A bolygóközi politikai kapcsolatok évmilliárdok óta fejlődnek, de a legjobb távcső sem mutatja őket – szólt mosolyogva. – Gondolkodjon erről szabad idejében. És most viszontlátásra, kedves Tichy úr! Megtiszteltetés számomra, hogy megismerhettem…

Még akkor is ez a lenyűgöző találkozás járt az eszemben, amikor megláttam a pályaudvar előtt Trürli ügyvéd fekete Mercedesét. Beszálltam, kezet nyújtottam. Úgy nézett a kezemre, mintha nem tudná, mi a csuda áll ki a kabátujjamból, aztán megérintette ujjai hegyével. Bár a sofőr nem hallott bennünket az üvegfal mögött, fojtott hangon szólalt meg:

– Küssmich úr vallomást tett…

– Bevallotta? Akkor jó – szóltam el magam, én szamár, éppen az ügyvédje előtt.

– Magának nem – csattant a jéghideg válasz.

– Hogy érti ezt?

– Bevallotta, hogy az ajándékozás pusztán csel volt…

– Hogyhogy csel? Nem értem.

– Majd inkább az irodámban beszéljük meg.

Ültünk némán az autóban. Egyre jobban csodálkoztam, miért ilyen rideg az ügyvéd. Az irodában aztán kibújt a szög a zsákból.

– Tichy úr – közölte Trürli az íróasztala mögül –, Küssmich doktor vallomásával teljesen új helyzet állt elő.

– Hogy értsem ezt? Hamis vallomást tett? Engem rágalmazott?

Az ügyvéd elhúzta a száját, mint aki illetlen szót hallott.

– Rágalom, ugyan már! Ügyvédnél van, Tichy úr, nem a tárgyalóteremben. Szóval ön azt állítja, hogy doktor Küssmich minden ok nélkül, csak úgy a szép szeméért, odaajándékozott önnek egy 83 millió svájci frank értékű ingatlant?

– Az értékéről nem is volt szó… – dadogtam –, és… hiszen ön jött el hozzám…

– Én azt tettem, amivel ügyfelem megbízott – mondta Trürli. Az ő szeme is kék volt, mint a professzoré, de sokkal kevésbé rokonszenves.

– Úgy érti… ön rosszhiszeműen adta át az ajándékot?

– Hogy én mit hittem, az mindegy, az én lelki életem jogi szempontból közömbös. Ön tehát azt állítja, hogy minden hátsó gondolat nélkül fogadott el 83 millió frankot egy vadidegen embertől?

– Miket zagyvál itt? – fortyantam fel, Trürli azonban rám szögezte mutatóujját, mint egy pisztolyt.

– Elnézést, most én beszélek. Iskolás gyerekek talán bevennék az ön meséjét, de nem a bíróság. Csak úgy kapott valakitől, akiről még nem is hallott, 83 millió frankot, mert az illetőnek tetszett az ön könyve? Ezt akarja a bírósággal megetetni?

Cigarettát vett elő egy értékes ládikából, rágyújtott a tintatartó mellett álló arany öngyújtóval.

– Talán elmagyarázhatná, miről van szó – mondtam, nyugalmat erőltetve magamra. – Mit óhajt Küssmich úr? Hogy a börtöncellában mellette üljek?

– Küssmich doktort felmentik a hamis vádak alól – közölte az ügyvéd, rám fújva a füstöt, mintha szúnyogot akarna elzavarni. – Attól tartok, ön egyedül lesz abban a cellában.

– No várjunk – próbáltam összeszedni gondolataimat. – Küssmich úr ajándékozott nekem egy kastélyt… de miért? Most vissza akarja kapni?

Az ügyvéd kenetteljesen bólintott.

– Akkor mi az ördögnek sózta rám? Hiszen én nem kértem tőle, azt se tudtam, hogy a világon van… ahá, a vagyonelkobzás miatt, ugye?

Trürli meg sem rezzent, de én most már átláttam a szitán.

– Mindegy – szóltam harciasan –, a kastély az enyém, én vagyok a jogos tulajdonos…

– Ezzel nem sokra megy – mondta közönyösen az ügyvéd. – Az ajándékozási aktus hitelességét megtámadni gyerekjáték.

– Értem már, miért tette azt a hamis vallomást Küssmich… de ha hisz neki a bíróság, ő lesz pácban…

– Nem tudom, milyen pácra gondol. A vádeljárás Küssmich doktor ügyében már régen megindult. Ezt mindenki tudta, aki újságot olvas. Ügyfelem kényszerhelyzetben érezte magát, mert az első szakértői vélemény hátrányos volt a Milmilre nézve. Úgy érezte, családjának léte forog kockán, ez magyarázza pillanatnyi elgyengülését, mellyel ön visszaélt. Nem került volna sor e botlásra, ha ügyfelem megfogadja tanácsomat, miszerint az igazság úgyis győzni fog, és megnyerjük a pert. Így is történt. Ennélfogva a perköltség az ingatlant nem terheli. A per tárgya mindössze az, hogy ön, külföldi létére, hasznot akart húzni mások balsorsából.

– Akkor őt nem is vádolják semmivel? Noha beismerte, hogy az ajándékozással a törvényt akarta kijátszani? Hogy azt gondolta…

– Senki sem büntethető azért, amit gondol.

– Akkor én sem!

– Ön nemcsak gondolt valamire, hanem aláírta a szóban forgó okmányt.

– De jóhiszeműen! Az én múltam feddhetetlen! Bebizonyíthatom, hogy…

Elhallgattam, mert az ügyvéd tekintete felszikrázott, mint napfénytől az Alpok.

– És az ezüstkanál?!! – mennydörögte, s leplezetlen megvetéssel mért végig.

Nem is mesélem tovább azt a kínos beszélgetést.

Gnuss professzor, akitől tanácsot kértem, egy Sputnik Finkelstein nevű ügyvédet ajánlott. A cingár, fekete hajú, vidám ügyvéd meghallgatta históriámat, benne a kiskanállal, majd megdörzsölte orra tövét.

– Ne csodálkozzék – mondta –, ha dörgölöm az orrom, húsz évig hordtam szemüveget, nem szoktam még hozzá a kontaktlencséhez. Ön ismertette a cselekményt, én elmondom, kik a librettó szerzői. Küssmich megnyeri a perét, mert egyezségre jutott a Nestlével. Az aranykávé ügyében. Nem hallott az aranykávéról? Instant kávé. Ha feloldják, olyan a csészében, mint az arany.

– És az íze?

– Kávé ízű, mint a többi. De piaci hézagot tölt be, mert ilyen eddig nem volt. Újdonság! Aranyat inni! Érti? Küssmich elhalászta előlük a szabadalmat, azért fűtöttek be neki.

– És mi van a Milmil tápszerrel? Ártalmas vagy nem?

– Minden ártalmas – szögezte le védőm. – Endorfinokat tartalmaz. Tudja, az a vegyület, ami az agyban termelődik, fájdalomcsillapító és kedélyjavító hatású, mint a morfin. A Milmilben szinte semennyi nincs belőle. Csak annyi, hogy a reklámokba beleírhassák. Egyik orvos szerint a tápszer nem jó, másik szerint jó. Valószínűleg ártalmatlan. De úgyis mindegy. A polgári pereket a bankszámla dönti el, mert ha megnyerni nem lehet a pert, el lehet húzni addig, amíg a másik fél ki nem dől. Van most egy ilyen ügyem, az időgép szabadalma körül forog. Állítólag a jövőbe lehet utazni a géppel. Kronor a neve. Ki ezt mondja róla, ki azt, érti? A feltalálók egy híres egyetem tudósai, nevezzük őket a diszkréció kedvéért Tréfli és Kóser doktornak. A szabadalmi hivatal akadékoskodik, mert a gép nem úgy működik, ahogy a leírás mondja.

Olyan kíváncsi lettem, hogy rögtön elfeledkeztem a Milmilről és a kiskanálról.

– Kronor? Mesélhetne még róla?

– Miért ne? Einstein elméletével kezdődött, mint más katasztrófák is. A gyorsuló testeken az a idő lelassul. Tudta ezt maga? Hát persze, hogy maga tudta… A doktorok úgy gondolták, nem kell sehova elrepülni, elég, ha egy helyben rezeg az a test, nagyon gyorsan. Ha elég gyorsan, akkor lelassul az idő. Ez volt az elv. Sajnos, az ilyen rezgést nem bírja ki semmilyen test, mindegyik szétrobban. Atomokra. Az atomokat el lehet küldeni a jövőbe, de mást nem. Ha tojást küldünk, odaér a foszfor, szén, vagy mit tudom én, miből van a tojás. Embert is csak por alakban lehet a jövőbe utaztatni. Ezért makacskodik a szabadalmi hivatal, ők meg aggódnak, hogy ellopja valaki a találmányukat, mielőtt kitalálnának valamit a szétrobbanás ellen. Erről szól a per. Nehéz ügy, de éppen az ilyen a kedvemre való. No de térjünk vissza a maga ügyéhez. A Nestlé, miután kiegyezett Küssmich cégével, hogy megosztoznak az aranykávén, nem ad több pénzt az anyáknak és csecsemőknek. A szakértők elbizonytalanodtak. Küssmich tulajdonképpen azért ajándékozta magának a kastélyt, hogy az erejét fitogtassa. Vele nem bánhat el senki. Rokonokra ingatlant átíratni, az túlságosan átlátszó trükk. Külföldi személy kellett neki, tekintélyes, de, hogy is mondjam, kikezdhető. Nem sértődik meg, ugye? Azért, hogy ha úgy adódik, bebizonyíthassák: az illető megérdemelte az adományt, ha pedig másképp adódik: kérem, engem becsaptak, megtévesztett a látszat, de ott az ezüstkanál, meg biztosan egyéb is. Jól kitervelték. Ön éppen ingatlant keresett! Remekül beleillett a tervükbe. Ön nem holmi jöttment, de már megbocsásson, hogy írhatta alá, hogy elfogadja a kastélyt, azokkal a ládákkal együtt? Ezért rossz most a helyzete, a ládák miatt…

– Mondtam volna, hogy a ládákat nem fogadom el? Nem láttam rá semmi okot. És nem lehettem olyan udvariatlan. Nem illik elfogadni az ajándékot, de visszadobni egy részét… Hiszen azzal megsérteném az ajándékozót!

– Sejtettem, hogy így volt. Csakhogy azokat a ládákat nem nyeli le a bíróság. Tudja, mi van bennük?

– Állítólag műkincsek…

– Talán felül. Ne tréfáljunk már. Itt van az ajándékozási okirat másolata. A ládák tartalmáról egy szó sincs.

– Trürli ügyvéd azt mondta, régi festmények, külön kell az átíratást elintézni…

– Átíratás? Az aranykávét gyártó gép legfontosabb alkatrészei vannak a ládákban. Ajándék lónak ne nézd a fogát, csakhogy ez trójai faló. Maga őrizgette azt, amiért ők igazából viszálykodtak, a színfalak mögött!

– Komolyan mondja? Én nem néztem bele a ládákba.

– Mert maga tisztességes ember, aláírta, szavát adta, dicséretes, csak éppen el nem hiszi senki. Ők úgy állítják be: maga haszonszerzés végett megkísérelt visszaélni Küssmich kényszerhelyzetével.

– Igen, ilyesmit mondott Trürli.

– No látja!

– De magyarázza el nekem, hogy lehet az, hogy Küssmich, aki átvert, simán megússza, és még én vagyok sáros?

– Nézze. Tegyük fel, hogy beállít magához valaki egy nagy bőrönddel, és azt mondja, ő megölte a néníkéjét, a bőröndben van a hulla meg a briliánsok, maga is kap a zsákmányból, ha elrejti a bőröndöt, továbbá ha megígéri, hogy segít majd a hullát elásni. Aztán kiderül, hogy az illető hazudott. A bőröndben csak téglák vannak. Őt nem helyezik vád alá, mert ugyan miért? Amiért hazudott magának? Nem károsította meg magát a hazugságával. Azt mondja, csak tréfált, és kész. Maga viszont sáros. Bűnrészességet vállalt egy gyilkosságban, amikor megígérte, hogy segít a tetemet elásni, és addig is elrejti a zsákmányt. Ez büntetendő cselekmény. Gyilkosságban való bűnrészesség és orgazdaság kísérlete.

– Úgy látja, ehhez hasonló a helyzetem?

– Bizony. Firkás ez a Trürli! És maga ráadásul megengedte, hogy Küssmich megbízottai ellenőrizzék, betartja-e a feltételeket. Tudja, mit talál a kastélyban, ha legközelebb odamegy? Ellenőrök hadát, Tichy úr! Ha vécére megy, joguk van elkísérni, valamint jelen lenni apud actum urinationis avagy defecationis, mert az okirat, amit ön aláírt és két tanú hitelesített, az ellenőrzésre nézve semmiféle korlátozást nem tartalmaz. Igazi mestermű!

– Nem bánnám, ha nem élvezné ilyen nagyon.

– Haha! Jópofa ügyfél maga, Tichy úr. Nos, ők ugyebár azt akarják, hogy maga mondjon le önként az ajándékról. Ha nem, akkor perelnek. Hát nézze, ami a kastélyt illeti, abból a slamasztikából még csak kihúzhatnám magát valahogy, de a ládák, az szinte reménytelen. In dubio pro reo, de minden svájci biztosra venné, hogy önnek első dolga volt a ládákat kinyitni.

– És ha kinyitottam, akkor mi van?

– Tényleg tudni akarja? Jó, megmondom. Értékpapírok is vannak ott, Küssmich alapítólevelei, szabadalmi leírások, műszaki dokumentáció. Ha maga nem ilyen becsületes, viszont előrelátóbb, akkor belenéz a papírcsomóba, és szól Küssmich-nek, hogy vigye el. De maga meg se mukkant. Jó, jó, tudom! Én elhiszem. Trürli kollégám azonban látványos színielőadást rendez ebből. Mulasztásos bűncselekmény, ott a corpus delicti. Én a maga helyében rögtön a ládákat nyitottam volna fel.

– Érdekes, amit mond.

– Mert én tudom, kicsoda Küssmich, maga csak most kezd rájönni. És ez még nem minden. Csöndben maradnak ők egy darabig, de ha maga el akar utazni Svájcból, rendőrök fogják el a határon vagy a repülőtéren. Szökési kísérlet olyan országba, amelynek nincs Svájccal kiadatási egyezménye.

– Hát akkor mit tanácsol?

– Volna fegyver Küssmich ellen, de kétélű. Ha maga most rögtön lemondana az ajándékról, Küssmich nem igazán örülne. Van itt egy jogi finomság. Amíg a bíróság nem dönt, Küssmichnek úgy lóg a feje fölött a per, mint Damoklész kardja. Mi tudjuk, hogy azt a kardot le fogják szedni, tokba rakják és elássák, de ha még az ítélet előtt híre megy, hogy maga lemondott a bőkezű adományról, a sajtó szimatot fog, és lármát csap. Imádja az ilyen botrányokat! Az ítélet után viszont már senkit sem fog érdekelni a kastély meg a ládák, észre sem veszik, hogy ő odaajándékozta, maga visszaadta, mert úgy tartotta kedve, és kész. Érti?

– Értem. Hát akkor lemondok róla most rögtön. Lármázzon a sajtó minél hangosabban.

Finkelstein ügyvéd felkacagott, és megfenyegetett a mutatóujjával.

– Vendetta? Vérszomjasak vagyunk? Aljas cselszövő, ütött a bosszú órája? Ne tegye, Tichy úr. Kétélű fegyver ez. A sajtó ráveti magát mind a kettőjükre. Ő csaló, maga pedig a cinkosa. Fenyegetőzhetünk persze, hogy most rögtön visszaadunk mindent, de úgysem hiszik el. Ha magunkkal rántjuk őket, együtt süllyedünk el, de maga mélyebbre, mint ők. Trürli kardot kovácsol a maga ezüstkanalából.

– Akkor mit tegyek?

– Türelem. A bíróság három hónappal elhalasztotta a tárgyalást. Alkudozni fogunk. Húzzuk az időt, engedünk egy kicsit, elmegyünk az ajtóig, visszafordulunk, aztán bekukkantunk, megint visszafordulunk, végül kijön a döntetlen.

– Vagyis?

– Küssmich visszakapja a kastélyt és a ládákat, de megtéríti a maga költségeit, és nem pereskedik. Esetleg kártérítést is fizet, erkölcsi károkozásért. Érti? Ha nem, elmagyarázom még egyszer. Nagyon türelmes vagyok az ügyfeleimmel. Muszáj. A svájciaknak nem vág gyorsan az eszük. Én svájci állampolgár vagyok, de ha érdekli, Czortkówból származom. Tudja, hol van az?

– Nem.

– Nem baj. Galícia és Lodoméria. Szép vidék. Ott volt régiségboltja édesapámnak, áldott legyen az emléke, noha nem volt tőle valami jó ötlet, hogy elsőszülött fiának a Szputnyik nevet adta. Derék ember volt. Megtartottam ezt a nevet. Nos, Tichy úr, hogyan dönt? Harcolunk, vagy megadjuk magunkat?

– Azt szeretném, hogy Küssmich megemlegessen – mondtam némi töprengés után.

Az ügyvéd helytelenítően nézett rám.

– Őrá gondol először, nem saját magára? Jogos észjárás, de nem praktikus. Tudja mit, bízza rám. Én megszorongatom őket, amennyire lehet. Maga elmegy addig nyaralni. Három hónapig úgyis várnia kell.

– Mondja – támadt új ötletem –, kész az a Kronor? Működik? Küldhetnek egy csomó mindenféle atomot oda, ahol Küssmich az aranykávéját fogja gyártani. Például ként, foszfort, szilíciumot…

Az ügyvéd harsányan kacagott.

– Igaza volt a professzornak, maga nem akárki. Úgy van, félelmetes fegyver lehet az időgép. De tudja, mint mindennek, a bosszúnak is vannak költségkorlátai. Ahhoz, hogy elküldjön pár deka atomot fél évvel későbbre, egymillió frank ára energia kell…

– Akkor magára bízom, ügyvéd úr, a kastélyomat és a becsületemet – búcsúztam. Védőm kacagása kísért az ajtóig.

II. A TÖRTÉNELEMGÉP INTÉZET

Finkelstein ügyvéd meggyőzött. Nincs módom bosszút állni. Pedig édes a bosszú, mondják a szakértők, és hidegen a legjobb. Kinek ne volnának személyes ellenségei, akikért még káros szenvedélyeiről is lemond, hogy jó egészségben érje meg a bosszú óráját? Mesélhetnék erről, mert az űrhajózás olyan szakma, hogy sok ideje van az embernek elmélkedni. Egy bizonyos illető, nem írom le a nevét, mert minek tegyem halhatatlanná, folyton az én műveimet csepülte. A Kassziopeiáról hazajövet tudtam, hogy ott lesz a hivatalos banketten, és különféle változatokat eszeltem ki, hogyan zajlik majd le a találkozásunk. Nyilván kinyújtott kézzel jön oda hozzám, én meg majd azt mondom, árulja el, hogy ő gazember vagy hülye, mert hülyével kezet fogok, de gazemberrel nem. Ez azonban operettbe illő módszer, tehát elvetettem. Sorra gyártottam az ötleteket, egyik sem tetszett, aztán leszállás után döbbenten értesültem, hogy kár volt a fejtörésért. Az illető jobb belátásra jutott, és mostanában egekig magasztal.

Küssmich ellen sem tehettem semmit. Úgy döntöttem hát, hogy számomra nem létezik többé. El is tűnt, de csak amíg ébren voltam. Rémálmaimban hol jachttal ajándékozott meg, hol palotákkal, egész halom briliánssal, tele zsák Milmillel, ügyvédeinek hada pedig rám támadt a sötét mellékutcában, és ezüstkanalakat dugott a zsebembe. Háromhavi szigorított svájci tartózkodásra ítélve már attól féltem, idegronccsá válok. Éjjel Küssmich, nappal a patyolattiszta parkok, aranycégtáblás bankok meg a tőzsdei hírek és árfolyamok a Neue Zürcherben. Séta közben elkerültem egy bizonyos utcát, mert úgy hallottam, a kövezet alatt, a csatornacsövek között páncélszekrények vannak, tele arannyal. A pincében nem volt több hely, a bank beásta magát a járda alá. Szerencsére eszembe jutott Gnuss professzor meghívása. Ő mentett meg. Az intézet a városon kívül volt. Üvegfalán az ég és a felhők tükröződtek. Messziről kiragyogott a nagy parkból. A kerítés aranyozott hegyű dárdái mögött élősövény zöldellt a napsütésben. A portáról telefonáltam a főépületbe. Behajtottam, leparkoltam a vadgesztenyefák alatt, a tónál, amelyben álmos hattyúk úsztak. Nem kedvelem őket, buta madarak, sohasem értettem, hogyan csapnak be annyi tehetséges embert, főleg művészeket, a görbe nyakukkal.

Az intézet óriási előcsarnoka templomra emlékeztetett, talán a csönd és a márványboltívek miatt. Már messziről láttam a professzort, amint kiszáll a liftből és mosolyogva siet elém. Így kezdődött egyik legfontosabb utazásom, ezt azonban még nem tudhattam, amikor valamelyik felső emeleten a professzor után kocogtam, kikerülve a műszeres kocsikon hangtalanul sikló, fehér köpenyes technikusokat. Nappal is fénycsövek világítanak itt, sárgák és kékek felváltva, talán hogy jelezzék: az itteni idő független a földi időtől. Hatalmas irodájában a professzor bemutatta tucatnyi munkatársát, a Történelemgép Intézet, vagyis Törgi osztályvezetőit. Tudván, milyen szerény ember vagyok, tisztelettel, de nem hajbókolva üdvözöltek. Csupa ragyogó elme. Sajnos, nem mindenkire emlékszem. Azt tudom, hogy a Pénzügyi Kozmológia osztály vezetője nem dr. Volaille volt, másképp hívták, a neve nem jut eszembe. Valami hasonló. De a pénzügyekhez úgysem értek. A fizikához persze annál inkább. Ezt az osztályt a francia Svájcból való Bourre de Calance docens vezette, beosztottainak 49 százaléka őrült. Remek ötlet. Irigyei szerint ő maga is őrült. De mit számít ez a tudomány ilyen magaslatain? Itt van például néhány legutóbbi javaslatuk. Ha nem lehet az időben közlekedni, mozgassuk az időt. Ha azonos hőmérsékletű testek között nem akar áramlani az energia, kényszeríteni kell: gödröket kell ásni. Ebből lettek az entronok, inverzorok, reverzorok és a gödrészet, vagyis gödrök ásása a téridő szerkezetében, míg be nem omlik – és ez a minden bizonnyal őrült ötlet új korszakot nyitott a fizikában. Egyelőre nem tudják, hogyan ássanak ilyen gödröt, de a gyakorlati szempontokkal úgysem törődik az intézet, csak a távoli jövővel. Bourre de Calance mindenesetre nagy reményeket táplált. Természetesen nem akármelyik bolond fizikus kerülhet be az osztályára. Aki érdektelen magánügyek miatt dilis, az itt hiába kilincsel. Csak olyan tudós jöhet szóba, akit nehéz fizikai problémák tébolyítottak meg. A módszer atyja egyébként maga Niels Bohr, ő mondta egyszer, hogy a modern fizikában közönséges gondolatok nem elegendők, őrült ötletekre van szükség. Bourre de Calance jobbkeze doktor Douberman volt, balkeze a kis Behr Nardiner. Vagy fordítva. Ő bizonyította be (már nem tudom, melyikük) matematikai úton, hogy a kvarkokat át lehet alakítani akvarkokká, azokat pedig akváriummá. Igaz, nem a mi világegyetemünkben, de valamelyik másikban egész biztosan, ily módon elmélete túllépte univerzumunk határát. Abban viszont majdnem biztos vagyok, hogy a holland Douberman állt elő nekem váratlanul a birkákkal: kifejtette, hogy az egyház téves pásztori hasonlatokat használ, amikor juhokat és bárányokat emleget, holott a bárányokat nyársra húzzák, a birkahúsból pedig saslikot sütnek. Szó, ami szó, Bourre de Calance-nak sok fejfájást okoztak az emberei. Szeretett volna legalább két őrült Nobel-díjast alkalmazni, de sajnos mind normális egyelőre. Munkatársai egyébként nagyon logikusan viselkedtek elmeállapotukat figyelembe véve, a társasági illemet ugyanis mellőzték, ha lényeges dolgokról esett szó. Máig őrzöm a bokámon Drousse doktor fogainak nyomát, de nem holmi közönséges dührohamában harapott meg, hanem azért, hogy a spinekről szóló új elméletét jobban megjegyezzem. Szerinte a spin nem jobb vagy bal perdület, hanem valami harmadik fajta. Célját elérte, mert erre pontosan emlékszem.

No de ideje, hogy rendet rakjak burjánzó emlékeim között. Az intézet szíve: a hatalmas történelemgépek, e központot veszik körül az egyes osztályok. A Lételméleti Hibák és Torzulások osztályt a kövérkés amerikai Yonder Knack vezeti, eszkimó apa és izlandi nő fia. Míg osztálya meg nem alakult, senki sem tulajdonított kellő fontosságot a tévhiteknek, amelyek az értelmes lények tetteit meghatározzák. Amikor először beléptem az ipari szexkutató laborba, azt hittem, régi gőzgépek vagy szivattyúk múzeuma, James Watt emlékszoba. Minden szuszogva mozgott ki-be, ám valójában liliomtiprógépek, egyszerű kamatyok modelljeit gyűjtötték itt össze különböző országokból, szabványosítás és összehasonlítás végett. A lakkozott japán szerkentyűket cseresznyevirágok díszítik. A német gépek szigorúan funkcionálisak, semmi díszítmény, a munkarúd hangtalanul gördül az olajtól csillogó csapágyakban, de Knack mérnökei ebből az egyszerű alkotmányból extrapolálják a kamatyok majdani generációit. A falakon színes grafikonok mutatják a növekedés, tetőzés, konyulás görbéit. Bármily érdekes mindez, az osztályon mindenki lógatta az orrát, mert tudták már, hogy a földi erotika egyetemes voltának hipotézisét megcáfolta a csillagközi felderítő munka. Fabelhaft doktor, a szakadékelmélet atyja (a közösülési-nemzési divergencia elméletéről van szó, amely szerint egyre szélesebb a szakadék a nemi és a szaporodási aktusok között), bánatában iszik, mint a gödény, mert – mint kollégái elmesélték – ő már kidolgozta elmélete paramétereit a Tejútrendszer és a Magellán-felhő vonatkozásában, és most adhatja le az egészet, igazgatói parancsra, a Tévedések osztályának. Sajnos vele nem volt módom megismerkedni, mivel emberkerülő lett.

A Külbolygói Teológia osztály ellenben virágzik. Bár a vallási tanok adatait zsugorítva tárolják a köbcentinként 107 szanktor befogadóképességű memóriabankban, az osztály nemsokára külön épületbe költözik, mert memóriabankja már 150 tonnát nyom. Különös élmény ott állni az óriási acéltömb előtt, tudván, hogy e csillogó sírboltban a kozmosz vallásainak százezrei pihennek.

A professzor derék tanársegédje, Denkdoch magiszter először is körbevezetett minden osztályon (persze csak egy kis részüket említem itt), hogy lássam, az ismeretek minő hatalmas folyamai táplálják a központi Történelemgépet. Azt még mindig nem értettem, mire való, ám Denkdoch tanácsára inkább nem kérdeztem semmit.

Ahhoz képest, milyen tekintélyes az intézet, elég szerény volt az ebéd az étteremben. Denkdoch elmagyarázta, hogy megint csökkentették a támogatásukat. Oktatásom viszont szigorodott. Már nem udvariassági látogatásokra vittek, mindazonáltal még fel sem ötlött bennem, miféle szándékkal adta meg nekem a professzor a telefonszámát. Délután Denkdoch azt javasolta, sakkozzunk egy kicsit. Lementem a kocsiban hagyott kis számítógépemért, szembeállították az intézet egyik legkisebb termináljával, mi pedig siettünk az igazgatóhoz, hogy megkezdődjék beavatásom a Történelemgép Intézet titkaiba.

Már elhalványult az emlék, de tudom, hogy alaposan megizzasztottak. Először felettes szervük, a KüM szolgálati szabályzatába vezettek be. Hallottam már ilyesmiről harangozni, de mindig kerültem a világegyetem kutatásának ezt a hivatalos részét. Most aztán csőstül zúdultak rám a tudnivalók. Arról, hogy a szomszédos csillagképekben most mi történik, fogalmunk sincs, legfeljebb azt sejtjük, mi történt valamelyik sötét X csillag körül régen, amikor küldötteink ott jártak. Nyilvánvaló, hogy a tudósok nem utazhatnak egymagukban, hiszen politikai szempontból nem felelős személyek. Ezért elkísérik őket az illetékes tárca megbízottai. Hazatérvén jelentést írnak, s e jelentések kivonatát táplálják be a történelemgépekbe, pontosabban az illető égitest történelmét követő számítógépbe. Ámde hogyan építhetünk réges-régi, múltbeli jelentésekre politikát? A rádiókapcsolat nem elegendő, évekig tart a rádiójel útja még a legközelebbi csillagról is. Elég az hozzá, a történelemgép kitalálja, hogyan folytatódott az illető bolygó története. A helyszínen járt kutatók marakodásával nem kell sokat törődni. Még nem volt rá eset, hogy ugyanazt jelentették volna. Emlékszünk, hogy az amerikaiak vagyont költöttek a Mars kutatására, van-e ott élet vagy volt-e, küldözték a rakétákat, hónapokig kotlottak a Földre érkező adatokon, aztán közölték, hogy most már mindent tudunk, de hogy miről, abban nem képesek megegyezni a tudósok. Pedig akkor csak azt vizsgálták, vannak-e valamiféle baktériumok a homokban. Mikroorganizmusok, amelyek vagy léteznek, vagy nem, de beszélni biztosan nem tudnak, tehát nem mesélhetnek értelmes lények fejlett műveiről. Aki pedig messzebbre utazik a kozmoszban, reménytelenül elavult anyagot hoz, hiszen száz év is eltelik, mire átadja jelentését a KüM-nek, így hat Einstein elmélete a diplomáciára, és ez ellen nincs orvosság. Tehát a csillagközi diplomácia és politika csak relatív lehet. Betáplálják a történelemgépbe a meglévő adatokat a bolygó fizikai, kémiai, történelmi állapotáról, százával nyeli a gép a jelentéseket, aztán a következő expedíció megállapítja, hogy minden egészen másképp van. Eddig még egyetlen történelemgép jóslata sem vált be. Mesél a gép összevissza, de hát nem csoda, hiszen tudjuk, mire mentek a futurológusok, pedig ők arról jósolgattak, ami az orruk előtt volt. Mégsem jelenhetünk egyszerűen csődöt. Politikával nem azért foglalkozunk, mert jólesik, hanem azért, mert muszáj. A KüM nem tehet mást, rábízza magát a történelemgépre, a Törgi máris újabb részlegeket nyit. Persze nagy szórással dolgoznak a gépek, ellentétes változatokat gyártanak a távoli bolygók történelméről. A kilátások nem túlságosan biztatóak. Egy-egy galaktikában átlag 900 civilizáció van, amellyel diplomáciai kapcsolatot kell fenntartani, legalábbis a becslések szerint, és hogy hány galaktika van, azt senki sem tudja pontosan, de legalább százmilliárd. Vagyis nem csekély objektív nehézséggel birkózik a KüM. Az sem vigasz, hogy távolabbi naprendszerek esetében egy közönséges jegyzékváltás kétmilliárd évig tartana. Vannak ugyanis közelebbiek, és tudnunk kell, mit várhatunk tőlük. Wüterich magiszter, aki a Törgi autopredikciós osztályán a KüM jövőjének jóslásával foglalkozik, megállapította, hogy amennyiben a kozmopolitika a várt ütemben fejlődik, 150 év múlva minden földlakó legalábbis tiszteletbeli konzul lesz, vagy éppenséggel nagykövet, és bolygónk minden nyomdája kizárólag megbízóleveleket fog nyomtatni. A túlnépesedés gondja így megoldódna ugyan, de új bajok jönnének. Kiürülnek a városok, maga a KüM is munkaerőhiány elé néz.

Egy álló hónapig naponta elmentem az intézetbe, és hallgattam az előadásokat, mintha diák volnék. Megtudtam, hogy nem mi találtuk fel a puskaport, sokan előttünk járnak odakint. A politika már csak olyan, hogy magába szívja azt is, ami régebben nem tartozott hozzá. Az idegen csillagok alatt is van ám KüM, ott is működnek történelemgépek, folyik a kozmikus jóslási verseny. Aki jobban eltalálja a bolygó jövőjét, az nyer. A szimuláció tehát nemcsak ismeretforrás, hanem politikai fegyver, amazok ugyanis a saját történelmükről külön verziókat készítenek export céljára, és mi sem maradhatunk el mögöttük. Ehhez egyébként, jegyezte meg a Földi Történelem osztály nevében a kaján Mavericks professzor, nem szükséges külön fáradozás és költség, elég kinyitni számos ország iskolai történelemkönyvét. Amit bennük olvashatunk, merő fantáziatermék, de nem hazugság a neve, hanem hazafias szemlélet.

Hallgattam ezt a sok szöveget, szedtem a tablettákat fejfájás ellen, és arra gondoltam: vége. Soha többé nem látom olyannak a kozmoszt, mint régen. Gyerek voltam, de gyerekkorom, az ártatlanság és bizalom kora véget ért.

A történelemszimulálás elemeire Zwingli docens tanított. Úgy is nevezik: jövőkép előrevetítéssel. Ez a jövő a vizsgált bolygón már nem jövő, hanem jelen, mi azonban nem ismerjük, és a roppant távolság miatt soha nem is tudjuk egyidejűleg megismerni. A gépekbe betáplálják a különböző verziókat a vizsgált égitestről. Először a bolygó felfedezőjének verzióját, amely legalább 100 százalékban téves. (Ennek hallatán összefacsarodott a szívem.) Legalább 100, hiszen még a Földön is többnyire az a helyzet, hogy a felfedezőnek fogalma sincs, mit fedezett föl, gondoljunk csak Kolumbuszra és Amerikára. Nem nulla információt hozott a nagy felfedező, hanem negatívat. Nulla az lett volna, ha egyszerűen közli, hogy halvány gőze sincs, hol szállt partra.

A következő verziók a bennszülöttektől származnak, őket azonban a saját érdekük vezérli, nem az igazság közlésére vágynak. Ezeket a verziókat a legkönnyebb megérteni, mivel az exportra szánt szöveget tömören és világosan fogalmazzák. De mihelyt a tényleges igazság közelébe ér a szöveg, homályossá válik, vagy éppen az ellenkezőjét jelenti. Nincs ezen mit csodálkozni, hiszen nálunk is a keresztény felebaráti szeretetből vezették le a más hitűek lemészárlását, jámbor bibliamagyarázók felnégyelését, felebarátunk kifosztását, a rabszolgaságot, egyszóval, nincs az a vérlázító gaztett, amit ne a szeretettel és istenfélelemmel indokoltak volna. Szóban mindig ezeket az elveket hirdették; látjuk tehát, hogy bármiből bármi következhet, az értelem gyakorlatilag arra való, hogy a gyalázatos tettet szép köntösbe öltöztesse. Az optimistáknak talán némi vigaszt nyújthat, hogy az értelem egyetemes tulajdonságáról van szó.

Az intézet szóhasználatát a tüzérségtől kölcsönözték – munkájuk terméke röppálya, siker esetén az időlöveg pontosan a célba talál. Ideális esetben a földi kutató úgy érkezhet az intézetben szimulált bolygóra, hogy az ottani újság aznapi fantomkiadását tartja kezében, és ez a fantomújság teljesen azonos a bolygón aznap megjelenő valódi újsággal. Ideális eset persze soha, sehol nincs, de azért törekedni kell rá. Az időlöveg úgynevezett tökéletes szórással dolgozik, ez azt jelenti, hogy semmi sem stimmel. Ezért ütegeket állítanak össze. A szimulátumok szórása óriási. Megpróbálták az eredményeket átlagolni, ebből azonban teljes zűrzavar lett. Most a szélsőséges eredményeket kiszűrik, a többi ütegből pedig állító és cáfoló egységeket szerveztek, összesen három dandárt. Mivel gongszóra indulnak, nevük BIM (Bölcs Igazmondó), BAM (Badarságot mondasz) és BUM (Buta mind a kettő). Véleményüket az AGY (Anyaggyűjtő) próbálja összeegyeztetni, de gyakran rángógörcsöt kap, máskor egyszerűen lefagy. A szintézis érdekében most azon dolgoznak, hogy a három dandárból hadosztályt szervezzenek, ám az első nehéztarackos egység nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket, kiderült ugyanis, hogy a hadosztály célzási pontossága akkor lesz kielégítő, ha tömege a Tejútrendszer fizikai tömegével egyenlő. Be kell hát érni egyelőre a háromdandáros rendszerrel, diagnózisait az AGY kommentálja.

Egy szót sem hittem az egészből.

– Hogyan lehetne – kérdeztem – bármit megjósolni egy bolygóról, amely ezer fényévnyire van tőlünk? Szerintem a maguk időlövegei azt sem tudják megjósolni, mi lesz holnap ebédre.

– Nono! – felelte Zwingli. – Csak lassan a testtel. A biztos prognózisok elve egyszerű. Csakugyan nem tudjuk, mit ebédel maga holnap, de azt tudjuk, hogy négymilliárd év múlva itt senki nem ebédel semmit, mert a Nap vörös óriássá válik, és hamuvá éget minket. Nem igaz?

Bólintottam.

– Tehát számolni kell. A bizonytalan eseményeket hozzákapcsoljuk a biztosakhoz. Ennyi az alapelv, a többi csak számítás. Persze, annyi számítás, hogy az egész emberiség sem tudná elvégezni, de tíz deka szipszi – szintetikus pszichés működés – elég hozzá. A természetben vannak bizonyos állandók. Például a hevített anyag tágulásának állandója vagy a kozmikus civilizációk szaporodásának állandója. Mindegy, hogy a bolygólakók mit gondolnak, az a fontos, amit tesznek. Érti? Nézzük példaképpen, hogyan készül egy művészi ezüstkanál: amikor a kemencébe teszik, mindegy, milyen a stílusa, csak az ezüst olvadási hőmérséklete számít. Így van ez a történelemben is. Szakítani kell a történészek hagyományos gondolkodásmódjával. Királyok, dinasztiák, államérdek, hódítások, ilyesmik. Pedig, ugye, a Niagara vízcseppjeit sem számolhatjuk meg, de a vízesés iránya és energiája kiszámítható. A fiatal civilizáció, mi úgy mondjuk, gyengén illeszkedik a természethez. Amíg nemcsak a csillagok elérhetetlenek, de a saját bolygójuk óceánjait, pólusait, mélységeit sem ismerik, amíg nomádok kóborolnak a vad vidéken, addig képzelhetnek ők a tengerekről, a csillagokról, az időjárásról bármit, tényleges hatása nem lesz. Megátkozhatják az esőt, imádhatják a Napot, fohászkodhatnak az óceánhoz, a körülményeken az nem változtat. Minél idősebb aztán a civilizáció, annál nagyobb területen simul a természethez. Ha olajfúrásokat akar végezni a tenger fenekén, ahhoz nem elég annyit tudni, hogy Neptunus háromágú szigonnyal jár! Mi következik ebből? A fiatal civilizáció nem olyan, mint a káposzta a kertben nyáron, hanem mint a csipkebokor kora tavasszal. Rügyezni kezd, jön a fagy, és a rügyeket elvitte az ördög. Az ablaküvegre jégvirágot rajzol a fagy – nem tudni, milyen mintájú lesz a jégvirág, de tudjuk, hogy hamarosan eltűnik, mert az időjárás melegebbre fordul. A korai fejlődés dadogós. Oszcillál. A bolygó bölcsészei ezt történelmi korszakoknak, művészeti stílusoknak nevezik. Prognózis ebből természetesen nem lesz. A helyes modell egy lavór víz meg a folyékony szappan. Amíg kevés a vízben a szappan, a buborékok szétpattannak. Ha több lesz a víz, el is tűnnek. De ha több szappant keverünk a vízbe, megszilárdul a hab. Úgy képzelje, hogy a szappan a késői nemzedékek technológiája. Már nem pattannak szét a buborékok. Ez a modell mutatja meg, hogyan terjednek a civilizációk a kozmoszban! Minden buborék egy civilizáció. Először is kiszámítjuk a buborék állandóit. Mekkora a felületi feszültsége? Vagyis a rendszer tartóssága. Milyen a buborék belül? Egyetlen buborék, vagy több kis buborék alkotja? Vagyis több állam. Mennyi szappan kerül évszázadonként a lavórba? Vagyis milyen gyorsan fejlődik a technológia. És így tovább.

– Jól van, de hát mindez csak általánosság – makacskodtam. – Talán kijön valami statisztikai átlag, de hogy mit ír az újság egy konkrét napon az idegen bolygón… Az lehetetlen. Soha nem hiszem el.

– De mi nem társalogni szoktunk a történelemről, Tichy úr, hanem szimuláljuk, és az időlöveg hatékonyságát a szimulátum bizonyítja – vont vállat a docens. − Ma például az ön jelenlétében töltjük be a zsugort, mégpedig azét a bolygóét, ahol ön járt, és részletesen leírta a Csillagnaplójában.

– Mi az a zsugor?

– Így nevezzük a tömörített információkat a vizsgált bolygóról, pontosabban a civilizációjáról. Az ön közlései szintén benne vannak a zsugorban, természetesen, de tízezernyi más forrásanyag is. Meg akarjuk mutatni önnek, mire képes az időlöveg, ezért az irányzék éppen az ön beszámolója.

– Nem értem. Hogyhogy irányzék?

– Egyszerűen fogalmazva, összevetjük az ön beszámolóját mindazzal, amit az egész időtüzérségi hadosztály összeszedett a bolygóról, többek között a KüM műholdja révén, amely a Mount Wilsonról kapja a legfrissebb kozmikus megfigyelési adatokat. Azért sajátos a mi munkánk, Tichy úr, mert senki sem tudja, mi van a zsugorban. Egyetlen zsugor elolvasása háromezer évig tartana. Mármint az embernek. A hadosztály 36 óra alatt előrevetíti öt szekulárra. Láthatja, milyen más az ember és a gép történelmi fantáziája. Csak egyetlen dolgot említek, hogy jobban értse majd a szimuláció eredményét. Az időlöveg olyasmit művel, mintha ezer sakkjátszmát játszana egyszerre, de mindegyik játszma eredménye meghatározza, hogyan kezdődik a következő. A megfelelő döntésekhez az időlöveg különféle becsléseket, hipotéziseket, elméleteket gyárt. Mi ezeket nem kívánjuk megismerni. Éppúgy nem érdekelnek minket, ahogyan a tüzért sem érdekli, milyen módon robbannak fel a lőpor szemcséi. Találjon célba a lövedék. Más nem számít. Konkrét kérdéseinkre válaszolva, az időlöveg nem terhel bennünket a feltevéseivel. Mai kísérletünk programja úgy szól, hogy amit ön a Tizennegyedik utazásában leírt, azt a lehetséges jövőbeli következmények szempontjából vizsgáljuk. Tehát nem arról van szó, ugye megérti, hogy ön az igazat és csakis az igazat mondta-e, mint a bíróság előtt. A politika talaján állunk, nem a fizikáén. Nem az igazságról van szó, hanem a reálpolitikáról. Arra vagyunk kíváncsiak, mit eredményezett az ön ottani tevékenysége a két bolygó, az itteni és az ottani civilizáció kapcsolataiban.

– Akkor mire várunk? – mordultam fel. – Gyerünk, töltsék be minél előbb azt a zsugort!

A zsugor betöltésére péntek este került sor, így hétfőn éppen jókor érkeztem az intézetbe, hogy a hadművelet utolsó szakaszának tanúja legyek. Sokan eljöttek a különböző osztályokról a vezérlőterembe, ahol az eredmény megjelenik a kerek képernyőn. Egyelőre fehér és zöld fények cikáztak rajta, mint valami ócska fantasztikus filmben. Az óra tizenegyet mutatott, eltelt néhány perc, a képernyő sötét maradt. Aztán egyszerre csak vöröses pont jelent meg a közepén, szétterjedt, a vörös háttéren kis fekete hernyók tekeregtek. Elég gusztustalan látvány volt – mintha kukacok sülnének izzó serpenyőben. A nyelvészek főnöke, Blasenstein doktor diadalmasan felkiáltott:

– Rodofil írás, felső és alsó tetraptida nyelvjárás, hivatalos irat stílus!

Közelebb ment a képernyőhöz, amelyen a betűk vagy hieroglifák fekete hernyói két szabályos négyzetbe rendeződtek.

– Magának szól, Tichy úr – mondta higgadtabban.

– Micsoda?! Mi ez?

– Nem tudom pontosan. Ismerem mind a két dialektust, de a nyelvek változnak, és ez a projekció két szekulárral későbbi… ha ugyan nem többel. Düngli kolléga, kapcsolja át a fő tolmácsra…

Düngli már a pultnál állt, és pókerarccal nyomkodta a billentyűket. A vörös képernyő jel tömegén vékony, zöld sugár futkosott ide-oda. Sietős percegésbe fogott egy nagy nyomtatógép, mint a távírdában. Mindenki odanézett, aztán utat nyitottak nekem. A gép zizegve őrölte a betűket, a széles hengerről apró ugrásokkal gördült le a papír. Latin betűs szöveg volt rajta. Olvasni kezdtem, és elállt a lélegzetem.

I.

Koetchiurr Voetchiurr                  Főhatalmasságú Kurlandia Járadalom

Koerdellenpadrang                      Földeli Nagyon Követsége

BARGMARGSQUAROSH!

Ijon Tichy úr 115                          Llimner, áprulis

Föled

Tűzdelt Úrság!

Mi, Főhatalmasságú Kurlandia Járadalom Föledileg aggrediált Rendkívüli Meghatalmazott Nagyon Követe, felfordulunk Úrságodhoz alantiak dologjában.

Tudatunkra Jutott Úrságod írmánya, CSILLAGNAPLÓ titulus alatt, különleges koncentrálással Tizennegyedik Utazás felzetű részecsre, miben Úrságod a Planétánkra tétetett utózást legendálja.

Úrságod részéről füledi közönség oly megismeréseket hall, melyek az igazság révétől gorombán eltántorganak.

Singularay avagy Primo: T. Úrságod nevezett írmányban tényvalóság ellen legendáz a KURDÁL dologjában, Járadalmunk csúfságára Rágalmasít, kárt tévén Mindkét Magas Félnek;

Gwisduqlast avagy Szekundo: Tűzdelt Úrságod nevezett Könnyben merészült a KURDÁLVADÁSZAT objektumában rút felállításokat regézni, gaz gúnyolással általában Járadalmunk és különlegesen őhatalmassága Elnök Úr felé;

Kroessimay avagy Tercio: Tűzdelt Úrságod parázna törekvésében buja hangolást költeni sóvárogván nem rémült vissza attól, hogy a Járadalmunkra fogazatát fenő, bitang zslványállam LUZÁNIA mocsok hazudásalt köpje irányunkban. Különösleg förtelmes, szajha rágadalmakat vlsszahangoz T. Úrságod Könnyűje a SZEPULKÁK viszonyításában.

Fentebblekre pillantással Mi, Föledileg aggrediált Rendkívüli Meghatalmazott Nagyon Követ, háborodott Tiltakozást teszünk, megpanaszolva nevezett szennyező írmány undorkeltő állítmányait az Igaziság, Szellem, Malaszt névjegyében. Mint Reprezentációs Meghatalmazott és Bízott szilárdan követelőzzük, hogy Úrságod az Igaziság akoljába visszakódorogván a nevezett ocsmány Hamis Állítmányokat és Gyalázó Rágadalmakat visszahúzza és helyesebbítse. Továbblag Mi mint a Béke Szeretői és Baráti Jobb, szíven belüli ajánlást rakunk arra látvást, hogy Ijon Tichy úrság bolygónkra utózást tegyen a tényvalóság ráismerése célzatából, mely utózás költőségeit fél részt a Nagyon Követség fedőzi (BIM), Füledi Fél fedőzi (BAM), önnön költőiség fedőzi (BUM), indetermlnatum (AGY).

117 Llimner terminusig (áprulis és májas érintkezése) lesünk Úrságod Jelenésére, melynek hanyagozása estén Bolygóközötti Konphliktum burbányoltatik.

Kimondott várással

QRDL, a FKJ Rendkívül Hatalmazott Nagyon Követe

II.

SUNN SENSELENN BRAMGORR               Egyesült Luzán Térségek

Kirmregzudas                                                    Földi Nagykövetsége

BRIBARNOTROPS!

Ideátor: Brannaxolax                                        Tun Tann 115 Kikelet

Programátor: AC/01-94ba

Operátortípus: Linkomputer IX Sol U3

Operon: Ijon Tichy, emb.

Tisztelt Tichy úr!

Az ELT Nagykövetsége meleg üdvözlő mondatát küldi a különböző rendszerek égitestei között szokásosan.

Mindazonáltal Nagykövetségünk tudomására jutott, hogy Ön volt szíves könnyet könnyűt követ írni Csillagnapló címen, és abban szeretett égitestünk viszonyainak taglalására összpontosította figyelmét.

PONTOSÍTÁS

Az ELT Nagykövetsége kissé fájlalja, hogy Ön különböző tévedések, elhajlások és torzulások áldozata lett, nevezetesen a következő tárgyak vonatkozásában.

Könnyében Ön téves teljességgel hallgat hatalmas államunk, az ELT létezéséről;

Ön lővad gyanánt írja le a KURDÁLOKAT, amelyek valójában az ELT iránt ellenséges irányzatú szomszédos Kurlandia lakóinak élőhelyei;

Ön számos illetlen célzást tesz a SZEPULKÁK vonatkozásában, amivel ezek pornoszférikus voltának látszatát kelti.

ÖSSZEGEZÉS

Mindez annak tulajdonítható, hogy Ön valójában nem égitestünkön és azon belül az ELT területén tartózkodott, hanem a Szkan Zen szintellit, vagyis műhold területén, amely államunk szórakoztató és muzeális céllal műholdasított része. Az ott látható imitátok, szintetikek, erotogámok, távok és szerzetek Önben azt a téves benyomást keltették, hogy civilizációnk tényleges képviselői, a szórakoztató létesítmények pedig élőlények. Ezáltal Ön a tényeket elhomályolta, ami káros hatást gyakorolhat Encia és a Föld minden téren kedvezően alakuló, terjedő és mélyülő kapcsolataira.

Tekintettel a fentiekre, azzal a jóindulatú és mértékletes felhívással fordulunk Önhöz, hogy téves állításait helyesbítse.

Feltételezvén, hogy Önt tudatlanság és nem rosszindulat vezérelte, az ELT Nagykövetsége kész felajánlani Önnek egy utazást a Föld – Encia – Föld útvonalon, vadászati védettséget és különleges támogatást, valamint tartózkodási folyónumerát biztosítva az ELT területén.

Az ELT Nagykövete nevében

(olvashatatlan aláírás)

Kulturális Ügycsatoló

Sol 3 szakágazata földi nyelvű diplomátor

In Partlbus Barbarorum

Kód: A-PC6ek-Pek− Py/7/Cek− Pra/5/cek− Pur-9-cip-cup meee.

PS: Fenti kódra szíveskedjék válaszában hivatkozni. Amennyiben ez elmarad, megkezdjük a szokásos B-93 gasztroklasztlkus eljárást.

Az okirat hiteléül: Tzip Tztzipquip Titiquack

II. fokú Titkoscsatornás Diplogép

A nyomtató leállt, csend lett. Kábultan néztem körül, és látván, hogy ez a környezet Zwingli, Düngli, Nützll meg a többi hasonló nevű személy, észbe kaptam: a svájciak között vagyok.

– Mit jelentsen ez? – förmedtem rájuk. – Ki merészelt ilyen gyalázatos tréfát űzni velem? Ennyire bolondnak néznek? A maga ötlete, Zwingli úr? Azt hiszi, nem vettem észre, mikor az ezüstkanálra célozgatott? Udvarias ember vagyok, hát annyiban hagytam. De ami sok, az sok, uraim! Ez már nem holmi ezüstkanál…

Elhallgattam, mert mindenki döbbenten meredt rám, csak de Calance doktor mosolygott boldogan, nyilván az elmezavar jelét látta kirohanásomban, és örvendezett, hogy ilyen kiváló őrülttel gazdagodik a csoportja.

– Nyugodjon meg, Tichy úr! Tévedésben van, higgye el. Szavamra mondom. Esküszöm a gyerekeim életére.

– Ha a gyerekei is csak annyira valódiak, mint ez a fecni – lengettem meg dühösen a papírt –, akkor nem sokat ér a maga esküje! Halljam, mi ez az egész!

– De hát ez valódi szöveg! – kiáltotta Zwingli. – Sohasem tudjuk előre, mi lesz a szimulátumban, sem én, sem a kollégáim…

– Ezt akarja nekem bemesélni?! – fortyantam fel. – Jól van, beismerem, némely dolgokban, hmm… tévedtem, akárcsak Kolumbusz. Legyen. De hogy ez a gép, maga szerint, nemcsak rájött, hogy én akkor miben tévedtem, nemcsak megjósolta, hogy kétszáz-valahány év múlva ilyen meg olyan nagykövetségek lesznek a Földön, nemcsak tudja, hogy miféle jegyzékeket küldenek majd nekem, amikor mi már alulról szagoljuk az Ibolyát, hanem olyan stílusban tud fogalmazni, mint a jövőbeli diplomaták, akik még meg sem születtek?!

Lecsaptam a papírt a pultra, és szigorúan néztem körbe:

– Tíz percet adok rá, hogy a mentségeiket ismertessék.

Mentegetőztek is buzgón, különösen Zwingli, akit előretaszigáltak. Izzadva, kivörösödve, kezét könyörgőn összetéve magyarázta, hogy no igen, talán nem készítettek fel kellőképpen erre a különleges élményre, a történelemgép teloszemantikus beirányzására, de hát ők éppen tiszteletük jeléül vetették össze a zsugort az én Csillagnaplómmal, nem azért, hogy megsértsenek, isten őrizz! Az ütegek programja úgy szól, hogy nem közölhetnek puszta általánosságokat, az előrejelzésben nem maradhatnak üres helyek, a hézagokat a gépek következtetésekkel és feltevésekkel töltik ki, még az egyes szavak hangzására, sőt a helyesírásra nézve is hipotézist állítanak fel. Máskülönben nem lehetne pontosan kiszámítani, hogy hány százalékban sikeres az előrejelzés. Minden egyes szó valszát (valószínűségi százalékát) négy tizedesjegy pontossággal megadja a gép. A valsz lehet alacsony, de sohasem negatív mennyiség. Ott, ahol a nullához közelít, a történelemgép az ellentmondásos adatokat átadja az állító és cáfoló egységeknek, vagyis a BIM és BAM dandárnak, mint láthattam például az első levélnél, amikor az a kérdés került szóba, hogy enciai utazásom költségeit ki fogja fedezni. A pénzügyi döntések kényes terepén különösen nehéz az előrejelzés. Tisztázzuk talán először, lendült bele a témába Zwingli, csöppet sem svájciasan gesztikulálva, hogy mi volt a zsugorban. Nos, benne van az összes információ, ami eddig összegyűlt az Enciáról helyszíni munka, rádiós és lézeres kutatás révén. Az iskolás gyerekek nótái éppúgy benne vannak, mint a történelemkönyvek. Ami a bolygó nevét illeti, a történelemgép verziója bizony eltér attól, ami a Csillagnaplóban szerepel. Olyasformán, mint az „India” és az „Amerika”. Az Újvilág bennszülötteit, a különféle apacsokat, komancsokat, aztékokat és egyéb sziukat azért nevezzük máig is indiánoknak, mert Kolumbusz azt hitte, hogy India lakóit látja maga előtt. A szóban forgó bennszülöttek nem tiltakozhattak kellő nyomatékkal téves megnevezésük ellen, mivel a fejlődés alacsonyabb fokán álltak, mint felfedezőik. Nem így az encek. Ezért a Földön használatos nevük az a szó, amellyel ők nevezik meg magukat, jelentése körülbelül annyi: „létezők”, „értelmes lények”, latinul entia, ebből lett aztán the Entians, die Entlaner, les Entiens, és így tovább. Mindez nemcsak agyszülemény, így alakulnak az események a jövőben, amelyre a történelemgépet becéloztuk. Ütegeink extrapolálják az információkat, így jelzik előre, hogy az Encia bolygón mely államokból lesz szuperhatalom, tehát melyek nyitnak először nagykövetséget a Földön. Diplomáciai stílusukat híven tükrözik a jegyzékek, amelyeket Tichy úrhoz vagy más jogalanyokhoz intéznek majd, nyilván nem szó szerint ugyanúgy, mint a szimulátumban, de a tartalom és a stílus hasonló lesz. Még a luzán irat gépi kódjának előrejelzése is a számítógépek fejlődésének általános elmélete alapján történt, tekintetbe véve a számítógépek adott generációjának várható működését az adott technikai körülmények között. Természetesen nem EZ a kód lesz, de ilyen típusú, mégpedig diplomáciai kód. Egyedi jóslásokat nem lehet tenni, ám előre jelezhetjük a dolgok osztályait, vagyis a típusokat. Tehát a luzán jegyzék alatt nem AZ a név áll majd, mint a fantomon, de ugyanolyan TÍPUSÚ név, vagyis éppúgy hasonló a fantomnévhez, mint a Zwingli név a Dünglihez, vagy az Ivanov a Szmirnovhoz. Mégpedig azért, mert a történelemgép leszármazástani ütege nem az ifjú enc diplomaták élettani sajátosságaiból indul ki, hanem az ottani diplomataképző főiskolák felvételi vizsgáinak anyagából. A szimulátorok nem valamiféle „végső anyagi valóságot” keresnek, hanem a hivatali működés általános jellemzőit. A természettudós urak azt képzelték, és mindenkivel elhitették, hogy a csillagközi kapcsolatok első aktusa a magas szintű eszmecsere az euklideszi geometriáról és az atomfizika törvényeiről. Mintha a földi felfedezők első dolga az lett volna a Tűzfóldön vagy az Amazonas partvidékén, hogy a civilizált világ képviseletében atomokról és háromszögekről társalogjanak a bennszülöttekkel, nem pedig arról, milyen üzleteket lehet velük kötni. Szerepelt valaha geometria vagy matematika a politikai tárgyalások napirendjén? Márpedig a kapcsolat az Idegenekkel csakis politikai lehet! Először is hivatalok létesülnek, mert anélkül nincs politika; ez abszolút érvényű jelenség, tehát Einstein relativitási elve sem érvényes rá. Az első tárgyalások témája nem a fénysebesség, hanem a protokoll, nem az atommag, hanem a hivatali kompetencia. Lehetnek az Idegenek szilíciumból, kloridból, jodidból vagy aminosavakból, éltetheti őket oxigén vagy fluor, mozoghatnak előre vagy hátrafelé, mindez egyáltalán nem befolyásolja hivatali gépezetüket, és a kölcsönös megértéshez nem a mágneses, hanem a politikai vonzások és taszítások ismeretére van szükség! Ami pedig önt illeti, Tichy úr, miért haragszik, ha kiderül, hogy téves képet alkotott az ottani jelenségekről? Így jár minden felfedező az idegen tájon, s az ön esetében a tévedés lehetősége milliárdszor nagyobb, hiszen a Borjú csillaghalmaz szinte végtelenül messzebb van a Földtől, mint Amerika Spanyolországtól. Prüngli magiszter kimutatta az általános szimuláció elméletében, hogy a felfedezői tévedés a távolság köbével arányosan növekszik. Kolumbusz Indiának hitte Amerikát, Ijon Tichy bolygónak nézte a műholdat. Nincs ebben szégyellnivaló, és nem kell megsértődni.

Kissé már lecsillapodtam, svájci tudósom pedig a fantomlevelet lobogtatva, szakállát markolászva győzködött tovább:

– Esküszöm magának, semmi sem véletlen! Hasonlítsa csak össze a két levél stílusát. Kiderül belőle, hogy milyen eltérőek a tisztviselői fizetések, tehát milyen különböző Kurlandia és Luzánia nemzeti jövedelme. Gépünk pénzügyi tarackja ezt is elemezte. A kurlandiak leveléből nyilvánvaló, hogy keveset költenek a diplomáciára, nagykövetségük rosszul fizeti a tolmácsot, azért fordít ilyen gyengén… Valószínűleg ember az illető, az olcsóbb, mint hazai tolmácsot ideröpíteni a diplomáciai poggyászával együtt.

– Mondja, teljesen bolondnak néz? Hiszen az eredeti levelek ott vannak – mutattam a vörös képernyőn tekergő hieroglifákra –, a fordítást a maguk gépe készítette itt és most, nem valamiféle jövőbeli tolmács, akinek még a nagyszülei sem születtek meg!

– Dehogy, dehogy! Téved! Az súlyos műhiba lenne. Bolygóközi súrlódásokat, netán éppenséggel konfliktusokat válthat ki, ha a jegyzékváltás körül félreértés adódik. Ezért még a stílus és a helyesírás dolgában is előrejelzést kell alkotnunk! A fordítást a nyelvi és a propagandaüteg készítette, a bérkorlátot vizsgáló pattantyús egység ellenőrzése alatt. A mi történelemgépünk, képletesen szólva, létrehozta a nagykövetség fantomját, majd a szolgálati ranglétra fantomját, és elhelyezte benne azt az alacsony beosztású fantomtolmácsot, aki majd a levelet lefordítja, bár nemigen érti, miről van szó, mert nem azért fizetik, hogy bármit is megértsen. Én azt hiszem – tűnődött el a professzor –, valami vendégmunkás lehet, aki semmilyen nyelven sem tud igazán, csak törökül… A gazdagabb Luzánia viszont automatizálta a diplomáciát, mert minél fejlettebb egy ország, annál olcsóbb ott a gép, és annál drágább az emberi munkaerő.

Nem mondhatnám, hogy teljesen meggyőzött a magyarázat, de késő volt már, tehát másnapra halasztottuk a jegyzékek elemzését, és hazamentem. Nagyon elkeserített, hogy űrhajós becsületemet így megtépázták. Felhívtam hát Tarantogát New York-i lakásán, hogy kipanaszkodjam magam. Hallgatta egy darabig a keserveimet, aztán kirobbant:

– És mi mást vártál, Ijon fiam? Azt hiszed, a svájciak találták fel a számítógépet? Ágyú, tarack, üteg, hadosztály, történelemgép… hiszen nyilvánvaló, hogy mindezt egyszer létrehozzák! A kapcsolat a bolygók között megvan, igaz? Akkor előbb-utóbb nagykövetség is lesz, igaz? A kulturális attasénak valamit csinálnia kell, igaz? Semmi értelmes tennivalója nincs, hát sajtószemléket állít össze, jelentéseket irkál a feletteseinek, hogy úgy tegyen, mintha dolgozna. Előbb-utóbb a kezébe kerül a te könyved, és akkor mi mást tehetnének, mint hogy helyreigazítást kérnek?

– No igen… – motyogtam végleg összezavarodva –, de professzor úr, abban a levélben olyan részletek voltak… még a luzánok titkos diplomáciai kódja is… és felajánlották, hogy fizetik az utazásomat…

– Hasonló esetben így jár el minden nagykövetség, a többi pedig csak vatta. Láttad már, hogyan készül egy kiskanálnyi cukorból óriási vattacukor? No ugye! Különben jó, hogy felhívtál, már rég mondani akartam, hogy az a Kozmikus lexikon, amit akkor kölcsönadtam neked, tudod, amiben Enterópiáról meg a szepulkákról volt szó, az egy ócska hamisítvány. Humbug. Mese habbal. Csak úgy összehordta valaki, hogy keressen egypár garast…

– És ezt csak most mondja?! – dühödtem fel. Hát ellenem esküdött össze mindenki?

– Akartam már szólni, de tudod, milyen feledékeny vagyok. Felírtam egy névjegy hátára, a zsebembe tettem, aztán a zakóm elment a tisztítóba, a nyugtát is elvesztettem, aztán a Proximára kellett utaznom, szóval kiment a fejemből…

– Jól kitolt velem – mondtam mogorván, aztán gyorsan elbúcsúztam, nehogy legorombítsam a professzort, amilyen forrófejű vagyok.

Keserves napom volt. Tarantogát éjfél után hívtam fel, amikor New Yorkban nappal van, nehogy az ágyból rángassam ki. Az intézetben alig ettem valamit, most megéheztem. Hideg borjúsültem volt reggel a hűtőszekrényben, de a bejárónő igencsak rájárt, szinte csak a csontot hagyta meg. Persze jogos, hogy megebédel, no de azért… Dühösen megettem egy vajas kenyeret, aztán ágyba bújtam.

Az intézetben másnapra értelmező szótárt gyártottak a jegyzékekhez. Dologjában annyi, mint tárgyában, a burbányol valószínűleg folyamatba helyez… De én látni sem akartam az egészet. Követeltem, hogy a forrásokat mutassák meg. Zavarba jöttek. Idáig nem terjedt az osztályvezetők hatásköre. Felmentünk az igazgatóhoz. Közölte, hogy a szolgálati szabályzat értelmében a zsugort átadhatják, de a forrásokat, vagyis az eredeti jelentéseket, dokumentumokat, amelyekből kivonatolás útján a zsugor készül, a KüM titkos levéltárában őrzik, és még az intézet dolgozóinak sem adják ki. Ezen nincs mit vitatkozni, magyarázni, megérteni, egyszerűen így alakult az eljárásmód az intézet és a KüM gyakorlati munkájában. Jól van, mondtam, akkor most adják ide a zsugort, és intézzék el a KüM illetékeseinél, hogy az eredeti anyagokat is mielőbb megkapjam, végtére ennyi jár nekem mint a bolygó felfedezőjének, első látogatójának. A zsugor nem gond, mondták, ami meg a többit illeti, majd igyekeznek. Düngli vagy talán Wrängli bevezetett egy kis dolgozószobába, volt ott gépterminál, fotel, íróasztal, termosz kávéval, teasütemény és kristályvázában virágcsokor. Magamra hagyott, s én rögtön behívtam a képernyőre a nevezetes zsugort.

Ne várja a kedves Olvasó, hogy az alábbiakból többet fog megérteni, mint én akkor. Csak emlékeztetem, mit jelentenek a rövidítések: BIM – Bölcs igazmondó, vagyis a többségi vélemény, BAM – Badarságot mondasz, ez az ellenvélemény, a BUM (Buta mind a kettő) tovább okoskodik, az AGY, vagyis Anyaggyűjtő egyeztetni próbál, de többnyire nem sikerül neki.

ENCIA, luz. KIRMREGZUDAS, kurl. KOERDELLENPADRANG, a Borjú csillaghalmaz gammájának 7. bolygója, 4 kontinens (DIDLANTIDA, TARAKTIDA, CETLANDIA, MAUMÁZIA), 2 móceán, keletkezésük oka meteoritbomlás (BIM), ipari környezetszennyezés (BAM), nem tudjuk (AGY). Kb. 1000 sáralatti vulkán (sulkán), melyeket a felfedezők tévesen (BIM), helyesen (BAM) sárpollpoknak véltek (Immersionales rend, Marmeladinae osztály, Maccaronicaea család), 1 ors – organikus sár (BIM), orgiastrand (BAM), orgonasíp (BUM), már rég kiszáradt (AGY). 1 KÁOSZ műhold – Közösségi Általános Oktató- és Szórakozóhely (BIM), Katonai Álcázó Objektum (BAM), Külföldieket Átejtő Szemétláda (BUM) –, amely Luzánia területének külső enklávéja, létrejöttének módja kilövés (BIM), délibáb (BAM), tudja a fene (AGY). Mérsékelt éghajlata iparilag elfajzott (BIM), háborús céllal befolyásolt (BAM), mindig ugyanilyen volt (AGY).

A bolygó lakossága: 1 értelmes faj (BIM), 2 értelmes faj (BAM), az attól függ (AGY). Ez a faj emberszabású (BIM), jelen formája a metamorfózis lárvaállapota, a faj ugyanis egyes, másfeles és kettes formában él (BAM), csak eltérően öltözködnek (BUM), mindez mítosz és legenda, lásd A Borjú fajainak prognózisa, KüM szolgálati kiadvány, 345/2ab/99 (AGY).

A BIM adatai a luzánoktól származnak, a BAM és a BUM adatai a kurlandiaktól, ezért nem egyeztethetők össze (AGY).

A népesség váltivarú (BIM). Nemek nincsenek (BAM). Éppen fordítva van, mint a Földön (BUM).

Az Encia államai:

1. A Galaktikában egyedi államforma Kurlandia Járadalom, más néven Kurlandia Naciomobil avagy Járkány. Ezen állam a lakott kurdálok, vagyis várkányok rusztikus szövetkezete. A főhatalmat a Járnagyok gyűlésének Elnöke gyakorolja. A közigazgatási egység a jármegye. A járnagy régebbi neve: kurdálnok. A Naciomobil évezredek alatt keletkezett a piroszauruszok elleni harc folyamán, e kihalt hüllőfaj fő családja a farkavesztő polidál és az 1500 tonna súlyú kukurdál volt (Draco Pyrophoricus Curd. Msimeteni, a felfedező nevéről, Szaurológial Intézet IX. expedíciója). További megnevezések: Khoerdll, Kjördl, QRDL. A kurdál tenyésztése helyettesíti a házépítést, amely az ingoványos talajon lehetetlen. A területet időnként elárasztja a móceán, a földi jégkorszakok megfelelői a sárkorszakok (BIM).

Semmiféle tűzokádó hüllő nem élt az Encián. A BIM kiforgatja a kurlandi mitológiát. A kurdálok a természetes evolúció folyamán keletkeztek (harc a fennmaradásért a mocsárban). Munkaállatként az úgynevezett várkányokat alkotják (BAM).

A luzán verzió szerint a kurdálok a lakáshiány miatt igénybe vett, jobbágyrobottal mozgatott tetemek (Cadaveria Rusticana). A kurlandi verzió szerint a járnagyok Elnökének találmánya alapján, genetikai nemesítő eljárással tenyésztették ki a kurdálokat. A két verzió nem egyeztethető össze (AGY). A nomád törzsek a hüllők ellen harcoltak, ennek során szimbiózis alakult ki a helyi törzsfők és a kurdálok között átszellőzés, valamint az anyagcsere-folyamathoz való alkalmazkodás révén. A várkány nem más, mint szimbiotikus, mozgó település (BIM). Egy frászt (BAM). Szintetikus pszeudojószág, a génsebészeti intézet terméke (BUM), modellje a pre-kurdál, de csak hasonlít hozzá (BEM).

Államforma. Kurlandiát kevéssé tanulmányozták. Az Elnök maga nem kormányoz, hanem gondolkodik a kormányzásról, gondolatait a járnagyok értelmezik helyi használatra. Az Elnök történelmi nevei: Nyájatya, Kurdul, Kurpán stb. (BIM, BAM, BUM).

A várkányok belső légköri zavarainak oka allergia (BIM), politikai nézeteltérések (BAM), élősdiek, melyek azonban nem rovarok, hanem szövetkezeti vezetők (BUM).

Sajátos állami doktrínájuk témájában a kurlandlak nagyon érzékenyek. Az olyan becsmérlő kifejezések használata, mint Dögjárgány, Tetemfalva, Hullakocsi, Lélekvesztő, Lakótartály, szigorúan tilos és büntetendő, a vétkest megalázó áthelyezés sújtja (hátraűzetés, úgynevezett farbamész). Az ókorban a kurdálok a nagy államférfiak temetkezési helyéül szolgáltak (BEM). Ez csak mítosz és legenda (BAM). Azért van benne valami (AGY). Lásd: Enc mltográfia, Archomobilok fejezet, Peripatetikus pollarchla, az Elnök mítosza. Lásd még: KüM szolgálati füzetek, Hány lábú a kurdál? J. Bladder, KüM 6/4e4/. Hüllők leküzdése, uo. Óvóhely volt-e az őskorban a kurdál a meteorzáporok Idején? W. Tutas. Lásd: 2. sikertelen expedíció az Enclára, Történelemgép Intézet, B/9 és Y/9 szlmulátum. Lásd még: Kurdálon kívüli élet a drepti eretnekségben, in: Posztmortális Sajtgyártás Annalesei, T. Quargl, 20111. A kurdálszalonna vegyi összetétele, Törgi, 239/cx. Tuptázok és pirofázok mint a tűzokádás adalékanyagai, dr. Revolverender, doktori értekezés 40 éves előrejelzéssel, kézirat.

A további 300 oldalnyi irodalmat mellőzöm, hogy áttérjek a zsugor másik részére, amely Luzániával foglalkozik.

2. Luzánia. Más néven: Egyesült Luzán Térségek (BIM), Luzánia Összesült Körzetei (BAM), Taraktidal Egyesült Államok (BUM). Encia fő nagyhatalma, magasan fejlett (BIM), túlságosan fejlett (BAM), rossz viszonyban van a szomszédos Kurlandiával. Növekvő belső problémái folytán csökkent az intelligenciahányados mindkét politikai párt jelöltjeiben az elölülő (BIM), elnök (BAM) tisztségére, mivel a tetemes gondok miatt épeszű önkéntes jelölt nem indul. A kormányzatok úgynevezett debilitációja okozta válságok után bevezették a pottót (politikai lottót) a vezető tisztségek kisorsolása céljából. Mivel a lakosság zöme a pottóban nem volt hajlandó részt venni, a XXIII. században rendkívüli állapotot hirdettek ki, és kötelezővé tették a részvételt a parlament és a kormány munkájában. A válságnak a számítógépek elterjedése vetett véget. Az automatizált közigazgatás azonban összeomlott, amikor a kormányzógépek – az úgynevezett logisztronos szindróma következtében – lemondtak. Az újabb típusú, túlságosan intelligens számítógépes rendszerek vagy rosszindulatú elfajzás (malignácló) folytán, vagy önnön lángeszük belobbanása (geniolízis) miatt mentek tönkre. A válságot a szintúra (szintetikus kultúra) oldotta meg, első lépésként bevezetésre került az ökoflzáció és a hedoprakszis (kötelező boldogságosztás). Ezen intézkedések pótolták a Luzánia általános jóléte miatt felbomló társadalmi kapcsolatokat (BIM), az állam és a vallás összeolvadásából születtek (BAM). Nem tudjuk (AGY). A szintúra következő lépése a környezetnemesítés, vagyis általános jóvátétel, melynek eszközei a mámortechnikák, a rosszelnyelő és erényesítő gépek. A jóvátett élettérben a közszükségleti és ruházati cikkeket, utakat, eszközöket, épületeket jókákból állítják elő, vagyis hazafias nevelésben részesült logikai mikroelemekből. A jóvátétel a nagyvárosokban 60 intelligenciaegység/gramm mértékű, és 40 méter mélységig nem található semmiféle nem intelligens anyag (BIM). Ezt állítják a hivatalos források (BAM). Nem lehet tudni (BUM). A jóvátétel felokosítja a civilizációs környezetet, hogy az állampolgárok és a maga javára tevékenykedvén az ellenzék okozta károkat kijavítsa, továbbá a lakosságot művelje, szolgálja, jó tanácsokkal ellássa, a bűncselekményeket leküzdje, és fogyasztásra buzdítson a törvényes keretek között (BIM). A fenti fogalmak a földi kategóriák alkalmazásából származnak (BUM).

A jókás objektumok az utasításokat mindig végrehajtják, kivéve azon esetet, ha ez a felebarátok érdekelnek sérelmével járna. Az első generációs jókákat (okoskák, észmorzsák) megrontotta a bűnözői közeg, ám a morfékkel (morális fékkel) ellátott újabb prototípus 99,998 százalékban bűnálló (BIM). Ezt állítja a kormány (BAM).

Az ipari termékek gyönyörkeltő és elhárító válfajokra oszlanak.

Gyönyörkeltő termékek: boldogonc, szabványos és egyedileg csináltatott felicitátor, csuhajda, hedondász, befalom, örömzsák, hejdejó, élvezke, királyvagy, csúcsrajutsz, levagytok. Mindezek a hedoniszüka fejlett találmányai. Luzánia állami jelszava a Fac quod vis, vagyis Tégy, amit akarsz. Ennek jegyében minden állampolgár azt teszi, ami jólesik, az állam feladata pedig abban áll, hogy az általános boldogságot maximalizálja. A közigazgatás e tevékenység során a hedometria módszerével él, a hedon nevű mértékegységet használva, ezzel számszerűsítik azon kellemes érzetek mennyiségét, amelyeket élete folyamán az állampolgár megtapasztalhat. Mivel azonban a kínálat mintegy 108 az egyhez arányban haladja meg a személyes áteresztőképességet, különösen az alvásidő levonása után, az állampolgár válogatni kénytelen a gyönyörök között. Ebben személyes válogatógépe, a szevó segíti, a betáplált kedvtelések és vérmérséklet valamint a mindenkori időjárás figyelembevételével.

Ennek következtében Tejút-szerte senkinek sincs jobb dolga, mint a luzánoknak (lásd: Kormányzati expozé, CCC/7/vx) (BIM). Fenti állítást cáfolják a kurlandi források, rámutatva az öngyilkosságok növekvő számára Luzánlában (BIM). Az általános boldogság biztosítása terén a legnagyobb nehézséget az a bánat okozta, amelyet a sorscsapás vagy természetes halál folytán elveszített személyek miatt érez az állampolgár. Miután a különböző gyógymódok nem használtak, az ÁBM (Általános Boldogság Minisztérium) bevezette a kópiázást, tehát az állények vagy minthák gyártását, ilyen állény például az amoroid, mamoid, papoid, babuka, imádlak. Az állényt megrendelhetik maguk az érdekeltek vagy az illetékes temetői alkalmazottak, ezután a halotti toron megjelenik a Drága Megboldogult, tökéletes kópia formájában. A nehéz természetű családtaggal rendelkező, ennek folytán súrlódásoknak kitett állampolgárok élő személy mlntháját is megrendelhetik. Az illető családtagot károsodás nem éri, minthogy egyidejűleg ő is kap másolatot a megrendelőről (ezt családbábosításnak nevezi a köznyelv). (Luzán források alapján, BIM). Az így létrejövő álcsaládokban szörnyűségek mennek végbe, a mesterséges rémalakok láttán még a kurdál hátán is feláll a szőr a borzalomtól (BAM, kurlandi források alapján. Lásd még: A kurlandi agitátor kézikönyve 391/RN, valamint A járnagyok Elnökének beszéde a várkányok XXI. Kongján, Álcsaládok mint kínzóeszközök Luzániában fejezet.)

A kópiázás jóvoltából az állampolgárok különleges gyönyöröket is élvezhetnek, megfelelő agyi központjukhoz kapcsolva az állényt. A kormányprogram ezzel összefüggésben az általános boldogság 4 százalékos növekedését irányozta elő az ötéves kormányzati időszakra, mindazonáltal a mutatók nem változtak (BIM), elborzasztó jelenségekre került sor, melyekről alább (BAM, BUM).

A hárítóipar termékeinek vonatkozásában az ellentétes vélemények ütköztetése lehetetlen, mivel az adatok teljesen eltérőek. Luzán források szerint ilyen iparág egyáltalán nem létezik. A zsugor alábbi része ezért csak kurlandi forrásokra támaszkodik, luzán helyreigazítások figyelembe vételével. A dandárok neve (BIM, BAM, BUM) helyett ennélfogva a forrás megnevezése szerepel (KUR, LUZ).

Az antijóklsta ellenzék „megmentő pusztítás” jelszóval a környezet renaturalizálására törekszik. A luzán kormányzat az ellenzéket tolerálja (LUZ), üldözi, titkos kínzásokat alkalmaz, sőt a lázadó állampolgárok bábosításától sem riad vissza (KUR). A fenti állítás teljesen alaptalan, rágalmazó propaganda (LUZ). A tömegek valójában gyűlölik a kényszerboldogító diktatúrát, erről tanúskodnak az olyan népi szólások, mint „hullára kéjelték”, „gyönyörfrászt kapok”, vagy a bábosított személyről: „cukorhulla” (KUR). Fenti klszólások a fantasztikus irodalomból merített idézetek (LUZ).

A primitív fogyasztói szemlélet a társadalom elbutulásához vezet, viszont a jóvátett, intelligens környezet a szellemi fejlődést és a művelődést mozdítja elő (LUZ). Főleg az orgyilkosság módszereinek vonatkozásában (KUR). A jóvátétel vívmánya a közerény, vagyis kerény, noha létezik még jókaellenes tevékenység is. A jókás környezet azonban nemcsak megakadályozza a bűnözést, hanem az éber és álombeli ráhatásos meggyőzés jóvoltából megelőző hatást gyakorol (LUZ). Az állampolgárokat szüntelen megfigyelés alatt tartják, még álmaikat is kiherélik (KUR). Gyógyítás helyett a szadistáknak az ÁBM (Általános Boldogság Minisztérium) állényeket és minthákat osztogat, kéjelgés céljából (KUR). A gyilkolás indítékai gyökeresen megváltoztak. Az áldozat személye lényegtelen, a gyilkosok a jóka alapú morális terror ellen tiltakoznak. Lásd: Amatőr gyiloksport Luzániában, Kurdál Tudományos Kiadó 56/kq/9, A kerény mint korcstenyészet, Járnagyi Szemle 223, 77. továbbá: Mi mindent művelhetünk a KIK birtokában?, luzán klubkiadvány. A KTK (Különösen Ingerlő Kópia) megnevezései a luzán alvilági szlengben többek között: verke, csapóc, rugsi, tortúr, kínce, nyuvasz, gyötreny (A szintúra idiómát, Kurdál Tud. Kiadó 97/xq/54. Fenti állítások cáfolata a luzán fél részéről: Kurlandi rágalomhadjárat, Acta Synturales Lusaniae, III. 67/43f). A gaztettektől délibábokkal való eltántorítás kísérletei kolőröket (kollektív őrületrohamokat) váltanak ki a luzán városokban (KUR). Az említett jelenség valójában szurkolói viselkedés a telekinetikus labdarúgó mérkőzések után (LUZ).

Luzánia fő társadalmi problémái a kikölt, kiug, zsúf, csimpasz, a családi gödrés, valamint az adagolt önfelfalás.

I. A kikölt a pánikszerű kiköltözés a nagyvárosokból, amelyek lakossága a jókátlan falusi körzeteket keresi (KUR). Gombászni járnak (LUZ). A menekülő tömeg tör-zúz, és mivel az ingatlanok védekeznek, számos koponyatörésre kerül sor, ugyanis a jóvátett építőanyagnak is van tehetetlenségi nyomatéka (KUR).

II. A környezet nemességére adott egyéni reakció a kiug. Az állampolgárok a szép kilátásban való gyönyörködést színlelve próbálnak kiugrani az ablakon vagy az erkélyről, megtévesztve az ingatlan nyílászáró elemeit (KUR). Kurlandiában nyolcszor annyi az öngyilkosság, mint nálunk (LUZ).

III. Ugyanezen reakció más megnyilvánulási formái a zsúf és a cslmp. Az állampolgárok a zsúfolt helyeken a tömegbe vegyülve vagy testesebb személy mögé bújva rejtőznek a jóvátétel elől. Az előbbiek neve zsufi, az utóbbiaké csimpasz, mert minden kövér egyénbe belecsimpaszkodnak. Míg a zsufi magányosan és szinte katatón állapotban lapul meg a zsúfolt helyen, s ezért elmebetegnek tekintik, a csimpaszok vallási szektába tömörülnek, és a csimpaszkodást a valódi (nem kerényes) felebaráti szeretet rituális aktusának tartják.

IV. A családi gödrés abban nyilvánul meg, hogy a családapa mély gödröt ás. Amikor eléri a talaj jókátlan rétegét, a család beköltözik a gödörbe.

V. A jókaellenes lázadás szélsőséges formája a titkos, adagolt öngyilkosság. Rendszerint az ártatlannak látszó körömrágással kezdődik.

Ezenkívül Luzánia területén tökmindisták is tevékenykednek, akik szerint minden tök mindegy, csak ellentmondjon a jóvátétel elveinek. Elgáncsolják és leköpik a kiszemelt áldozatot, például állami vezetők tisztes korú felmenőit, megrontják a tanulóifjúságot, szándékosan szennyezik a környezetet, összetörik a rokkantak és öregek személyes válogatóját, továbbá mérgeznek, molesztálnak és roncsolnak. Az Általános Boldogság Minisztérium nem boldogul velük, ezért megbízta a Könnyűipari Minisztériumot, hogy az alsóneműkbe szőjenek reumásító szenzorokat (részen). A részen, amelyet a penitenciás megelőzés (pemeg) elve alapján programoznak, érzékeli az alsónemű viselőjének bűnös szándékát, és ilyenkor heves reumás fájdalmakat idéz elő (KUR).

Miután ez sem használt, a drákói törvények tovább szigorodtak. A visszaeső bűnöst, aki túljárt a részen, a bűnfék és a légyjó eszén, agytalanítják és neurálisan szupertartóssá preparált (neszup) állapotban közszemlére teszik a pellengépen. Az elítélt, illetve annak neszupja üvölt a fájdalomtól, ordítását felerősítik az egykori idegsejtjeihez kapcsolt megafonok. A luzán tudomány a megfelelő számítások révén maximálisan kihasználja a fájdalomérzékelő idegsejtek kapacitását (KUR). A nevezett hangok a diszkókból erednek, ahol az ifjúság szórakozik. Minden egyéb állítás csupán az eszközeiben nem válogató, ellenséges kurlandi propaganda beteges fantáziájáról tanúskodik (LUZ).

Jóval elmúlt éjfél, mire felálltam a zsugor mellől. Egyszerűen nem bírtam tovább olvasni, már zúgott a fejem. Összekavarodott bennem minden: a kurlandi prognózis a küszöbön álló, szervetlen luzán polgárháborúról, amelyet a jókák vívnak az antijókákkal, vagy a kerény az antikerénnyel, meg a hátborzongató luzán leleplezések a járkányról, amely valójában járó börtön (jábör). Szerencsétlen agyamban csak úgy örvénylett az etifikált környezet és antizofikus szennyezése, a feszpót (felebaráti szeretet pótléka), a bűnbomba, gazvéd, lehány, a deterrorgens, ami talán terrormentesítő szer, a műmama, antifivér, félanyós, pápuska és még ezernyi érthetetlen szó. Az ablakhoz mentem, lenéztem a 16. emeletről a békésen alvó Genfre, és gyötört a bizonytalanság, megtudom-e valaha is az igazságot arról a bolygóról, amelyet oly naivan és felületesen írtam le hajdanában. Ha a BIM vagy BAM azt állítja, hogy az amortadella nem más, mint a bimbózó szerelem citadellája, a BUM vagy a KUR máris kijelenti, hogy nem egyéb az, mint bizonyos fajta felvágott. Még azt sem tudtam meg, váltivarúak-e az Encia lakosai, egy vagy kettő a nemek száma, netalán több, minden forrás mást állít erről. Ráadásul szörnyen bántott, hogy bolondot csináltam magamból annak idején, bolygónak néztem egy vidámparkos műholdat, elhittem, hogy a szemfényvesztő mutatványok a meteorzápor drámai jelenségei. Most legalább már értem, miért rémített meg annyira a mezáp, míg a helybeliek föl se veszik. Úgy viselkedtem, mint a tahó, aki felkiabál a színpadra Otellónak, hogy vigyázzon azzal a Jágóval, és nehogy már megfojtsa szegény Desdemonát. Arcomba szökött a vér. Elhatároztam, hogy lemosom a gyalázatot, kerül, amibe kerül. Megfogadtam, hogy nem nyugszom, míg hozzá nem jutok az eredeti forrásokhoz, amelyeket nem kutyult össze a számítógép állítólag oly pártatlan, lélektelen agya. Tudtam már, hogy nem lesz könnyű, mert a Borjú irattárába csak akkor léphetek be, ha engedélyezi bizonyos doktor Strümpfli, a KüM titkos tanácsosa. Úgy hírlik, roppant szigorú ember, konokul ragaszkodik az előírásokhoz, a formaságokhoz – egyszóval, svájci. Gnuss professzor megtette, amit tehetett: elérte, hogy Strümpfli holnap fogadjon, a többi már rajtam múlik. Mély sóhajjal emeltem szájamhoz a kávés termoszt, de már csak zacc volt benne. Valamiért úgy éreztem, holnapi kudarcomat jósolja. Rosszkedvűen néztem körül a dolgozószobában, bekaptam egy mentapasztillát, mert émelyegtem, nem tudom, az ebédre fogyasztott cordon bleu-től vagy a zsugortól, és elmentem aludni.

***

Strümpfli jegesen fogadott. Az ilyen magas rangú diplomatának – valóságos titkos tanácsos – természetesen a kisujjában van, hogyan kell a tolakodót lerázni, tehát simán el is zavart volna, ha nincs hihetetlen szerencsém. Ahhoz, hogy elzavarjon, rám kellett néznie, én is ránéztem – s akkor felismertük egymást, nem azonnal persze, hiszen még sohasem találkoztunk, hanem apránként. Én a nyakkendőjéről ismertem rá, pontosabban a nyakkendője csomójáról, ő énrám nem tudom, miről, de szinte ugyanabban a pillanatban megköszörültük a torkunkat, aztán kissé zavartan elmosolyodtunk. Semmi kétség. Hiszen ez ő! – villant eszembe, és bizonyára ugyanígy volt ezzel ő is. Kicsit habozott, kezet nyújtott az íróasztalon át, ám ebben a helyzetben az kevés – gyorsan átgondolta, mit tegyen; a nyakamba nem ugorhat, az sok lenne, tehát diplomataösztönére hallgatva előjött az íróasztal mögül, szívélyesen karon fogott, és a nagy bőrfotelokhoz kalauzolt. Együtt mentünk vacsorázni, aztán meghívott egy kávéra, és csak éjfél körül váltunk el. Hogy miért? Hát azért, mert ugyanaz a bejárónőnk. Nem ám holmi robot, hanem valódi, eleven, fecsegős asszonyság, be nem áll a szája, ennélfogva túlzás nélkül állíthatom, hogy a tanácsossal úgy ismerjük egymást, mint a régi cimborák. Diszkrét hölgynek tartja magát a bejárónőnk, tehát nevet sohasem mondott, csak úgy emlegette őt: a tanácsos. Nem tudom, engem hogyan nevezett, a tanácsostól nem kérdeztem, mégiscsak fura lett volna, ismeretségünk úgyis rendkívül tapintatos viselkedést igényelt, főleg eleinte. Nekem kiváltképp ügyelnem kellett, mert többnyire az ő lakásán beszélgettünk. Ha pillantásom a kis komódra, vagy a dívány előtti szőnyegre téved, az máris célzásnak tűnhet, nem úgy, mint egy idegen lakásban – mert én pontosan tudom, mit tartalmaz a komód, mit porszívóznak ki hétfőnként abból a szőnyegből… Kapcsolatunk tehát kényes színezetű, eleinte azt se tudtam, merre nézzek, még az is megfordult a fejemben, hogy napszemüveget rakok fel, no de az baklövés volna. Javasoltam, hogy kávézzunk nálam, de a tanácsosnak nemigen akarózott viszonozni látogatásaimat. Némi fejtörés után rájöttem, hogy nemcsak a kutatási engedélyemről van szó – az ő aláírásán kívül más formaságok is voltak, azok elintézését magára vállalta –, hanem próbára akarja tenni viselkedésemet. Bejárónőnk szelleme ott lebeg körülöttünk, s én jól tudom, hogyan kommentálja másnap az asszonyság a bárszekrény és a hamutartók állapotát; agglegényháztartás mind a kettőnké, sasszemmel figyeli az ilyet minden bejárónő, ráadásul tudom, hogy ő tudja, hogy én tudom, mit mond erről vagy amarról az asszony. Elég az hozzá, olyan óvatosan mozogtam a tanácsos otthonában, mintha aknamező volna. Hiszen ha egy parányi foltot látok az abroszon, már hallom is magamban a bejárónőnk kommentárját, márpedig ő éles nyelvű némber, és hogy kell vele vigyázni! Hol találnánk másik bejárónőt? Hallgatom hát otthon egy mukkanás nélkül, amint a tanácsos fürdőszobai szokásairól zsörtölődik, különös tekintettel a szappanra, no és az eldugult lefolyó, és azok a kis törölközők! Muszáj végighallgatnom, különben egyszerűen faképnél hagy. És jaj annak, aki a névnapján meg nem lepi valami szép ajándékkal! Erről én még nem mesélhetek olyan sokat, de a tanácsosnál évek óta rémálom a névnap, mert a bejárónőnk nem iszik, nem dohányzik, édességet nem eszik, hogy is enne, amikor kezdődő cukra van! Vizeletéről egész köteg leletet hoz a táskájában, én is köteles vagyok mindet elolvasni, vagy legalábbis úgy tenni, mintha elolvasnám, és komolyan kell az ügyet vennem: fehérje a vizeletben, ha csak nyomokban is, az nem tréfadolog! Aztán megint a tanácsosról pletykál: jól van, elfogadta ő azt a névnapi ajándékot, a kozmetikai táskát, de csak azért, hogy az uraságot meg ne sértse! Én úgy látom, inkább azért, hogy az ajándékot nálam szapulhassa: az a rikító lila szín, az én koromban, és egyáltalán, azt képzeli a tanácsos úr, hogy én kenceficét használok? Olyan hatásosan adja elő a monológját, hogy egy színésznőnek is becsületére válna. És fellép mind a kettőnknél, minden alkalommal. Tőlem mindig rohan a jelenet végén, hogy a tanácsost is otthon találja, mert üres szobákban utál lenni, hallgatóságot akar. Szó, ami szó, nehéz a sorsunk, nekem meg a tanácsosnak, de álljuk a sarat, mit tehetnénk? Ritka kincs a bejárónő. Örülhetünk, hogy át nem képezi magát színésznőnek, van hozzá tehetsége, csak még senki sem mondta neki, ő meg nem jött rá magától, hála istennek. Egy szó, mint száz, a tanácsos nagyon kedves volt hozzám, de éltem a gyanúperrel, hogy azért töri magát az engedélyem ügyében, mert amikor majd elrepülök az Enciára (előbb rájött, mint én magam, hogy ez lesz a vége), akkor rámarad a bejárónőnk, egyedül az övé lesz! Érthető vágy, ha csalóka is… Mégiscsak más a kizárólagos kapcsolat, röpke bejárónő helyett állandó házi tündér. Es nem volna megoldás, ha én dutyiba kerülnék. Természetesen elmeséltem neki mindent, mint bizalmas barátomnak: Küssmich, a kastély, a csecsemők, még az ezüstkanalat is meggyóntam. No de ha én börtönben ülnék, semmi öröme sem volna a bejárónőnkből, nem lenne egy nyugodt napja, mert az asszonyság engem rögtön szentté avatna, rólam beszélne akkor is egyfolytában, de nem szidna, hanem az egekig magasztalna, én lennék a bezzeg gyerek, a jó fiú, a példakép, a tanácsos meg pirulhatna, hogy ő micsoda pernahajder hozzám képest. Egyszóval, mindenképpen össze kellett barátkoznunk, mégiscsak jobb, ha szívbéli barát értesül az ember intim ügyeiről, nem pedig valami közömbös, sőt talán rosszindulatú idegen. Nem volt titkunk egymás előtt, hiszen nincs az a lélekbúvár, aki úgy a vesénkbe lát, mint a bejárónő (nicsak, de gyűrött a lepedő, talán álmodtunk valamit?). Persze, az ügynek erről az oldaláról nem beszélgettünk. A tanácsos meghívta néhányszor a Borjú ügyosztály igazgatóját is, továbbá két szakértőt és egy levéltárost, egész kollégium vitázott a sütemény és kávé mellett, hogyan érhetnék el, hogy minden, de igazán minden anyaghoz hozzájussak. Szakmai vitáik többnyire még homályosabbak voltak számomra, mint a zsugor.

Végül azért felfogtam, miért nehéz dűlőre jutni abban a kérdésben, hogy milyen alapon léphetek én be az irattárba. Mert szép és dicséretes, hogy én fedeztem fel a bolygót – magyarázta türelmesen doktor Schwiegerli, a személyzetis –, de a minisztériumban ez nem számít. Nem vagyok hivatalos szakértő, még egy külsős megbízást se tudok felmutatni. Magánszemély vagyok, ennélfogva semmi keresnivalóm a KüM-ben, még az éjjeliőr is több joggal kutathatná a titkos aktákat. A titkosítás, ugyebár, nemcsak azt jelenti, hogy az iratra ráütnek egy pecsétet, a hivatali ügymenet nem ilyen egyszerű. Sok esetben azért titkosítják az aktát, hogy végleg eltemessék. A szabály, az szabály, jóakaróim most valami kiskapun törték a fejüket. Ha sokat nem is értettem a tanácskozásukból, annyit azért láttam, hogy a KüM rangos tisztviselőinek halvány fogalmuk sincs az Enciáról, sem általában az űrhajózásról, mivel egyik sem tartozik a hatáskörükbe. Még az is megesett, hogy Borjú helyett marhahúst mondott valamelyik. Végül a tanácsos lezárta a vitát, és hazaküldött: várjak türelemmel. Három nap múlva már fel is hívott: győztünk! Mehetek az irattárba kutatni, de csak éjszaka – pirkadat előtt távoznom kell. Ezt a feltételt természetesen elfogadtam, hiszen láttam, milyen kényes az ügy. Hálásan megköszöntem a tanácsos úr segítségét, és felkészültem az éjszakai kutatómunkára.

Megvettem a kapható legnagyobb kávéstermoszt, rekeszes oldaltáskámba beletömtem jó sok kekszet, egy üvegecske lekvárt, néhány zsemlét, a lapos üveget, amely még a sebesültnek is támasza a harcmezőn, egy vastag füzetet, s az utolsó pillanatban beraktam még melléjük egy jelképes értékű, bár valóban szükséges kis tárgyat is – egy kiskanalat.

A FORRÁSOK

Strümpfli tehát, megszerezvén a Borjú ügyosztály igazgatójának nem hivatalos jóváhagyását, késő este bevezetett az Encia irattárba, s elmagyarázta, hogyan kell használnom a polcokon tárolt anyagot.

A lakatlan bolygók anyagát, mondta, egyszerűen tárolják, három osztályba sorolva. Az elsőbe kerül a felfedező jelentése, amely természetesen téves, aztán következnek a szakosított expedíciók megállapításai, itt a tévedések már különfélék, mert arra nincs eset, hogy a szakemberek egyetértenének, szóval itt már akad mindenféle votum separatum, korreferátum és kontrareferátum. Aztán jön a földi szakértők anyaga, olyan emberek tollából, akik nemhogy idegen bolygón, de még űrhajón sem voltak soha életükben, az efféle könyvkukacok véleményét természetesen rögtön megfellebbezik a tapasztalt, harcedzett űrrókák, minek folytán a tervezési osztály máris újabb expedíciót kezd tervezni, de arra már nem kerül sor, mert a pénzügyi osztály rövid úton letiltja. Sokkal olcsóbb, ha a tudósok itt helyben mennek ölre, különféle bizottságok egyeztető tanácskozásain. Ezzel a bolygó ügye rendszerint le is zárul, kivéve, ha valamelyik minisztériumi fejes arra vágyik, hogy az égitest az ő nevét viselje, s ennek érdekében kitalpal egy rendkívüli szubvenciót. A KüM szempontjából ennek már semmi jelentősége, hiszen kapcsolatot felvenni a lakatlan bolygón úgysincs kivel, tehát az akta az illetékes ügyosztály főnökének Nolo contendere szignójával az irattárba vándorol.

Bonyolultabb a helyzet a lakott bolygók esetében. Nagyon hamar összekeverednek a csillagászati és a politikai szempontok. Minden civilizáció legalább annyi verziót állít elő a saját történelméről, ahány ország van a bolygón. Ezek a verziók nemcsak különböznek, hanem szögesen ellentétesek, a KüM azonban egyiket sem vonhatja nyíltan kétségbe, mert akkor máris kész a konfliktus; első ütemben mindegyiket el kell fogadni, aztán gyakorlati megfontolás dolga, hogy mi legyen. A gyakorlat a csillagokat két osztályba sorolja: van, amelyik távolodik a mi Napunktól, és van, amelyik közeledik hozzánk. Az előbbiekkel semmi gond, diplomáciai kapcsolatról úgysem lehet szó, mert elmennek a fenébe. Az utóbbiakkal viszont foglalkozni kell, és ezek közé tartoznak a Borjú naprendszerei. Az anyag itt megint csak két részre oszlik: a hivatalos rész nyilvános, a valódi titkos. A politika ahhoz igazodik, ami ott ténylegesen VAN, a diplomácia ahhoz, amit ŐK mondanak.

Ha a bolygón van, tegyük fel, 18 ország (ami a kozmikus átlaghoz képest nem sok), naivitás volna mindössze 18 verzióra számítani a helyi ügyekről. Mert a hivatalos történészeken kívül ott vannak ugyebár a tűrt és a tiltott szerzők, esetleg a kivégzett és post mortem rehabilitált tudósok, aztán ott vannak a bíráló és leleplező történészek, akik sajnos gyakran engednek a lelki vagy fizikai meggyőzésnek, és művük újabb kiadásában felülvizsgálják nézeteiket, például mert feleségük, gyerekük van, már ha az illető bolygó biológiája ezt lehetővé teszi. De mindegy is, hiszen az önfenntartási ösztön minden értelmes lény sajátja, egyszóval a történészek műveit a kellő körültekintéssel kell fogadnunk. A verziók ezen halmazára rárakódik a szomszéd országok történészeinek megannyi műve, amely az illető ország történelmét egészen másképp látja – mint tudjuk, a kínaiak az első világháborút európai polgárháborúnak nevezték, ami teljesen érthető, csakhogy a KüM munkáját mindez szerfölött bonyolulttá teszi. Csapdákkal és rejtélyekkel teli labirintusban bolyongunk, pedig ez még csak a kiindulóhelyzet. Aztán következnek az újabb expedíciók új jelentései, aztán a diplomáciai képviselettel együtt kereskedelmi attasék is kiutaznak ODA, s őket jobban érdekli az előnyös üzlet, mint a történelmi igazság, tehát megint kényes egyeztetésekre van kilátás. Amikor pedig végre valahogy összerázódnak a dolgok, jön OTT valami fordulat, és kezdhetjük az egészet elölről, mert a dicső vezér szobrait ledöntik, a gaz démonokról és szörnyetegekről kiderül, hogy nemzeti hősök, a hajdani uralkodót dicsőítő himnuszok és filmek elavulnak, és megnézheti magát az a földi diplomata, aki fáziskésésben van.

Ámulva hallgattam a tanácsos magyarázatait, végül azonban mégiscsak kikívánkozott belőlem a kérdés: egyáltalán van már a Földnek diplomáciai kapcsolata ennyi sok bolygóval? Nem értem, mi okoz ilyen súlyos gondokat a KüM-nek, hiszen az intézetben azt hallottam, hogy még csak edzésmunka folyik. A tanácsos döbbenten nézett rám, és lassan, szótagolva, hogy jobban megértsem, elmagyarázta, milyen nagy szamárság, amit kérdezek. A Kozmikus Ügyek Minisztériuma a meglévő akták alapján működik, és kész. Aki azt hiszi, hogy ez szokatlan vagy éppenséggel komolytalan eljárás, annak fogalma sincs a hivatalok működéséről. Hiszen a Föld egész politikai történelme nem egyéb, mint tévedések és következményeik sorozata! Az államok, amióta csak létezik állam, mindig a rossz lóra tettek, mindig azt csinálták, amit saját jól felfogott érdekükben NEM lett volna szabad. A politika általános tulajdonsága, hogy rosszul ítéli meg az ellenfelet, de még ennél is gyakrabban ellenséggé teszi a potenciális barátot, különböző félreértések és a beszűkült gondolkodás folytán. A hódítások és a vereségek előzménye egyaránt a téves előrejelzés, hiszen a legyőzöttek általában jobb állapotban kerülnek ki az összecsapásból, mint a győztesek, talán nem azonnal, de némi idő múltán. A politika ugyanis jövőbeli eseményekkel foglalkozik, azokat pedig megjósolni lehetetlen. Az okos politikus ezt pontosan tudja, de azért teszi a dolgát, hazaszeretetből, kötelességtudatból, vagy magasabb történelmi érdekek parancsára. A Kozmikus Ügyek Minisztériuma is ugyanilyen úton jár, ugyanúgy működik, mint minden közönséges földi KüM, csak annyi a különbség, hogy az elkerülhetetlen hibaszázalék csillagászati arányban növekszik. A lényeg viszont azonos. Talán nem hallottam róla, hogy a világháborúk előtt a döntéshozók egyáltalán nem vették figyelembe a száz százalékig megbízható jelentéseket és dokumentumokat, amelyekből világosan kiderült, hogy NEM szabad hadat üzenni? Akkor meg mit számít, hogy a jelentések és dokumentumok valódiak vagy fantomok? Miért változtatna ez az árnyalati különbség a hivatali ügymeneten?

E jóindulatú, de kategorikus intelmek után Strümpfli a lelkemre kötötte, hogy a fő katalógussal ne is próbálkozzak, mert abban 40 000 cím van, úgyis belebolondulnék. Átadott egy cédulát, amelyre a kedves Brabander doktor a legfontosabb forrásokat kiírta, mosolyogva vállon veregetett, és hazament aludni. Egyedül maradtam a könyvtár labirintusában.

Kezemben a cédulával, Ariadné fonalával, ingadoztam egy kicsit, hogy kávéval vagy süteménnyel indítsak, végül a konyakból merítettem bátorságot, és nekigyürkőztem a munkának, a szó szoros értelmében, a legrégibb jelentéseket ugyanis vastag porréteg borította, és nem akartam, hogy az ingujjam bepiszkolódjon – zsémbes bejárónőnk szelleme ide is elkísért. A cédula azt tanácsolta, hogy kezdjem Msims Pittiliquaster luzán őstörténész Egyetemes történelem című munkájával, de én merő kíváncsiságból a legrégebbi, elsárgult irattartó után nyúltam. Csak néhány piszkos papírlap volt a vékonyka dossziéban, rajtuk hanyagul felragasztott távírószalagok. Nagy nehezen kibetűztem az elfakult, becses szöveget:

BORJÚ. GAMMA. VACAK BOLYGÓ DE HÁLA ISTENNEK LAKATLAN STOP LENT MOCSÁR FENT JÉG MINDENT SZÉTROHASZT AZ ENTRÓPIA STOP LEGÉNYSÉG MÁR OKÁD TŐLE STOP MÉG EGY PARSZEK ÉS HAJRÁ ANYUHOZ STOP A KAPITÁNY NEVÉBEN JANKIPAS ÉS FILERGUS STOP A MŰSZAKIAKKAL MAJD SZÁMOLUNK STOP SZIASZTOK STOP VÉGE

Az egész szöveget keresztben áthúzta valaki piros golyóstollal, a lap alján kézírásos jegyzet: „A hatos bolygó lakott, javasolom, hogy ezek a hóhányók ne kapjanak prémiumot”, és olvashatatlan aláírás.

Még egyszer rápillantottam az archaikus csillagtáviratra, és hirtelen világosság gyúlt az agyamban: az Enterópia bolygónév egyszerűen abból ered, hogy az entrópia szót rosszul másolta le valamelyik irodista. A következő papír kiküldetési elszámolás volt, rátűztek egy hotelszámlát kék színű „NINCS ELFOGADVA” pecséttel. Az űrlap hátoldalán rosszul olvasható, kézírásos sorok: „Diplomáciai futárral. A hatos bolygó műholdja álcázó szatellit, valószínűleg külföldiek lekapcsolásához, belül üres, szükség esetén felfújják. Óvatosság ajánlatos, mert a KURDÁL makettje miatt a bennszülöttek egy része a műholdat provokációnak tekinti. Részletek: aide-memoire TZG/56 eps. Megteszem, amit lehet. Nem jegyzőkönyvezni. Nem publikálni. Elégetni. Hamut bizottságilag szétszórni.” Aláírás is biztosan volt a szöveg alatt, de leragasztották egy TITKOSÍTVA feliratú narancssárga címkével.

Sóhajtva visszatettem az ősi szöveget, de annak azért örültem, hogy mégsem csináltam bohócot magamból, amikor bolygónak néztem egy közönséges égi vidámparkot. Ha egyszer éppen a külföldiek lekapcsolása céljából készült az álcázó szatellit! Az is eszembe jutott, hogy most talán végre sikerül megfejtenem a szepulkák rejtélyét, amely annyi éve fúrja az oldalamat, de végigpillantva a könyvtár polcain és lezárt szekrényein (a tanácsos itt hagyta nekem a jókora kulcscsomót), láttam, hogy nem lesz könnyű dolgom. A következő dossziét is vastag porréteg borította. Gyorsan visszaraktam, mert elmegyógyászati kórtörténetek voltak benne. De nem értettem, hogy került ide, ezért mégiscsak kivettem néhány elsárgult aktát, és le sem ülve belenéztem. Orvosi szakvélemény volt, amely szerint a Rhamphornycus legénysége kollektív hallucinációs elmezavarban és progresszív elbutulásban szenved, továbbá kóros agresszivitást tanúsít a kezelőorvosok és ápolók iránt. Mivel foglalkozási ártalomról van szó, a páciensek rokkantnyugdíjra jogosultak. A Rhamphornycus legénysége a két leszállóegységgel az északi félteke szeizmikus tevékenységet mutató fennsíkján, illetve a mérsékelt égöv mocsaras lapályain szállt le. A két kutatócsoport hallucinációi egyformán makacsak, viszont merőben különböző tartalmúak. A lápvidékről a kutatók azt jelentették, hogy a bolygó lakói a nappalokat nyakig a sárba merülve töltik, esténként azonban kijönnek a mocsár szárazabb részeire, és ott halkan dúdolva egymás vállára másznak, mint a cirkuszi akrobaták, élő oszlopaikon újabb egyedek másznak fel, így létrejön néhány vastag láb. A felmászás folytatódik, a fenti egyedek karjukkal, lábukkal összekapaszkodnak, s olyan alakzat áll össze belőlük, mint egy lógó hasú elefánt vagy mamut. Ebben a formában aztán dalolva eltávolodnak ismeretlen helyre. Az útközben lepotyogók faggatása eredménytelen maradt, a legerősebb tolmácsgépek bevetése ellenére is, mivel a megkérdezettek sürgősen fejest ugrottak a mocsárba, töredékes nyögéseikből csak annyit lehetett kivenni, hogy az összekapaszkodással létrehozott óriási alakzat neve Kúrád vagy Kúrál, esetleg Kurátor. De az sincs kizárva, hogy saját magukat nevezik kuráloknak vagy talán kuruloknak. Az északi kutatócsoport tagjainál egészen más, sokkal változatosabb hallucinációkat jegyeztek fel az orvosok. Némelyik felderítő azt mesélte, hogy valami ajtó és ablak nélküli nagy építményben volt, ahová úgy lehet bejutni, hogy lendületesen nekirohanunk a falnak. Mielőtt elindultak volna, hogy a bennszülötteket megkeressék, a csoportot megtámadta valamiféle vatelin vagy vatta, pontosabban: lazán összevarrt vagy ragasztott, pufajkaszerű ruhadarabok, nagy számbeli fölényben, ezért a kutatócsoport jobbnak látta, ha visszamenekül a fedélzetre. Más felderítők azt állították, hogy ők több sikerrel jártak. Egy parkban, ahol fák sétálgattak lustán, rábukkantak a helyi lakosok számos kisebb és két-három nagyobb példányára. A nagyobbak rögtön elfutottak, a kicsinyek viszont – valószínűleg helyi iskolás gyerekek – minden meglepődés vagy ijedelem nélkül szóba álltak a jövevényekkel, de sajnos a társalgás meddő maradt, a tolmácsgépek ugyanis beszéd helyett csak bégetéshez hasonló hangokat adtak ki. Pedig a gyerekek – vagy annak látszó lények – nagyon barátságosan viselkedtek, szívesen odaálltak az emberek mellé a közös fotókhoz, és búcsúzóul mindenféle rejtélyes tárggyal ajándékozták meg a kutatókat. Sajnos ennek a csoportnak is vissza kellett vonulnia, mert vészjelzést kaptak a mocsári csoporttól. A fotók nem sikerültek, mert az űrhajón kiderült, hogy a fényképezőgépeket hőhatásra hasonlító, titokzatos károsodás érte, a lencse megrepedt és a film megolvadt. Ami az ajándékokat illeti, a felderítők állítólag az összes tárgyat egy tartályba helyezték, de abban később csak maroknyi szürkés port találtak. Elmezavar jelét egyetlen páciens sem észlelte magán. A diagnózist az orvosok nem siették el. Kísérletekkel bizonyították, hogy a fényképezőgépeket valóban hőhatás érte, feltehetőleg az űrhajó sütőjében, jóllehet a páciensek ezt konokul tagadják. A porban, amely állítólag az ajándékokból maradt, a spektroszkópos és kromatográfos vizsgálat olyan elemeket mutatott ki, amelyek bármilyen hulladékban, szemétben megtalálhatók. A tüzetes cáfolatok ellenére a páciensek kitartottak állításuk mellett, miszerint ők találkoztak a bolygó lakosaival, akik messziről nézve emberszabásúak, közelebbről inkább olyanok, mint egy strucc vagy emu és egy pingvin leszármazottai fogyókúra után. Tudnak ugyanolyan módon járni, mint az ember, de haladnak ugrálva is, páros lábbal, mint a veréb, vagy váltott lábbal, mint az ugróiskolázó gyerek. Ülni viszont nem tudnak ugyanúgy, mint az ember, mert a térdük hátrafelé hajlik, mint a madaraké, ezért guggolva pihennek. Öltözékük színes, arcukon valószínűleg maszkot hordanak, mert le tudják venni, ilyenkor látszik, hogy az arcuk eléggé visszataszító: széles homlok, távol ülő, kerek szemek, a mi orrunk és szájunk helyén pedig csak egy domborulat, nyílásokkal. A szerencsétlen páciensek, miután a kórházban elkülönítették őket, még sokkal agresszívebbé váltak. A dühöngő páciensek által elpusztított kórházi ingóságok listája zárta az aktát.

Az ügy kivizsgálása céljából alakított bizottság 48 különböző hipotézist tárgyalt meg. Lehetségesnek tartotta, hogy a bolygó civilizációja szándékosan vált ki tömegpszichózist, mert védekezni akar az idegenek behatolása ellen. A helyszíni kutatást mindenesetre leállították. A későbbi anyagok már kizárólag rádiókapcsolat útján érkeztek, az ilyenkor szokásos késedelemmel. Tulajdonképpen örültem, hogy minden további adalék az Enciáról és az encekről egyenesen tőlük származik, így nem torzítják emberi előítéletek. Ámde hosszú, nehéz munka várt rám, mert a kozmikus altruizmus fűtötte bolygólakók százával küldték nekünk a különféle műveket, tanulmányokat, összefoglalókat, sőt még újságokat és röplapokat is.

Mégiscsak az lesz a legjobb, gondoltam, ha történelmi művekkel kezdem, de először a legrégebbiekkel, aztán nyomon követem az ismeretlen lények társadalmi és szellemi fejlődését. Kilószám hordtam a terjedelmes szövegeket az íróasztalra, a lehúzható lámpa alá. Bal kezemnél a termosz, jobb kezemnél a keksz, így láttam neki az első műnek, a lapos üveg a kihúzott íróasztalfiókban várta, hogy akár az olvasásból fel sem nézve kortyintsak belőle. Mély csönd borult a hatalmas könyvtárra. A lapozás neszén kívül csak sóhajaim törték meg e csöndet; az órák múltával ezek nyögéssé fajultak, mert láttam már, rettentő nagy feladatra vállalkoztam. Szokásom szerint először a jegyzeteket néztem meg, már attól is inamba szállt a bátorság, az enc történész ugyanis efféle nevű tudósokat idézett: Tzirrtzwarraquax, Tirrlipitritrillit, Quiquixix, Quorrstiorrquiorr, Cwidterduduck. No jó, ezt most hagyjuk, mondtam magamban, és inkább a címlapot vettem szemügyre.

Encia története, így szólt a cím, a szerző pedig Quaquerli volt, állítólag jeles kurlandi tudós. A tanácsos azt mondta, jó bevezetés lesz további tanulmányaimhoz, de a Quaquerli név láttán az a dőre gondolatom támadt, hogy Strümpflit ez a kissé svájcias név ragadta meg. Őrült ötlet, persze, ám ez is csak felajzott lelkiállapotomról tanúskodik. Követtem a tanácsot, mert ésszerűnek tűnt. Nem tudnám ugyan megmondani, hogy a zsugor melyik részéből értettem kevesebbet, a kurlandi vagy a luzán részből, de valami azt súgta, hogy a várkányok mint lakott élőlények bizarr, ám egyedi kultúrája biztosan közelebb áll a Természethez, kevésbé mesterséges, mint az a fejlett civilizáció, amely még a talajba és a kövekbe is értelmet lehel. A Természet közös nevező az egész világegyetemben, tehát segít megértenem az idegen faj történelmét. Miután ezt ilyen szépen kigondoltam, akár bele is vethettem volna magam a műbe, én azonban még jó ideig tötyörögtem, mint félős úszó a medence szélén, mígnem végül mély lélegzetet véve nekiláttam az olvasásnak.

Az élet kezdeteit Quaquerli nagyon tudományosan írta le, de a szokásos felfogásban. Az élet, mint elmagyarázta, mindenhol egyformán keletkezik. Először is az kell hozzá, hogy az óceán a part mentén savasodni kezdjen, majd az erjedő levest évezredekig lötyköljék a hullámok, akkor összecsomósodik a trutymó, kiválik belőle valami sűrűbb cafat, és ebben a nyálkás pacniban – számtalan bonyodalmas kaland után – kimeszesedik valamiféle stelázsi. Quaquerli szerint a helyi körülményektől függően a különböző bolygókon különböző magasabb rendű lények alakulnak ki, fő típusaik a hüllők, emlősök és madarak. Különböző módokon szaporodnak – súrlódással, beporzással, bimbózással, és néhány egészen ritka, kivételes esetben az úgynevezett kamaty révén, Encia azonban normális bolygó, ott ilyen elfajulásra nem került sor. Az encek a nagy futómadaraktól származnak, ezért embunak nevezik magukat, régebben a caplató embu elnevezés sem volt ritka, bolygójukon ugyanis a végtelen lápvidék, a sár, a mocsár volt az élet bölcsője. Ennek földrajzi oka van. Az Encia erősen elnyúlt pályán kering napja körül, naptávolban kemény fagy uralkodik a bolygón, de a szeizmikus fennsík vulkánjaiból sugárzó meleg a sekély óceánok hatalmas területét nem engedi befagyni, sőt a mocsarak egy részét időlegesen kiszárítja. A fennsíkról azonban sokáig elriasztottak minden életformát a forró, kénes gejzírek és a gyakori vulkánkitörések. Az élet tehát ott fejlődött tovább, ahol sem a jeges óceán, sem Taraktida vulkánjai nem veszélyeztették, vagyis a Nagy Móceán területén. Ott fejlődtek ki a csuszából a csuszkák, azokból a maszkák és a lecsuszkák. Utóbbiak, mint nevük is mutatja, elsüllyedtek, mert lecsúsztak a melegebb, száraz partról, a maszkákból viszont kialakultak a sárkák. A sárkától származott a sári, amelynek még nem volt elég hosszú lába, ezért legtöbb példánya elmerült a mocsárban és éhen halt. A sáriból fejlődött ki a sarca, a sárma és a sárga. Volt ugró sári is, de kihalt, mert rövidlátó lévén, mindig a zsombék mellé ugrott. A fejlődés aztán megtorpant egymillió évre, mert a csúszós, hideg sárban szaporodni nem nagy öröm, ezért a hímek többnyire csak színlelték a nőszést, valójában melegedés céljából bújtak a nőstényekhez. A sár rendkívül ragadós, így az összebújt párok már nem is váltak szét. Nyilvánvaló, hogy a párokból aztán négyesek lettek, azokból nyolcasok, és így tovább, s a további nemzedékek óriásira nőttek, így alakult ki a sármó, a sármut, a sármány és – végül – a tulajdonképpeni sárgány. A sárgány volt a kurdál őse. A sárgány jó hosszú lábakat növesztett, ámde még e hatméteres, sőt olykor kilencméteres lábak sem tudták egész törzsét a mocsár fölött tartani, az ingoványban caplató állat farka és hasa belelógott a piszkosul hideg sárba, ezért emelni kezdte testének hőmérsékletét, persze nem tudatosan, lévén a sárgány nagyon buta jószág, hanem a melegebb vérű példányok természetes kiválasztódása révén. Anyagcseréjét azonban nem gyorsíthatta tovább, mert végül megfőtt volna, mint a tojás a forró vízben. Az a mutáció bizonyult sikeresnek, amely a gázt inkább a pofájából lövellte ki. Ez a gáz a fogak csikorgatásától (vagy vacogásától, a hideg miatt) meggyulladt, mint nálunk a lápon a mocsárgáz. Attól kezdve a sárgány nátha ellen tüzet okádott, hogy megszárítkozzon. Kényelmesebb volt azonban, ha ketten szembeállnak és egymást szárítgatják, ebből alakult ki az altruizmus. Az első pirofor sárgányok még feleakkorák sem voltak, mint késői utódjuk, a kurdál. Átmeneti faj volt a sárgány és a kurdál között a sárkány, ez az állat már remekül értett a szárítkozáshoz. Az ősembuk legendáinak Prométheusza, a Villány vagy Villás nevű hérosz, a tűzokádó sárkánytól lopta el a tüzet. A háziasított sárkányokat fűtésre használták a törzsfők kunyhójában.

Ez azonban évmilliókkal később történt, a mitikus Olvad király idején. A vonuló sárkánycsorda élén akkoriban egy hatalmas hím járt, ő uralkodott a kisebbek fölött. Ha nagyon sanyargatta őket, négy-öt kisebb hím, párzást színlelve, összekapaszkodott, együtt már szembeszállhattak a vezérbikával. A fejlődés dialektikája úgy alakult, hogy amikor a sárkányok nagyon elszaporodtak, szárazra taposták a lápvidék jókora területét, de a száraz, kemény talajon nem nőtt számukra élelem, így aztán éhen haltak. Akkor megint elmocsarasodott a talaj, nőtt sok hínár, és kezdődött az egész elölről. Éhínség idején a sárkányok egymást is felfalták, az áldozatot gyakran megpörkölte a láng, így szoktak rá a sült húsra. Éppen kannibál szokásuk gyümölcse a kurdál – az őskurdál ugyanis nem volt egyéb, mint sárkány, amely túlzabálta magát. Ám az őskurdál – gigászi méretei miatt – nem bizonyult fejlődőképes állatnak. Nehezére esett megállapítani, hol végződik ő, és hol kezdődik valami más, ehető dolog. Gyakran előfordult ezért, hogy saját magából falatozott, a farkánál kezdve. Jól mutatják ezt az ásatások: látszik a csontvázon, ha az őskurdál vesztét önfelfalás okozta.

Később a kis sárkányok, félve a már kurdálosodó nagytól, új szokást vettek fel: odatettek a gigász orra elé egy úgynevezett taccsot. A taccs úgy jön létre, hogy a kis sárkány hosszan hempereg bizonyosfajta mocsári növényekben, ilyen például a tavi okád, a rókafű vagy a futtató hányka.

Kétféle veszély is fenyegette létének hajnalán a kurdálfajt. A túlságosan nagy kurdál önmagát kezdi eszegetni, a túlságosan kicsi példány, ha ráadásul távollátó, észre sem veszi magát, így azt hiszi, ő nincs is, ezért felhagy az evéssel, és éhen hal. Az evolúciónak ezen a pontján történt, hogy a kurdál sorsa végérvényesen összefonódott az encek társadalmi fejlődésével. Együttélésük olyan formát öltött, amely párját ritkítja az egész Galaktikában.

A kőkorszakban az ősencek nagy tisztelettel adóztak a kurdálnak mint rút külsejű, de isteni természetű lénynek. Mitológiájuk, legendáik, ősi mondáik állandó, szimbolikus eleme a kurdál, még az államot is úgy nevezték később: kurdállam. Már akkor is előfordult, hogy a kurdál bekapott egy-két embert, ezért az ősencek, miután a kis sárkányok taccsolási módszerét kilesték, a hánytató füvekből készült pasztával kenték be magukat. Akit lenyelt a kurdál, de épségben előkerült, azt úgy nevezték: Nyelet, és nagy tisztelettel vették körül. Amikor emberáldozatot mutattak be a kurdálnak, a kiszemelt egyént ilyen pasztával kenték be a rituális áldozókövön, így a kurdál elfogadta ugyan az áldozatot, de csakhamar undorodva visszaköpte. Nem egészen biztos azonban, hogy mindig így jártak el. Más adatok szerint a kiszemelt egyének saját magukat kenték be titokban a pasztával, amelyet a törzsi sámántól vásároltak. Terjedt a korrupció, mert némelyik vidéken baljós jelnek számított, ha a kurdál az áldozatot visszaköpi. Más vidékeken a Nyelet maga lett a sámán vagy a vezér, aztán szokásba jött, hogy aki vezéri tisztségre pályázik, köteles lenyeletni magát a kurdállal. Ezt afféle rituális beavatásnak tekintették. Aki gyáva volt hozzá, nem számíthatott komolyabb tisztségre. A lápvidéki ősencek már akkor embunak nevezték magukat. Hiedelmeik a mi szemünkkel nézve igen különösek. A legnagyobb tisztelettel azt a kurdált övezték, amelyik önmagát falja fel, mert úgy vélték, az önmegevés a hatványozással egyenlő: ha a kurdál, amely isteni lény, önmagával töltekezik, szuperistenné válik. Az ókori embuk Olümposza sűrűn lakott hely volt, tekintettel a kurdál sokféle megjelenési formájára és színes kalandjaira. Az éhező kurdál például összemegy és dühösen morgolódik, így kurrog lesz belőle. A kurrog fiai a kurkászok, ők piszkítanak éjjel a kapu elé, nem a szomszéd. A kukurdál olyan kurdál, amely felfalt egy kurrogot, és ettől dühös, de nem zsugorodik össze. Vándorokra les a keresztúton, és találós kérdésekkel támadja le őket, de válaszolni nem tud senki, mert a kukurdál beszédhibás, így meg sem lehet érteni, mit kérdez. A kora középkorban az embuknál a „kurdál” szó tabu volt, a szent szörnyet más szavakkal nevezték meg, például dördl, brrdl, merdel. Hérosztörténeteik olyan hősökről szólnak, akik mindenféle varázslat révén megkurdálodtak, majd visszaembusodtak, innen eredt a jusztis eretnekség, amely az addigi hitet visszájára fordította, s a kurdált csupa gonosz és ocsmány tulajdonsággal ruházta fel. Így lett a kurdál a vulkánokban lakozó, a kráteren át közlekedő pokolfajzat. A középkor az Encián nyolcszor olyan sokáig tartott, mint a Földön, az embu kultúra fejlődését ez igencsak visszafogta. A felvilágosodás a nagy éhínséggel kezdődött, vagyis a kurdálvadászattal. A harcosok dárdát és kopját vittek magukkal (összehajthatót, hogy meg ne akadjon a kurdál torkán), fontosabb volt azonban a hánytatófűpasztával töltött tarisznya. Miután a kurdál lenyelte őket, a vadászok a kurdál gyomrában magukra kenték a pasztát, majd addig piszkálták az állat zsigereit, míg kólikát nem kapott. Némelyik kurdál túlságosan hamar szabadult meg a vitéz harcosoktól, más kurdálok összeroskadtak és elpusztultak a vadászokkal együtt, de szerencsés esetben a kurdál megdöglött ugyan, ám a vadászok még idejében kipotyogtak belőle. Lassacskán veszélyeztetett fajjá vált a kurdál, evolúciója során mimikrivel védekezett, akadt például fűvel, sőt bokrokkal benőtt kurdál, amely pontosan úgy festett, mint egy kurhán, vagyis kunhalom, az embu ősök sírhantja, ezért a vadászok nem bántották. Mindez azonban a mondakincs része, tudományos bizonyítást sohasem nyert.

Okosabban tettem volna, ha tovább olvasom a kurlandi tudós művét, de már annyiszor pocskondiázta a luzán történészeket, nevezte őket alávaló hazugnak, történelemhamisítónak, förtelmes démonnak, hogy kíváncsi lettem, miért szidja ilyen bőszen a kollégáit. Félretettem hát a kurlandi művet, olvasójelnek belerakva a kiskanalat, és néhány luzán munka olvasásába fogtam. Először a legvékonyabbat nyitottam ki, Történelmi misztifikációk volt a címe. A szerző, Arg Quarg Tralasquarg luzán kurdológus kifejtette, hogy soha semmiféle sárkány, sárgány vagy sárlány az Encián nem létezett. Ősi mese mindez, amelyet a kurlandi tudósok zöme kritikátlanul átvesz, olyan okból, amelynek a tudományhoz semmi köze. Semmiféle állat nem okádott tüzet. A lápvidéken itt-ott kigyulladt a metángáz, voltak persze hüllők, voltak a sár alatt vulkánok is, amelyeket sulkánnak nevez a népnyelv, e vulkánok természetesen kitörnek és bugyborékolnak időnként. Ezért mesélték a babonás bennszülöttek, hogy iszonyatos tűzokádó sárkányok csatáznak a mocsárban. Később aztán a palatin iskola tudósai megpróbáltak e mesékre ésszerű magyarázatot adni, összeegyeztetve a legendákat Cipcirvin evolúciós elméletével. Munkájukat a kurlandi propagandaminisztérium finanszírozta, mert az Elnök sokat ad a kurdalizmus külföldi jó hírére.

A szerző ugyanakkor élesen bírálta egy másik tudós, Quickxak ősregész könyvét. Beleolvastam hát abba is, és tüzetes leírást találtam az emésztési ciklusról a kurdál gyomrában (pontosabban gyomraiban, mert hat van neki), ez az úgynevezett Graps-ciklus. Az öngyulladás laboratóriumi színképelemzése ékesszólóan bizonyítja, hogy a savhiányos kurdál fénylő narancssárga lángot lövell ki, míg a savtúltengésben szenvedő és ezért gyakran csukló kurdál kékes ibolyaszínű tüzet okád, ha pedig fás szárú növényeket fogyasztott, akkor füstöl is. Hiteles fénykép ábrázolta azokat a személyeket, akik saját szemükkel láttak egy eleven őskurdált Kurlandiában, a Fyffary mocsárban – a megfigyelt példány teljesen alámerült, csak elszarusodott orrlyukai álltak ki a sárból, olykor azonban mélyet sóhajtott, majd csuklani kezdett, kidugta fejét és fogait csikorgatta, csak úgy szikráztak, ettől láng csapott ki a szájából, harsány horkolása pedig a kétütemű dízelmotor hangját idézte. Mindez azt bizonyítja, hogy a kurdál igazából nem ébredt fel, hanem álmában okádott tüzet. Noha szívesebben vettem volna, ha a fényképek magát a tűzokádó kurdált ábrázolják, nem csupán a személyeket, akik ilyen alaposan megfigyelték, mindazonáltal a tüzetes leírás elég meggyőzően hatott. De hiába, mert következő olvasmányomban Inx Quasserix Hetelent, a bolygó fő kurdalisztikai szakértője ismertette intézete kurdálkísérleteit, amelyek nyilvánvalóvá teszik, hogy piroszauruszok nem léteznek. Hiába élesítették a kísérleti kurdálok fogait csiszológéppel, hiába etették őket gyufával és babfőzelékkel, itatták gyorsan párolgó és gyulladó folyadékokkal étertől a benzinig, állataik a legparányibb tüzet sem okádták, az pedig, hogy az intézet leégett, kizárólag figyelmetlenségnek tudható be, nem vették ugyanis idejében észre, hogy a tűzokádós elmélet dühös hívei felgyújtották a házat. Hetelent azonban lojális a kollégáihoz, nem állítja, hogy a gyújtogatással a negatív kísérleti eredményeket akarták megsemmisíteni, vagy éppenséggel azt elhitetni, hogy a gyújtogató maga a vizsgált kurdál. Ugyanakkor Hetelent kétségbe vonja a VÁRKÁNYOK létezését, arra hivatkozva, hogy a kurdál gyomrában csak megfulladni vagy a bűztől elhalálozni lehet, légcsövében sem bírná öt percnél tovább senki. Tény ugyan, hogy a kurlandi utazási irodák szervezésében számos luzán turista megy kurdált nézni, de az, amit a vendégeknek mutatnak, nem egyéb, mint álságosan preparált makett, majdnem teljesen szagtalan Potemkin-falu. Aki valaha is járt akár csak egy halkan bégető kurdál közelében is, jól tudja, hogy az állat lehelete már tízlépésnyi távolságból hanyatt dönti a látogatót, és asztmás rohamot okoz. Nyilvánvaló tehát, Hetelent szerint, hogy nemcsak tűzokádó sárkányok nem léteztek sohasem a bolygón, hanem várkányok sem. Ennyit mondhat ő, mint az igazságért küzdő tudós. A további kérdésekre, nevezetesen, hogy miért ragaszkodnak a kurlandiak a nem létező állatok létezéséhez, a tudományon kívül álló szerveknek és személyeknek kell választ adniuk. Hetelent műve politikai vihart támasztott Luzániában is, Kurlandiában is, a várkányok tiltakozó gyomorgyűléseket tartottak, a luzán parlamenti vita után diplomáciai jegyzékváltásra került sor, végül a luzán szóvivő kijelentette, hogy a lakókurdálok létezésének tényét kormánya nem vonja kétségbe, az ügyben nyilatkozó tudósok pedig csupán magánemberként mondhattak véleményt, mivel a külpolitika vezérfonalául szolgáló objektív igazság taglalására nincsenek felhatalmazva.

Zúgó fejjel tértem vissza Quaquerli művéhez, nehogy vezérfonal híján elsüllyedjek az egymásnak homlokegyenest ellentmondó tudományos vélemények mocsarában. Terjedelmes monográfiája második részét az Encia értelmes lényeinek szenteli Quaquerli. Elég világosan kifejti, hogy a bolygón nem egyetlen értelmes faj fejlődött ki, hanem kettő, úgymint a straccok és az embuk, más néven poncok. A straccokból lettek a luzánok, az embukból a kurlandiak. Mindkét faj a nagy futómadaraktól származik, ezért anatómiai szempontból eléggé hasonlóak, jellemük és szellemi képességeik terén viszont annál jobban elütnek egymástól. A straccok tompa elméjű, bűnöző hajlamú, buja lények. Az embuk ugyanakkor bámulatos fejlődésen mentek keresztül. Remek csillagászaik már több évszázaddal korábban előre látták, hogy a bolygó meteorfelhőkön halad majd át, mert természetes holdja a Roche-féle perturbációs övezetbe érve darabokra szakad. Ezért az ősembuk jó előre gondoskodtak a szükséges óvóhelyekről. Építkezni nem lehetett a lápvidéken, ahol az embuk akkor még együtt éltek a bugyuta straccokkal, és nemes szívük sugallatára olykor etették is őket. Vadászok lévén, nem vándorolhattak el az északi fennsíkra, mert zsákmányuk, a hínárral táplálkozó kurdál csak a mocsárban élt. Megépítették hát Noé bárkáit az elejtett kurdálok óriási csontvázából, miután a húst elfogyasztották. Az őskurdál ugyanis páncélt növesztett több millió évvel korábban, még az értelmes fajok létrejötte előtt, amikor a kisebbik hold esett szét a Roche-övezetben, és kőzápor zúdult a bolygóra. A hatalmas szilíciumpáncél anyagát az őskurdál úgynevezett antimeteor-mirigye választotta ki, mint azt Quiqueriqqii, a neves kurlandi régész a fennsíkon talált őskori leletek alapján megállapította.

A felföldön kalandozó bátor embuk arra is rájöttek, hogyan lehet a páncélos őskurdált megfejni, majd a formákba öntött, megszilárdult váladékot téglának használni. (A luzán tudósok ezt cáfolják, szerintük a szóban forgó téglákat közönséges agyagból égették az ókor 8. évezredében.)

Tény, hogy mire a második hold szétesését újabb mezápok, vagyis meteorzáporok követték, az embuknak már megvoltak a lábakon álló páncélos óvóhelyeik. Természetesen csak a tompa agyú luzánok (vagy straccok) rágalmazzák őseinket azzal, hogy óvóhelyeik élő állatok voltak. A nemes lelkű ősponcok (embuk) megengedték, hogy a hajléktalan straccok hordái az óvóhelyek hasa alá húzódjanak. Meg kell itt jegyeznem, hogy a nevezéktani kettősség (poncok – straccok, embuk – luzánok) a két kurlandi régészeti iskola vitájából ered: mindegyik csoport érvek tucatjaival bizonyítja, hogy csak az egyik elnevezés a helyes. A kóbor stracc hordák azon az ételmaradékon tengődtek, amit a nemes embuk kidobtak nekik a páncélos kurdálból. Az alamizsnán élő straccok lazán, összevissza futkostak a kurdál alatt, ezért lett a nevük luzán. De a kurlandiak élete sem volt habos torta. Éjjel-nappal robotolva mozgatták óvóhelyük lábait, óriási emeltyűkkel. A robotnak csak az vetett véget, hogy az Elnök feltalálta a génmódosítást. Megtanította népét, hogyan lehet az Elnök vezérlete alatt kis kurdálokat szintetizálni és növesztő hormonokkal táplálni. Így keletkeztek a szinte-kurdálok, majd belőlük a modern várkányok, e jól berendezett, kényelmes, csatornázott, járóvárosok, amelyek minden jóval ellátják lakóikat. A várkányból bárki elmehet sétálni vagy kirándulni, aztán boldogan hazatér édes otthonába. Mezáp ugyan már rég nincsen, de mi lehetne kényelmesebb, mint a fényűző várkány, amelyben télen meleg van, nyáron nincsen hőség, s mindenki vígan utazgat övéi meghitt körében, egész hazáját bejárva? A kurdál időleges elhagyására jogosító útlevelet és igazolványt csak adminisztratív okokból vezették be, minek legyen tolongás a bejáratnál. Továbbá azért is szükség van igazolványra, mert az alávaló luzánok, nemhogy hálásak lennének, amiért a kurlandiak megmentették őket a mezáptól, embunak álcázva befurakodnak a várkányba, hogy megzavarják és demoralizálják az ott lakókat, különösen a tapasztalatlan ifjúságot, azt híresztelve, hogy a kurdálon kívül jobbak az életkörülmények. A luzánok ugyanis, miután évszázadokig loptak és raboltak, végül elhagyták a lápvidéket, és a vulkáni tevékenységtől immár mentes északi fennsíkon létrehozták saját államukat, amely minden tekintetben rosszabb a kurdállamnál. Közben a móceán is visszahúzódott, és az új szárazulaton kialakult Kurdlisztán, a vele határos felföldön pedig a Luzán Császárság, amelyből később köztársaság lett. A határok kijelölésére 900 évvel az újkor előtt került sor. Érdekes, hogy a földi stílusú háborúk, frontokkal és csapatmozgásokkal, az Encián csak 300 évig tartottak. Folyamatos, de nem nyílt harc következett. A kölcsönös uszítás, behatolás, provokáció és diverzió mindig a luzánoktól indult ki (ne feledjük, hogy kurlandi tudós művéből idézek). A luzán vezérkar új módszereket dolgozott ki a várkányok ellen, például ötödik láb beillesztését, ez volt az ötödik hadoszlop. Az agyafúrt ellenség úgy tett, mintha nem tudná, hogy a kurdálban embuk laknak, tehát amikor a diverzánsok mérget szórtak a legelő kurdál elé, hogy megdögöljön, vagy ízletes mártást kentek a farkára, hogy enni kezdje magát, az hivatalosan csak állatkínzásnak számított. A luzánok nem vettek tudomást arról, hogy a kurdál szintetikus úton jön létre, s azt hazudtak, hogy az Elnök semmiféle génmódosítást nem talált fel.

Lényegi változás csak a 22. században következett be. Ez a kor nagyjából a mi 19. századunknak felel meg. Mint Mzizimrqass professzor, a Kurlandi Tudományos Akadémia tagja háromkötetes művében kifejti, Luzánia ekkor az iparosítás útjára lépett, míg Kurlandiát az Elnök tanításai jóvoltából ez a csapás elkerülte. A luzánok először a sárkánygépet találták fel, ezt az a tűz hajtja, amelyet a megázott és ezért dühös sárkány lövell. A módosabb luzánok eladták a birtokukat, és a pénzt tűzbiztos kurdálokba fektették. Fellendült az állattenyésztés. Jól tüzelő fajtákat tenyésztettek ki. Nőtt a kereslet a magas hőfokú és hosszú életű tőkekurdál iránt, füstmenteset azonban nem sikerült előállítani. Egyre nagyobb csordák népesítették be a honi vidéket, néhány évtized múlva elviselhetetlenné vált a környezetszennyezés. Ekkor kitalálták, hogy a csordákat centralizálni kell, mert kevés nagy sárkány nem füstöl annyira, mint sok kicsi. Nemsokára célul tűzték ki az összes csorda államosítását, ez volt az úgynevezett tömörítési program. Más kurdálgazdászok viszont arra az eredményre jutottak, hogy a természetes kurdál úgysem ér semmit, sokkal jobb lesz a takarékos, zárt ciklusú kurdál, amely maga termeli a táplálékát, csak fel kell dúsítani egy kis vitaminnal. Ám az ilyen kurdálok vagy megdöglöttek, vagy mérgükben áttörték a határfalat, és disszidáltak Kurlandiába. Más kísérleti kurdálok abbahagyták a tűzokádást, sőt fagypont alá hűltek, ami jól jött volna a hűtőházakban, csakhogy ez a terv is dugába dőlt a jégkurdálok gyors kihalása miatt. Az energetikai válság hatására összeomlott a tőzsde, a kétségbeesett tudósok fűevő és gáztermelő kurdálfajtákat ígértek, ám ebből sem lett semmi. A luzán állam tönkrement volna, ha fel nem találják az atomerőművet, természetesen az is pocsékul működött, mint minden abban a hitvány országban. Ezt írta a kurlandi akadémikus. Írt még többet is, de nem volt erőm tovább olvasni. Különösen sokat szidta Pirivitt Piritt nevű luzán kollégáját, ezért most annak a művét vettem elő. Mendoszféra vagy etikoszféra, így hangzott a címe. Döbbenten szaladtam az idegen szavak szótáráért, és kiderült, hogy az első szó forrása a latin mendax, vagyis hazug. Bevezetőben közölte a szerző, hogy ostoba hazugság mindaz, amit a kurlandiak a luzán iparosításról összehordtak. Sohasem tenyésztettek a császárságban sárkányokat (akkor még császárság volt Luzánia), nem léteztek kurdálcsordák, nem próbáltak az Elnök genetikai tanítása nyomán kurdálból építeni házat. Mindez belső használatra szánt kurlandi propaganda, ezzel butítják a szerencsétlen kurdállakó kényszermunkásokat, akik még az orrukat sem dughatják ki várkánybörtönükből. Voltak természetesen válságok és nehézségek Luzánia történetében, de a csökött agyú kurlandi történészek egy kukkot sem értenek az egészből. Ami pedig a szerzőt illeti, nemhogy akadémikus volna, még csak nem is doktor. Pirivitt Piritt okfejtését eddig világosnak találtam, de aztán a luzán etifikátorok és hedomatikusok vitájánál, elvesztettem a fonalat. Rámutatott, hogy nincs más lehetőség, mint a környezet általános jóvátétele. A részleges jóvátétel hívei, akik csak az épületeket és köztereket tennék jóvá, nem fogják fel, hogy ez micsoda szörnyű következményekkel jár. Az nem érv, mennydörögte a tudós, hogy az egész Galaktikában nincs totálisan kerényes társadalom, hiszen valamelyik bolygónak muszáj élen járnia, s ez a dicső feladat a luzánok osztályrésze, akik példát mutatnak tejúttestvéreiknek. Aztán jöttek a diagramok, táblázatok, matematikai képletek, s úgy éreztem, az ígéretes című könyv átrágása után kevesebbet tudok, mint mielőtt belefogtam.

Jobb lesz, láttam be, ha áttérek a földi szerzők munkáira, azt olvasom, amit emberek írtak emberek számára. Ám a luzanisztikai bevezető kurzus tankönyve is kifogott rajtam. A húsz professzor olyan szavakat használt, mint boldár, antibit, NÉNE (Numerikus Értelem Negatív Entrópiája). Címe alapján többet ígért egy másik kötet: Barangolás a luzán tudomány berkeiben. Nagy kár, hogy egy árva szót sem értettem belőle. Mit jelenthet az, hogy a szaknemértők extrakozmikus támogatással féleleven csoportokat szerveznek? Később persze kiderült, hogy mindez napnál világosabb, egyelőre azonban hajamat tépve rohangáltam a végtelen könyvespolcok között, s a több kilós luzán-kurlandi szótárat legszívesebben a földhöz vágtam volna, de mivel drága, egyedi példány, inkább csak belerúgtam az iratszekrénybe. A deszka reccsenésétől kissé megkönnyebbültem. Továbbsétáltam a polcok mentén, találomra leszedtem néhány könyvet, de azon kaptam magam, hogy elegáns formájuk, szép borítójuk kedvéért esett rájuk a választásom, hiába tudom, hogy nem a ruha teszi az embert. Lógó orral raktam vissza zsákmányomat. Nem nekem való ez a könyvtár, csak a szakértőknek. Mennyit törtem magam, hogy hozzájussak a forrásokhoz, de hiába áll előttem tárva-nyitva az encológia kincsesháza, nem érek vele semmit. Már arra gondoltam, hogy a tanácsostól kérek segítséget, de hát éjnek idején csak nem hívhatom fel.

Összeszedtem magam, letöröltem homlokomról a verítéket, kezemről a port, és nekiláttam a Bevezetés az episztemikus meliorációba című olvasmánynak, sejtvén, hogy nem a talajjavításról szól. Hát nem is. Megtudtam a könyvből, hogy a 22. századi Luzániát szörnyű katasztrófa fenyegette, mert a tudomány felaprózódott, és kis híján belefulladt saját adattengerébe. Bármivel kezdett foglalkozni egy tudós, kiderült, hogy a problémát valaki már megoldotta, de nem lehet tudni, hol és mikor. Az egyre szaporodó szaktudományok ontották az adatokat, s a megatonnás számítógépek minduntalan lefagytak az úgynevezett adatrekedéstől. Kiszámították, hogy 50 év múlva minden számítógép kizárólag azt fogja keresni, HOL, melyik memóriában található meg a szükséges adat. Rohamléptekkel fejlődött az ignorantika, a nemtudás tudománya, amelyet addig ignoráltak. (Az ignorálással egy önálló szakág foglalkozott, az ignorantisztika.) Kínjukban a tudósok kisütötték, hogy aki pontosan tudja, mit NEM tud, az bizonyos kérdésekben a jövőbe láthat. Ebből lett a futurológia. Útkutatók mérték, mekkora utat kell megtenniük az információknak, s kiderült, hogy útjuk átlag fél évig tart, pedig fénysebességgel haladnak. Ha így megy tovább, a következő tudósnemzedék 16 évig várhat egy-egy adatra. No de ahogyan Einstein is megmondta, hol a legnagyobb a szükség, legközelebb a segítség. Jöttek előbb a kereséstani szakértők, majd a szaknemértők és az úgynevezett mélyfúrók, akik leástak a mélyrétegekbe, hogy felfedezzék az időközben lefedett felfedezéseket. Így jött létre az általános ariadnológia és tudománybúvárlat. A mélyfúrók és adatbúvárok nagyon igyekeztek, ámde felléptek ellenük a labirintika és a labirintisztika mesterei (ez két különböző tudomány, éppúgy, mint a statika és a statisztika), majd a körkörös labirintika és a labirintolabirintika szakértői. Az utóbbi roppant érdekes tudomány, extrakozmikus ariadnológiának is nevezik, s arról szól, hogy a mi világegyetemünk kicsiny polc a sok világegyetem óriási könyvtárában, amely könyvtár valójában nem létezhet ugyan, de az nem baj, ki törődik olyan csip-csup dolgokkal, mint a tudományos búvárlat fizikai korlátai. Az ariadnisztika szerint végtelen sok búvárlat lehetséges, adatkeresés, adatkeresési adatok adatkeresése, és így tovább a végtelen halmazokig.

Izgalmas, mi? Még jó, hogy volt nálam két doboz tabletta fejfájás ellen. Az ariadnisztika végtelen dimenziós információs-entrópiás teret tételezett, és a szakértők sikítoztak örömükben, amikor sikerült bebizonyítani, hogy ez a tér Istennel tökéletesen kongruens. Így legalább definiálni tudjuk Őt mindenható mindentudásában. Belátjuk továbbá, hogy e kvázi-isteni térről pici buborékként válik le a teremtett világ, amely így szintén sehol sem lévő, és ez másként nem is lehet. Sajátos eredményekkel járt Isten lényegének mint a Mindentudás rendszerének e matematikai levezetése. Az absztrakt istenképben Isten nem személy, hanem az isteni attribútumok topológiai szempontból tökéletes összezárulása. Az Istennel tökéletesen kongruens végtelen térnek vannak határai, ám e határok között semmiféle valóságos objektum nem létezhet, legkevésbé a világegyetem. A levezetést természetesen egyik vallás sem fogadta el. A transzfinális tér izgalmas kutatási téma, noha ismeretelméleti szempontból meddő, mivel a Mindentudás rendszerében bármiféle információt keresni nemcsak szükségtelen, hanem lehetetlen is. A Mindentudás ugyanis, mint Istennek, az elvont gondolkodás e bámulatos alkotásának tételezése és egyben tulajdonsága, a valóságos világegyetemmel sehol sem metszi egymást. Úgy van ez, mint amikor a szórakozott professzor elveszti a kiskanalat. Nem találja sehol, ezért felépíti a tökéletes keresés ideális rendjét, amely nyilván azonos a Mindentmegtalálás rendszerével, tehát olyan hétköznapi dologról, mint a kiskanál, nem is lehet mondanivalója. A megtalálás tana úgy viszonyul a kereséstanhoz, mint a tiszta matematika az alkalmazott matematikához. Az általános ariadnológia e kettéválása után tovább romlott a helyzet, mert a becsvágyóbb tudósok csakis a Mindentmegtalálás rendszerével foglalkoztak, nem olyan piszlicsáré dolgokkal, mint a bolygó adathalmazának tulajdonságai. Közeledett a katasztrófa, de a luzánok idejekorán elhárították – kiöntötték a gyereket a fürdővízzel együtt, megszabadultak az egész tudománytól. Az Encián 150 éve nincsenek se tudósok, se tanárok, csak tanulók. Tanítóik pedig már nem számítógépek, hanem a jókák.

Hat éjszakámba került, míg megértettem, mi az a jóka. Több liter kávé lefolyt a torkomon, mire rájöttem, hogy a jóka molekula méretű, tehát szabad szemmel nem látható logikai elem, amelyet más jókák állítanak elő, olyasformán, ahogyan az élő szervezetben a fehérje szaporodik, de hagyjuk a technikai részleteket. Ez a fordulat rendkívül fájdalmas volt a luzán tudósoknak, sok közülük öngyilkos lett, amikor megtudta, hogy többé semmi értelme doktori értekezést írni, egyetemi tanszékre pályázni, mert a legokosabb doktor vagy professzor is csak annyit ért már a tudományból, mint a kőbaltát pattintgató ősember. Nincs többé se terepmunka, se laboratóriumi kísérlet. Semmit sem kell a gyakorlatban kipróbálni, a jókák fénysebességgel modellezik a folyamatokat. Nem kell várni, amíg megnő a fűzfa a patak partján, rögtön megtudjuk, hogyan hat majd ez a fűzfa a mikroklímára. De ilyen jókás kísérletek is csak eleinte folytak, megszokásból vagy hagyománytiszteletből. Hiszen a mikroklíma vizsgálatának mindig van valami célja. Most már csak a célokat kell kitűzni, ez a céltűzők avagy teleonómusok dolga. Lehet a cél egyébként akármilyen badarság, például hogy egyik nap zöld eső essen, másnap citromsárga, de szivárvánnyal, vagy hogy a pizsama este gyöngéden álomba ringassa gazdáját, reggel pedig üdítő masszázzsal ébressze. A pizsama vagy az eső előállításáról a jókák gondoskodnak. Akit érdekel, hogyan csinálják, beiratkozhat a jókás egyetemre, ott előbb elmagyarázzák neki, mit kérdezzen – mert ostoba kérdésre nincs okos válasz –, aztán érdeklődhet, ez azonban nem tanulás, inkább csak hobbi. A kérdések úgynevezett piramisának van valamiféle Tiutiquotz szintje vagy határértéke, azon felül már senki nem érti se a kérdést, se a választ, hiába szentelné egész életét annak a kérdésnek, hiszen az évek múltával az elme gyengül. Meghal tehát a kérdező, mielőtt a kérdését föltehetné. De azért nem haszontalanok a Tiutiquotz-határ fölötti kérdések: gyakorlati hasznukat bárki élvezheti. Úgy van ez, magyarázza a TiTIPIQ 84931169 nevű jókatanár az általános iskolásoknak szánt füzetében, mint a lángossal: aki lángost akar enni, nem kell ismernie a gabonafélék történetét, sem a búzatermesztés vagy a sütés elméletét és gyakorlatát, egyszerűen fogja a lángost, és beleharap.

A tudomány tehát gyászba merült, ám a luzán népet ez nem zavarta, mert a luzánok élvezték ugyan a civilizáció áldásait, de a tudósokat meg az egész tudományt utálták. Örültek, hogy most már nem nézheti le őket semmiféle professzor, aki nagy fizetést kap, és fenn hordja az orrát. A demokrata köznépnek tetszett, hogy az éles elme most ugyanolyan egyszerű tulajdonság, mint a hajszín, nem jár együtt semmiféle kiváltsággal. Aki akar, tanulhat persze a régi módon, éppen olyan ártalmatlan kedvtelés az, mint sárkányt eregetni, vagy gyufaszálakból várat építeni. Állítólag ma is vannak még luzánok, akik kedvüket lelik ebben a gyermeteg szórakozásban, titkon remélve, hogy feltalálnak valamit, ami jobb, mint a jókák. Ha évszázadokkal korábban születnek, talán Newton vagy Darwin lett volna belőlük.

A hagyományos tudomány e pusztulása után kezdődött Luzániában a szintetikus kultúra, vagyis a szintúra kiépítése. Sokat vitáznak erről a történészek. (Ók máig is emberek, akarom mondani, encek, mert a humán tudományokat nem sikerült jókásítani. Nem mintha olyan bonyolultak volnának, éppen ellenkezőleg: annyira logikátlanok és zavarosak, hogy a logikai rendszer rögtön lefagy tőlük.) NÉMELYIK történész, például Qtottotz szerint a szintúra azért jött létre, hogy pótolja a természetes kultúrát, amelynek véget vetett az általános jólét. Mások, így Tziutzipurr és Quixqovox, azt állítják, hogy a jókák egyszerűen mindenhová behatoltak, ahol üres teret találtak, mint ahogyan a levegő a légüres térbe. Ez a mesterséges környezet fejlődésének úgynevezett természetes gradiense, ami dióhéjban azt jelenti, hogy amiképpen a természet irtózik az űrtől, éppúgy a kultúra is. Tehát amikor felbomlanak a társadalmi kötelékek, amikor nem számít többé erkölcs, vallás vagy törvény, amikor mindenki azonnal megkaphat bármit, egyetlen kívánatos cselekvés marad: tégy rosszat felebarátodnak. Még ízesebb a gaztett, ha a felebarát védekezik. Minden egyéb tárgy vagy szolgáltatás értéktelen, mert amihez túlságosan könnyű hozzájutni, az nem is ér semmit. Akinek tizenhat öltönye van, örül, hogy minden nap másikat vehet föl. De akinek tízmillió van, az beleőrül. Csak a kisgyerek hiszi, hogy de jó volna csokoládévárban lakni. Az ilyen örömnek hasfájás a vége. Így az általános jólét általános rettegést szült, mert ki örülne bárminek, ha közben akármikor fejbe kólinthatja vagy a pincébe zárhatja szadista felebarátja. Erre a helyzetre találtak gyógyírt a jókák, pontosabban a jókás rendőrség. A közerény, röviden kerény tehát társadalmi védőszerepet töltött be, majd minden élőlény gyámolítója lett.

Bevallom, eddigi olvasmányaimból a jóka története nyűgözött le a legjobban. Azt mondják a luzán történészek, hogy az élővilágban megszületett értelem a fejekből először gépekbe költözik, aztán molekulákba, s amikor ezek a molekulák túllépnek az úgynevezett Squarck-küszöbön, vagyis értelmességük sűrűbbé válik, mint az agysejteké, s egyetlen molekula okosabb lesz, mint száz tanszék, akkor senki sem tudja többé, hogy ki kit irányít – mi a jókákat, vagy ők minket. De nem ám a gépek lázadásáról van szó, nem robotok cselszövényerői, amivel műveletlen újságírók ijesztgettek bennünket a futurológia divatja idején. Egészen más ez a folyamat. A jókák éppúgy nem lázadnak fel, ahogyan a gabona sem a földeken, vagy a mikrobák a táptalajon. Békésen teszik a dolgukat, csak egyre jobban, s egy idő után már nagyszerűbben, mint azt bárki is álmodta volna. Tudjuk, ugye, hogy az emberi lény tervrajza meg az egész építővállalat ott lakik a pici ondósejtben. De arra senki sem gondolt, hogy az egész agyat egy molekulába lehet beültetni, aztán folyik tovább a termelés, ahogyan a herék is milliószámra termelik az ondósejteket, minden tervezés és felügyelet nélkül, nem kellenek hozzá gyárak, mérnökök, munkások. És ki hitte volna, hogy ezek a molekulák fölénk kerekednek? Nem akarnak ők uralkodni rajtunk, egyszerűen csak fölényben vannak, mint a professzor az óvodással szemben. Nem értheti a gyerek, hogy mit miért tesz a professzor. Ha királyfi, akkor parancsolhat a professzornak, de hiába mondaná, hogy ő repülni akar. Persze repülhet, de nem úgy, ahogyan gyerekfejjel képzeli, nem repülő szőnyegen, hanem repülőgéppel, űrhajóval, mert a professzor csak azt teheti meg, ami a való világban lehetséges. Tehát teljesül a gyerek kívánsága, de nem érti, hogy miért így és nem amúgy. Később elmagyarázhatja neki a professzor, mert a gyerek megnő, s akkor már okosabb. Ám a a jókák semmikor sem magyarázhatják el nekünk, mit tesznek és hogyan, mert mi sohasem leszünk elég okosak hozzá. Nyilvánvaló, hogy ez sérti a büszkeségünket. De mit tehetnénk? Esszük, amit főztünk. És nem az fő a fazékban, amitől a naiv ember tartott, nem elvadult acélszörnyek lázadása. A molekulákban lakozó értelem úgy viselkedik, mint a búzaszem vagy az ondósejt. Van azonban egy különbség. Az evolúció során létrejött búzaszem, amőba vagy macska önmagával törődik, és nem érdekli, hogy ő élelem vagy játszópajtás az ember számára. A jóvátett, jókás környezet, a kerény viszont elsősorban az emberrel törődik, önmagával csak a minimális önfenntartás erejéig, mert ha egyáltalán nem törődne saját magával, akkor egyszerűen szétesne.

Lehet-e irányítani a jókák fejlődését? Lehet, nyilván lehet, de nem akárhogyan, ahogy eszünkbe jut. A búzát is lehet így vagy amúgy nemesíteni, de azt nem lehet elérni, hogy a kalászokból cseresznye potyogjon. Ráadásul az a baj, hogy a jóka változásával a miprók foglalkoznak, vagyis a mikroprogramozók. A miprókat a kokódok módosítják, a koherens kódok, a kokódokat pedig – már nem emlékszem, hogy mik. További baj, hogy ha egy változást beindítanak, autonómmá válik, és hogy mennyire, azt nem tudhatjuk előre. Szóval van egy lovunk, amely engedelmesen húzza szekerünket, csak éppen nem tudjuk, hová. De a közönséges lovat rávehetjük, hogy álljon meg és forduljon vissza, a civilizációt azonban nem.

Egyszóval, a luzánok elvben talán kiirthatnák a jókáikat, visszatérhetnének a természetes környezethez. Csakhogy akkor összeomlana minden. Képzeljük el, mi várna ránk a Földön, ha oly módon térnénk vissza a természethez, hogy felrobbantunk minden erőművet, felperzseljük a könyvtárakat, száműzünk minden orvost, mérnököt és tudóst. És ennél sokkal pusztítóbb katasztrófa zúdulna a luzánokra a jókák nélkül.

***

A nappalokat átalszom, éjjelenként a KüM irattárában vakoskodom. Igyekeztem tűrhetően berendezkedni. Íróasztalomban kávéfőző, cukor, törölköző, szappan, csésze, csak a kiskanalam kallódott el valahogyan. A fogkefe nyelével keverem a kávét, mert mindig elfelejtek új kiskanalat hozni, annyira leköt az új ismeretek tömege. Rendezni meg sem próbálom, de annyi már világos: ha sikerült is belekóstolnom az Encia bonyolult elméleti problémáiba, az egyszerű, konkrét tényekről ugyanakkor fogalmam sincs, mert a luzán és a kurlandi források állandóan cáfolják egymást. Úgy élek itt a nagyvárosban, mint Robinson a szigetén. Két napot szenteltem a kurdál anatómiájának és a róla szóló mítoszoknak. Tüdeje két oldalán óriási fújtatók vannak, és aki a torkán akad, odacsúszik. Állítólag harminc ember is elfér mindegyikben. Hajdan idomították és harci állatnak használták a kurdált, mint mi a harci elefántot. Némelyik embu törzs a vulkánokról azt hitte, hogy lábatlan kurdálok, a tűzokádó sárkány mítosza talán innen ered. Érdekes, hogy kurlandi részről még az anatómiai tankönyvek is folyton az Elnököt magasztalják és a luzánokat szidják. Az embu mítoszok szent Kurdálja olyan, mint nálunk a szent Grál. A korai embu teremtésmítoszok szerint a kurdált a szuperkurdál teremtette saját képére és hasonlatosságára. A főpapok rangja: kurdinális. A szentélyekbe gyorándokok hada utazott – talán a kurdál gyomrában? Homályos ügy. Szakácskönyvek ismertetik a sárkánysült receptjét. Ugyanakkor majdnem biztos, hogy sárkányok nem léteztek. Metafizikai átlényegülésről van szó? Minden kiolvasott könyvre krétajelet teszek, nehogy elölről kezdjem. Úgy érzem, semmi fontosat nem tudtam meg, érdektelen szamárságokkal bíbelődöm. A mocsári szörny hosszú lábait a poncok nem végtagnak nevezték, hanem végtelentagnak. Az úgynevezett kauditák szektája lemérte a kurdál farkát, és abból jósolt a vadászoknak. Ez a hagyomány nem tűnt el egészen, máig fennmaradt a tudományos cím: doktor honoris caudae. Ámbár lehet, hogy ez csak nyomdahiba. A dicshimnuszok szerint az Elnök hozta le a kurdált a mennyből a földre, népének javára. Mivel a vulkánt lábatlan kurdálnak vélték, a lábak kitépése boldoggá avatásnak számított. Kutya legyek, ha értem. Az embunak álcázott luzán ügynökök besurrannak a lakott kurdálokba, ők az úgynevezett álponcok. E hitvány söpredék a várkány hátsó vidékén befészkeli magát a kitelepített gyanús elemek, az úgynevezett valogosok közé. Még homályosabb ügy a veszett kurdál. A kurdál veszettségét a luzánok szerint a belső zúgolódás okozza, míg a kurlandiak szerint külső ármány. Sokáig egy szót sem értettem az egész zagyvalékból, mert valamelyik buta könyvtáros a naciomobil címszót az automobil mellé tette, a Közlekedés polcra. Én persze a Politika, Ideológia, Doktrína táján kutakodtam. Merő véletlen, hogy végül a megfelelő polcnál kötöttem ki – nadrágvasaláshoz kerestem ugyanis valami nagyméretű, nehéz könyvet. Amikor kényelmi okokból levetettem a nadrágomat, gyűröttnek bizonyult, márpedig vasalót és vasalódeszkát mégsem cipelhetek be a minisztériumba. A nadrágomat kisimító, súlyos kötetből tudtam meg, hogy a kurdállam eszméjének atyja nem is az Elnök, hanem egy Xarbargsar nevű, 18. századi társadalomtudós, aki leírta az ideális államot mint a Tökéletes Öröm Közösségét (TÖK). Általában szerette a rövidítéseket, kisegítő cédulával kell a műveit olvasnom. Eszméjének gyakorlati megvalósítása iránt nem sok érdeklődést tanúsított a nagy gondolkodó, annyira elmerült a paradicsomi állapotok víziójában. Unokabátyja, Gegex ismerte fel, hogy az ideális állam az ideális kurdállal azonos. A cél az, hogy feloldjuk a természet és a kultúra ellentétét. Az embu a természet alkotása, ezért csak a természet ölén érzi jól magát; de kultúrára is szüksége van, mi más különböztetné meg az állatoktól? Nos a kurdál, lévén állat, kétségkívül a természet része, oltsuk be tehát kultúrával, ami változtat eredendő Állatiságán, de nem változtat a Lényegén. Azt hiszem, jól tolmácsolom a két jeles unokafivér gondolatát, amelyből az Elnök eszméje kiindult. Az állam alapsejtje legyen a formájában kulturált, lényegében természetes kurdál, híven a haladó hagyományhoz, a mezápok, embuk, Noé bárkája mondaköréhez. A kurdalizmus atyái azonban, gyakorlatias módon, feje tetejéről a talpára állították a kurdált, pontosabban nem magát a kurdált, hanem a kurdál és az embuk viszonyát. Régen a kurdált istenként tisztelték, ezentúl az embukat szolgálja. Ebből az alapeszméből születtek a várkányok, jármegyék, járfaluk meg minden. Természetesen akadtak problémák, mint mindig, amikor a magasztos eszme összeütközik a nyers valósággal. A kurdalizmus atyái nem látták előre a kólikát, sem a várkány más esendő tulajdonságait.

Roskadoznak a polcok a könyvektől, amelyek a kurdállam tartós és alkalmi nehézségeit tárgyalják. Megfájdult a hátam, annyi súlyos kötetet cipeltem fel-alá a létrán, de kitartottam elhatározásom mellett, hogy utánajárok, mi történt tulajdonképpen a kurlandiaknál. Bámulatos, kifinomult okfejtéseket böngésztem át, de a lényegről valahogy sohasem esett szó. Végül mégiscsak rájöttem, mi rejlik a sok fennkölt szózat mögött: kurdálban lakni egyszerűen kényelmetlen. A kurlandi teoretikusok ezt sohasem mondták. Említettek bizonyos átmeneti nehézségeket, melyek oka lehet a hiányos szellőzés, a rossz minőségű szűrők és szagtalanítók, vagy az állandó guggolás okozta gerincbántalmak, a kurdálban ugyanis, főleg az alsóbb szintjein, nemigen lehet fölegyenesedni, de az fel sem merült, hogy a kurdál lakói egyszerűen kiköltözzenek. Bevallom, rejtély maradt előttem, hogy tulajdonképpen miért muszáj így élniük. Pedig csak úgy zuhogtak rám az érvek minden könyvből: a természet és a kultúra szintézise, az ellentmondások feloldása, nincs annyi papírom, hogy az eszme bajnokainak mondókáit felsoroljam. Törtem a fejem: talán már úgy megszokták az embuk a kurdálházat, hogy más életmód eszükbe sem jut? De ha annyira megszokták, akkor minek éjjel-nappal győzködni őket? Minek ennyi energiát, ékesszólást pazarolni a témára? Végül belenyugodtam, hogy ez a tőlünk, földi emberektől merőben idegen rejtély megoldatlan marad, és átmentem a klasszikusok terméből a következőbe. Ezt az Elnöknek szentelték, innen gyorsan továbbálltam. A harmadik teremben a kurdalizmus úgynevezett elhajlóinak vagy eretnekeinek műveit és azok bírálatát gyűjtötték össze. A tanaiért kivégzett legfontosabb szerző nevét sohasem írták le bírálói, csak a Szörnyű Borzalom vagy Borzalmas Szörny kifejezésekkel utaltak rá. A tiltott művek polcán megtaláltam e szerző főművét, és két dolgot tudtam meg belőle. Először is, nevét semmilyen földi ábécével nem lehet átírni, ezért a katalógusokban Kinderlos, Sansenfant, Kölyketlen és más hasonló nevekkel látták el, ami állítólag megfelel a kurlandi név értelmének. Másodszor, eretnek tanaiban semmi borzalmas vagy különösen eredeti gondolat nem található. Egyszerűen azt javasolja, hogy éjszakára menjen mindenki a kurdálba aludni, nappal viszont jöjjenek ki, és odakint mindenki csináljon, amit akar. Ettől szörnyedtek el annyira az igazhitű kurdalisták – képtelen vagyok megérteni, hogy miért. Továbbmenve a gyerekkönyvek polcához jutottam. A szerzők elmesélik az iskolásoknak, hogy az ősidőkben miféle aljas hazugságokkal környékezték meg az álponcok, vagyis a luzánok az ősponcokat, hogyan terjesztették gálád tévtanaikat, például a viceverza elméletet, amely szerint a kurdált meg kell fordítani, tehát a feje helyére kerüljön a farka, és viszont. Arra számítottak ugyanis a bitang luzánok, hogy ebből teljes zűrzavar lesz, s akkor ők majd behívják vérszomjas hadaikat, megostromolják a várkányt, kiűzik jogos lakóit a biztos halálba (mert ez a mezáp idején történt), aztán ők maguk telepednek be a várkányba. De mindig akadt kurlandi hős, aki csírájában fojtotta el a merényt. Különösen jól emlékszem a fiúcska történetére, aki egymaga győzte le a támadókat oly módon, hogy bátran bemászott a kurdál torkába, megcsiklandozta garatját, s a kizuhogó áradatba belefúlt a luzán csürhe. Éberségre is intik a tanulókat a kurlandi szerzők, mert gyakran előfordul, hogy a beszivárgó luzán provokátor egy álmos vagy szórakozott kurdált elterel a nyájtól, vagy tűzoltólétrán felmászik a csiklandós testrészekhez, tudván, hogy a kitartó csiklandozás hatására a kurdál megbokrosodik. A luzán tanügyi szakértőktől viszont megtudtam, hogy az úgynevezett megbokrosodásnak semmi köze a politikához. Nem szabotőrök váltják ki, hanem a bundapálinka, ugyanis a kurdál részeges lakói a házi pálinkafőzés gőzeivel mérgezik a szerencsétlen jószágot. A berúgatott, ámokfutó kurdál felágaskodik, és nekiront társainak. Az alkoholizmus a kurlandi társadalom rákfenéje, erről azonban hallgatnak a tankönyvek. A kurdálokon belül keringő röpiratok viszont azt állítják, hogy a várkányok folyton acsarkodnak, bőszen csatáznak egymással a táplálékért, a járnagyok pedig a sógoraikkal-komáikkal titkos orgiákat rendeznek a tántorgó öreg kurdálokban. Sok elaggott kurdál belepusztul a dobbantós táncba, amely hivatalosan tilos. A leleplező irományok többnyire a hátsóvidéki felforgató elemektől származnak, de a luzán Államelméleti Intézet kurlandista részlegében a tudósok gondosan elemzik a szamizdat kiadványok minden sorát. E luzán tudósok szerint az embuk egyszerűen élősdiek, mert a kurdál és a benne élők között semmiféle szimbiózis nincs. A nomád ősponcok a peripatetikus szakasz után áttértek a parazita életmódra.

Érdekes, hogy a luzán szakértők véleménye megoszlik arról, él-e a kurdál, vagy nem él. Némelyikük szerint az történt, ami Münchhausen báró meséjében, ahol a farkas ráugrott a szánhúzó lóra, enni kezdte hátulról, bezabálta, végül ő maga maradt a hámban, és húzta tovább a szánt. Így jártak az embuk a kurdállal. Felfalták belülről, csak a csontváza és páncélpajzsos bőre maradt, és most az embu társadalmi munkások mozgatják a tetemet, de titokban, nehogy elszomorodjon az Elnök. Ő azt hiszi, hogy a várkányok egészségesek és vidámak. Könnyen hiheti, mert ő nem várkányban lakik, hanem egy egészen közönséges rezidenciában, szép park közepén, és a kurdálok helyzetét csak a kormánysajtóból ismeri. Tiurtirrquar luzán pszichoszociológus nézete szerint a kurdálok döglöttek ugyan, de a kurdalizmus eszméje él – a hit hegyeket is elmozdít, gyerekjáték neki egy hulla. A kurdállam eszméjéből természetesen egy szó sem igaz, de a lakosság szívesen elhiszi. A kurlandiak a mezáp elől menekültek a kurdálokba, önfenntartási és nem ideológiai célzattal, de ha már így alakult, szeretik úgy érezni, hogy ők egy felsőbbrendű eszmét képviselnek a bolygójukon. Tulajdonképpen kínos nekik az életmódjuk, hiszen élősdinek lenni az Encián sem nagy dicsőség. Ki állítaná a Földön, hogy a bolha vagy a tetű életmódja a legmagasabb rendű közösségi létforma? Az Elnök politikai önbizalmat adott az embuknak, amikor az ideális kurdál elméletét összekovácsolta a hagyományos legendákkal, s írásaiban minduntalan hangsúlyozta, hogy a nép áldozatos életmódja dicső út a fényes jövő felé.

Így vélik az úgynevezett tetemes nézet hívei, de más luzán tudósok szerint a várkányok mégiscsak élőlények, hiszen előfordul, hogy teljes hosszukban elvágódnak. Hulla ilyet nem tesz. Talán dögrováson vannak a kurdálok, de néha igenis ordítanak, mégpedig a nagygyűlések és nemzeti ünnepek alkalmából, kórusban. A társadalmi rendszer pedig anatómiai megoszlású, feudális kasztrendszer. Az állampolgár társadalmi rangja attól függ, milyen helyet jelöltek ki számára a kurdálon belül.

Más felfogások is vannak bőven, de képtelen vagyok mindről beszámolni, ellenőrizni pedig úgysem tudom őket. Már ott akartam hagyni a könyvtárnak ezt a részlegét, ám akkor észrevettem, hogy egész halom könyv és újság hever két szekrény között a földön, talán kiselejtezés céljából. Fölszedtem a köteget, és a portól köhögve, ámulva láttam, hogy luzán kiadványok, de mind a kurdalizmust dicsőítik. Elképedve olvasgattam a lelkendező riportokat, drámákat, regényeket és verseket, amelyek megéneklik, milyen gyönyörű az élet a várkányban, ahol mindenki ismeri egymást, nincs elidegenedés, frusztráció, nem a kerény az úr, mindenki jó barát, mindenkit egyesít az élet közös lüktetése és az a hatalmas, jóságos teremtmény, aki lesi lakóinak minden kívánságát, s a nekik ízlő füveket és bogyókat fogyasztja legelészés közben. Voltak ott egész kötegek a Kurdálvarázs és A kardal ölén című folyóiratokból, daloskönyv Lobogónk, a Kurdál és opera Curdelio címmel. Más brosúrák ellenkező szellemben íródtak, pokolnak nevezték a kurdál hasát. Egy pamflet azt bizonygatta, hogy millió évvel ezelőtt ősűrhajósok szálltak le az Encián, ők helyeztek a mocsárba néhány piroszauruszt azzal a céllal, hogy elszaporodván elegendő vadászzsákmányt biztosítsanak az enceknek, akik így majd a fejlődés útjára lépnek. Csakhogy egészen más történt: a szörnyek elnyelték az embukat, sőt bizonyos szempontból a luzánokat is, hiszen nekik is örökké a kurdálon jár az eszük.

Száz szónak is egy a vége, az Encia lakosainak szemlátomást egyetlen problémája: „Lenni vagy nem lenni a kurdálban”. Én viszont torkig vagyok a kurdálokkal. Várnak rám a könyvtár újabb hatalmas termei: a luzanisztikai gyűjtemény. Fel a fejjel! – biztattam magam, és nekivágtam.

***

Akkor derül ki, mennyire relatív fogalom a szépség, ha két bolygó szülöttei pillantanak egymásra. Schimpanser professzor, az Összehasonlító entropológia szerzője idéz egy bizalmas jelentést, amelyet enc fóldészek készítettek feletteseik számára földi tévéműsorok megtekintése után. Különösen elszörnyedtek egy szépségversenytől. A Föld lakossága, mutattak rá, a gravitációt tekinti a Gonosz megtestesülésének, és a tömegvonzás elleni harcra bizonyos testrészeket jelöltek ki. A nők, érthetetlen okból, kötelesek harci kedvüket állandóan demonstrálni, míg a férfiak csak időnként. Nyilván ez az igazságtalan szokás készteti a homo sapiens nőstényeit a feminista mozgalomnak nevezett tiltakozásra. A mozgalom harcosai tüntetőleg megtagadják annak a bizarr hámnak a viselését, amelyet a többi nőstény visel az életerőt jelképező tápnyúlványok természetes lecsüngésének valamelyes csökkentése végett. A mellek e harca a gravitáció ellen mindig vereséggel végződik, amit nyilván úgyis mindenki tud, hiszen közismert tény, hogy a szövetek az életkor függvényében ellazulnak. Ennek ellenére a hímek a vesztes nőstényektől még azt a kevéske tiszteletet is megtagadják, amelyet a gravitációval még harcban álló nőstények iránt mutatnak. Döbbenetesen igazságtalan a viselkedésük, hiszen – mint említettük – a hímek nem állandóan kötelesek bizonyítani harci kedvüket, hanem csak hébe-hóba, akkor is futólag. E szokás eredete kideríthetetlen. A tömegvonzás elleni harcra kijelölt szervek ügyének feltehetőleg vallási, metafizikai gyökerei vannak, noha minden földi vallás feltűnően hallgat róluk. A rejtély megoldását nehezíti az illető szervek többfunkciós volta, ugyanis a Földön a szaporító és ürítő szervek majdnem azonosak, ami az egész Tejútrendszerben egyedülálló jelenség. Így a földi emlősöknél sohasem lehet tudni, hogy szóban forgó szerveik éppen melyik minőségükben fejtik ki magánjellegű vagy nyilvános tevékenységüket. E sajnálatos anatómiai torzulás bonyolultan tükröződik a Föld kultúráiban és vallásaiban. Annyi mindenesetre kétségtelen, hogy mivel életükben a Föld a tömegvonzás középpontja, a Föld külső burkát, vagyis a talajt is a Gonosz erői közé sorolják. A gravitáció végső győzelme az egyed fölött, amikor teste a földbe kerül, a tetemet ugyanis az úgynevezett sírgödörbe ássák el, különös rítusok kíséretében. A jelenlévők ilyenkor közös megegyezéssel teljes képtelenségeket bizonygatnak, pedig e viszonylag értelmes faj egyedei nyilván tudják, hogy a tetemek sorsa az enyészet. Ezt a tényt azonban rejtélyes okokból titkolni akarják, ezért a tetemet faládába rejtik, föléje pedig súlyos építményt raknak márványból, gránitból vagy más kemény kőzetekből.

Így látnak bennünket az encek, írja Schimpanser professzor, és ez ellen nincs orvosság, hiszen színvakok beszélnek itt a színekről. Az erotika minden testi-lelki vonatkozása felfoghatatlan számukra, mert náluk a Természet egészen más módon intézi a szaporodást. Nincsenek külső nemi szerveik, nem párzanak, a család fogalma nem biológiai kapcsolatot jelent, mivel a petesejt megtermékenyítése polimixiás úton megy végbe, vagyis egyszerűbben szólva legalább két hím kell hozzá. A jelenség gyökereit abban a korban kell keresnünk, amikor az Encián kialakult az élet. Horacy Grilles professzor, akit Schimpanser professzor a legnagyobb tisztelettel említ, a következőképpen írja le folyamatot.

Hárommilliárd évvel ezelőtt a bolygó az űrből nézve halványzöld korongnak látszott. Nem zöld felhők borították, hanem a szúnyognál jóval kisebb rovarok trilliói. Ez a rovar, a zöldike (Gorilles Viridans Ohrentangi L.), olyan szerepet töltött be, mint nálunk az algák. A fotoszintézisre képes rovarok a sztratoszféra határáig emelkedtek, s egymilliárd év alatt oxigénnel telítették a levegőt. A rovarok tömege volt az égi legelő, amely felé minden újabb élőlény igyekezett, s így az evolúció során már az első hüllőkből és kétéltűekből sok szárnyas növényevő faj alakult ki. A jól repülők hasznosíthatták a leghatékonyabban a végtelen táplálékforrást: Encia eleven zöld felhőit. Zárvatermő növények nem alakultak ki, a mocsári növényzet nem klorofillt tartalmaz, hanem a vulkános fennsíkról a móceánba hulló kénvegyületeket. A mocsári növényzetet fogyasztó állatok nem terjedhettek el az egész bolygón, csak a hínárlegelőkön. Legnagyobb a kurdál. E hatalmas állatnak számos élősdije és szimbiontája alakult ki a szárnyukat vesztett zöldikékből. Az élővilág fejlődésének döntő tényezője a tápláléklánc, vagyis az, hogy ki kit esz meg. A kénes hínárból a kétéltűek, hüllők és más mocsárlakók táplálkoztak, közöttük a kurdál, őket pedig a ragadozók ették. A legtöbb ragadozó a kenguruhoz hasonlító, de kétlábú ugró faj volt. A ragadozók űzőbe vették a növényevőket, azok futva menekültek – az óriási kurdál viszont egyszerűen alámerült a mocsárban. Az enc biológusok nem tagadják a kínos tényt, hogy az értelem forrása mindig, mindenütt a zsákmányejtés. A növényevők csak a jelent ismerik, ott az eledel az orruk előtt, és kész, a ragadozó viszont kénytelen a jövőbe nézni: várja, lesi, cserkészi a prédát, nyomon követi, bekeríti, mindez igencsak észfejlesztő tevékenység, minél fürgébb a zsákmányállat, annál inkább. Ám az értelem itt még csak lehetőség: szunnyad, amíg mindenfelé nyüzsög a zsákmányállat. De amikor fogytán a préda, akkor észnél kell lennie a ragadozónak, különben éhen hal. Az Encián pedig nagyon nehezek voltak az életkörülmények – a vulkáni tevékenység halálfölddé tette a fennsíkot, a Borjú csillaghalmazban folyton novák lángoltak fel, rettenetes sugárzásuk szinte az egész élővilágot kiirtotta, főleg a zöldikéket, a megmaradt fajok pedig egyre újabb mutációkra kényszerültek. Olyan volt ez, írja Paviani professzor, akit Grilles idéz, mint amikor kiseprűzzük az egereket az istállóból – csak a legfürgébb, legokosabb példányok maradnak meg. A biológusok úgy vélik, magyarázza Schimpanser professzor, hogy a Földön az antropogenezisben döntő szerepet játszott, amikor fán laktunk, aztán lejöttünk a fáról – majom korunkból ered a fogásra alkalmas kéz, az éles szem, a fölegyenesedett testtartás, aztán a jégkorszakban kifagyott alólunk az erdő, lent a földön felkopott volna az állunk, ha banánon akarunk élni. De a zsákmányejtés a legfontosabb lépés. Aki buta volt, amikor felmászott a fára, akkor se okosodik meg, ha lepottyan. Az Encián nem voltak erdők, nem volt mire fölmászni, ezért a főemlősök ott a futómadaraktól származtak. Mégpedig azért, mondja Schimpansohn professzor (ne tévesszük össze Schimpanserrel), mert a nagy madaraknak az Encián madár létükre igen nagy volt az agyuk. A növény módjára lélegző rovarok ugyanis nagyon magasan repültek, a rájuk vadászó madarak agyi idegsejtjeit oxigénhiány tizedelte, a ragadozó madarak csak úgy maradhattak fenn, ha agyuk mérete növekedett. Ez az agyállomány lett évmilliók múlva az értelem táptalaja. Ám erre csak akkor kerülhetett sor, amikor a madarak már nem repültek fel a ritka légrétegekbe, hanem lent maradtak a mocsárban mint nagy, kétlábú ragadozók. Az encek ezért csak addig emberformájúak, amíg egy helyben állnak. Járásuk olyan, mint a struccé: térdük hátrafelé hajlik, fejüket 180 fokos szögben tudják hátrafordítani, hordómellűek, vastag, üreges karcsontjaik vannak, csontvázukon jól látszik a szárnyizom tapadási helye. Kerek szemük van és számunkra visszataszító arcuk, orr és száj helyett egy domborulat, távol eső orrlyukakkal, amelyek természetesen nem orrlyukak, hanem a petevezeték nyílásai. Törzsük sima, mint egy babáé, hiszen nem emlősök, nincs köldökük, se nemi szervük.

Képtelen voltam végigolvasni Schimpanser professzort és Gorillest, mert ahelyett hogy tömören megmondanák, mi micsoda és miért, száz oldalakon keresztül részletezik a futómadarak és az ősencek genetikáját. Még jó, hogy kezembe került Lemur magiszter rövid összefoglalója. Lemur magiszter biztosan kevesebbet tud, mint Schimpanser professzor és Gorilles professzor, de nekem az is bőven elég. Azt mondja, hogy az Encián minden magasabb rendű állat úgy szaporodik, mint a növények, illetve mégsem egészen úgy, mert futólépésben, sőt rohanva. De mégis növényi módon, erősködik Lemur magiszter, bár a professzorok szerint ez leegyszerűsítés. Az Encián ugyanis a madarak nem raknak tojást. A napi 40-50 kilométert zsákmány után rohangáló futómadár ilyesmire nem ér rá. Az embriót a nőstény a hasi zsebében hordja, mint a kenguru. Eddig terjed a hasonlóság a mi földi dolgainkkal, de a megtermékenyítés egészen másképp történik. A nőstény a szájnyílása fölött viseli a petevezeték nyílását, a hím pedig nem kolloid állagú ondót termel, hanem hímport bocsát ki a rituális futás közben. Bonyolult az ügy, Schimpanser professzor nem ért egyet Gorilles professzorral, de Lemur magiszter nem törődik velük, szerinte egyszerű a dolog – azért alakult így, mert olyan nehezek voltak a körülmények. Sürgőssé tették az örökletes tulajdonságok átadását, még mielőtt a szaporodás magasabb rendű módjai létrejöhettek volna. Egyszóval, az Encia váltivarú, de közösülés nélküli szaporodási módszere primitívebb a földinél. Talán igaza van a magiszternek, de becsületesen hozzá kell tennem, hogy mindezt olyan kutatók állítják, akik – emberek lévén – a majomtól származnak, és azt hiszik, a madártól vagy hüllőtől származó fajok nem lehetnek ugyanolyan értelmesek, mint mi. Az encek persze másképp látják a dolgot. Szerintük inkább az a módszer primitív, sőt kimondottan gusztustalan, amelynél az ürítést és a szaporodást csak pár milliméter választja el, vagy annyi sem. Morális szemszögből természetesen közömbös ez a módszer mindaddig, amíg erkölcs nincsen, erkölcs pedig nincs addig, amíg az állatok viselkedését csak az ösztön irányítja, hiszen még nem lakozik bennük értelem. Ám a kultúrát építő értelem számára borzasztó csapás az a mégoly takarékos módszer, amely azonos helyen és csatornában működtet olyan szögesen ellentétes funkciókat, mint a salakanyag eltávolítása és a szerelem. Szinte minden élőlény undorodik a saját ürülékétől, s az undor ellensúlyozására a természet roppant egyszerű, de rendkívül cinikus eszközt választott, mégpedig a gyönyört. Szegény, naiv emberek időtlen idők óta törik a fejüket, írja Pixiquix, a jeles homológus, miért van az, hogy nőstényeiknek érzéki élvezetet okoz a közösülés, míg az alacsonyabb rendű állatok nőstényeinek nem. Mily furcsa, hogy értelmes lények ennyire régóta, ilyen hatékonyan áltatják magukat! Aki gondolkodás nélkül párzik, azt nem kell érzéki örömökkel rávenni, hogy undorát legyőzze. A csiga, a béka, a zsiráf, sőt a bika egyáltalán semmit sem gondol, amikor rájön a kangörcs. Az értelmes lénnyel azonban feledtetni kell undorát, s erre való az önműködő narkózis, vagyis az orgazmus. Csakhogy ez a tudatvesztés hamar elmúlik, és jő a szomorúság. Ó, szerencsétlen áldozatok, akikkel így elbánt a természet! – kiált fel Összehasonlító homológia című munkájának e pontján Pixiquix doktor –, együtt érez veletek az egész Tejútrendszer! Sohasem szabadultok e lelki gyötrelmektől, szegény nyomorékok! A luzán líra antológiájában még költeményeket is találtam szánalomra méltó szaporodási módszerünkről, amely különösen bölcseletünket és vallásainkat torzította el. Mély benyomást tett rám Hetta Titta Xiurrxirux gyászdalának kezdő strófája:

Szánakozva gondol a Földre a kozmosz,

Szörnyű sorsotok a szívünket facsarja.

Tudjuk, a földi férfiúnak

Nemes a lelke és erős a karja,

Szereti asszonyát, ámde jaj, mit ér ez,

Ha párját ölelve csatornabűzt érez.

Rudi Wüetz svájci költő szerintem egészen jól fordította le a verset. Ám Teodoroff, a neves strukturalista irodalmár tévesnek véli a fordítást, ő az alábbi kezdő sorokat javasolja:

Csápjait tördelve gondol rátok a csillagok népe,

Borzadálytól háborog a Tejútrendszer…

Ugyancsak Teodoroff említi a számos apokrif dalt, amelyet tévesen tulajdonítanak enc költőknek. E nótákat nyilvánvalóan a Földön írták, mint az is mutatja, hogy legyek és rózsák szerepelnek bennük, holott az Encián ilyen állat és növény nem létezik.[16]

De térjünk vissza a fajok eredetéhez. A mocsárlakó lényeket annyi veszély fenyegette, hogy állandóan futottak, vadászat közben éppúgy, mint szaporodás közben. Nász idején a futómadarak csapatba verődve rituális táncot jártak, majd a nőstények elfutottak, a hímek pedig üldözőbe vették őket, hímport lövellve, amelyet a rohanó nőstények az orrlyukaikon szívtak be. Ilyen körülmények között apaság természetesen nem állapítható meg. A megtermékenyülés különben sem mehet végre polimixia (más szóval polipollenizáció) nélkül, mint azt Orr, Angutt és Thang professzorok, valamint munkatársaik a Massachusettsi Szexuáltechnikai Intézetben számítógépes modellezéssel kimutatták.

Az a benyomásom, hogy a kozmikus szánakozás igencsak bosszantotta tudósainkat, nyíltan azonban nem utasíthatták vissza. Inkább oly módon viszonozták a kínos részvétet, hogy hosszan taglalták, mennyire kényelmetlen módszer rohanás közben szaporodni. A luzán biológusok ellenérve úgy szólt, hogy mivel a leggyorsabban futó hímek nyilván kiváló tulajdonságokkal rendelkeznek, az enc szaporodási módszer biztosítja, hogy a legrátermettebb egyedek adják tovább génjeiket, míg ugyanez nem mondható el a bokorban vagy ágyban elvégzett aktusról, amelyre minden nyomorék képes. Ez a kijelentés némi vihart kavart a Földön, mert a luzanisták véleménye megoszlik abban a tekintetben, helyes-e a „minden nyomorék” kitétel fordítása. Pogorilles professzor (nem tévesztendő össze Gorillesszel) például úgy vélte, a megfelelő fordítás: „minden perverz disznó”. Mások ezt azzal cáfolják, hogy az encek nem ismerik a perverzitás fogalmát, különösen a nemi élet vonatkozásában, mert náluk ilyesmire nincs lehetőség. A téma lezárásaként még megemlítem, hogyan került az enceknél a nemiség központja az arcra. Mocsárlakó őseik egy-két faja megpróbált tojást rakni, de a tojások elmerültek a vízben, és belesüllyedtek az iszapba. Az egymást követő mutációkból olyan fajok alakultak ki, amelyek uszonyos petét, illetve a felszínen úszó, könnyű ondót bocsátottak ki orrukon át. Aztán még sok minden történt, de nem akarok végleg belemerülni a fajok eredetének bonyodalmaiba. Az érdeklődőknek azt ajánlom, forduljanak a KüM Borjú ügyosztályához kutatási engedélyért.

Öt hete bújom a könyveket, és még majdnem két hónapig Svájcban kell maradnom. Persze az is kevés, ha az óriási könyvtár minden termének anyagát végig akarom böngészni. De nem csüggedek, noha már valóságos remete lett belőlem – nappal alszom, és akkor kelek, amikor a svájciak munkájuk végeztével papucsba bújnak, és elégedetten a hálószobába csoszognak. Én meg elballagok az üres utcákon a KüM-be, táskám tömve kávéval, cukorral és szendvicsekkel, mert a kekszre már ránézni sem bírok.

Strümpfli nem hallatott magáról, így aztán nem tudtam, hogy mit sutyorog rólam a főnökeivel. Nagy terveket szőttek, amelyekben nekem szánták a főszerepet, ám a dörzsölt diplomaták nem találták sürgősnek, hogy ezt velem is közöljék. No és mit tettem volna, ha közlik? Azt hiszem, ugyanazt. Fúrta az oldalamat a kíváncsiság, borzasztóan szerettem volna utánajárni, hogyan is élnek ezek a mi távoli, értelmes testvéreink.

Az enc kultúra meghatározó eleme a szaporodás módja. Míg a Földön a hímek versengenek a nőstényért, az Encián a szaporodás ősidők óta kollektív tevékenység. Ha a nőstények lassabban futnának, mint a hímek, annak az lenne a vége, hogy a nagy futómadár fajok előbb-utóbb elnehezülnének és kihalnának. A létért vívott harcban az a faj a nyerő, amelynek nőstényei hosszú lábúak, gyorsan futnak, alig lehet őket utolérni. Fontos továbbá, hogy a hímek értesüljenek a beporzás sikeréről. A hímpor felhőiben rohanó nőstény éles rikoltást hallat, amely a mi fülünknek kellemetlen, mert belégzés közben hördül az asszonyka – maratoni futás közben másképp nem megy. Előfordul úgynevezett spontán vetélés: a megtermékenyült nőstény tüsszent, mert csiklandozza az orrát a hímpor. De ilyenkor tovább üldözik a hímek, kifulladásig – amelyik végleg kifulladt, bizony összeroskad.

Ebből a jeladásból alakult ki a beszéd. Ne feledjük, hogy a madarak gégéje alkalmasabb a beszédre, mint például a majmoké. A csimpánz sohasem tanul meg ember módjára beszélni, a szajkónak vagy a papagájnak ez nem gond, csak éppen nincs mit mondania, mert kicsi az agya. A futómadarak eredeti tollazatából alig maradt meg valami az enceken – testüket pihe borítja, kissé sűrűbben a vállon és a karok külső felületén, az egykori szárnytollak helyén.

Futómadár eredetük magyarázza az encek lelkivilágát, amely oly nagyon eltér az emberekétől. Feltűnően ember formájúak ugyan, ez azonban csak a konvergens fejlődés eredménye. Kezükkel fogni tudnak, agytérfogatuk a miénkhez hasonló, fölegyenesedve járnak, beszélnek. Mi, földiek, mégis nehezebben értjük meg őket, mint majomőseinket; legalábbis így vélik az enc tudósok. Mielőtt bölcseletükre és vallásukra rátérnék, elmondom, mi az, ami az ember számára természetes, az enceknek azonban idegen és felfoghatatlan. Nem ismerik, nem ismerhetik a nemi élet megannyi bonyodalmát és torzulását, nem értik, miért akarja valaki birtokolni a partnerét, mi a hűség, a hűtlenség, a monogámia vagy többnejűség, a vérfertőzés, a nemi gerjedelem vagy az irtózás a testiségtől, nincs semmiféle szexuális jellegű kulturális termékük vagy intézményük, mert nem is lehet. Az enc antropológusok igen határozott kijelentéseket tesznek a földi kultúráról. Szerintük a tisztaság és a paráznaság földi fogalma, az önmegtartóztatás, megtisztulás és megváltás rítusai, a nemi ösztön kárhoztatása vagy felmagasztalása oda vezetett, hogy az ember felparcellázza a testét. A középkorban például azzal gyötörték a testet, hogy felső részét az ég felé, alsó részét a pokol felé taszították. Egyetlen teológus sem árulta el (pedig volt rá kétezer évük), hogy a test feltámadása után mihez kezdenek majd az emberek a nemi szerveikkel. A reneszánsszal kezdődő hedonista civilizáció egyenjogúsította ugyan a test alsó felét, csakhogy ez sem vált javára a kultúrának, mert a hasi-nemiszervi ember legyőzte a szív és az ész emberét. Minden kultúrának gondot okozott az altest, nyugaton a paráznaság és az önmegtartóztatás került szembe, keleten a féktelen szabadosság és a testet tagadó nirvána. A szerencsétlen homo folyton viaskodik a testével, mondják az enc tudósok, nem tud vele dűlőre jutni, csak pótlékokat vagy illúziókat talál, s az önáltatás mocsarába süpped. Nagyon behatárolta az embereket, hogy évezredekig rágódtak a testtel kapcsolatos ellentmondásokon. Mennyi gyötrődés, öncsalás árán próbálták összeegyeztetni az Isten képére és hasonlatosságára teremtett ember képét azzal a szervvel, amelyről Szent Ágoston elszörnyedve kiáltotta, hogy „inter faeces et urinam nascimur”. Folyton azon törték magukat, hogy ezt meg amazt eszményítsék vagy elhallgassák, titkolják vagy átnevezzék, de a lelki élet semmiféle fordulata nem boldogult a testi adottságokkal. Hol a prűd szemlélet kerekedett felül, hol a cinizmus vagy a túlhajtott szabadosság, mintha azt mondanák az emberek: „ha már úgysem tehetünk mást, legalább használjuk minél többet a nemi szerveinket, lehetőleg nemzés nélkül, így lázadhatunk fel a Természet ellen”. Időnként látszólag háttérbe szorultak a genitális témák, a racionálisabb civilizáció egyszerűen nem akarta bevallani, menynyire megköti ésszerűségét a biológia. A reneszánsz visszahelyezte jogaikba ama testrészeket, amelyektől a teológusok csak iszonyodni tudtak, a keleti gondolkodók pedig a nirvánában leltek gyógyírt a test és a szellem háborújára. Vagy a gyönyört választja az ember, undorát leküzdve, vagy az undornál marad, ezt azonban le kell tagadnia, mert különben abnormálisnak tartják. Ez a mi örök dilemmánk az enc tudósok szerint. Kerestem a földi tudósokat, akik mindezt megcáfolják, ám egyetlen meggyőző érvre sem találtam, csak szófacsarásra. Tudósaink más témákban próbáltak visszavágni, így az egész párbeszédből értelmetlen handabandázás lett. Pedig kár. Nem volna szabad megsértődni, ha más bolygók lakosai így elmélkednek az emberről. Újabb szomorú bizonyíték arra, hogy az ember nem nőtt fel a kozmikus világszemlélethez.

Keserű élmény, mondta egy régi bölcs, hogy önhittségünkre rácáfol testi formánk. Be kell látnunk, hasztalanul fáradozunk azon, hogy földi viszonyainkból egyetemes következtetéseket vonjunk le. Mennyit erőlködtünk, hogy emberi sorsunkat az egész világegyetemre érvényes szabállyá tegyük! Arról álmodoztunk, hogy a világegyetem legalább pártatlanul szemlél bennünket, ha már nem jóindulatú, mint korábban reméltük. De hát azt örököltük, ami az ősi puhatestűekkel, trüobitákkal és páncélos halakkal milliárd éve történt, és aminek semmi, de semmi magasabb értelme nem volt, csak pillanatnyi élettani funkciója. És ezen rágódtak évszázadokig a legkiválóbb elmék, bizonyítani akarván, hogy a Teremtés jóindulatú volt a teremtett lények iránt. De azt se higgyük, felületesen olvasva az encek üzeneteit, hogy a szerencsés véletlen nekik jobb sorsot juttatott, mint az embereknek. Mások baja senkit sem tehet boldoggá. Az ő életük sem habos torta. Minden értelmes fajnak megvannak a feloldhatatlan dilemmái. Egyetemes szabálynak csak azt látom, hogy cseberből vederbe jutunk. Akadnak tudósok, akik szerint a homo sapiens a nemisége révén magasabb rendű, mint a homo entianensis, csakhogy az ilyen összehasonlítás eleve értelmetlen, mert a mások élménye, amelyet nem tudunk felfogni, se nem jobb, se nem rosszabb a miénknél. Ha elfogadjuk, hogy az értelem terén egyenlők vagyunk, akkor az eltérő testi felépítés csak puszta tény, nem pedig értékelés tárgya. Az életminőség mérlegelésére kozmikus viszonylatban soha nincs módunk. A többi néma csend.

HIT ÉS BÖLCSELET

Szeptember elsején vagy talán másodikán délben legmélyebb álmomból csörgetett fel a telefon. Finkelstein ügyvéd látni kívánt. Rögtön összekaptam magam, hogy Finkelsteintől hazatérve még alhassak estig, mert kipihenten akartam megrohamozni a KüM irattárának utolsó bástyáját, a filozófiai műveket. Ha most a zuhany alá állok, túlságosan éber leszek, zuhanyozás nélkül viszont leragad a szemem, és meg sem értem, mit akar az ügyvéd. Köztes megoldásként ülőfürdőt vettem, majd gyalog siettem Finkelsteinhez, álmélkodva, milyen nagy a forgalom az utcán; már egészen elszoktam tőle. Szolipszista ugyan nem vagyok, mindazonáltal néha úgy érzem, hogy ahol én nem vagyok, de különösen ahol voltam és eljöttem onnan, ott minden mozdulatlanná dermed, vagy legalábbis így kellene lennie. Efféle privát gondolataimat nem becsülöm túl, csak azért közlöm, hogy életrajzíróim dolgát megkönnyítsem, valódi tények híján ugyanis fűt-fát összehordanak a szerzők a híres emberről.

Az ügyvéd széles mosollyal fogadott. Kávéval kínált, de nem kértem, a délutáni alvásra gondolva. Észrevettem, hogy új titkárnője van, olyan csinos, hogy a gépírás biztosan nem erős oldala. Valóban, ezt nem is titkolta az ügyvéd, a hölgy még a helyesírásban is gyenge, és a leveleket nem a megfelelő borítékba rakja, de olyan kellemes látvány, hogy az ügyfelek a szükségesnél is gyakrabban jönnek. Eszembe jutott erről egy könyvrészlet, amelyet az éjjel olvastam, elmondtam hát az ügyvédnek: nem is olyan egyszerű jelenség, hogy a szép női arc ilyen óriási hatást gyakorol ránk. A földi tévéműsorokat elemző enc emberkutatók bizottsága ébresztett rá erre. A szépségversenyek láttán a földészek kisütötték, hogy a női arcok bizonyos fajtáit előnyben részesíti a földi ember, s némi fejtörés után kidolgozták az immár hivatalos tételt, hogy az arc az embereknél valamiféle ismertető jelzés, mint a villanymotoron a kis réztábla, amely közli a motor főbb adatait. Az encek, állapította meg a bizottság, azért nem tudják leolvasni az emberi arcról a megfelelő paramétereket, mert azok kódja se nem analóg, se nem numerikus, de hogy valamiféle kód létezik, az biztos. A szem színe, az orr és az ajkak formája, a haj elrendezése, mindez világos jel az emberek számára. Talán azt közli az illető egyedről, hogy milyen az anyagcseréje, mennyire ellenálló a betegségekkel szemben, milyen gyorsan fut (ámbár ez utóbbit inkább a lábak mutatnák), és mennyire értelmes. Valamit egész biztosan közölnek ezek a jelek, mivel a szépségkirálynő arca nem különbözik jobban az átlagos nőstények arcától, mint az ábécé betűi egymástól. Esztétikai szempontok nem jöhetnek szóba, mert a néhány milliméterrel rövidebb vagy hosszabb orr aligha játszik komolyabb szerepet. A bizottság lelkiismeretesen dolgozott, mérlegre tett 16 különböző hipotézist, természetesen a biológiai magyarázattal kezdve: lehetséges, hogy a földi hím a nőstény arcáról olvassa le, megvannak-e az illető nőnemű egyedben azok a tulajdonságok, amelyeket utódaiban viszont szeretne látni. Ezt a feltevést azonban végül elvetették, hiszen nyilvánvaló, hogy a Földön sem a társadalmi életben, sem a szakmai körökben nem számít különösebb előnynek a pisze vagy a sasorr. Amennyiben erős utódokat szeretne a hím, inkább a nőstény izomzatát kellene vizsgálgatnia, nem pedig az arcát. Ha a könnyű szülésről lenne szó, akkor a medence szélességét mérnék. Mivel az ember lába térdben előre hajlik, ideje jórészét ülve tölti, ennélfogva a far fontos zsírtároló, és valóban vannak hímek, akiknek tetszik a gömbölyű far, de a lényeg mégiscsak az arc. Ez a szerencsétlen bizottság 800 000 fényképet elemzett, színésznők, tévésztárok és háziasszonyok fotóit, korrelációt keresve az arcvonások és az epekő, aranyér, lábizzadás, sőt a szelíd természet között, de semmit sem talált. Ekkor vallatóra fogta az Encián tartózkodó földi vendégeket, de válaszaik egyáltalán nem voltak tudományos jellegűek. Az enc tudós társulatnak nem fért a fejébe, hogy e földi férfiaknak miért guvad ki a szemük Marylin Monroe arca láttán, míg jelenlévő kolléganőjük ábrázata semmi hatást nem gyakorol rájuk. Finkelstein ügyvéd jót kacagott előadásomon, és megnyugtatott, hogy irattári tanulmányaim nem hiábavalóak. Fontos híre van számomra: Küssmich hajlandó alkut kötni. Peres ügye nyúlik, mint a rétestészta, mert néhány szakértő azt vallotta, hogy az aranykávé senkinek sem ízlik, és nem tudni, hogy ezek igazi szakértők-e, vagy a Nestlé bérencei. Száz szónak is egy a vége, ha lemondok a kastélyról, Küssmich megtéríti tatarozási költségeim 75 százalékát, és ejti ellenem szóló rágalmait. Finkelstein ügyvéd ezek után rám függesztette várakozó tekintetét.

– Hát, nem is tudom – méláztam. – Nézze, az a kastély, az már tavalyi hó. De miért veszítsek az ügyön? Nem a pénz érdekel, hanem az igazság. Hány éves tulajdonképpen ez a Küssmich doktor?

– Hetvennyolc.

– És még mindig csak a pénzen jár az esze? – háborogtam. – No jó, akkor mit tanácsol?

– Továbbvihetem az ügyet – kuncogott Finkelstein –, de tudni akartam, mi a véleménye. Öt hét múlva lesz a következő tárgyalásunk.

– Addig sok minden történhet – mondtam, nem is sejtve, milyen igaz. Búcsúzóul megkértem az ügyvédet, hogy lehetőleg ne nappal telefonáljon, mert akkor alszom, hanem estefelé, mielőtt a könyvtárba megyek.

Alig értem haza, csöngettek. Dühösen engedtem be az elegáns, aktatáskás urat, azt hittem, Küssmich újabb ügyvédje, de tévedtem. Egy híres nemzetközi folyóirattól jött, hogy interjút készítsen velem a világegyetemről.

Ki akartam dobni, de rájöttem, hogy ennek Finkelstein nem örülne. Ha nyilatkozom a tekintélyes folyóiratnak, erősödik az alkupozícióm a csecsemők rovására gazdagodó Küssmich úrral szemben. A folyóirat címét ugyan nem jól értettem, de mivel huzatos a folyosó, betessékeltem a vendéget, hellyel kínáltam, és csak ezután derült ki, hogy a Penthouse-tól jött. Összerázkódtam. Úgy látszik, üldöznek a nemi szervek, ha az őket reklámozó folyóirat szállt rám.

– Mit óhajt tőlem? – kérdeztem.

Valahogy nem olyan volt az újságíró, amilyennek a Penthouse riportereit elképzeltem. Semmi buja vigyor, semmi disznólkodás, sehol egy pornókép. Inkább diplomatának látszott ősz halántékával, gondosan nyírott bajuszával, komoly értelmiségi arcával, fekete ügyvédi aktatáskájával. Lábát keresztbe vetve rám mosolygott, s azt mondta, legfőbb ideje, hogy a kozmikus szex titkait a közönség is megismerje. Ó, hiszen ez tudja, mit tanulmányozok én a KüM-ben! És ezért nem hagy legalább egy órácskát aludni! Ha egyszerűen kirúgom, az kevés. Ennyivel nem ússza meg. Bosszút állok rajta.

– Jól van, adok interjút – mondtam –, azzal a feltétellel, hogy szó szerint leközlik, amit válaszolok. Rossz tapasztalataim vannak, így nem érhetem be az ígéretével. Garanciákra van szükségem…

Hosszas alkudozás után az újságíró bekapta a horgot. Azt hitte, biztosan egész hadseregre való ügyvédem van. Felhívta a szerkesztőségét, én pedig Finkelsteint, hogy megfelelő jogalapom legyen 800 000 dollár kártérítést követelni, ha szavaimat a folyóiratban kiforgatják. Azért álltam elő ilyen nagy összeggel, hogy a szerkesztőség azt higgye, kincsesbányára bukkant. Finkelstein ügyvéd lediktálta nekem a szerződést, aláírattam, elraktam íróasztalom fiókjába, töltöttem az újságírónak az előző lakótól maradt pocsék konyakból, magamnak teát készítettem, aztán hajrá, indulhat a magnó.

– Nem a magam nevében beszélek – mondtam –, hanem mint a Tejútrendszer összes civilizációjának szóvivője. A földi értelemben vett szexet ők nem ismerik. E tekintetben mi amolyan torzszülöttek vagyunk, mint egy nyomorék, akinek a fenekén nőtt ki az arca. A szaporodásnak nyilvánosan kell folynia, és mindenhol így is van. A csillagközi szakértők egyöntetű véleménye szerint a mi esetünkben fatális hiba történt. A szaporodás oda került, ahová az ürítés. A földi fajok kettőt tehetnek: vagy megkedvelik azt a testtájat, vagy kihalnak. Ami azt illeti, a kényesebb ízlésű fajok ki is haltak. Maradt az, aki hajlandó rajongani a végbél tájékáért. Ez a mi tragédiánk, a mi csillagászati mértékű testi hibánk. A szaporodás egész folyamata kínos. A terhesség kellemetlen, a szülés sem éppen gyönyörűség. A teljes szaporodási folyamat a beindítástól a prototípus napvilágra kerüléséig 9 hónapot, vagyis 389 000 percet vesz igénybe. Ebből kellemesnek mondható az első öt vagy nyolc perc, no mondjuk, esetleg tíz. A további 388 990 perc csak macerával jár, és komoly fájdalmakkal végződik. Ennél rosszabb üzlet el sem képzelhető, mondják a csillagközi szakértők. Olyan, mintha egypercnyi kellemes csokoládéevés után egy hónapig fájna a hasunk. Minderről senki sem tehet, nincs e mögött semmiféle rosszindulat vagy ármány. Később azonban igenis színre lép az előre megfontolt átejtés, aljas megtévesztés, mégpedig akkor, amikor a pénzéhes nagytőke hasznot kezd húzni biológiai adottságainkból. Elítélendő cselekedet, ha a szomjazó embert nagy mennyiségű szódavízzel és kiváló minőségű limonádéval itatják, majd elszedik érte az utolsó garasát is. Aljasság az éhes embert sült csirke és habos torta fotóival gyötörni. De mi ez ahhoz a gaztetthez képest, amikor ösztöneinkkel visszaélve hasznot húznak gusztustalan testrészeink reklámozásából? E kizsákmányoló profithajsza láttán a Tejútrendszer úgy döntött, hogy ez így nem maradhat. Hamarosan mentőcsapatok indulnak a Föld felé. A dokumentációt már összegyűjtötték a repülő csészealjakon. A hitvány kizsákmányolókat arra fogják ítélni, hogy életfogytig állandóan azt műveljék, amire a szerencsétlen közönséget mocskos, buja termékeikkel buzdították. Enyhítő körülményeket hiába keresett a csillagközi szakértők tanácsa. Tény, hogy az emberek néhány hasznos dolgot is kitaláltak szerencsétlen testi adottságaikból merítve, így lett gőzgépük, fűrészük, gyalujuk és dugóhúzójuk. Ám az olyan szennylapok tevékenységét, mint a maguké, ez nem menti. Bűneik égre kiáltanak, az ég tehát eljön, és megteszi, amit jónak lát. Ennyi. Volt szerencsém.

Az újságíró hebegett-habogott, próbálta kínos helyzetét tréfával elütni, én azonban egyszerűen kipenderítettem. Úgy feldühített, hogy egész délután le sem tudtam hunyni a szemem, folyton a szerencsés enc madarakat láttam magam előtt, amint könnyedén futva, szellők szárnyán röptetik a hímport, mint a lepkék. Nyolckor szokás szerint fogtam élelemmel tömött aktatáskámat, és mentem a könyvtárba. Elégedetlen voltam az interjúmmal, nem ment ki a fejemből az újságíró tökéletes szabású öltönye, kifogástalan nyakkendője. Annál fogva kellett volna jól megráznom, mielőtt kirúgtam. Hallottam én, hogy a kábítószerárusok nem ütik ki magukat, ezek a szennylapfirkászok pedig kizárólag olyan könyveket olvasnak, mint a Maja, a méhecske. Így füstölögtem egészen a minisztérium hatalmas, kovácsoltvas kapujáig. Ott leráztam magamról a Föld porát és a földi bosszúságokat, mert az eszmék tiszta világa várt rám.

A teológia és filozófia olvasása nagy szellemi erőfeszítést igényel. Kitártam hát az ablakot, elvégeztem harminc mély guggolást, bekapcsoltam a kávéfőzőt, már előre lenyeltem egy aszpirint, majd akaratlanul is felnyögve, az összekészített könyvtorony legfelső kötetéért nyúltam. Tudjuk, mekkora disznóságokra képesek a nagy gondolkodók, bár a filozófiatörténet erről általában hallgat. Ki egy idős hölgyet lökött le a lépcsőn, s a szegény asszonynak eltört mindkét lába, ki zabigyereket csinált a megejtett leányzónak és faképnél hagyta, no de mindez még magánéletük része. Hordóban lakni, kollégákat feljelentgetni gusztustalan, de még ez sem halálos bűn. Hanem az Encián, ott nem lacafacáztak. Főleg a középkorban. Az a bölcselet virágkora. A filozófiai iskolák úgy ütik-vágják egymást, mint sehol másutt. Persze, mindenki mondja időnként, hogy „én úgy éljek”, „úgy görbüljek meg”, „itt süllyedjek el, ha nem igaz!” De a firxi és a tirticki iskola ezt komolyan vette. A filozófiai tételeket kísérletileg bizonyítani nem lehet, az nyilvánvaló. Nem bizonyíthatjuk, hogy holnapután vége lesz a világnak, mert ha vége lesz, akkor már nincs rá tanú. Firxék azonban bevezették az úgynevezett végső érvet. Ha vitapartnere makacskodott, a firxista kijelentette, hogy ő akkor most öngyilkos lesz. Nyilván biztos az igazában, ha kész meghalni érte! A másik azzal kontrázott: nyúzzák őt meg elevenen. A 17. század vége felé tömegesen zajlottak ilyen öngyilkolós viták. Mindegyik fél sietett, nehogy a másik megelőzze, mert a halott már nem hallja a döntő érvet. Tiurr Muhaha újkori filozófus úgy véli, volt ennek a tébolynak jó oldala is: filozófiával csak az foglalkozott, aki halálosan komolyan vette. Rossz oldala volt ellenben, hogy az öngyilkosság nem érv, hanem zsarolás. Az általános őrületből csak a szolipszisták maradtak ki. Szerintük a világ csak érzékcsalódás, tehát senki sem lehet igazán öngyilkos, ezért nem is kell törődni az egésszel.

Évtizedekig tartott ez a kollektív téboly. Mindenesetre jól mutatja, mennyire komolyan vették a vitákat a világ természetéről. Szerencsére mi a Földön józanabbak voltunk, ez azonban nem dönti el, hogy kinek van igaza. Nálunk Platón gyakorolta a legnagyobb hatást az ontológia fejlődésére. Az enceknél hasonlóan nagy elme volt Xirax, az ontomízia atyja, de ő egészen más nézeteket vallott. Tanítása szerint a Természet alapvetően rosszindulatú. Fő okfejtése olyan tömör, hogy lemásolom az egészet. Az újkor 40. évében ezeket írta:

A pártatlan közömbös vagy igazságos. A pártatlan egyenlő esélyt ad mindennek, az igazságos egyenlő mércével mér mindent.

1. A világ nem igazságos, mert:

könnyebb benne pusztítani, mint teremteni,

könnyebb kínozni, mint boldoggá tenni,

könnyebb elveszejteni, mint megmenteni,

könnyebb ölni, mint életet adni.

2. Xigronaus szerint maguk az élők kínozzák, veszejtik el és ölik meg az élőket, tehát nem a világ rosszindulatú irántuk, hanem ők maguk egymás iránt. Ám aki nem öl, annak is meg kell halnia, megöli saját teste, amely a világból való, mert honnan volna különben? Ezért mondjuk: a világ rosszindulatú az élet iránt.

3. A világ nem közömbös, mert:

a tartósság, állandóság és örökkévalóság reményét kelti,

holott nem tartós, nem állandó és nem örökkévaló:

ez azt jelenti, hogy csalárd.

Engedi, hogy kutassák, de a kutatókat vég nélküli, kilátástalan munkára ítéli:

ez azt jelenti, hogy álnok.

Engedi, hogy uralják, de valójában ő uralkodik.

Felfedi törvényeit, kivéve a való igazságét.

Azt eltitkolja előlünk. Tehát rosszindulatú.

Ezért mondjuk: a világ nem közömbös az Értelem iránt.

4. Narzarox azt mondja, Isten vagy létezik, és akkor Titok, vagy nem létezik, és akkor ütök sincsen. Azt válaszoljuk: ha Isten nem létezik is, megmarad a titok, mert ez így van:

Ha Isten létezik, és ő teremtette a világot, akkor tudható, KI tette a világot igazságtalanul pártossá, olyanná, amelyben nem lehetünk boldogok. Ha Isten létezik, de nem ő teremtette a világot, vagy ha Ő nem létezik, megmarad a titök, mert nem tudható, honnan ered a világ igazságtalan pártossága.

5. Narzarox azt mondja a régiek nyomán, hogy Isten teremthetett ezen a világon kívül egy boldog túlvilágot is. Ha így van, akkor minek teremtette ezt a világot?

6. Austezaus azt mondja, a bölcs kérdéseket tesz fel, hogy válaszoljon rájuk. Nem így van. Kérdéseket tesz fel, és a világ válaszol rájuk. Elképzelhető-e más világ, mint ez? Két ilyen világ van. A pártatlan világban ugyanolyan könnyű lenne pusztítani, mint teremteni, ugyanolyan könnyű kínozni, mint boldoggá tenni, ugyanolyan könnyű elveszejteni, mint megmenteni, ugyanolyan könnyű ölni, mint életet adni. A minden iránt jóindulatú világban könnyebb lenne teremteni, boldoggá tenni, életet adni, mint pusztítani, kínozni, ölni. Ilyen világokat nem lehet építeni ezen a világon. Miért? Mert nem engedi.

Ezt a tanítást, a Három Világ Tanát, sokat cáfolták és magyarázták Xirax életében és halála után. Követőinek egy része úgy vélte, Isten azért nem teremthetett jobb világot, mert korlátai vannak. Mások úgy gondolták, Isten nem akart jobb világot teremteni. Az egyik lehetőségből az következik, hogy Isten nem mindenható, a másikból az, hogy nem tökéletesen jó. Volt még sok más értelmezés is. Zixizar császár a Három Világ Tanának hirdetéséért a legszigorúbb büntetésre ítélte Xiraxot – két évi halálra lassú kínszenvedés közepette. A hóhérorvosok gondoskodtak róla (a császárságban ugyanis csak orvos lehetett hóhér), nehogy az elítélt hamarabb meghaljon; felváltva kínozták és gyógyították. Xirax tanával szemben a legnyomósabb érvet Rahamesterax hozta fel, a kémia atyja. Bebizonyította, hogy mind a semleges, mind a jóindulatú világban lavinaszerűen szaporodna az élet, tehát a közömbös világot hamarosan betöltené, s így megfulladna, a jóindulatú világban pedig szükségszerűen valamiféle korlátozás állná útját az önpusztító túlszaporodásnak. Nyilvánvaló tehát, hogy a közömbös világ gyilkos csapda, a jóindulatú világ pedig börtön, amely korlátozza lakóit. Ez a bizonyíték közvetve alátámasztotta a Három Világ Tanának ateista mondanivalóját, rámutatva, hogy a kaotikus világban a véletlenszerű élet csakis önmagára van utalva. Rahamesterax is életével fizetett tanaiért, de mint kisebb bűnöst, irgalmasan fővesztésre ítélték. A Három Világ Tana az újkorban éledt fel ismét, a gravitációs fizika viharos fejlődése idején. Houshorux, az enc Einstein, egyszerűen foglalta össze: ha meg akarjuk mondani, miért olyan a világ, amilyen, előbb végig kell gondolni, létezhet-e másfajta világon is élet. Ha nem létezhet, akkor az ügy le van zárva. Csakhogy az így feltett kérdésre sohasem lehet válaszolni, a másfajta világ ugyanis másfajta fizikát jelent. Tehát előbb tökéletesen ismernünk kellene saját világunk fizikáját, hogy a végső igazság képleteibe zárhassuk, ez azonban lehetetlen. Itt tér vissza a régi filozófiában emlegetett Titok, nem tudjuk ugyanis, miért végtelen folyamat a világ (vagyis a fizika) kutatása. Ha nem találjuk a világ végső modelljét, ez azt jelenti, hogy az értelem és a világ nem tökéletesen egybevágó. Később bizonyítani próbálták, hogy ennek minden világban így kell lennie, de a bizonyítás nem sikerült. Az enc filozófia végső szava tehát: nem bizonyítható sem a világ és az értelem tartósan kaotikus volta, sem az, hogy lehetetlen olyan fizikákat tervezni, amelyek a miénknél kedvezőbbek az élet számára. A 42. századi vita a világ végső diagnózisáról egyesek szerint döntetlennel ért véget, mások szerint vereséggel.

Annyi mindenesetre biztos, hogy ez a vita óriási hatást gyakorolt Luzánia és a befolyási övezetéhez tartozó északi államocskák civilizációjának fejlődésére. Kétségkívül Xirax eszméiből, a Három Világ Tanából ered a gondolat, hogy amiképpen az élet feltétele a légkör, boldog társadalom nem létezhet jótékony környezet, vagyis jókör nélkül. Xirax érveit visszhangozta az önvezérlő fejlődés terve: a jóvátétel.

Húsz évig dúlt a vita a terv körül, a közönség izgatottan figyelte. Az Encián nem ment ki a divatból a bölcselet, mint nálunk. A filozófusok nagy szerepet játszottak az önvezérlő fejlődés híveinek és ellenzőinek csatájában, különösen Xixoqt vált híressé, aki megfogalmazta az önvezérlő fejlődés paradoxonját, az úgynevezett kopaszodási paradoxont.

Mindenki azt szeretné, hogy szép és okos gyereke legyen. De senki sem szeretné, hogy egy szép és okos számítógép legyen a gyereke, akkor sem, ha az a számítógép százszor szebb és okosabb, mint akármelyik gyerek. Ezért az önvezérlő fejlődés terve síkos lejtő, amelyen a nonszensz szakadékába csúszunk. A terv első szakasza még szerény – javítgatunk ezt-azt a génállományon, kidobjuk például az örökletes betegségért, fogyatékosságért felelős géneket. Ám a javítgatást nehéz abbahagyni, hiszen a makkegészséges személy is megbetegszik egyszer, a bölcset is utolérheti az aggkori elbutulás. Mindezen változtatni kell, így lassacskán eltávolodunk a természet adta testtől. Ekkor bukkan fel a jóvátétel tervében a kopaszodási paradoxon. Akinek kihullik egy szál haja, az természetesen még nem kopaszodik. Hány szál hajának kell kihullania, hogy kopaszodónak nevezzük? Ez az, amit nem lehet megmondani. Egyetlen gén módosításától a gyerek még nem tartozik egy idegen fajhoz, de nem tudjuk meghatározni, hol kezdődik az idegen faj. Ha a javítgatás eredményeit külön-külön szemléljük, mindegyik nagyszerűnek látszik: az újfajta vér jobban táplálja a szöveteket, az idegek jobban működnek, a csontok erősebbek, a szem sohasem vakul meg, a fogak nem szuvasodnak, a hallás nem tompul, ezernyi bajtól szabadulunk meg. Csakhogy az egyik javítás szükségszerűen vonja maga után a többit. Az erősebb izomnak szilárdabb csonthoz kell tapadnia, a gyorsabban működő agy nagyobb memóriát igényel, majd nagyobb térfogatú és más formájú koponyát. Eljön a nap, amikor magát az építőanyagot, a fehérjét váltja fel valami alkalmasabb anyag, s akkor ugrásszerűen felgyorsul a fejlődés. A nem fehérjealapú szervezetnek nem árt a tűz, a sugárzás, a gravitációs terhelés. A vér nélküli test, amely elektroncserével jut oxigénhez, nem a primitív vérkeringéssel, sokkal kevésbé lesz törékeny és halandó, s ily módon a faj túllép a bolygója szabta határokon. Az egymást követő lépések végül olyan lényhez vezetnek, amely harmonikusabb és teherbíróbb az embernél vagy az encnél, sokoldalúbb, eszesebb, gyorsabb, minden környezetben boldogul, nem fél éhezéstől, ráktól, rokkantságtól, öregkortól, egyáltalán nem is öregszik, egyszóval tökéletes – csakhogy ez a lény pontosan annyira hasonlít az emberhez, mint egy számítógép vagy traktor. A paradoxon pedig az, hogy lehetetlen megmondani, melyik újabb lépés előtt kellene megállnunk, hiszen mindegyik lépés közelebb visz a tökéletességhez, ám ez a tökéletesség már egyáltalán nem emberi.

Ha nincs ilyen pont, nincs ilyen áthághatatlan határ, akkor mire jó a sziszifuszi munka, annyi sok nemzedék erőfeszítése? Az adott nemzedék úgysem változik meg, csak az utódai. Nem volna hát egyszerűbb, ha mindjárt egy számítógépet fogadnánk örökbe? Azzal, hogy nemzedékeken át húzódik el a javítgatás, úgyis csak becsapjuk magunkat. Fajunk apránként követi el az öngyilkosságot. Nem volna jobb egy csapásra változni át? Érdemes a következő nemzedéket javítgatni, tökéletes ükunokák reményében? Nem jobb akkor, ha gyerek helyett egy légpárnás számítógépet nevelgetünk? Képtelenség, ugye? Apránként javítgatni a fajt, arra persze hajlandók vagyunk, csakhogy a végeredmény mindenképpen abszurdum lesz. Nem úgy áll-e a dolog, hogy a jóvátétel lassacskán kioltja emberi tulajdonságainkat? De hát nem mindegy tulajdonképpen, KI lesz a mi tökéletes ükunokánk – mindenestül a technika műve, vagy eltölt egy kis időt az eleven, majd később mesterséges anyaméhben? A jóvátevő belenyugszik, hogy fajunk kihaljon, civilizációnkat a mi gyarló, halandó lényünktől teljesen idegen lények örököljék. Akkor minek húzzuk az időt, miért nem adjuk át bolygónkat most rögtön utódunknak, a kristályos szuperagynak?

A vita hevében Xixoqt kijelentette, hogy a jóvátétel híve olyan, mint a gyilkos, aki apránként adagolja áldozatának a mérget, mert hozzá akar szokni a haldoklás látványához. „Világ génszabászai, neveljetek számítógépet!” – kiáltotta gúnyosan, s ezzel igencsak lejáratta az önvezérlő fejlődés nagy tervét. Csattanós választ adott a génsebészek minden érvére. Azt akarjátok, hogy a tökéletes lény külsőleg hozzánk hasonlítson? Hiszen akkor nem lesz más, mint ügyes hamisítvány! Megnyugtatná a jámbor lelkeket, ha a küllem nem változik, csak a láthatatlan belső részek? Akkor bábokba is tömhetitek a technikát, nem mindegy?

A génszabászat annál abszurdabb, minél korlátlanabb, hangsúlyozta Xixoqt. A génszabászok arra hivatkoznak, hogy őseink mocsárlakó, növényevő futómadarak voltak, és ugye milyen kevéssé hasonlítunk rájuk. Ha futómadarakból értelmes lényekké váltunk, miért ne tennénk meg a következő lépést? Csakhogy ez hamis hasonlat! Futómadár őseink nem álltak választás előtt, de mi igen. Ha levetjük testi valónkat, eldobjuk önmagunkat. És mennyi bajt hozna ránk a jóvátétel! Hiszen a lehetőségek szinte korlátlanok. Különböző Homo Novus Entianus tervek fognak versenyezni, híveik összevesznek, látszólag mi dönthetjük el, milyen utódokat akarunk, de fajunkat biztosan eltemetjük.

Azért taglaltam ilyen hosszan ezt a vitát, mert a történészek szerint döntő szerepet játszott később a jókor létrehozásában. Isten fogalma sajátos fejlődésen ment át. Először a természettel azonosították – a természet az Ő egyik megtestesülése. Az égitestek az Ő részei, az élőlények a gondolatai. Legmagasabb rendű gondolatai az értelmes lények, vagyis az encek. No, ezt azért magyarázni kellett: hogy lehet az, hogy Isten gondolatai nincsenek összhangban, sőt ölik egymást? A magyarázat egyszerű volt: mivel Isten a Minden, Ő minden gondolat is, tehát a rosszak éppúgy, mint a jók, különben nem Ő volna minden gondolat. Amíg a vallási és állami intézmények külön nem váltak, több magyarázatra nem is volt szükség, hiszen az egyházi és egyben világi hatalom döntötte el, hogy Isten mely gondolatai – vagyis mely állampolgárok – a jók, melyek a rosszak. De a kozmikus államvallást kikezdte a mizján, a teokript és a szervista eretnekség. A teokript tanok szerint Isten lényének csak a legalacsonyabb része testesül meg emberekben, dolguk tehát az, hogy tökéletesedjenek, s így Isten szellemének egyre magasabb részecskéi lehessenek. Teljességében Őt éppúgy nem foghatják fel és nem képviselhetik, ahogyan a kisujj nem képviseli az egész testet, és egyetlen gondolat nem fogja fel az egész elmét. A mizjánok szerint Isten természeténél fogva „emberfeletti”. Üldözőik szerint ezt a mizjánok úgy értették, hogy Isten egyszerűen rossz. De nem, ők úgy értették, hogy Isten az encek számára felfoghatatlan dolgokkal foglalkozik, az egyház pedig iránytű lehet, amely Isten felfoghatatlan cselekedeteinek irányába mutat. A szervisták elsősorban e világ Teremtőjének tartották Istent, függetlenül attól, hogy ezen kívül még mi egyébbel foglalkozik, tehát Ő felelős mindenért ezen a világon. Szeretet és hála nem kritikátlanul jár Istennek, hanem csak annyiban, amennyiben Ő ezt a felelősséget csakugyan vállalja. Mixiquix közérthetően, bár naivan így fogalmazott: az a cipész, akinek a keze alól kikerült millió gyönyörűen daloló felhő és egyetlen pár vacak cipő, nem jó cipész, akármilyen gyönyörűen dalolnak is a felhői. Mixiquixet tüzes fogókkal szaggatták szét Sx császár idejében (Sx nagyon büszke volt rövid nevére, ez azonban másik téma, inkább mellőzöm az enc nevezéktan bonyodalmait, a név és a foglalkozás összefüggéseit).

E fő eretnekségeken kívül voltak kisebbek is, a fragisták például úgy vélték, Isten teremtette a világot, de nem nagyon sikerült neki, ugyanis végtelen jóságában semmire sem akarta kényszeríteni teremtményeit, ezért több szabadságot adott nekik, mint amennyit el tudnak viselni. Ez a tan hasonlít a leginkább az eredendő bűn földi tanához, azzal a különbséggel, hogy az első emberek bukásáért nem az embert hibáztatja, hanem azt a tényt, hogy Isten jósága és teremtői képessége valahogy nem fér össze. A fragizmus hallgatólag azt tételezi, hogy egymásnak ellentmondó dolgokat Isten NEM teremthet, márpedig végtelen jósága és a végtelen teremtői szabadság között ellentmondás van. De a logika hatalma Istenre is kiterjed, egymást kizáró állapotok egyidejű fennállását a logika neki sem engedélyezi – tehát a Mindenhatóságnak korlátai vannak, ezt azonban az eretnekek nem látták be ilyen világosan.

Az újkor kezdetét az encek az 1811 és 1845 közötti évekre teszik. Négy álcsászár uralkodott ekkor egymás után, ők voltak az úgynevezett szórombolók. Mivel a krónikákat is máglyára vettették, nem lehet pontosan tudni, hogy tulajdonképpen mi történt. Az apokrif iratok közül találomra kiválasztottam egyet, abból idézek: A Xix dinasztiából való Xixar császárnak az volt a szokása, hogy reggeli előtt minden nap előhozatott a császári állatkertből egy kiéheztetett és ezért dühöngő kurdált. Egyik nap, a főagarász jelenlétében, a kurdál belökte a császárt egy üres kútba, vagy a császár maga ugrott a kútba a rárontó kurdál elől, aztán a fenevad a kútba vizelt, hogy ellenségét előcsalogassa. A főagarász megölte a kurdált, így kimentette urát szorult helyzetéből, de rögtön rájött, hogy ezért az életével fog fizetni, hiszen tanúja volt a császár megszégyenülésének. Gyors döntésekhez szokott vadász lévén a főagarász visszalökte a császárt az immár teli kútba, megvárta, míg belefullad, aztán ő maga lépett a trónra Xixar néven. (Mindez nem is lehetetlen, ha a főagarász magára vette a császár köpönyegét, akkoriban ugyanis az encek nyilvános helyen eltakarták az arcukat, ahogyan mi a szemérmünket.) Nemsokára kiderült ugyan a csere, sok hatalmas udvaronc azonban az ál-Xixar mellé állt, mert úgy vélte, hogy ebből hasznot húzhat. Ám az új császár ravaszul egymás ellen fordította őket, és teljhatalomra jutván elrendelte, hogy meg kell változtatni minden szót, amely közvetlenül vagy akár közvetve összefügg a kormányzással. Ő maga jött-e rá, hogy a valódi Xixar és egy közönséges agarász uralkodása között nincs semmi különbség, vagy cinikus tanácsosai súgták meg neki, nem tudjuk. A szórombolás az igazság politikai átirata; az ál-Xixar egyszerűen a továbbélő Xixar. Aztán az ál-Xixar fölvette A Népek Legnagyobb Barátja nevet, eltörölte a halálbüntetést és az addig szokásos kínvallatást, mindazonáltal az udvarnak vagy a rendőrségnek nem tetsző személyek rejtélyes módon eltűntek, vagy sajnálatos baleset érte őket. A rendőrséget egyébként most Szeretet Gárdának hívták, a martalócokat pedig Szelíd Bárányoknak. Hadüzenet sem létezett többé, majd háború sem, mert a császári krónikások békeharcnak nevezték. Az úgynevezett felforgatókat maga a nép tiporta halálra a főtéren, állítólag örömujjongás közepette. Nem tudni, meddig uralkodott az ál-Xixar, mert halálát hivatalosan sohasem közölték. Kétszáz éven át eltitkolták az egymást követő uralkodók halálát, mert nem illett bele a dolgok magasabb rendjébe. A luzán politológusok szerint az ál-Xixarok uralkodásában olyan törvényszerűség nyilvánult meg, amely az egész Tejútrendszerben általános. Minden civilizáció keresztülmegy az úgynevezett homályos szakaszon, amikor is az igazság egyre homályosabb. Ez a jelenség különböző formákat ölthet, de mindig az iparosodás kezdetén lép fel. A hatalom elveszíti szakrális jellegét, ekkor a valóság hamis képét tálalják fel a népnek, új hiedelmeket, amelyek már nem vallási, hanem bürokratikus színezetűek. Az Istentől felkent uralkodó hatalmát felváltja a rendőrség hatalma, s az információcsere gyorsulása miatt a hatalom jónak látja kezébe venni a tájékoztatás monopóliumát. A gazdasági és a tájékoztatási monopólium tárgya különböző ugyan, de hatása ugyanaz: oszcilláló társadalmi jelenségek. A gazdasági életben fellendülés váltakozik a válsággal, a tájékoztatáspolitika hol bevallja az igazság egy darabkáját, hol visszatér a teljes körű hazudozáshoz. A társadalom nyugton tartásának legegyszerűbb eszköze, ha a bajokat letagadják. Már csak azért is előnyös ez a módszer, mert ha a nép ismerné a tényeket, még nagyobb katasztrófákra számítana. Előfordulhat, hogy valami nem várt okból elmarad a katasztrófa, akkor pedig minek a lakosságot idegesíteni. Mindamellett a túlzásokat kerülni kell. Az öngerjesztő hazudozás tünetcsoportja úgy áll elő, hogy a hazudozók maguk is elhiszik, amit mondanak. Beállhat ilyenkor teljes vakság, ez esetben a hazudozó már egyáltalán semmit sem lát a valóságból, de bekövetkezhet tudathasadás is, vagy még bonyolultabb tájékoztatásügyi kórképek. Az átlagos, normális civilizációkban az információs környezet hazugságszennyezésének aránya 50 százalék. Ha ez az arány túllépi a 70 százalékot, 10-15 éves ciklusú ingadozás áll be, 80 százalék felett a tiszta igazság kiszűrése lehetetlenné válik, és bekövetkezik az összeomlás. Ennek elkerülése végett fékezni szokták a tudomány fejlődését, mert a tudomány általában oszlatja a homályt, így a tudományos fejlődés ütközik a homály sűrűsödésével. A két út végül teljesen elágazik, és eljut az úgynevezett Siraxos-pontokig (amelyeket felfedezőjükről, a nagy szociomatikusról neveztek el). E pontokon vagy a tudomány fejlődését áldozzák fel végleg a homály oltárán, vagy fordítva. Veszélyes illúzió, hogy az általános hazudozás közegében meg lehet őrizni a nem hazug tudományos fejlődés zárt enklávéját. Ez 90 vagy 100 évnél hosszabb időre sehol sem sikerült. Kompromisszum pedig nincs. Ahol össze akarják egyeztetni a kettőt, ott hitvány minőségű lesz a hazugság is, a tudomány is.

Az oszcilláció elfojtása további káros következményekkel jár, ilyen az úgynevezett oldalirányú kisiklás, amely az irracionalitás vagy a látszólagos elbutulás felé vezet. Minél gyorsabban fejlődik a civilizáció, annál nehezebb elválasztani az információt a dezinformációtól. Az egész társadalom a két szélső állapot, a látszatvalóság és a látszathit között ingadozik. A gazdasági élet hullámverése összeadódik ezzel az ingadozással, de nincsenek fázisban, ezért minden recseg-ropog. Ettől omlott össze a luzán császárság a 19. század vége felé. Két forradalom zajlott le, köztük tíz évi káosz, ezt a szakaszt a hagyományos történetírás kaotikus anarchiának nevezi. Kurlandiát a katasztrófák nem érintették, mert – szándékosan vagy akaratlanul – megrekedt a homályos szakaszban, igazmondással nem is próbálkozott, s így a társadalom ki sem mozdult dermedt állapotából. Azért kushadnak ilyen bénultan az embuk légmentesen elzárt, dohos lakóbarmaikban, mert más életről még álmodozni sem tudnak, írja Tetrarxix. Tudományt művelni még a legnagyobb gyomorban is lehetetlen, s végső soron ez óvja meg a kurdállamot az oszcillációktól és az összeomlástól.

No de fejezzük be galaktikus politológiai körképünket, és térjünk vissza a vallás kérdéséhez. Az egyház, ha nem is politikai célzattal, homályellenes volt, mert tanai értelmében minden új felfedezés vagy találmány a vallás tételeit bizonyítja: ha az enceknek már nem kell bányákban robotolniuk, mert vannak automata fejtőgépek, akkor nyilvánvaló, hogy Isten valóban az encek szolgálatára rendelte a Természetet. Hiszen Istentől kapták a környezetet, hogy uralják, és értelmüket, amelynek új vívmányaikat köszönhetik. Ily módon az egyház akaratlanul Isten természetének azt az oldalát hangsúlyozta, amely a teremtett lényeket „szolgálja”. Így alakult ki az a sajátos helyzet, hogy míg a tudomány és a politika folyton hadakozott, a tudomány és az egyház többnyire békében megfért egymással. Ezért is fogadta szinte általános egyetértés a tudományosan jóvá tett környezet, vagyis a jókör legelső terveit. Bár a mesterséges környezetet nem vallási, hanem pszichotechnikai elvek alapján építették, az egyháznak is nagyon megfelelt, hiszen az erkölcs Istentől való. Íme, Isten megadta a lehetőséget teremtményeinek, hogy végleg megszabaduljanak a bűntől, minden baj és nyomorúság forrásától. Isten úgy akarta, hogy teremtményei saját munkájukkal valósítsák meg azt, amit Ő eleve elrendelt számukra, de nem kényszerítette rájuk azonnal a Paradicsom formájában, hanem meghagyta nekik a szabad választás jogát.

A bolygó fő vallása tehát „materialistább” és kevésbé „könyvelői” volt, mint a kereszténység, mert erre a világra helyezte Isten királyságát, és nem említett semmiféle másvilágot, ahol a jótetteket és a bűnöket majd megítélik. A mennyország és a pokol valamilyen változatának csírája talán benne rejlett a hilóizmusban (így hívták a fő vallást, de könyörgök, hadd ne magyarázzam el, hogy miért, a név történelmi eredete szörnyen bonyolult, és nincs semmi jelentősége), de nem fejlődött ki, mert ők a Paradicsomot nem a teremtéstörténet elejére, hanem a végére helyezték. Ami engem illet, mindig szeretném megkérdezni egy illetékes személytől, hogy a Paradicsom, amelyet az egyház nálunk az üdvözülteknek ígér, azonos-e azzal a Paradicsommal, ahonnan ősszüleink kiűzettek, de aztán mindig elfelejtem föltenni a kérdést. Úgy gondolom, az a régi Paradicsom valahogy kissé szerényebb volt, mint a majdani lesz.

Az örök élet reménye nem szerepel az enc egyház kánonaiban. Csak ősi hiedelemként említik, abból a korból, amikor az encek észrevették hasonlóságukat a déli lápvidék nagy futómadaraival; úgy gondolták, haláluk után majd szárnyaik nőnek, és fölrepülnek az égbe. Angyalhoz hasonló lény azonban egyáltalán nem szerepel a hivatalos ikonográfiában. Nem tudom, miért. Pedig logikus lenne, de hát ilyen kifinomult témában, mint az angelológia, nincs a logikának semmi keresnivalója. A hilóizmus sohasem kívánta a Paradicsomot ezen a világon kívülre helyezni, mondván, hogy Isten a teremtményeinek szabad kezet adott világuk tökéletesítése terén, tehát még az is lehetséges, hogy a hívek előbb-utóbb kimunkálják maguknak az evilági halhatatlanságot, amennyiben a helyes irányban haladnak.

A földi teológusok, elsősorban a keresztény egyház tudósai, sekélyesnek tartják a hilóizmust. Valóban nincsenek benne olyan misztikus titkok, mint az eredendő bűn, a bukás, a kiűzetés a Paradicsomból, vagy a megváltás. Az enc teológusok erre azt válaszolják, hogy hitük szerint nincs eltérés Isten szándéka és a természet között. Isten pontosan azt teremtette meg, amit akart. De van ennél nagyobb különbség is a hilóizmus és a földi egyistenhitek között, mégpedig a kinyilatkoztatás ügyében. A földiek szerint, mondják az enc teológusok, Isten közvetlenül kinyilatkoztatta magát az első embereknek, ezzel korlátozta tudatlanságukat, nem korlátozta azonban cselekvési szabadságukat, s ezért buktak el. Így látja ezt a zsidó és a keresztény vallás, ellentétben más jelentős vallásokkal. A közel-keleti és távol-keleti vallásokban vagy nincs világos kinyilatkoztatás, vagy más a tartalma. Ezért a különböző vallások nem egyeztethetők össze, mindegyik egyház saját magát tartja az igazság egyedüli letéteményesének, a többit pedig tévelygőknek. Az enceknél viszont, akár mert ők ésszerűbben viselkednek, akár ismeretlen okból, a legfőbb hittétel éppen az, hogy sokféle vallás van. Az enc teológia szerint Isten nem korlátozza sem tetteinket, sem gondolkodásunkat. A Teremtő a legnagyobb szabadságot akarta megadni teremtményeinek, ezért mintegy eltitkolta önmagát előlük, és csak az sejtheti meg Őt, aki a létről elmélkedik. Ha nem így volna, mondják a teológusok, ha Isten valóban kinyilatkoztatta volna magát előttünk, akkor azt olyan erőteljesen és egyértelműen tette volna, hogy a kinyilatkoztatás tartalmáról nem folynának viták az egyházak között. Isten létezését bizonyítja, hogy az istenhit általános a világegyetemben, a vallások sokféleségéből pedig nyilvánvaló, hogy Isten nem mutatta meg a Hozzá vezető utat semmiféle egyértelmű kinyilatkoztatással, hanem hallgatólag jóváhagyta, hogy az Őt keresők különböző utakon járjanak. Senki sem téved, aki hisz. Téved ellenben mindenki, ha önmagát a kinyilatkoztatott igazság egyedüli birtokosának tartja. A földi teológusok nem késlekedtek a válasszal, miszerint akkor ugyanez érvényes a hilóizmusra is. Ez a vita, mondta egy dominikánus, a hit egéből a paradoxon poklába taszít bennünket. A luzánok azt felelték, hogy a Föld az Isten felé irányuló mozgásban hátrább tart, mint az Encia, ahol már nincsenek hadakozó vallások. Erre a mieink azzal vágtak vissza, hogy az enc vallások egyesítése bizony nemcsak szép szóval történt, volt ott erőszak is. No de azt hiszem, elég ennyi a vallási vitákból.

Az enc egyház jó szemmel nézte a robotok megjelenését, mert úgy látszott, a takaros külsejű, de lélek nélküli bábok sok nehéz munkát elvégezhetnek az encek helyett. Meghökkent azonban, amikor az egyre okosodó robotok egyenjogúságot kezdtek követelni, többek között azt is, hogy az egyház tagjai lehessenek. A helyi nyelven ardritáknak nevezett robotok az egyház tanítására hivatkoztak, mondván: őket az encek azért építhették meg, mert Isten olyannak teremtette a világot, hogy LEHESSEN lélekkel bíró gépeket építeni, amelyek így természetesen már nem is gépek. Ha Isten nem így akarta volna, akkor ez az egész meg sem történhetett volna. Szerintem ez elég meggyőzően hangzik, kínos is volt az egyháznak. Szerencséjére hamarosan létrejött a mesterséges lények új nemzedéke, a jókák. Néhány évtized alatt a robotok eltűntek. Igaz, ez sem ment simán, a viharos eseményeket kiberocídiumnak is szokták nevezni. Tény ugyan, hogy maguk az encek egy ujjal sem bántották az ardritákat, ez azonban nem mentség – a jókákkal végeztették el a piszkos munkát, ahogyan az agarász sem maga tépi szét a zsákmányt. Vérfagyasztó dolgok történtek erdőn-mezőn, barlangokban, állítólag akadtak encek, akik inkább együtt pusztultak robotjukkal, semhogy a roncstelepre vitessék. Rémlik nekem, hogy nálunk is történt valami efféle. Persze nem ugyanúgy. Robotrombolás esetén biztosan akadt volna, aki a gonosz megtestesülését, az új kígyót látja a robotokban. No hagyjuk, ez természetesen csak spekuláció. Ámbár, ha eddig nem volt nálunk ilyesmi, attól még lehet később.

Ami a tudomány és az egyház viszonyát illeti, azért is alakult olyan békésen, mert az encek csöppet sem bánták, hogy a futómadaraktól származnak. Bezzeg micsoda botránykő volt minálunk, hogy a majomtól származunk! A Földön a majom ősidők óta az ember karikatúrájának számított, méghozzá rosszindulatú karikatúrának. A majmolást máig is rosszalljuk. Igaz, a majmot nem könnyű idealizálni. A madárős ellen viszont sem az egyháznak, sem a nagyközönségnek nem volt kifogása, hiszen a madár hagyományosan égi madár. Az egyház éppenséggel igazolva látta saját tanait: az ősencek mintegy az égből szálltak alá. Tudomány és vallás tehát szépen egyetértett. Ugyanakkor fellendült az érdeklődés a természettudomány iránt, így kezdődött el a 20. század vége felé a génsebészet, ekkor jöttek létre az ardriták prototípusai. Érdekes, hogy nem az egyház, hanem a filozófia kelt a természetes test védelmére, mint azt Xixoqt művéből már idéztem. Rossz nyelvek szerint a teológia nem a legbölcsebb elméket vonzza, szemben a nagy tekintélyű filozófiával, mert az előbbiben úgyis előre tudjuk, mi lesz a gondolatmenet vége, míg a filozófia szárnyalását nem korlátozza semmi. Ezért fogadták szívesen az enc teológusok az önvezérlő fejlődés tervét – az encek testi tökéletesítése levezethető abból a fő dogmából, hogy a világ nyersanyag, amelyet Isten azért adott át teremtményeinek, hogy a maguk javára hasznosítsák. Mivel teremtményei maguk is a világ részei, semmi sem szól az ellen, hogy saját magukat is tökéletesítsék. E bizakodó hit ellen lépett fel Xixoqt, követőivel együtt.

Mi van még? A mi teológusaink szerint az encek lemondtak az örök életről, ők azt válaszolják, hogy a kereszténység megveti az evilági életet, nem tartja többnek, mint a másvilág előszobájának. Pedig a másvilágról édeskeveset tudunk, legalábbis nem annyit, mint erről a világról, és mivel abban nincs vita, hogy mindkét bolygót Isten teremtette, faramuci nézet, hogy jelenlegi világunk, Isten e műve, csak előszobája a majdani viharos eseményeknek, az úgynevezett Utolsó Ítéletnek. Micsoda nagyzolás, alázatnak álcázva, nem érni be az Istentől kapott mai verébbel, és a holnapi túzokra ácsingózni! Az enc teológusok azt mondják, foglalkozzunk inkább a magunk világával, már csak azért is, mert halandó elménk azt feléri. Isten akarata, hogy megismerjük világunk kincseit és titkait, különben nem ilyennek teremtett volna bennünket. Azért teremtett értelmes lényeket, hogy világukat a maguk munkájával tökéletesítsék, nem azt akarta, hogy minden bolygó társadalma csak úgy simán besétáljon a maga Paradicsomába.

Némelyik enc teológus, például Xix Xass, úgy véli, hogy a földi teológia alapfogalma nem is általában a „bűn”, hanem a szex. Xass szerint az ember ezt ősidők óta tudja, vagy legalábbis sejti, csak önmagának sem akarta bevallani, ezért alakult ki az „eredendő bűn” fogalma. Xass a majmot is bevonja a földi dolgokról szóló fejtegetésébe. A démonábrázolásban az ördög gyakran majomhoz hasonlít, farka van, többnyire szőrös, mint az emberszabású majmok, lapos koponyája és kiálló fogazata is a majomra emlékeztet. Így ábrázolták a gonoszt a végítéletről vizionáló középkori festők, és noha mindez természetesen csak képzeletük szüleménye, mégis jogos a kérdés, miért pont a majom jutott eszükbe, nem például valamelyik ragadozó madár? Miért nemcsak a keze, hanem a lába is fogásra alkalmas a képeken látható ördögnek? Miért jár az ördög két lábon, mint az emberszabású majmok, nem négy lábon, mint például a sárkány?

A vallások iránt kevésbé érdeklődő enc antropológusok szerint azért téves ez a felfogás, mert csak egyetlen földi vallásból indul ki, holott a taoizmus vagy a buddhizmus nem ismeri az európai ördögábrázolásokat. Aki a részletekre is kíváncsi, mondják, vegye elő Xix Xass művét, Az ördög összehasonlító anatómiája című munkát, az urxi Hilozoisztikai Intézet kiadványát, mert noha Xix Xass tévúton jár, mindenesetre érdekes dolgokat ír.

Mi azonban térjünk át a fontosabb témákra.

A középkor az Encián egészen másképp festett, mint a Földön. Nálunk, ugyebár, legalábbis a keresztény kultúrkörben, a középkor a Végítélet várásának jegyében telt. Az első keresztény közösségek azt hitték, a Végítélet hamarosan eljön, később az egyház egyre távolabbi időpontra tolta ki, majd a homályos végtelenbe. Az Encián a középkori társadalomnak efféle reményei vagy félelmei nem voltak. Arra számított, hogy jönnek váratlan sorsfordulatok, ám a nép Isten segítségével, de a maga erejéből megküzd velük, legyőzi a járványokat, az ínséget, a kórságokat, sőt végül a halált is. Ők is várakoztak tehát, de egészen másra vártak, mint a földiek.

Ez magyarázza, honnan ered az Encián a felicitológia és a hedonisztika, ez a két alapvető egyházi tan, amely később világi tudománnyá vált, s az egyéni és általános boldogságot tűzte ki célul. A biológusokat is bevonták a kidolgozásába, nehogy a nagy boldogságnak erőszak legyen a vége, az encek ugyanis orgiára kevésbé hajlamosak, de kegyetlenkedésre annál inkább. Megvan ez a vonás minden értelmes lényben, ragadozó múltjuk emlékeként.

A hilóizmusban is voltak szakadár mozgalmak, kialakult a skolasztika, de másképp, mint a Földön. Nem bajlódtak olyan nehéz témákkal, mint a mi egyházatyáink: milyen a Paradicsom és milyen a pokol, hová kerülnek a még meg nem keresztelt újszülöttek, mi történik a tisztítótűzben, hogyan segíthetnek az élők a végleg vagy átmenetileg elkárhozottakon, hány angyal fér el a tű hegyén. Náluk a skolasztika rögtön odaállt az új technika mellé, amely a gonosz megfékezésére, a jó terjesztésére nagyon alkalmasnak látszott. Ezer évvel később aztán sokan mondogatták, hogy minden baj a hedonisztikával kezdődött – hívei túl könnyelműen, túl mohón ragadták meg a valláson alapuló új technika lehetőségeit. Nem ilyen egyszerű ez, felelik a szakértők. Ostobaság, hogy a technika a vallástól vette volna át az új programokat. Nehéz persze dióhéjban összefoglalni a felicitológia skolasztikus tételeit, kódexek és ősnyomtatványok tömegét írták össze róluk az évszázadok folyamán. Az egyház hedológusai, az általános boldogság tanának kidolgozói először is azt akarták megállapítani, hogy tulajdonképpen mi a boldogság, hány fajtája van, és mi idézi elő. Más a kurta gyönyör, más a tartós jó kedély, és megint más az egekig szárnyaló extázis. Rengeteg fokozatot különböztettek meg, s végül meghatározták a jóllét minimumát és maximumát: a minimum az, hogy nincs semmi rossz, a maximum a tökéletes boldogság. Csak érdekességként ismertetem Scirrux doktor hedonisztikai elméletét: a maximum élménye nem azonos a tulajdonképpeni maximummal, hanem két részből áll, úgymint: a maximumot megelőző boldog várakozás, majd a boldog visszaemlékezés, tehát a boldogság görbéjének csúcsa előtti és utáni állapot. Aki éppen a csúcson van, nem is tudja, hogy ott van. Tudatosan csak az örömteli várakozást és emlékezést éljük át. Mint ez az okfejtés is mutatja, rendkívül bonyolult észjárásuk volt a skolasztikusoknak. Hadd idézzek még néhány fejezetcímet a Codex Felicitomanticus című 13. századi boldogságtani lexikonból: A megkönnyebbülés és a boldogság metszéspontja, Lassú és hirtelen boldogságérzet, Az aszkézis meredek örömgörbéje, A boldogság végessége – az utóbbi témáról később elfeledkeztek, pedig nagyon fontos: a teljes boldogság érzéketlenné tesz a további örömök iránt, ezen lelki akupunktúrával lehet segíteni. Külön függelék A boldogság ok fekete családja, ide tartozik a mások megalázásából, kínzásából, boldogtalanságából származó öröm. Ide sorolják a pusztításos, vérengzős, elfajzott és öngyilkosság-átruházó kéjt is. Utóbbit egy középkori szerzetes találta fel: másokat kell rávenni az öngyilkosságra, akkor ismétlődik a gyönyör. Nem biztos, hogy ez a szerzetes gonosz démon volt – a feliciták rendje az örömszerzés minden módját tanulmányozta, erkölcsi szempontoktól függetlenül.

A hedonisztikai gyűjtemény katalógusa már önmagában is izgalmas olvasmány. Kiderül belőle, hogy nincs olyan baj és kín, amely örömforrás ne lehetne. A méltó és méltatlan örömök rendszerezésével a fipraxita rend foglalkozott; maga Fiprax állítólag válogatott kínzásokat állt ki önszántából, hogy megállapítsa, nincs-e bennük legalább egy csipetnyi öröm. Így lett ez az önfeláldozó szerzetes a tudomány védőszentje.

Az ökumenikus türelem egyelőre nem vonatkozik a bolygóközi hitvitákra, így földi teológusaink nem kímélik kritikájuktól a hilóizmust. Csak példaképpen idézem egy bírálatból: az enc vallás a Teremtőt „dologi Istennek” látja, hiszen teremtményei Őt úgy szolgálják, ha önmagukat szolgálják. Hitük tehát végső soron kollektív önzéshez vezet, vagy legjobb esetben olyan társadalomjobbító tanokhoz, amilyeneket bármelyik világi, sőt ateista csoport is kitalálhat. Ez a kritika, válaszolják az encek, csak azt mutatja, mennyire eltérőek a fogalmaink. A hilóizmustól nem idegen a gondolat, hogy önzetlenül szolgáljuk Istent, de már a kora középkorban leszögezte az első zsinat, hogy Isten szolgálata kizárólag a hívek életmódjában nyilvánul meg. Az egyházatyák elmagyarázzák enciklikáikban, hogy amiképpen Isten nevét fölöslegesen emlegetni tilos („Isten nevét hiába fel ne vedd”), éppúgy tilos Istentől bármit is kérni. Szabad hálát adni Neki létezésünkért, de csak szívünk mélyén, nem pedig fennhangon. Kérni pedig azért nem szabad tőle semmit, mert az ilyen fohász vagy gyermeki naivitásra vall (akkor nem bűn), vagy már-már istenkáromlás. Hiszen Ő, a világ teremtője, nem a jelenségek pillanatnyi állapotát nézi. Minden egyén élete és ismeretlen jövője nyitott könyv előtte, mert Isten az idő fölött áll. Isten tulajdonsága a szüntelen örökkévalóság. Ő teremtette meg a világot, minden csillagával és lakójával, s olyannak teremtette, amilyennek akarta, tehát az Ő szándékát tükrözi minden Tejútrendszer és minden porszem. Balgaság vagy illetlenség volna tehát bármiféle változtatást kérni Tőle, segítséget, közbelépést, vagy netalán éppenséggel részrehajlást valamelyik személy vagy csoport javára. Mint látjuk, az encek következetesen végigvitték az „Isten nevét hiába fel ne vedd” parancsolatot, amelyet magunk is jól ismerünk. Mi talán furcsálljuk ezt a következetességet, ők azonban úgy vélik, a gyenge és balga hit jele, ha kéréssel, imával, vagy csak puszta gondolattal befolyásolni kívánjuk Isten akaratát, hiszen ez azt jelenti, hogy nem nyugszunk bele Isten döntésébe, és nem bízunk Isten jóságában. Ahol szabott árak vannak, ott nincs miről alkudozni, józan ember meg sem próbálja; aki mégis megpróbálja, nyilván egyszerűen szeret alkudozni. Az Encián is jól tudják a teológusok, hogy az imától megkönnyebbül a lélek, feléled a remény, de míg a Földön erényes cselekedetnek számít a buzgó fohász, ők a kétkedés jelét látják benne. Aki nem kételkedik, mondta Hyxion atya, az nem kér semmit. Miféle hívő az, aki imákkal sürgeti, zargatja Istent, mint valami süket telefonközpontot? Imája csak annyit jelent, mintha idegesen csapkodná a telefonját. Aki így tesz, kétségbe vonja, hogy az Örök Jóság mindentudása és mindenhatósága nem javítható, mert már végleges. Dőre gondolat, hogy az Úristen talán éppen másfelé néz, nem oda, ahol szükség van rá. Ha Ő mindent tud és lát, akkor nem kell imákkal ostromolni, hogy odafigyeljen ránk; úgyis vesénkbe lát, nem a szavainkból olvas. A második zsinatig még szabad volt másokért imádkozni, de magunkért nem; azóta ez is tilos. Jótékony lelki hatása így már nem lehet az imának, vagy ha mégis van, az azt jelenti, hogy az önzés, a személyes gond legyőzte a hitet – mert a hit szerint Isten tévedhetetlen. Istent akkor szolgáljuk, ha másokat szolgálunk, mert így valósul meg a Természet terve, így halad a világ a tökéletesség felé. Így már érthető, hogyan maradhattak változatlanok a hitelvek, miközben az egyház összefonódott ugyan a világi hatalommal, de nem változtattak rajta uralkodók érdekei, mint a Földön, ahol ebből lett például az anglikán egyház. Az „evilági paradicsom” enc dogmája eleve a jövőre vonatkozott: akkor valósul meg ez a boldog állapot, amikor a hozzá való eszközök összegyűlnek. A hitelvekbe foglalt halogatás tekinthető persze a hatalom cselének, amely eltereli a nép figyelmét a jelen bajairól. Éppen ezzel vádolták az enc egyházat a szabadgondolkodók és az eretnekek. „A vallásba beépített halogatás” csakugyan hozzájárult az általános „néma kiváráshoz” a szörnyeteg császárok korában, főként a három ál-Xirax uralkodása alatt. (Nem tudom, miért szokás mindig háromról beszélni, holott valójában egyikről sem tudnak semmit, de azt hiszem, legalább ugyanennyi érthetetlen mozzanatra bukkannak az enc kutatók a földi történelemben.) A középkori papok és teológusok természetesen aligha láthatták előre, hogy létrejön az a fejlett tudomány, amelynek jóvoltából az encek csakugyan végrehajthatják Isten parancsolatát, „e világ tökéletesítését”. De úgy látszik, hittek benne, ahogy a földi hívők a megváltásban hisznek.

A társadalmi mozgalmakra fékezően hatott az egyház, de a 22. században befolyása gyengülni kezdett. Egyre több árucikket kínáltak a boltok, laposabbá vált a társadalmi különbségek piramisa; általános jelenség ez minden ipari forradalom idején. Felgyorsult minden: a termelés, az áruforgalom, a közlekedés, a hírközlés, mozgékonyabbá vált a lakosság. Jobban ment a sora, és ez ásta alá a hit alapjait, legalábbis így vélik a történészek. A nép azt hitte, hogy amikor a vallás ígérete majd teljesül, egy csapásra tökéletes lesz a világ, mindenkinek szájába repül a sült galamb. Konkrétabb elképzelése nem volt a jövőről, ezért csalódottan fogadta a szerény jólétet: „hát ennyi az egész?”

Ekkor tört ki a világháború. Furcsa háború volt, mert hivatalosan végig eltitkolták. Nevezték utólag titkos háborúnak, lappangó hadviselésnek, de a legkevésbé az derül ki a luzán forrásokból, hogy egyáltalán ki volt az ellenség. A másik féltől pedig végképp nem tudunk meg semmit, mert húsz-harminc év alatt egyszerűen eltűnt, mintha soha nem is élt volna ezen a bolygón. Még az ellenséges állam nevét sem tudom biztosan, mert több változat maradt fenn. Annyi biztos, hogy olyan nagy ország volt, mint Luzánia, s a bolygó túlsó felén terült el, a déli sark táján, a cetlandi kontinensen. A luzánok Fekete Klíviának nevezték, a kurlandiak Golíviának. Semmi sem maradt belőle, több száz méternyi vastagságú jégtakaró borítja. A luzán kormány teljes zárlatot rendelt el, soha egyetlen katonai vagy tudományos felderítő csoport sem léphetett Cetlandia földjére, legalábbis a luzán források szerint. A földi luzanisták kételyeiknek adtak hangot, de hogy valójában mi történt, azt nem tudja senki. Fekete Klívia vagy Golívia sohasem üzent hadat Luzániának, sohasem támadt rá fegyverrel. Állítólag az volt a célja, hogy lassacskán, fokozatosan, orvul úrrá legyen az egész Encián. Lakói szintén encek voltak, de más fajta, sőt talán más faj képviselői. Hajdan, amikor a nomád hordák átkeltek az egyenlítői szoroson Taraktidából Cetlandiába – vagyis nagyjából ugyanakkor, amikor más enc csoportok felköltöztek a vulkanikus északi fennsíkra, a mai Luzánia területére –, tenger alatti földrengés rázta meg az egyenlítői vidéket, a földszorost elnyelte a móceán, s így az ősencek két külön földrészen fejlődtek tovább. Pár százezer év alatt Cetlandia lakói a kedvezőtlen éghajlati viszonyok miatt külsőleg is nagyon megváltoztak. Ez az alacsony, görnyedt, rövid lábú, vérszomjas népség az ókorban és a középkorban állítólag rendszeresen lemészárolta a taraktidai hajósokat, akik átkeltek a móceánon. A nomád vadász törzsek idővel egyesültek, aztán külön államocskákra váltak szét, pontosabbat nem lehet tudni a történelmükről. Én úgy látom, azért ez a nagy titkolózás, mert a hivatalosan meg sem történt háborúban a luzánok egyszerűen kiirtották Cetlandia népét, s emiatt mégiscsak furdalja őket a lelkiismeret. Fekete Klívia lakóit állítólag végletes önfeláldozásra késztette valami rejtélyes, félig vallási, félig világi parancs, mégpedig az egyetemes Ka-Undrium nevében. Hogy mi ez a Ka-Undrium, arra sohasem jöttem rá, pedig átböngésztem a róla szóló bőséges irodalmat. Maga a szó az úgynevezett intritáktól származik, ez a hilóista vezeklő rend azzal tölti napjait, hogy Fekete Klívia népének pusztulását siratja. Az intrita szerzetesek buzgólkodását megtűri a luzán kormány, de nyilvánosan nem hirdethetik tanaikat, sőt nem is érintkezhetnek a luzán lakossággal. Csak kiszivárgott hírekből sejthetjük, hogy a klívek, ellentétben az északi encekkel, nem tudtak fennhangon beszélni, nyelvük rekedt suttogás volt, amely sem a kurlandi, sem a luzán nyelvhez nem hasonlít. Jól van, tehát az intriták alkották a Ka-Undrium szót – de mit jelent? Mi volt a Ka-Undrium? A klívek vallása? Államelve? A bolygó meghódításának terve? A boldogsághoz vezető út? Az általános boldogság? De jó volna megkérdezni egy intrita szerzetestől, ha már írniuk nem szabad.

Egy-két dolgot azért kiderítettem a könyvtárban Fekete Klíviáról. A Ka-Undrium valami egyetemes eszme, amelyet a klív nép köteles volt teljes odaadással szolgálni, még az élete árán is. A többi encet a klívek úgy nevezték: hsz-hszc, ami azt jelenti: „Semmit Sem Értő”. És mivel a semmit sem értők nem óhajtottak megtérni a Ka-Undrium kebelébe, s ily módon útjában álltak a Megvalósulásnak – de mit kellett volna megvalósítani? –, a klívek célja az volt, hogy mindenki mást legyőzzenek vagy elpusztítsanak. A jelek szerint érdekes változás ment végbe: a klívek eleinte csak szimbolikus és mágikus módon harcoltak a Semmit Sem Értők ellen (bár ha kezükre került egy példány, azt azért megölték, illetve klív szóval: az Megtért), később azonban, amikor technikájuk fejlődésnek indult, egyre kézzelfoghatóbb eszközökhöz folyamodtak. Nagyon értettek mindenféle géphez. Valószínűleg ők találták fel az önjáró harceszközöket, amelyekből az úgynevezett ultimátok lettek, így fegyverkezési versenyre kényszerítették Luzániát. No jó, de mindezt a luzánok állítják a középkori és kora újkori eseményekről, ők pedig nyilván nem pártatlanok. A történet klív változatát nem ismerjük, ezért a legtöbb luzanista megkérdőjelezi az egész históriát. Szárazföldi fegyverek fejlesztésének különben sem volt értelme, hiszen a két földrészt, Taraktidát és Cetlandiát nyolcezer mérföldnyi móceán választotta el. Akadtak ugyan harcias vezérkari főnökök, akik azt követelték, hogy a luzán csapatok keljenek át a móceánon, és szálljanak partra Cetlandiában, de a józanabb politikusok csírájában elfojtottak minden efféle tervet. Ami a klíveket illeti, jól értettek a matematikához is, és akármilyen misztikus vagy rejtélyes volt a vezéreszméjük, ez a Ka-Undrium, a gyakorlatban hideg fejjel kiszámították minden lépésüket. Maga az eszme, amelynek a nevében hódítani akartak, nyilván zagyvaság (melyik nem az?), de megvalósításához nagyon is rendszeresen fogtak hozzá. Gigászi költségekbe verték magukat, hiszen az ipar egyre gyorsabban fejlődött, jóformán évente kellett a fegyverzetet átalakítani, s az új fegyverek megint csak még többe kerültek. A természeti kincsekben gazdag, melegebb éghajlatú, máris fejlettebb iparú Luzánia jobban bírta az iramot, mindazonáltal torkig volt az egyre költségesebb fegyverkezési versennyel. A nagy háború szinte észrevétlenül kezdődött, nem volt semmiféle lövöldözés, csakis álcázott hadműveletek. Nem tudni viszont, igaz-e, amit egyes kurlandi források közölnek (Kurlandia semleges maradt a háborúban, bár viszonylagos volt a semlegessége, majd elmondom, miért), mégpedig hogy távvezérelt földrengéseket és éghajlatrontást is bevetettek a hadviselő felek. Úgy gondolom, ezzel csak fenyegetőztek, hogy az ellenséget további értelmetlen hadiipari kiadásokra kényszerítsék. Cetlandia nagy központi tavai valóban eltűntek ugyan egy földrengés után, de semmi sem utal arra, hogy ez nem természetes katasztrófa volt. Közvetlen összecsapásra sohasem került sor. A két földrész, Taraktida és Cetlandia egy időben lépett be a biotechnika korába. Nem tudni, melyik fél alkalmazta először az úgynevezett hímporfegyvert. A móceán mindkét oldalán encek éltek, és mivel ők beporzással szaporodnak, valakinek eszébe jutott, milyen hatékony fegyver lenne a kórokozó hímpor. Állítólag a klív félnek jutott eszébe. Luzániában évekig nagyon sok nyomorék gyerek született. De a luzánok sohasem vallották be, hogy ennek köze lehet Cetlandiához, és még kevésbé, hogy ők is bevetettek ilyen fegyvert.

Katonai részlege a KüM könyvtárának egyáltalán nincs, nem tudom, hogy miért. Valamelyik könyvben Brümmel (vagy Brümmli, már nem emlékszem) azt írja, hogy kezdettől fogva genetikai háború folyt. Ez a doktor Brümmel tábornok (vezérkari tiszt ma már nincs több doktorátus nélkül) a genetikai fegyverek szakértője. Ő úgy véli, először Klívia szórt kórokozó hímport (röviden kórport) Luzániára, de az ettől fogant gyerekeknek csak egy része volt életképtelen. Katonai szempontból, magyarázza tárgyilagosan a doktor, az ellenséges élőerő biológiai pusztítása igen nehéz feladat. Az encek szaporodási módja valamelyest megkönnyíti ugyan, de a természetestől nagyon eltérő hímport kiveti a pete, ha pedig nem elég erős a kórokozó hatás, akkor gyógyítható gyerekek születnek. Az éppen megfelelő hímpor megtervezése nagy tudást és pontos technikát igényel, ilyen munka természetesen csak jól felszerelt tudományos intézetekben folyhat. Egyszóval, a luzánok tökéletesen csinálták azt, amit a klívek gyatrábban. A luzánoknál ugyanis gyorsabban fejlődött a biotechnika, pontosabban a katonai technobiotika. Nem hamarkodták el a dolgot, nem dobtak be félkész technikát, hanem egyetlen döntő csapást mértek a klívekre, minek következtében csak egyetlen nemzedék kellett hozzá, és Cetlandia egész népessége kihalt. Minden klív asszonyt megölt a benne fejlődő magzat. A luzán fegyver, mondja Brümmel, nem más volt, mint az embrió, amely gyilkos daganattá nő, mielőtt a világra jönne. Saját országukban valami általános fogamzásgátló technikával védekeztek a luzánok, félve, hogy a klívek hasonló fegyvert alkalmaznak. A klíveknek azonban már nem maradt rá idejük, hogy ezt a fegyvert előállítsák. Érdekes módon a Földre is eljutott a katasztrófa híre, néhány újságíró arról cikkezett, hogy az Encián „kiherélőbrigádok” garázdálkodnak, ami természetesen ostobaság, hiszen az encek nem úgy szaporodnak, ahogy a tudatlan firkász képzelte. „Katonai magzatelhajtók” sem működtek Luzániában, csakis képzett orvosok és biológusok. Ami a távvezérelt környezetpusztítást illeti, ha volt is ilyen kísérlet, a klívek kihalását nem az okozta. A luzánok a kórokozó hímporból megfelelő készletet gyártottak, s a klívek elkezdtek ugyan óriási óvóhelyeket építeni, de már későn.

Ha jól meggondolom, még mindig homályos ez a história, mert azt nem magyarázza meg, mitől hűlt le hat év alatt 9 fokkal a déli félteke átlaghőmérséklete. A luzánok sohasem ismerték be, hogy ehhez is közük volt. A klív városok romjait elfedte a jégpáncél, állítólag több száz méteres mélységig fagyott meg a talaj. Csak száz év múlva kezdődött a felmelegedés, de a háború előtti szintet Cetlandia hőmérséklete sohasem érte el többé. Brümmli doktor lábjegyzetben idézi egy kollégája hasonlatát: ha az ember agyon akar csapni egy egeret vagy bogarat, de nem sikerül, akkor a döglődő állat vergődése láttán pánikba esik, és most már muszáj megölnie, bármi áron. Tehát, és ezt már én mondom, ha a luzánok eredetileg nem is akarták ennyire hathatósan kiirtani a klíveket, később már nem volt más választásuk. Talán csak meg akarták gyengíteni az ellenséget, aztán valahogyan kiegyezni vele, de a borzalmas népirtás után ez lehetetlenné vált. Legalábbis így véli Brümmel doktor és legtöbb kollégája. A biológiai hadviselésből többnyire spontán eszkaláció következik. Még a természetes járványokat is nehéz megfékezni. A genetikai fegyver szabályozhatatlan. Az encek, véli a tudós tábornok, bizonyára szívesebben alkalmaztak volna élettelen távirányított fegyvert, de amikor a konfliktus a döntő szakaszba lépett, nem volt nekik ilyen. Egyik fél sem lépte még át a fegyverkezési verseny úgynevezett számítógép feletti küszöbét. Brümmli még sokat elmagyaráz a fegyverkezési verseny érdekesebb tudományos vonatkozásai közül, ám egy árva szót sem ejt a kiirtott több milliós népről, amely a Ka-Undrium nevében (Brümmli úgy írja: Kon-Undrium) szembeszállt a nála erősebb világhatalommal.

Fejbe kólintott ez a história. Már azt hittem, egészen jól el tudom képzelni a luzánokat és a kurlandiakat – világuk nem éppen idilli, de tulajdonképpen elég ártalmatlan. Úgy véltem, a hilóizmus békepolitikára készteti Luzániát, a fura kurdállam pedig a rusztikus életforma sajátos helyi változata. Annyi mindent megtudtam róluk, és most nem elég, ha korrigálom a bennem kialakult képet, hanem dobhatom a szemétbe úgy, ahogy van. Ami a semleges Kurlandiát illeti, a luzánok feltevése szerint szintén megsínylette a háborút, mivel a szelek szárnyán repülő hímpor nem áll meg a határon. Kurlandia azonban sohasem ismerte be, hogy bármiféle kára lett volna a háborúból. Mind a két fennmaradt állam mély hallgatásba burkolózik, görcsösen titkolja, mi történt, de más-más módszerrel. Érthető hát, hogy a könyvtár szűkös anyaga csak újabb kérdéseket sugall. Miért borítja jégpáncél Cetlandiát? Brümmli szerint ez is a luzánok műve, de 300 év múltán sem olvadt el a jég. Luzánia talán jobbnak látja, ha a népirtás bizonyítéka a jég alatt marad? Igen ám, de a háborús lehűlés óta két fokkal csökkent az egész bolygó átlaghőmérséklete, ami a luzánoknak sem jó. Különben sem szokták a nagyhatalmak évszázadok múltán is szánni-bánni bűneiket. Mindenesetre kissé könnyebb lett a lelkem: bár a Föld történelmével nincs mit dicsekednünk, szomszédaink sem éppen angyalok.

III. ÚTKÖZBEN

Már október van, sárgulnak a csillagok, valahogyan hűvösebb is lett, és én repülök. Nem állítom, hogy kezdettől fogva számítottam erre, igazság szerint eleinte azt hittem, azért olyan segítőkész a tanácsos, hogy a bejárónőnk rá maradjon. Egyébként úgyis mindegy. Mihez kezdenék az űrhajón egy bejárónővel, és honnan járna be? Mindenesetre száguldók a Borjú csillaghalmaz felé, noha félig kábán, mert csak félig vagyok diplomáciai futár. Ezt okoskodta ki számos értekezlet után a Panaszmegelőző Ügyosztály. Teljes jogú diplomáciai futár nem lehetek, mivel a két bolygó még nem váltott nagykövetet, de egyszerű turista sem vagyok, mert nemcsak az a cél, hogy Csillagnaplóm következő kiadásában helyreigazítsam baklövéseimet, hanem az, hogy elejét vegyük az incidensnek, amelyet a történelemgép megjövendölt. Utazásom eredménye jogi nyelven a kereset tárgytalanná válása lesz, futurológiai szempontból pedig önmegsemmisítő prognózis. Megírom az igazságot, könyvem régi példányait bezúzzák, így már nem leszek botránykő. Egyáltalán, lehet egy író botránykő? És egyáltalán mi az, hogy botránykő? Epekő vagy vesekő, azt értem. Nyúlok az értelmező szótárért, mire lábamra esik a vasaló, mert modern űrhajóm van ám, mesterséges gravitációval. Hej, azok a régi szép űrutazások, amikor az ember úgy röpködött az űrhajóban, mint valami kísértet! Sohasem hagytam, hogy függőágyamat a falhoz erősítsék, mert mulatságos volt, hogy tudom ugyan, hol térek nyugovóra, de nem tudhatom, hol virrad rám a fekete hajnal. Röpködött velem a nyoszolyám, olykor a könyvespolchoz ügyeskedtem magam, a lökéstől a könyvek szanaszét repültek, elkaptam egyet találomra, kíváncsian, mit szánt nekem ma estére a véletlen. A fedélzeti gravitáció annyiban azért hasznos, hogy a Földre visszatérve nincs olyan sok galiba. Gravitáció nélkül hozzászokik például az űrutas, hogy amikor a fogpasztáért nyúl, otthagyhatja a poharat a levegőben, nem ömlik ki a víz, a tányérból sem a leves – otthon aztán szaladhat a törlőrongyért, kissöprűért. Kísértetről jut eszembe, mindig jót mulattam azokon, akik azt mesélték, hogy kísértetet láttak a Betelgeuze és az Antares között. A száradó fehérnemű, az röpköd ide-oda. Néha a falnak koccan valami, cincogás hallatszik, már-már örül az ember, hogy legalább egy egérke társaságát élvezheti, de az egérke piszka sajnos szintén ott lebeg mindenfelé, ilyenkor a haladás híve vagyok – inkább legyen gravitáció. Azonkívül diskurátor-disputert is rakattam az űrhajómba, vagyis csevegő és vitázó gépecskét, aztán vettem hozzá néhány ígéretes beszélgetőtársat. Érdekes, milyen sokáig nem jöttek rá erre a pofonegyszerű megoldásra: elkészítik az illető személy elektronikus modelljét, kazettába rakják, egy gombnyomás, és máris lehet vele társalogni, ráadásul bármikor kikapcsolható. Némi jó modor azért megilleti a kazettás útitársat, nem mintha megsértődne, azt nem tud, mert racionális modell, inkább a saját lelki épségünk kedvéért. A fedélzeti személytár helyes összeválogatása nagyon fontos, mert – gondoljuk csak végig. A szakácskönyv pontosan leírja, hogyan kell diós tortát sütni, de két háziasszony tortája mégsem lesz egyforma, amiképpen az sem mindegy, hogy ugyanabból a kottából én játszom Chopint, vagy Rubinstein. A recept nem él, abba még életet kell lehelni. A gyári torta, valljuk be, olyan, mint a bordélyházi leányzó, nem olyan, mint a szerelmes asszony. A tortába egyéniség kell, sőt hivatásérzet, ezért az a torta, amelybe friss dión kívül gyöngéd, friss érzelmek is kerültek, olyan harmatosan, szűziesen olvad el a szájban, mintha életünk első tortája lenne. Nos, a diskuráló számítógép önmagában olyan, mint a gyári torta. Beletápláltak mindenféle társalgási témát, de csak a valóságos emberek modelljétől kel igazán életre. Megrendeltem hát néhány jeles luzanistát, aztán Bertrand Russellt, Poppert, Feyerabendet, Finkelsteint, Shakespeare-t és magát Einsteint. A Naprendszeren átkelni mindig izgalmas, úgy jelöltem ki az utat, hogy a Marsot is lássam, mert azt nagyon szeretem már gyerekkorom óta, aztán elhúztam a Jupiter és a Szaturnusz irdatlan gömbje mellett, mindig gondolok rá, hogy ott is le kéne szállni egyszer, de hát úgy van ezzel az ember, mint a hazai múzeummal – oda nem megy, mert oda bármikor elmehetne, hát inkább Olaszországba csalinkázik. Mikor aztán már jó néhány fényhónapnyira voltam a Naptól, a Földtől és különösen Svájctól, ahol még javában folyt a Küssmich kontra Tichy per, eltűnődtem a helyzetemen. Őszintén szólva, kicsit olyan a távolsági űrutazás, mint a börtön, csak itt nincs se harmadolás, se beszélő, se csomag a rokonoktól. Régen abban különbözött a csillaghajózás a dutyitól, hogy nem volt gravitáció, de most gyakorlatilag semmi különbség sincs, tehát sajátos lelki alkat kell ahhoz, hogy űrhajózásra adja valaki a fejét. Nem is olyan bolond az a lélekbúvár, aki azt mondta, fegyházból kellene az űrhajósokat toborozni. Akár felállsz, akár leülsz, vagy a mennyezeten sétálsz, négy fal közé vagy zárva, és nem vigasz, hogy az őrök olyan messze vannak. Sőt, a börtönből esetleg meg is lehet szökni, no de innen? Ez az én kalandjaimnak a sötét oldala, amelyről eddig nem beszéltem. Per aspera ad astra, hát igen, tudjuk, azt mondták a régiek, hogy szenvedéssel teli út vezet a csillagokba, de a prózai valóság egészen más: ücsörgök a magánzárkámban végtelen sok évig. Tudom, én magam akartam ezúttal is. Kaffogtam ugyan a KüM-ben, hogy semmi kedvem utazni, ne nézzenek már küldöncnek, de az igazat megvallva bizony jönni akartam, amióta csak először körülnéztem, abban a könyvtárban. De most, hogy végleg eltűnt mögöttem a hazai napocska, felolvadva a semmi fekete levesében, megint elfogott a börtönhangulat. Döntenem kell: aludni megyek, vagy bekapcsolom a diskurátort. Száz évig aludni, az se gyönyörűség. Beállítottam már a vekkert, hogy ébresszen fel ötmillió mérföldnyire az Enciától, enni nem kell közben, az jó, de az ébredést utálom. Elkoszolódik az ember annyi sok év alatt, aztán ébredéskor térdig ér a szakálla, fél méteres a kígyózó körme – igaz, mindig viszek ollót és borotvát, de tavaly például elfelejtettem, hol van, és a fél rakétát fel kellett forgatnom, a szakállamba gabalyodva. Ráadásul az ágyneműmet ropogósra keményítették, pedig kértem a bejárónőt, szóljon a tisztítóban. Azt is meg kell néznem, nincsenek-e a huzaton fémkeretes gombok, amik száz év alatt a képembe nyomódnak, az idegen bolygólakók meg azt hiszik, hogy az emberi fajnak karikás az arca. Összekészítettem a pocsék ízű hibernáló italokat, de semmi kedvem aludni. Mi a fenének hoztam a diskurátort, ha nem használom? Nézzük azokat a kazettákat! Mindegyiken rajta áll a név, a rövid használati utasítás, meg a LIVE vagy POST MORTEM felirat. Shakespeare természetesen POST MORTEM, Finkelstein viszont élő személy. De miért fontos ez, amikor a modellt készítik? Mint a részletesebb használati utasítás közli, a halottak személyiségét a műveikből vonják ki, minek következtében a feltámasztottak nem úgy beszélnek, ahogyan életükben beszéltek, hanem úgy, ahogyan írtak, tehát a költők például kizárólag versben. A használati utasításból sok mindent nem értek, így van ez egyébként mindig. Érthetetlen szakkifejezések, homályos magyarázatok, például hogy minél régebben halt meg valaki, annál kevésbé „tanítható”, ezért ősi személyeket általában nem tanácsos feltámasztani, mert a történettudósokon kívül úgysem tud velük társalogni senki, hacsak explikátora nincs. Nem tudom, mi az, de itt van Rupert Trutti számítógépes professzor kazettája, ő majd mindent elmagyaráz. Meg is szólalt egy kellemes bariton. Kicsit csodálkoztam, mert a kérdésemet meg sem várva, rögtön előadásba kezdett.

– Rupert Trutti vagyok, a Massachusetts Institute of Autofuturology prognózisprognosztikai professzora. Mint az intézet neve is mutatja, azzal foglalkozom, hogy mit fognak jósolni a jövő század futurológusai. Van szerencsém közölni, hogy mivel kazettázva vagyok, korlátlanul meríthetek a számítógép memóriájából.

– Tényleg, professzor úr – vágtam közbe –, hogy van az, hogy az élők mindent kiolvashatnak a számítógépből, a régen elhunyt személyek nem? Ezt olvastam a használati utasításban…

– Megtudni valamit csak arról lehet – oktatott a professzor –, amiről valamit már tudunk. Az információkat bizonyos rendszerbe kell illesztenünk a fejünkben. Azért nem emlékszik senki a csecsemőkori élményeire, mert akkor még nem tudott semmit. Ennélfogva, tisztelt feltámasztóm, minél többet tudott valaki a maga régi korában, annál kevesebbet tudhat meg az újabb korról, tele van ugyanis a feje ócskaságokkal, mert a tegnapi igazság ma már csak babona vagy tévhit. Én ugyan a számítógépes tudományban vagyok igazán otthon, de azért mindenfélét megtudhatok ebből a gépből, mert mégiscsak konyítok valamit a biológiához, pszichonikához, fizikához, nem úgy, mint például Platón. Én tudom, hogy mi az expertolízis és az enspertoláció…

– És mi? – tört ki belőlem a kíváncsiság.

– Az expertolízis az, amikor a szakértő felolvad az információk tengerében, az enspertoláció a védekező mechanizmus, jelesül az, hogy a szakértő betokosodik. Ami az expertolasztikát illeti…

Talán udvariatlanság volt tőlem, de sürgősen kikapcsoltam a professzort, nehogy még abba is belezavarodjak, amit eddig tudtam. Törtem a fejem, hogyan állíthatnék össze a kazettáimból egy bölcsen társalgó kis vitacsoportot. Dehogy fogom én magamat hibernálni, mikor évszázadok legkiválóbb elméivel cseveghetek! Beraktam a számítógépbe Bertrand Russell és Karl Popper kazettáját, hozzátettem Finkelstein ügyvédet (ő nem olyan rendkívüli elme, de hadd legyen a csoportban egy kedves ismerősöm), és Trutti professzor intései ellenére Shakespeare-t. A nyakamat teszem rá, hogy én Einsteint is megrendeltem, de hiába szórtam ki mindent a dobozból, csak Feyerabend volt még benne. Dühöngtem, hogy még csak nem is reklamálhatok, több trillió mérföldre a Földtől. No de mindegy. Felkészültem a magasröptű eszmecserére, vagyis szépen magam elé helyeztem a kisasztalt, rá süteményt és tonikot, derekam mögé a kispárnát, aztán gyerünk.

Elfogyott a sütemény, és még mindig nem hallottam semmit a számítógépből. Végül rájöttem, hogy vendégeim már régóta vitáznak, csak a hangszóró nincs bekapcsolva. Megnyomtam a gombot, és fölcsendült Bertrand Russell hangja.

– Az intelligencia, Feyerabend úr, a problémamegoldó erő, minek folytán a legélesebb elme is foglalkozhat ostoba, csip-csup ügyekkel. A bölcsesség viszont a témák megválasztására is kihat.

– Bátorkodom ellentmondani lord Russellnek – szólt Feyerabend. – A bölcsesség, klasszikus nyelven, inkább önmagunk megismerését jelenti, modernebbül szólva pedig elménk gyarlóságának felismerését. Ez a gondolat természetesen Szókratésztól ered. Az ostobák azt hiszik, mindenhez értenek. A nagyon ostoba, ha felkérik, hogy vállalja el az amerikai elnök tisztségét, nyomban rááll. A józanabb egyén először átgondolja a dolgot, a bölcs inkább kiugrik az ablakon. A túlságosan nagy bölcsesség megnémíthat, bár azt hiszem, Wittgenstein nem ilyen okból hallgatott el.

– Okfejtéséből ítélve, Feyerabend kolléga, a túlságosan nagy bölcsesség veszélyeitől önnek nem kell tartania – mondta Bertrand Russell. – Nemcsak emberek lehetnek buták, vannak ostoba filozófiai rendszerek is, abból a jelenségből kifolyólag, amelyet úgy neveznék: történelmi apróságok monumentálisra duzzasztása. Volt egy angol király, aki vallásos is akart maradni, de új feleséget is akart nős ember létére. Mit tehet? Parázna vágyán nem tud változtatni, hát változtat a valláson, ebből lett az anglikán egyház. Mindenki tudja, aki engem olvasott, hogy Hegel zavaros gondolkodó volt, ezért olyan népszerű, noha már nem annyira, mint száz évvel ezelőtt. A precíz tökfej kevésbé káros a zavarosnál, mert a homály mélységet sugall. Volt szerencsém kifejteni ezt A nyugati filozófia története című munkámban, mire acsarkodni kezdett rám egy csapat sértődött szamár. Dewey például. Sajnos, az úri modor nemcsak a Lordok Házában kötelező, hanem a filozófiai vitákban is. Igazából csak a halála után engedheti meg magának az ember, hogy kertelés nélkül kitálalja, ami a begyében van. De én mindig szókimondó voltam, rá is fáztam nemegyszer. Aki új filozófiai rendszert javasol, egyben azt állítja, hogy ő közelebb került az igazsághoz, mint előtte bárki más. Tehát az ilyen javaslat mértéktelen önhittségről tanúskodik, mivel abból indul ki, hogy a szerző okosabb mindenki másnál. Az intelligencia általános társadalmi eloszlása azonban a filozófusokra is vonatkozik, tehát közöttük is jócskán akad tökfej. Érdekes, hogy noha ilyen megjegyzéseim nem konkrét személyekről szóltak, mennyi kolléga sértődött meg…

– És önmagát hová helyezi lordságod az okosság görbéjén? – érdeklődött kajánul Feyerabend.

– Tárgyilagosan ítélve magasabbra, mint ahol ön áll, mivel én mindent megértettem, amit ön írt, ön viszont, nos, enyhén szólva kiforgatta azt, amit én írtam.

– Igazán? De honnan tudja? Ön már nem élt, amikor az én műveim megjelentek…

– Most olvastam el őket, kazettasíromban. Ön sok mindent átvett tőlem, ami nem volna baj, de illett volna legalább megemlíteni a mesterét…

– Mivel pusztán szellemi valómban vagyok jelen, szavakban kell közölnöm, hogy válaszom erre mindössze vállvonás és szánakozó mosoly – mondta Feyerabend. – Lordságod mindig nagyobbat harapott a filozófia lepényéből, mint amennyit meg tudott emészteni…

– Ezt Quine-tól lopta – szólt közbe hűvösen Russell.

– Sajnálom, nem mellékelhetek minden szavamhoz lábjegyzetet! – mordult fel Feyerabend. – Russell lord, aki a halála óta valóban még kevésbé udvarias, mint életében volt, sohasem engedi, hogy befejezzem a mondatot. Lordságod nemcsak túl nagyot harapott a lepényből, de ráadásul mindig más helyen harapott bele. Mintha az általános lételmélet kalács volna, amelyből ki lehet csipegetni a mazsolát.

– Einstein – szólalt meg Karl Popper merengő hangon – inkább deszkáról beszélne, mint kalácsról. Ő azt mondta, az ostobák azt keresik, hol a legvékonyabb a deszka, ott akarnak minél több lyukat fúrni bele. A lángelme viszont azt nézi, hol vannak a deszkán a legkeményebb, göcsörtös helyek.

– Az utóbbi mondat már öntől származik, lord Popper – jegyezte meg kéjesen Feyerabend. – Még szerencse, hogy a filozófiában nem számítanak a címek és a rangok, különben én ki sem nyithatnám a számat lordságotok mellett. Az én véleményem szerint az a jó, ha egyensúlyban van az intelligencia és a tárgyi tudás. A túlságosan nagy tárgyi tudás lehúzza a kicsinyke értelmet a süppedős iszapba, míg a tudás szolid ólomsúlya nélkül a szellem oda röppen, ahova kedve tartja, többnyire a fellegekbe. Legjobb az arany középút. Mindazonáltal nem tartom arany középútnak, ha valaki folyton önmagát idézi, s érdemi vita helyett a saját korábbi műveire utal, amelyekben állítólag már nyilatkozott a szóban forgó kérdésről, tehát az olvasó gyűjtse be a szerző összes műveit, ami után a hivatkozások továbbküldik egy újabb jegyzetapparátus felé, hogy végül ott kössön ki, ahol a part szakad. Kinek van erre ideje manapság?

– Attól tartok, Feyerabend úr tisztelt felsőházi kollégámra céloz – mondta Russell. – Talán nem alaptalanul, de nem volna jobb felhagyni a személyeskedéssel? Hideg kazettasíromban sokat gondolkodtam típuselméletemről. A lételméletre is alkalmazni lehetne, nemcsak a logikára. Vannak ontológiai ízlések, ahogyan a hímeknek is bizonyos típusú nőstény tetszik. Én például mindig a szőkékre buktam, gondot csak az okozott, hogy ők nem mindig buktak rám. A megismerésnek is lehetnek különböző típusai. Természetesen ezt mint kazetta mondom. Egyébként ez a kazetta szó túlságosan nőies. Talán jobb volna arkangyalnak nevezni bennünket, hogy férfiúi jellegünk kidomborodjon.

– Magának már domborodik? – röhögött fel Feyerabend.

– Mi ez az alpári hangnem?! – sértődött meg a lord.

– Csak eszembe jutott egy barna cicus, mert lordságod…

– Uraim – szóltam közbe kissé szemrehányó hangon –, legyen szabad felhívnom a figyelmüket, hogy a kazettáikért 9000 frankot perkáltam le, svájci frankot! A lét legmélyebb értelmét óhajtom megismerni, ilyen kiváló elmékkel társalkodva, önök meg itt cicusokat emlegetnek…

– Aki útra készül – oktatott Bertrand Russell –, összeillő, jó lovakat fogjon be a kocsijába. Mi sehová el nem visszük önt, Ticsi úr (így ejtette ki a nevemet), mert ebben a fogatban mindegyik ló másfelé húz. Ahogyan a filozófiában. Tehát ha ön okosodni akar, lesz szíves tisztelt kollégáimat kikapcsolni.

Túlkiabáltam a bősz tiltakozást, kérve, hogy beszéljenek inkább az enciai jókörről. Erre ráálltak.

– Ha ezek a madárfiak tényleg létrehozták a jókört – mondta lord Russell –, azzal minden egyént ketrecbe zártak. Ahol általános boldogságot akarnak építeni, abból mindig börtön lesz. Minden ilyen eszme délibáb…

– Én is mindig ezt mondtam – szólalt meg erőteljes, bár öreges hangján lord Popper. – Corruptio optimi pessima, és így tovább. A szociális államot azon az egyenesen képzelhetjük el, amely a nyitott társadalom és a zárt társadalom között húzódik. A baloldali végpont a totalitárius zsarnokság, amely az emberi élet minden mozzanatán uralkodik, még az óvodások nótáit is előírja. A jobboldali végpont az anarchia. A demokráciák nagyjából középen vannak. Az encek össze akarták kapcsolni a két végpontot, hogy mindenki egyszerre nyitott és zárt társadalomban éljen, kedve szerint ugrálhasson, de a parancsok láthatatlan buborékába zárva. Nevezhetjük ezt zsarnoki anarchiának is, de semmi jó nem sülhet ki belőle. Azt hiszem, az Encián még több a boldogtalanság, mint bárhol másutt.

– Én úgy látom – mondta Feyerabend –, ahol nincs törvény és rend, law and order, ott a karmok és könyökök győznek, ahol pedig law and order van a bölcsőtől a sírig, ott ugyanolyan nagy a boldogtalanság, csak más ízű. Popper lord a nyitott társadalom híve, de hát a nyitott társadalom csak udvarias elnevezés arra a helyzetre, hogy vannak nagy kutyák és kis kutyák, ugathatnak egymásra, de tilos felfalniuk egymást. Gyerekkoromban olvastam szép meséket az eljövendő paradicsomról, ahol a szakácsnő átképezi magát a limnológia professzorának, a házmester általános lételméleti könyvet ír, a többiek mindenfélét alkotnak, ami eszükbe jut, és ily módon felvirágzik a művészet. Érdekes, hány komoly elme hitt ebben a badarságban. Pedig az emberek zöme korántsem őslénykutatással akarja tölteni az életét, a végső dolgok pedig akkor jutnak először eszébe, amikor az orvos tapintatosan közli vele a diagnózist. A totális automatizálásból olyasmi lehet, amit a középkorban pokoljárásnak hívtak. Különböző utak vezetnek a pokolba, némelyik rózsák és mézesbödönök között. A nyitott társadalom csak annyiban jobb a zártnál, hogy könnyebb megszökni belőle. Ámbár hova lehet szökni? Mindenesetre jobb, ha nyitott ajtó van mögöttem, mint ha rácsos. Én legalábbis így érzem.

– Írtam én valahol, hogy a nyitott társadalom tökéletes? – fortyant fel Popper. – Én szkeptikus vagyok, de a kisebb rosszat választom.

– Jobb lett volna, ha ennél marad – vélte Feyerabend. – A tudományfilozófiája például tarthatatlan, mint rajtam kívül mások is kifejtették.

– Einstein igazat adott nekem – vágott közbe vérig sértve Popper, de Feyerabend nem hagyta magát:

– Lordságod annyiszor megírta, milyen körülmények között adott igazat lordságodnak az a galambszívű Einstein, hogy elég egyetlen részletet említenem. Mint Chippandale doktortól hallottam, Einsteinnek éppen migrénje volt, márpedig tudjuk, hogy a fájdalomcsillapító tabletták milyen tompító hatásúak.

Popper már nem is válaszolt. A hosszú csendet Russell törte meg.

– Tisztelt felsőházi kollégám balszerencsés korban született rendszeralkotó filozófusnak, oly korban ugyanis, amikor filozófiai rendszer már nem lehetséges. Nézzen szembe az igazsággal, Popper kolléga! Az ismeretelméletben Feyerabend úr mérsékelt anarchista, aki elvetett mindenféle preskriptív metodológiát, én ugyebár analitikus filozófiát alkottam, hogy atomizmusomat már ne is említsem, Popper lordnak voltak különféle futó ötletei, továbbá leöntötte demarkációs kritériumát Bécsi Kör szósszal, amelyet Wittgenstein is kedvelt egy darabig, aztán ráunt. Popper úr műveinek eklektikus szinkretizmusa…

– Maga sűrűbben váltogatta a nézeteit, mint a gatyáját! – ordított fel Popper, szociostatikus egyensúlyából végleg kizökkenve.

– Russell lord, mi maradt ifjú éveidből? – szónokolt Feyerabend. – Évekig tartott, míg a Principia Mathematica három kötetét kiizzadtátok. Sietek jelenteni, hogy Csuang Veng vagy valami másik Ping Pong, a kínai nevekkel mindig gondban vagyok, olyan programot dobott össze, amellyel a számítógép nyolc perc alatt bizonyítja be mindazt, amit lord Russell a híres főművében, vagyis gyorsabban, mint ahogyan az öngyilkos zuhan a huszadik emeletről a Jupiteren, ahol a tömegvonzás, mint tudjuk, annyiszor erősebb a földinél, ahányszor a bejárónő átverte Tichy urat a mosodaköltséggel.

Ettől összerezzentem, és fölébredtem. Nem tudom, mikor aludtam el. Bevallani persze nem illik, de nem hiszem, hogy sokat veszítettem volna, ezek nyilván csak marakodtak, ha nem is éppen ugyanúgy, mint álmomban. Hogy más mederbe tereljem a vitát, bekapcsoltam két luzanistámat, Bionis Röhren és Pierre Saumon volt a nevük, álmos fejemben fölmerült, hogy ez talán egyetlen indián férfiú, Ordító Lazac.

Saumon professzor, a luzán filozófia tudora nagyon feldobta társalgásunkat. A luzán filozófia, magyarázta, a 22. század óta alanyilag relativista, tárgyilag alkalmazott tudomány, mert míg a Földön az alany, vagyis a filozófus mindig ember, az Encián a gépek és a felhők is filozofálnak, utóbbiak azért, mert a jókák bizonyos fajtáit a szél túlságosan magasra sodorja, ott rendkívül intelligens gomolyfelhőkké állnak össze, és jobb dolguk nem lévén, a lét értelméről bölcselkednek. Rég elmúltak azok az idők, amikor Ax Titoraxot, a forradalmi gondolkodót halálos ágyánál tanítványok és rendőrök gyűrűje vette körül. A hatalom különben sem probléma már. Akkor kezdődnek a bajok a filozófiában, amikor túlteng a jólét, s beáll az optimum, vagyis a javak, gyönyörök és vigalmak maximumát a bajok, veszélyek és betegségek minimuma kíséri. E minimum a nullához közelít, amikor gürcölés vagy kórság már egyáltalán nincs, a maximum pedig azt jelenti, hogy a lét édessége kimeríthetetlen. A pontosan beállított optimumot azonban senki sem képes elviselni. A haladás valahol útközben a saját ellentétébe csap át, de senki sem tudja, hol. Ez az úgynevezett Kicks-paradoxon.

Röhren professzor viszont kifejtette, hogy azért tulajdonképpen nincs semmi baj. Minden társadalomban vannak maradoncok, akik visszasírják a régi jó időket. Visszaút azonban nincs. A jókört hozzá kell igazítani a fejlődés új magaslataihoz. Ez még csak terv, most dolgozik rajta az Encbaráti Tanács. Az alapgondolat egyszerű. Minden társadalom bizonyos fajta egyedek számára a legjobb. Nem feltétlenül az elit számára. Az érzi jól magát, aki kedvét leli az akkor éppen adott tevékenységekben. Tehát a konkvisztádorok a hódítás korában boldogok, a kereskedő hajlamúak később. A tudósok akkor, amikor a tudomány különösen fontos. A papok az egyház virágzásának idején. Némelyek nem szeretik a nyugalmas időket, bár ez talán nem is tudatosul bennük. Szárnyalnak viszont katasztrófa vagy háború esetén. Kinek a segítés, kinek a lemondás az igazi eleme. A történelem színpadán a társadalom a színtársulat, de nincs olyan színmű, amelyben minden színésznek testhezálló szerep jutna. A nagy tragika kínlódik a bohózatban, a páncélos lovag a kamaraszínpadon. Amikor az egyenlőséget tűzik műsorra, senki sem kap hősies, romantikus szerepet. Csak abban élheti ki magát, hogy palacsintaevő versenyen indul, vagy hátrafelé biciklizve hegedül. Egyszóval, a különböző korok különböző természetű egyéneknek kedvezőek, és mindig csak azok a szerencsés kevesek igazán boldogok, akik az éppen nekik való történelmi korba születtek.

Másképp is fogalmazhatunk. A szerencsés illető a neki kedvező világban él, de nincs olyan világ, amely mindenkinek egyformán kedvez. Ezért van szükség jókörre, vagyis mesterséges környezetre. A mesterséges környezet minden békés egyed számára otthonos, ugyanakkor a harcias vagy versengő természetűek éppen megfelelő mértékű ellenállást, kihívást, veszélyt találnak benne, a katonatisztek csatateret, az irgalmas szívűek beteget, a munkamániások munkát, csak a gazemberek számára kell még valamit kitalálni. De van egy bökkenő: csak akkor működik az egész rendszer, ha mindenki úgy érzi, hogy a környezet valódi. Nem színpad, amelyről bármikor távozhat. Nem díszletek között él. Ha játék mindez, akkor halálosan komoly, mint maga az élet. Nincs szünet, nincs apelláta. Senki sem léphet le a társadalom sakktáblájáról, hogy kívülről nézze. Senki sem ismerheti a jövőjét. Senki nem szegheti meg a játékszabályokat, mert azok ebben a helyzetben isteni parancsolatok. És jön az ősi kérdés: quis custodiet ipsos custodes, ki felügyel az őrökre? Milyen deus ex machina őrzi az egyének őrangyalait, hajtja végre az őrök révén a Lét igazságos és tökéletes optimalizálását? Bármiféle, mégoly ötletes válasz is a titkos, rejtőző zsarnokság, a kriptokrácia rémképét idézi fel. Úgy próbálják ennek elejét venni, hogy a mesterséges sorsok kiosztását decentralizálják. Ez a szociotechnikai probléma hagyományos vallási nyelven a panteizmus terjedését jelenti. A kriptokrata éppúgy nem lelhető fel sehol, mint Isten, mert mindenütt jelenvaló. De ha ebben a művi harmóniában valami elromlik, ki hozza helyre? És mivel valakinek csak meg kell terveznie és létre kell hoznia az egészet, ez a személy vagy csoport nyíltan, vagy ami még rosszabb, titkon Isten szerepét játssza. Egyelőre csak arról van szó, hogy a közönséges jókör szakaszáról fokozatosan térünk át az általános, titkos gondviselésre. Olyasmi történik, mint a Bibliában: az ősjóka nemzé a jókákat, a jókák nemzék a jajdejókat, és következnek az újabb nemzedékek, ugyanolyan önjavító mechanizmussal tökéletesedve, mint a Természet alkotásai. Hosszú lesz az út, de a cél már világos, és az optimisták szerint Luzánia két-háromszáz év múlva eljut a tökéletes paradicsomi állapotba.

A filozófus előadásától felbolydultak a kedélyek. A mindenható sorsformálásnak már a gondolata is katasztrófa, jelentette ki lord Russell. A téboly és szenvedés tengernyi új formája zúdulna az ilyen társadalomra. Ezzel még Karl Popper is egyetértett. Feyerabend viszont megjegyezte, hogy nem olyan rossz ez a módszer, vannak ugyanis sokkal rémesebb dolgok, mint a gondosan adagolt általános boldogság. A lordok tiltakoztak. Ekkor szót kért a mindeddig hallgató Finkelstein ügyvéd. A lordok és Feyerabend, ha kelletlenül is, elcsöndesedtek.

– Uraim – kezdte Finkelstein –, én csak egyszerű kis ügyvéd vagyok, ügyfeleim sem hírességek, kivéve az itt jelenlévő Ijon Tichy urat, és még egész életemben nem olvastam annyi bölcsességet, mint önök egy nap alatt. Mégis szeretném letenni a garast, ha már itt vagyok, ebben a jeles kazettakörben. Édesapám, áldott legyen az emléke, antikvárius volt Czortkówban, és sok szabad ideje lévén, filozófusokat olvasgatott, pálinkát pedig csak egyszer ivott évente, a pészachi pohárból. Volt akkortájt Lwówban egy antialkoholista folyóirat, a Szent Józanság, és a szerkesztő felkérte édesapámat, írjon cikket. Nos, felelte ő, az alkoholizmus csúf dolog, és jobb volna, ha megszűnne. De akármilyen bölcsen magyarázzuk is ezt, semmi haszna, mert a Szent Józanság olvasói nem a részegesek, hanem az antialkoholisták, akik szívesen látják kinyomtatva meggyőződésüket, miszerint ők a jobbak. Ha pedig egy iszákosnak az én cikkembe csomagolják a boltban a heringet, akkor az illető vagy csúnya célra használja fel a papírt, vagy leissza magát bánatában, hogy ilyen átkos szenvedély rabja. Ne is haragudjanak, de én nem hiszem, hogy az ilyen mélyenszántó, bölcs könyv az erényről és boldogságról, mint amilyet lord Russell írt, egyetlen legyecskét is megment attól, hogy a szárnyát kitépjék. Gyerekkoromban, amikor az udvaron játszottam, édesanyám időnként kiszólt: „Szputyi, hagyd abba”, mert noha nem tudta, mit művelek éppen, biztosra vette, hogy semmi jót. Így van ez az emberiséggel is. És sajnos, nem hagyja abba. Édesapám előfizetett a Képes Újságra is, abban láttam a fotókat a Hős Fehér Emberről, parafasisak a fején, puska a kezében, egy orrszarvúra teszi a lábát, körülötte pucér, izzadt négerek ládákkal a fejükön és karikával az orrukban. Arról álmodoztam, hogy a feketék ledobják a ládákat, és kikergetik a fehéreket Afrikából, de a puskát előbb összetörik. Gyűjtöttem a sztaniolpapírt, és nagy golyókba csavartam, hogy kiváltsam a rabságból a néger gyerekeket, de nem tudtam, hova kell ebből a célból menni. Most már nincsenek ott fehér kizsákmányolók, de vannak néger nagyurak, volt idegenlégiós káplárok, akik vagy maguk mészárolják le Cambridge-ben doktorált honfitársaikat, vagy a testőreikre bízzák ezt a feladatot, a szükséges fegyvereket pedig Angliából vagy más fejlett országokból importálják. Most feketék sanyargatják és ölik a feketéket, csak a kiontott vér éppolyan vörös, mint régen. Büntető expedíció helyett államérdekről van szó, de a legyilkoltaknak ez alighanem mindegy. Nincsenek gyarmatok, hanem csupa független ország, és kikérik maguknak, hogy a szuverén mészárlásba bárki beleszóljon. Önök itt az általános boldogságról beszéltek, és azt mondták, csak részben lehetséges. De nézzék, a boldogság relatív. Tizenöt éves koromban koncentrációs táborba vittek, ahol az embereket úgy irtották, mint a férgeket. Én megúsztam, mert Katzmann másodparancsnok odarendelt takarítani, nyár volt, ing nélkül súroltam a padlót, és megtetszett neki a hátam. Úgy tudom, a hamburgi feleségét akarta meglepni egy lámpaernyővel. Talált a foglyok között egy tetováló mestert, volt ott egyébként szanszkrit szakos professzor is, az nem sokra ment a tudományával, elég az hozzá, elképzelt a német tiszt egy hangulatos jelenetet a hátamra, a tetováló mester meg nagyon rendes fickó volt, olyan lassan tetovált, amennyire csak lehetett, bár Katzmann sürgette, mert közeledett a felesége születésnapja. A nadrágszíjam lyukain számolgattam, hány napom van még hátra, de akkor Katzmann levelet kapott Hamburgból, hogy a felesége a bombázáskor meghalt. Katzmann nem szerette az új arcokat maga körül, vagy talán kíváncsi volt a kész képre, elég az hozzá, hogy továbbra is ott takarítottam nála, és láttam, mennyire kétségbe van esve. O Gott, o Gott, kesergett, miért büntetsz engem ilyen szörnyű csapással?! Hazaengedték a temetésre, és nem jött többé vissza. Így aztán életben maradtam, a helyettese ugyanis a háznál tartott, hátha Katzmann újra megnősül, vagy ilyesmi, és megint aktuális lesz a tetoválás. Rám pillantott néha, és mondta, hogy elegáns munka, mármint a tetováló mesteré, akit közben már elgázosítottak. A szerencse sokféle módon fonódik össze a bajjal, higgyék el, uraim. Ha személyesen volnék itt, megmutatnám azt a képet a hátamon. Azóta úgy érzem, már az is nagyon jó, ha nincs katasztrófa. Ha senkit sem irtanak ki a történelmi szükségszerűség vagy a fényes jövő nevében, hozzátéve, hogy különben sem ölnek ők meg senkit, ellenséges propaganda az egész. Nem akarom megbántani a tisztelt kazetta urakat, de a különböző filozófiák miatt sok vér folyt. Filozófusok mondták, hogy nem úgy vannak ám a dolgok, ahogyan látjuk, hanem egészen másképp, aztán úgy alakult, hogy a humanista filozófiai rendszereknek semmilyen gyakorlati következményük nem lett, más filozófusok – például Nietzsche – gondolataira hivatkozva viszont borzalmas bűnöket követtek el, sőt a felebaráti szeretet eszméjéből vagy a földi paradicsom felépítésének tervéből is elég méretes tömegsírok lettek. Természetesen minden filozófus azt mondja, hogy az ilyen következményeknek semmi közük sincs a filozófiához, de én nem így látom. Van bizony közük. Lehet a katasztrófáknak egészen más nevet adni, mindent át lehet nevezni, de éppen ez a baj. Lehet bizonygatni, hogy a közönséges szabadság nem ér semmit, ellentétben az igazi szabadsággal, tehát ha azt a közönségeset elveszik, akkor mindenkinek jó lesz. Kik találták ki az ilyen szófacsarásokat? Bizony a filozófusok. Én azt hiszem, ha már nem lett belőlem lámpaernyő, nincs jogom úgy tenni, mintha semmi sem történt volna. Borzadva írnak erről manapság, különösen a németek, mert az ő országuk, ugye, Európa legdemokratikusabb demokráciája. Most. Ja, hogy azelőtt? Akkor fasizmus volt. A történelem sötét órája, de ilyen többé nem lesz. Pedig az a sötét óra még mindig tart. Most is az van. Elszorul az ember szíve: örült, hogy nincsenek már gyarmatok, most meg azt olvassa, hogy a feketék több feketét ölnek meg, mint régen a fehérek. Én tehát azt mondom, hogy bizonyos dolgokat egész egyszerűen nem szabad megtenni, semmiféle más dolgok nevében. Lehet az a más dolog jó vagy rossz, akkor sem. Hiába mondják, hogy ragyogó eszme vagy államérdek, vagy hogy száz év múlva mindenkinek milyen jó lesz. Érvek ugyanis mindenre akadnak. Egyáltalán, miért kell mindjárt eszményi állapotra törekedni? Nem elég, ha senki sem csinálhat a másikból lámpaernyőt? Ez konkrétum, az eszményi állapotnak viszont nincs mércéje. Ezért szerintem nem olyan rossz ötlet az a jókör. Persze, sok ember akkor érzi rosszul magát, ha nem tehet rosszat másokkal. Sok gonosz ember boldogtalan, ha mások nem boldogtalanok. De akkor inkább a gonoszok legyenek boldogtalanok! Valaki mindig boldogtalan, ez már csak így van. És kész. Megbántani nem akartam senkit, és több mondanivalóm nincs.

A kazettáknak, úgy látszik, elállt a szavuk a döbbenettől. Végül a kozmikus csendben Russell lord szólalt meg:

– Finkelstein ügyvéd úr, önnek igaza is van, meg nem is. Ha rossz dolgok következtek olykor a filozófiából, ez azért van, mert a rossz a jónak a fonákja, nem létezik az egyik a másik nélkül. Az emberi világ a gyötrődő értelmes lények váltakozása térben és időben. Noha számítás erről nem készült, én azt hiszem, a gyötrelmek egy főre jutó átlaga kozmikus állandó. Mindig hinni próbáltam, hogy valami lassú javulás mégiscsak van, ám a valóság rácáfolt reményeimre. Azt mondanám, az emberiség ma jobb modorú, mint az asszírok idején, de nem erkölcsösebb. A régi népirtók leplezetlen vérszomját felváltották a különböző ürügyek és álcázások. Nincs nyilvános kivégzés, legalábbis az országok zömében, mert ma úgy tartják, hogy rendes országhoz az ilyesmi nem illik. Csakhogy a „nem illik” egészen más, mint a „nem szabad”. Az előbbi az illemhez tartozik, az utóbbi az etikához. Ami legbenső lényegét illeti, nagyon lassan és alig-alig változik az emberiség. Már elfelejtettük, miből ered a kézfogás: őseink ellenőrizték, nincs-e éles kő a másik ősember kezében. Azonkívül az etikában nem érvényes a számtan. Ha itt ötmillió ember pusztul el a haláltáborban, ott csak nyolcvanezer gyerek hal éhen, abból nem következik, hogy melyik a jobb. Nincs olyan számítás, amely megmondaná, mi a szörnyűbb, az éhen halt csecsemőjét sirató anya, vagy az az ázsiai ország, ahol egy Sorbonne-on végzett személy a népe negyedét kiirtotta, a majdani általános boldogság nevében. És hogy mihez van köze a filozófiának? Legyen úgy, ahogy ön mondja: mindenhez. Bizonyos értelemben csakugyan, mert amikor a tyúk tojást rak, ezzel kinyilvánítja, hogy világnézete racionalista, empirista, optimista, kauzalista, valamint aktivista. Tyúkunk tojást rak, tehát cselekszik, tehát aktivista. Kotlik is, mivel úgy véli, hogy tojásaiból kiscsibék fognak kikelni, tehát egyrészt igencsak optimista, másrészt kauzalista, mert okozati összefüggést tételez hasának melege és a csibék fejlődése között. Csak elkárálni nem tudja mindezt. Kis tyúkeszében ösztönös a filozófiája. De ha így van, Finkelstein úr, akkor a filozófia elől nincs menekvés. Nem igaz, hogy más a tett, és más a filozófia. Amíg élet van, filozófia is van. Persze jó, ha a filozófus hű az eszméihez. Többnyire nem az. De legalább igyekezzen. Én igyekeztem. Harcoltam a gonosz ellen a magam naiv, jámbor, hatástalan módján, koptattam a fenekemet az utca kövén, ülősztrájkkal tiltakozva a háború ellen. Természetesen nem értem el semmit, de ha kibújhatnék ebből a kazettából, megint ugyanazt tenném. Mindenki tegye a maga dolgát, és kész. De úgy látom, nem nagyon vidítottuk fel magányos házigazdánkat. Miért nem szól semmit, Ticsi úr?

– Inkább átadom a szót a filozófusok és jogászok után egy művésznek – dünnyögtem, és bekapcsoltam Shakespeare kazettáját. Némi zörgés, morgás után meg is szólalt.

Hah! Hol vagyok? Vajha tudnám, minő

Akarat az, mely síromból iderántott,

Ki ama férfi, vagy ki ama nő,

Ki csontjaimról minden húst lehántott,

Hogy itt álljak vértelenül – ó Jaj! De nem!

Csontom sincs immáron, csak szellemem!

Miféle táj ez, hol lelkem barangol,

Kél-e itt nékem valaha remény?

Ez nem koporsóm, mely ólomkemény,

És bármi föld ez, biztosan nem angol!

Életre keltőm, hol vagy? Ó, beszélj!

Öröm, mi vár rám, avagy rút veszély?

Földi vidék ez, vagy égi, örök?

Érzem, nem vagyok angyalok között.

Nem a Mindenható rendelte azt,

Hogy orcáját meglássam. Nem malaszt

Árad reám. Talán gonosz varázs

Hozott ide, hogy égessen parázs

Pokoli tűz? Ördög parancsa hívott?

Vagy oly parancs, mi életemben dívott:

Ríkass meg vagy kacagtass, légy bohóc,

Szemedben véres könny, hajadba kóc,

Kísérjed Lear királyt, mint a Bolond,

Hogy messze szálljon mitőlünk a gond!

De mégsem. Más kort érzek, más időt,

Másfajta férfit, és jaj, semmi nőt!

Már sejtem: hova ébredek, egy oly kor,

Melyben csak rejtély támad rám, temérdek.

Ha bölcsnek is neveztek régen olykor,

Ebből a korból én semmit nem értek!

Ismeretlen fogalmak fojtogatnak,

Nem oly meghittek, mint erkély vagy ablak,

Honnan szerelmes lányka kihajol.

Hallottam én e szókat valahol?

Mi az a spin? Mi az a bit? A bájt?

Nem érzek ebben semmiféle bájt.

Én tudom, mily szép a távoli Róma,

De vajh’ mi lehet az, hogy hematóma?

Tudom, melyik Richárd kinek a fia,

De jaj, mi az, hogy fotográfia?

Semmi e szókról nem jut az eszembe.

Vesztemre hoztak ide – idegenbe!

Szörnyűbb e hely, mint bármi szörnyű álom,

El innen! Vagy jöjj, megváltó halálom!

– De Shakespeare úr, nyugodjon meg! – A jószívű Finkelstein ügyvéd nem bírta tovább. – Ön csak egy kazetta. Jaj, nem tudom elmagyarázni. Talán valaki az urak közül? Lordságod?

Bertrand Russell viszonylag érthetően elmagyarázta Shakespeare-nek, hogy merre a meddig, és hogyan lett belőlük kazetta. Tüzetes magyarázat volt, bár egy kicsit hosszú, igazán csak a legfontosabb kibernetikai műszavakkal. Mégis attól tartottam, Shakespeare nem vigasztalódik meg. Újabb hosszú csend után valóban megszólalt a költő:

Hálám fogadd, mylord, noha tanításod

Meddő talajra hullt konok személyemben.

Ékes szavaidból ifjú tanítványok

Hada okulna – ha élnénk mind a ketten.

Én nem óhajtottam, hogy goromba sorsom

Egy bolond feltámasztó gépbe sodorjon,

Bár megjósolta tán az intelem:

Több dolgok vannak földön és egen…

Bezártatok egy gépbe, melyben VAN tertium datur:

Kísértetek sorsa, se halál, se élet.

„Lenni vagy nem lenni”, botor itt a kérdés.

Ki is kapcsolhattok, ám én mégsem félek.

Lelkem talán a mennyben, testem a sírboltban.

Akivel itt szórakoztok, csak pojáca,

Nem az, aki vagyok, nem az, aki voltam.

Árnyék, amely az én szerepemet játssza.

Nem az én szégyenem, hogy idecibáltátok,

Kazettába zártátok, és gúnyolódtok rajta.

Csakis rátok száll a gyalázat, az átok,

Sivár lelkű, fecsegő újkori fajta.

Nem verselget tovább kazetta-bábotok,

Hanem sebzett állatként ordít idebent,

Ha még folytatjátok gonosz játékotok.

S ami engem illet – a többi néma csend.

IV. HELYSZÍNI SZEMLE

Végtelen sártenger, bűzös mocsár, rothadó zsombékok közül feltörő gázbuborékok, kékesszürke ködök – tessék, ez az a hely, ahol földet értem, ezért repültem én 249 évig, mint a mérőóra mutatja. Messze elkerülve a csillogó holdat, amely hajdan úgy elbolondított, északnak tartottam, a sarki hósapka alatti zöldellő sávba, túl a városok szürke szigetein. Első leszállási kísérletem kis híján balul ütött ki, félig elsüllyedtem a mocsárban, mert a nyirkos fűszőnyeg egy óriási tetem szőrös hátának bizonyult. Űrhajóm tatja most olyan undorítóan fest, hogy csaknem elhányom magam. Tábort verni nem lehet itt. Talán valami csónakot kellene ácsolnom, vagy vízisít. Egész éjjel bugyborékol, nyög, sziszeg a mocsár. És milyen büdös van! Kellett nekem idejönni?

Űrhajóm lassacskán süllyed az iszapban. Még egy hét, és elmerül az orra is. Sietnem kell a felderítéssel. De hogyan siessek? A tegnapi nap, az nulla, lássuk hát, mit hoz az első napom.

Felderítő utamról nyakig sárosan tértem vissza, de legalább láttam egy kurdált. Lehet persze, hogy khuerdl vagy QRDL az igazi neve. Túlságosan sötét volt már, a noktovizorral is éppen csak valamicskét láttam belőle. Förtelmes egy barom. Elment előttem, egy korhadt fatönk mögött kuporogtam, csak ment és ment, sehogy sem akart véget érni, pedig már ügetésre fogta. Mit számít neki a mocsár, toronymagasak a lábai. Negyed mérföldre becsültem a hosszát, bár annyi itt a víz, hogy talán csomóban kellene számolnom.

Egyszóval, láttáim egy eleven kurdált. Kurdálok tehát léteznek. Élő állatok, és nem valamiféle várkányok. A saját szememmel láttam, de bizonyíték ez? Nem tudom hazavinni az űrhajómban. Át kell ezt gondolnom. Holnap megint nekivágok, de még világosban.

Második nap. Rendkívüli dolgok történnek ezen a bolygón. Hihetetlen. Nem tudok magamhoz térni. Saját szememmel láttam egy satnya fűvel benőtt, rőtes zsombékon, amint egy nagy kurdál odaüget a legelésző kisebbik kurdálhoz, körülszagolgatja, aztán okádni kezd, a kicsi akkor letérdel, előbb a mellső, aztán a hátsó lábaival, pontosan úgy, mint a teve (de a bálnánál is nagyobb ám ez a kicsi!), felfalja a hányadékot, még a száját is megnyalja utána, majd felüvölt. De olyan sóvár, vad, rekedt üvöltés volt az, olyan reménytelen és búskomor, mintha maga ez a mogorva lápvidék üvöltene. Végigfutott a hátamon a hideg. Ekkor a nagy kurdál fülön fogta a térdelő kicsit, egyetlen csattintással leharapta a fülét, és rágni kezdte, módszeresen mozgatva ide-oda a száját, mint a tehén, amikor zsenge faleveleket rágcsál. Aztán leharapta a kicsinek a másik fülét is, de azt rögtön kiköpte, úgy látszik, nem ízlett neki. Akkor megmozdult a térdelő kis kurdál. Olyan hangokat adott, mintha hányinger kínozná. Most a nagy és a kis kurdál farkasszemet nézett, egészen közelről, üveges, kiguvadt szemmel, és felüvöltött mind a kettő, de úgy, hogy a hideg szaladgált a hátamon. Aztán fölemelkedtek, egy kicsit kapáltak a hátsó lábukkal, majd nyugodtan elsétáltak, ki-ki más irányba. Mi volt ez? Mit jelenthet? Odaóvakodtam, ahol letiporták a füvet, minden lábnyomukban elférne egy családi ház. Az egyik zöldes tócsából cingár, görnyedt lények óvakodtak elő, amúgy emberformák, kétlábúak, de hátul további két kajla végtaggal, amelyekről nem annyira víz csöpög, inkább valami más folyadék, melynek mibenlétét jobbnak láttam nem firtatni. Pedig civilizált lények, ruhájuk van, majdnem olyan, mint egy öltöny, gombokkal elöl és hátul, a válla raglán szabású. Lám, az a két kajla micsoda rajtuk nem is végtag, inkább valami olyasféle, mint a frakk szárnya. Lábnak azért néztem, mert vastag, mintha ki volna tömve. A lény időnként odanyúl, aztán megvillan valami kulacsféle a kezében, s azt gyorsan a szájához emeli. Szóval zsebük van, amiben ételt-italt tartanak. Elég sűrűn meghúzzák azt a kulacsot, közben a tócsán úszó hínárt gyűjtögetik, aztán egy magasabb példány felmordul, mind sorba állnak, és valahonnan, de fogalmam sincs, honnan, előkerül egy íróasztal. Biztosan összecsukható bútor, és a hátán hozta ide valamelyik lény. A magas leül az íróasztalhoz, a sor lassan halad előre az íróasztal felé, s odaérve a magashoz, aki nyilván a főnök, mindegyik lény felmutat egy háromszögletű, fehér lapocskát, talán papír vagy műanyag igazolványt. A főnök ott ül szétvetett lábbal – térdben csakugyan hátrahajlik a lába –, és újra meg újra megismétli ugyanazt az eljárást: lenéz a papírra, felpillant az ellenőrzött lényre, majd kikeresi a megfelelő tételt egy vastag, ázott, koszos könyvben vagy füzetben, amelyet hüvelykujjával lapozgat. Átveszi a háromszögletű lapocskát, leteszi az íróasztalra, kurta horkantással pecsétet üt rá, én meg csak ámulok, hogyan tudja mindezt egyszerre csinálni, hiszen a lapozáshoz egy harmadik kéz kellene, márpedig határozottan csak kettő van neki. Aztán észreveszem, hogy nem széken ül, hanem egyik fajtársa hátán, az adogatja föl neki a szükséges listákat vagy névsorokat. Elég gyorsan haladnak, de már zsibbad a lábam, mert kényelmetlen helyzetben kucorgok egy zsombék mögött. Amikor véget ér az ellenőrzés, összecsukják az íróasztalt, valaki a hátára veszi, aztán hármas menetoszlopban elmasíroznak a távoli erdő felé. Nem vettek észre. Űrhajómhoz visszatérve megmosakszom, és hasztalanul töprengek, mi a csuda volt ez.

Harmadik nap. Hej, ha én azt érteném, amit ma láttam! Jó 15 csomónyira eltávolodtam űrhajómtól, ott szárazabb a vidék, csak a talaj menti köd jelzi, hogy nincs messze a mocsár. Először egy kurdálbikát vettem észre: alszik a napsütésben, de rosszakat álmodhat, mert iszonyúan hörög, horkol, rekedt sóhajai szélviharként törnek ki a szájából, párafelhők kíséretében. Rettentően büdös, hát arrébb megyek, hogy szélirányból fényképezzem. Jól sikerültek a képek, de sajnos, a filmcserénél bepottyant a kazetta a sáros, mocskos tóba, amely a kurdál lábnyomában fakadt fel a talajból. Nem volt kedvem lemerülni a filmért. Mindenesetre valóságos kolosszus egy ilyen kurdál. Messziről hajóroncsnak nézném, de fel-lejár a horpasza, tehát lélegzik. Rongyos szélű bőrlebenyek lógnak a hátáról. Farkának hiányzik a vége. Később olvastam az útikalauzban, hogy némelyik elaggott, szenilis példány enni kezdi saját magát, ezért csonka farkú.

Hamarosan rájöttem, hogy a kurdál valóban lakóhelyül szolgál. Mindenfelől lefotóztam, horkolását magnóra vettem, aztán megéhezvén, elővettem az elemózsiámat. Lassan rám sötétedett, s ekkor lángocskák tűntek fel a kurdál félig nyitott szájában. Hát mégis tüzet okádnak a kurdálok, gondoltam, de nem: a tegnap már látott lények jöttek elő, lámpásokkal. Ők azok, de mennyire más a külsejük: ázott, de azért kackiás, háromszögletű fejfedőt viselnek, frakkjukon színes, ferde szalagok, csillog is valami rajtuk, talán érmek, kitüntetések, de a sötétben már nem látok elég jól tábori látcsövemmel. Nagyon sokan jönnek elő a kurdálból, talán kétszázan is. Egyszerre csak egymás felé rohannak, talán csata készül? De nem – ügyesen felmásznak egymásra, mint az akrobaták. Ámulva néztem, amint egymás vállára állva négy oszlopot építenek magukból, sorra ugrálnak fölfelé, eleven Bábel tornya, megőrültek ezek? A négy torony tetejéről most egymás felé nyújtózkodnak, összekapaszkodnak, nahát, látom már, mi a céljuk: a kurdál mását építik fel, önmagukból! Nem őrültek, vagy lehet, hogy őrültség ez, de van benne rendszer. Az egyik magasabb személy, tollas kalpagban, rengeteg szalaggal és kitüntetéssel, szócsövet ragad, és harsányan dirigálja a mutatványt. Eszembe jutott, mit olvastam a KüM könyvtárában, a régi expedíció jelentésében, hát arra gondoltam, talán csakugyan elindul az építmény a négy lábán, noha ez fizikailag lehetetlen. Közben feljött a hold – féltem ugyan, hogy észrevesznek, másfelől viszont örültem: éjjellátó távcsövem a telihold fényében már a részleteket is jól mutatja. Mindegyik oszlop bizonyos rend szerint épült fel. A legalul álló embuk csak egy-két keskeny szalagot viselnek, az is barnás, szürkés, talán egyszerűen koszos. A fölöttük állókon már több szalag van, szélesebb és világosabb, például sárga vagy narancsszínű. A legfelsőkön csak úgy ragyognak a pompás szalagok és kitüntetések. Ez az eleven építmény természetesen nem lehet tartós, alkotói már remegnek az erőfeszítéstől, különösen a lábak alján és a hason, de a parancsnok vagy főnök még mindig vezényel, intésére most kürtösök jönnek elő, és a kürtök dallamát a reszketeg, de azért jól hallható kórus is átveszi. Lenyűgözött ez a fantasztikus színjáték, de hát mi ez az egész, és miért csinálják? Cirkuszi mutatvány, állami ceremónia, vallási szertartás? Persze lehet valami egészen más is, amire nincs szavunk. Az eleven építményről olykor lepottyant egy-egy szereplő, és gyorsan, négykézláb elosont a sötétben, mintha szégyellné a kudarcát, vagy aggódna miatta. Fél óra telt el így, vagy talán több is. Egyszerre csak az alvó kurdál ébredezni kezdett. Az embuk alkotta kurdálszobor ekkor egy pillanat alatt összeomlott, testek százai gurultak mindenfelé, aztán felharsantak a kürtök, és az embuk négy csoportban, libasorban rohantak az ásító gigász felé, hogy lámpásaik szökellő fénypontjaival együtt eltűnjenek a szájában. Felhő takarta el a holdat, és már csak annyit láttam, hogy a várkány előbb a hátsó, majd az első lábaival fölemelkedik, és méltóságteljesen elindul. Hasa korgott-morgott, mintha gyomorgörcs bántaná. Hihetetlen élményemtől szinte szédelegve siettem haza űrhajómba, mert azt csak úgy mondja az ember, hogy nincs új a Nap alatt, és mindent meg lehet magyarázni, mivel a természet törvényei egyetemes érvényűek, de hát az ég szerelmére, miért jöttek ezek ki abból a vén kurdálból, és főleg miért mentek vissza? Miért kínlódtak annyit, hogy ideiglenesen kurdállá váljanak? Mi ez? Szenvedély? Élvezet? Kényszer? Hit? Alkalmazkodás? Államérdek? Genetikai elváltozás? Rendőrállami téboly? Zúgott a fejem, és gyötört a kíváncsiság. Az útikalauz egy szót sem szól erről, mert olyan szakértők írták, akik szerint várkányok pedig nem léteznek, mert olyan nincs, hogy egy élő állatban embuk lakjanak. No jó – most legalább már tudom, hogy csak a saját szememnek és fülemnek hihetek, nem a magammal hozott szakirodalomnak.

Hatodik nap. Röviden arról, amit ma láttam. 1. Összeütközött két várkány, az egyikből kipottyant egy egész család, a béna nagypapával együtt. 2. Négy kis kurdál rátámadt egy nagyra, megfutamították, futtában görcsöket kapott és kihányt egy kis kurdált, a kicsi megrázta magát, vakkantott egyet-kettőt, aztán vidáman elszaladt az erdőbe, tehát úgy látszik, a négy kicsi kimentette az ötödiket a nagy kurdálból. 3. Láttam egy járkáló hullát. Ezt bővebben el kell magyaráznom. Nagy nehezen átevickéltem a sűrű nádason a hágóig, onnan felnéztem, s az egyik napsütötte, kopár hegycsúcson megpillantottam egy kurdált. Nem sokat törődtem vele, hiszen semmi különöset sem csinált, csak ballagott arrafelé, mint én, de jó egymérföldnyire tőlem. Még mindig a náddal viaskodtam, beleakadt a tarisznyámba, az oxigénpalackomba, a fényképezőgépembe. Nem is néztem a kurdál felé, csak szilárdabb talajt kerestem a bűzös iszap helyett – ha valaha még ilyen borzasztó szagot érzek, mindig ez a különben oly fejlett bolygó fog eszembe jutni. Megálltam, hogy szusszanjak egyet, és csak akkor vettem észre, hogy a békésen cammogó kurdál valahogy furcsa. Peckesen lépked, de másképp, mint a többi. Hosszú nyakán mereven tartja a fejét, mint aki botot nyelt, vagy inkább a pisai ferde tornyot, farka élettelenül lóg, lábai széles terpeszben mozognak, minden lépésnél meginog, kis híján összeesik. Biztosan beteg, gondoltam, folyton hánynak ezek; megtöröltem a homlokom, és továbbcsörtettem, mert távolabb már ritkult a nád. Most gyakrabban láttam a kurdált, és nini: egyszerre csak megtorpan, olyan hirtelen, hogy szétcsúszik a négy lába, lomhán visszafordul, közben megbotlik a saját farkában, aztán döcög visszafelé, de már nem peckesen, hanem tántorogva, feje billeg, háta merev, farkát nehezen vonszolja maga után. Mi történt ezzel, gondoltam, talán baleset érte? Elővettem a távcsövemet, és látom ám: a kurdál ingadozik, mint hajó a viharban, és a lapockái között, ahol már kopasz a bőre, tarkállik valami – nem hiszek a szememnek, a kurdál lapockái között tarka nyugágyakban napoznak valakik! Most a kurdál fejére nézek, és végigfut a hátamon a hideg: rothadó bőréből kiáll csupasz koponyája, szeme helyén fekete gödör tátong, és amiről eddig azt hittem, hogy félig megevett, lombos ág, az a nyelvének borzalmas maradványa. Hiszen ez hulla, és mégis mozog, nem is olyan lassan; sokáig figyeltem, mígnem egyszerre csak távoli dobszó ütötte meg a fülemet. A kurdálban – mert hol másutt? – zenekar játszott, és ő a zene ütemére emelgette lábát. Persze csak fojtottan hallatszik ki a zene a gyomrából.

Bázisomra visszatérve az őszibarackkompót mellett (sajnos, fogy a készlet) eltöprengtem, hogyan tovább. Űrhajóm már nem süllyed, csak a harmadáig merült el, nem is látható, mert terepszínű, úgyhogy maradhatnék még egy darabig, de nem sok hasznát látom. Teszek egy utolsó felderítő utat, hátha sikerül valakit szóra bírnom, bár nem valószínű, mert a kurlandiak egyedül sohasem mutatkoznak, mindig legalább harmincfős csapatokat láttam, annyival meg nem óhajtok szóba elegyedni – ösztönöm azt súgja, hogy ráfáznék. De megpróbálkozom még egyszer, ha már évszázados jégálmot aludtam ezért a felderítésért. Összeszedtem az éjjellátót, a zseblámpát, nagyobb adag csokoládét, termoszt az innivalóval, meg a tolmácsgépet, amely a gyári katalógus szerint roppant ügyes darab. Igaz, hogy nyolc kiló, nem könnyű cipelni a lápvidéken, de úgynevezett „első találkozás” modell, ismer 18 feles alkurlandi nyelvjárást, tehát ha már kockára teszem az életemet és egészségemet, mindenesetre jöjjön ez a tolmács. Nem tudom, miért indultam északkelet felé, talán mert ott láttam a járkáló hullát. De úgy látszik, eltévedtem. Szörnyen büdös bozótba jutottam, arcomat ágak csapkodták, még jó, hogy védte az oxigénmaszk, különben szégyenszemre visszafordultam volna. Így mégiscsak átvergődtem a bozóton, és felmásztam egy magányos dombocskára, hogy körülnézzek. Köd terjengett a síkságon, csend volt, aztán valami ciripelést hallottam, nem madár, nem rovar, de ott messze, csaknem a láthatáron, mintha mozogna valami. Elő az éjjellátóval – és döbbenten észleltem, hogy a lápon át kurdálok félkör alakú, hosszú rajvonala csörtet egyenesen felém. Rögtön eszembe villant, hogy ez razzia. Nem is fontolgattam, hogy énrám vadásznak vagy másra, ilyen árnyalati különbségek itt nem számítanak. El kell bújnom. Nem vágtáznak a kurdálok, de akkor is gyorsak, és még veszélyesebbek a lámpás gyalogosok, akik éppen olyan mozgékonyak, mint én. Kétezer lépésnyire lehetnek, tehát villámgyorsan döntenem kell, hátra arc, vagy lássuk, mi lesz. Nem tudom, miért, de különösen megijesztett az a minapi látvány: a fajtársa hátán ülő ellenőr, pecséttel a kezében. Ettől szárnyakat kaptam, és egyéni rekordot állítottam fel akadályfutásban. Olykor hátralestem, jönnek-e, aztán rohantám tovább észak felé, remélve, hogy sikerül megkerülnöm a rajvonalat, aztán meghúzhatom magam hajnalig a nádasban. Szerencsére nem sikerült. Két okból mondom, hogy szerencsére. Először is, biztosan bekerítettek volna, és másodszor: akkor nem találkoztam volna az én Péntekemmel. Nem tudhattam, hogy éppen az aknamező felé tartok, és ez az egyetlen biztos menedék; az űrhajózásban, mint minden szakmában, nem elég okosnak lenni, jó adag szerencse is kell. Lihegve ugráltam át a csúszós, görbe gyökereken, tudván, hogy ha most kificamodik a bokám, akkor végem van. Egyszerre csak megnyílt alattam a föld, lezuhantam egy mély, fekete gödörbe, de nem történt bajom, mert az iszap puha, és amint feltápászkodtam, beleütköztem éppen abba, akit kerestem: egy idevalósi, értelmes lény bujkált a vaksötét gödörben. Nagyon megijedtünk egymástól, rémülten kiáltottunk fel, belemarkoltam a bennszülött csuromvizes, durva darócruhájába. Szép kis „első találkozás”! Hátraugrottunk mind a ketten a vaksötétben. Ha elengedem, biztosan elmenekült volna – talán évek óta bujkál itt a katakombában, ismeri, mint a tenyerét. Én viszont edzésben vagyok évtizedek óta. Bekapcsoltam a tolmácsgépet, és gyorsan belelihegtem: „Ne menekülj, idegen, én a barátod vagyok, messziről jöttem, de baráti szándékkal, és hidd el, hogy nem bántalak”. Efféléket kiabáltam, azt ugyanis nem tanácsos kifecsegni, hogy bolygón kívüli vagyok. Képzeljük el, mennyire pórul járna egy fejlett luzán, ha egy éjszaka például Iránban vagy Kínában landol. Ha már fél év múlva kiszabadul a börtönből, akkor rendkívüli szerencséje van. Őszintén szólva, most sem számítottam kedvező fogadtatásra, és kellemesen lepett meg, hogy a gödörlakó nem mozdul. Sőt, hamarosan meg is szólalt! – Ki vagy? – kérdezte óvatosan. Azt mondtam, tudományos kutató vagyok, és azért jöttem ide, hogy a kurdálok életét tanulmányozzam. Gyanakodott még, de végül engedett biztatásomnak, odalépett hozzám, végigtapogatott, ellenőrizte a felszerelésemet. A legjobban azon csodálkoztam, hogy a noktovizort is felismeri, pedig ilyet még nem láthatott, mert japán gyártmány. Szó szót követett, lassacskán összemelegedtünk, és elmondta élete történetét.

Tehetséges, fiatal kurlandi tudós volt, az Elnök és a kurdalizmus odaadó híve, ezért a hatóságok engedélyezték, hogy Luzániában folytassa tanulmányait. Minden félév után hazatért a kurdáljába. Sajnos, legutóbb fázist tévesztett, és egy ötöst kapott a fegykurdálban. Nem fellebbezett, mert a fellebbezés csak az elítélt megátalkodott konokságát bizonyítja, tehát a büntetés szigorításával jár.

Egy szót sem értettem az egészből. A tolmácsgép kiválóan működött, de csak a szavakat fordíthatta le, nem a mögöttük álló társadalmi jelenségeket. Ültünk egymás mellett a vaksötétben egy mohos farönkön, ettük a csokoládét, ízlett neki. Megjegyezte, hogy evett már ilyesmit Lulavitban, a luzán városban, ahol asztrofizikából doktorált. Apránként, türelmesen elmagyarázta, hogy mi történt vele. Luzániába is jár ugyan a kurlandi sajtó, de a Kurdál Hangja, amelyet ő rendszeresen olvasott, semmi lehangoló hírt nem közöl, így ő nem tudta meg, hogy új Elnök van, a régi Elnök pedig, három járnaggyal együtt, most a Négyek Bandája, röviden KUCS (Különösen Undorító Csürhe). Amikor ő mit sem sejtve megérkezett a határra, és a határőröket a szokásos Leg-Leg kiáltással üdvözölte (a Legbölcsebb, Legdrágább Elnök rövid formájával), nyomban letartóztatták. Hiába magyarázkodott, de hát ezt úgyis tudta. Öt évre ítélték, és két hete szökött meg a fegykurdálból. Szerencséjére az őrök nagyon ellustultak, mindig feljárnak napozni a fegykurdál hátára. A fegykurdál – rabnyelven feku – egyébként valójában hulla, döglött kurdál, a foglyok mozgatják, mint a gályarabok. Eszembe jutott, hogy a KüM könyvtárában olvastam ilyesmiről. De nem kérdeztem semmit, és csak a mondókája végén árultam el, hogy én a Földről jöttem. Asztrofizikus lévén egyáltalán nem is csodálkozott. Hallott már a Földről, és tudta, hogy nálunk nincsenek kurdálok, emiatt részvétét fejezte ki. Keserű irónia, gondoltam, de aztán kiderült, hogy komolyan mondta. Érdekes módon senkire sem haragudott szomorú sorsáért, sem az ítéletért, sem a gályarabságért, csak amiatt panaszkodott, hogy a kurdáltetem ízületeinek kenésére való olajat az őrök ellopják és feketén eladják, ezért a csontváz úgy nyikorog, hogy bele kell bolondulni. Ami a kurdalizmust illeti, annak ő továbbra is híve. Nem ártana azonban a külföldön tanuló ösztöndíjasokat időben tájékoztatni az otthoni fejleményekről, hiszen mégiscsak kár, hogy a tehetséges fiatalok éveket vesztegetnek el a fekuban. Nem szabadna kiesniük a fázisból! Luzániában, mondta, nagyon sok híve van a várkány eszméjének, különösen a diákok és a professzorok között. Az ottani fiatalokat egyszerűen elsorvasztja az általános boldogság.

Tény, hogy a csokoládé jobb, mint a birrbit (rothadt mohából és hínárból főzött leves), mindazonáltal nem helyes, ha az ilyen jelenségek elterelik figyelmünket a Nagy Egészről. Óvatosan közbevetettem, hogy ha a Kurdál Hangja közölné a tényeket, ő sem járt volna így. Megvonta a vállát. Látni ezt nem láttam a sötétben, de éreztem, mert a csontig hatoló, nyirkos hidegben közel húzódtunk egymáshoz a mohos rönkön. Ha minden tényt közölne az újság, mondta végül, akkor a luzán jólétről is be kellene számolnia, attól pedig csak zűrzavar támadna, az egyszerű köznép tömegesen szökne át Luzániába, és mi lenne akkor a kurdalizmus eszméjével? Olyan nagy kár lenne érte? – szaladt ki a számon. Mélyen megbántódott. – Hogyhogy? – emelte fel a hangját. – Százötven évi munkálkodás, harc a természetes, rusztikus társadalomért, mindez kárba vesszen, minden eredményünk összeomoljon egyik napról a másikra, pusztán azért, mert a csokoládé jobb, mint a birrbit?

Hogy megnyugtassam, a razziáról érdeklődtem. Megint egyenletes, kissé szomorú hangon beszélt, tolmácsgépem szorgalmasan fordította minden szavát. Hogyne, tudott a razziáról, éppen az elől bújt el itt, az egykori politikai lőtéren. Ő is itt részesült kiképzésben, jól ismeri a terepet. Tudja, hogyan lehet innen ép bőrrel kikerülni, hiszen az aknákat ő maga rakta le. Kicsit csodálkozott, hogy én nem robbantam fel, de fontosabb dolgokon járt az esze. A fél éjszakát átbeszélgettük. A razzia elkerült bennünket, temetői csend borult ránk. Társamat Pénteknek szólítottam, mert nem tudtam helyesen kiejteni a nevét, pedig hatszor is betűzte. De hát nem mindegy? Ő Tobler úrnak szólított. Miért? Mert ezt a szót látta a mogyorós csokoládén, amit eszegettünk, és azt hitte, hogy ez a nevem. A tolmácsgépeknek mindig gondjuk van a személynevek lefordításával. Persze megmondtam a valódi nevemet – Tichy –, de valószínűleg úgy értette, hogy ez a természetemre vonatkozik: lassú víz partot mos. Annyiban hagytam a dolgot, magyarázgatás helyett inkább többet kívántam hallani a kurdalizmusról. Hogyan lehet csillagászattal foglalkozni egy kurdálban? Természetesen nem lehet, mondta elnézően, de a várkány elsősorban eszme, ugyanakkor gondolni kell a gyakorlatra is, a mindennapi élet tényeire. Adott esetben a kurdálra. Egyébként a kurdálban élni nagyon hasznos, mert közösségi szellemre nevel, együttműködésre tanít a nehéz helyzetekben, ám egyszersmind tudatosítja a szebb jövő távlatait. Milyen távlatokat? Hát azt, hogy ki lehet költözni a kurdálból, és szép házban lakni Kikirix (vagy talán Rikikix?) környékén, ott nagyon egészséges az éghajlat, egyáltalán nincs sár, kurdálok sincsenek, a központban van a kormányzati negyed, de az Elnök és a járnagyok máshol laknak. Úgy sejtettem, tudja is a vezető politikusok címét, de még itt, a mi meghitt, sötét gödrünkben sem bízik meg bennem egészen. Azt beszélik, suttogta végül, némi szünet után, hogy a Leg-Legek, mármint az Elnökök, sohasem láttak még eleven kurdált, csak felvonulóst. Az mi? Hát amikor a felvonulók a dísztribün előtt kurdál formájú, festői alakzatot mutatnak be. Biztosan ezt a mutatványt gyakorolták akkor éjjel, emlékeztem vissza. Nyilván sokat kell gyakorolni, hogy az állami ünnepen remekeljenek a nép vezetői előtt, himnuszok és indulók hangjaira, zászlók lobogása közepette. Társam elmondta, hogy egyszer ő maga is kapott ilyen kitüntető feladatot, a felvonulós kurdál bal hátsó bokájának szerepében. Elábrándozott, és mélyen felsóhajtott. Bár féltem, hogy zokon veszi, mégis megkérdeztem: mi szépet lát abban a rusnya baromban? Nem haragudott meg, hanem gunyorosan felkacagott, és közölte: többet tud ő a földi dolgokról, mint hinném. Vannak maguknál különféle állami címerek, igaz? – kérdezte. Oroszlán, sas, egyéb madarak. És mi szép van abban a karmos, csőrös, tollas baromban, amely ártatlan állatkákat marcangol szét, és a saját fészkébe piszkít? Maguk pedig fejet hajtanak a képe előtt. De mi legalább nem lakunk sasban vagy oroszlánban, vitatkoztam. Nem laknak, vonta meg a vállát, mert nem férnének bele. Nekünk egyszerűen nagyobb szerencsénk volt. A kurdalizmus szent hagyomány, államalkotó eszme, amelyet a kurdál testesít meg, és különben is, aki elég okos, az nem lakik holtáig a kurdál hasában. Ha közbe nem jön az a szerencsétlen fáziskésés, jövőre már egy rendes import távcső előtt ülnék Kikirixben. És azt se feledjük, hogy ép testben ép lélek. Azok a ványadt luzánok (ő úgy mondta: luzók) három napig sem bírnák ki egy ilyen barlangban, gyökéren élve. Ő meg itt csücsül már két hete, és egész jól elvan, mert a sitten sem volt sokkal különb a koszt. No és úgy általában, érdeklődtem, milyennek találta Luzániát? Nem volt odaát jó dolga? De igen, felelte, úgyhogy most feltett szándéka átszökni a határon Lulavitba, Gzimx professzor tanszékére, akinél doktorált. Habilitálni fog, aztán majd hazajön, amikor amnesztiát hirdetnek, vagy a mostani Elnökből lesz szörnyeteg és démon. Ő ugyanis jó hazafi, és jelszava: wright or wrong, my country. Különben is, semmi „wrong”. Minden kurdállakó reméli, hogy Kikirixbe költözhet, de mit remélhetnek a luzánok? Talán nem hallottam még a szintúráról, a hedonizálásról, felicitálásról? Na ugye. A kurdálból ki lehet jönni, ha van az embernek igazolványa, félévenként jár a 24 óra kimenő. De az ő jókás boldogságuk, kerényük bilincseiből soha, semmilyen módon nem szabadulhatnak ki a luzók. Ha tudnám, mennyire irigyelték őt a fiatalabb diákok, amikor hazament a szünidőre, Kurlandiába… Megkérdeztem, mi történne vele, ha elkapja a razzia. Ettől tényleg borzasztóan megsértődött. Bunkó külföldi, sziszegte, lecsusszant a farönkről, és lefeküdt aludni. Egy darabig vártam, hátha megengesztelődik, aztán mellé feküdtem, és hamarosan elnyomott az álom. Hajnalban egyedül ébredtem. Péntek sehol. Meg sem mondta, hogyan lehet az aknákat kikerülni. Szerencsére az én lábnyomaim megmaradtak a hideg iszapban, most óvatosan mindig ugyanoda léptem, és déltájban már meg is pillantottam az űrhajómat. Útközben csak egy kis kurdállal találkoztam, egy tócsában lubickolt vidáman. Péntektől hallottam, hogy az ilyen jókedvű kis kurdálok a középkáderek családi házai. De én már torkig voltam a kurdálokkal, akármilyen kedvűek és méretűek. Kimostam a szennyest, kivasaltam ünnepi öltönyömet, bekaptam néhány falatot, aztán hajrá. Magas pályára álltam, hogy a luzánok azt higgyék, most jöttem a Földről. Nem árulom el nekik, hogy Kurlandiában jártam. Kozmikus sebességgel tűnök fel a radarjaikon, mint a Föld frissen érkezett, félhivatalos képviselője. Így lesz a legjobb. Felvettem a kapcsolatot a lulaviti űrrepülőtérrel, szívélyesen üdvözöltek, aztán felkészültem az ilyenkor elkerülhetetlen ceremóniára. Értesítettek, hogy az Enc-Ember Baráti Társaság elnökén és küldöttein kívül ott lesznek a fogadóbizottságban a kormány képviselői is. Éjfél előtt ragyogó briliáns tűnt fel képernyőmön: Luzánia fővárosa, két oldalán pompás smaragdok: Tlitalult és Lulavit, a két kertváros. Az előírásos fékezés után – már legjobb öltönyömben – hanyatt dőlve hallgattam a fedélzeti rádiómból áradó borzalmas macskazenét. Úgy látszik, a luzánok még nem tudják, melyik országból jöttem, azért üdvözölnek az ENSZ-tagállamok összes himnuszával, egyidejűleg előadva. Iszonyúan hangzik, de hát nyilvánvalóan politikai és nem művészi szempontokról van szó. Három perccel éjfél után ott álltam űrhajóm nyitott ajtajában, a reflektorok kereszttüzében, majd zenekarok hangjai mellett, mosolyogva, integetve lépkedtem a szőnyegen a várakozó tömeg felé. Közben azért űrhajóm tatjára sandítottam, nem maradt-e rajta árulkodó nyom a kurlandi sárból. Sietősen vezettek tovább az éljenző sorfalak között, biztosan azért, gondoltam, hogy megkíméljenek a tévések és újságírók ostromától. Az óriási repülőtérből semmi másra nem emlékszem, csak a lármára és a fényre. Nem is tudtam, kik vesznek körül, finoman vezettek, irányítottak, taszigáltak, egyszerre csak lesuttyantam valami puha ülésre, és elrobogtunk, nem tudtam, hová. A sötét, ködös lápvidék után elvakított a nagyváros éjszakai fényorgiája, mindenütt éles kanyarok, fura lejtők, sípoló, sziszegő hangzavar, hú, micsoda káosz, mindjárt a falnak rohanunk és porrá zúzódunk, össze-vissza kavarognak a lámpák, tetők, utak, járművek, behúztam a nyakam, de azért igyekeztem nyugalmat színlelni. Nem tudom, hová vittek, valami park, kocsibejáró, amely liftnek bizonyul, járművünk szétnyílik, mint egy narancs, kiszállunk, eldugult a fülem, egy egészen emberi arcú, kövér luzán orchideát tűz a gomblyukamba, az orchidea beszélni kezd, no persze, mert tolmácsgép, áthaladunk néhány pompás termen, palota ez, vagy múzeum? Szobrok állják el az utunkat, robotok? – nem, angoidok, közli valaki, vagy angolokat mondott? Mi ez, szőnyeg? – nem, pázsit – de itt, benn a házban? – bronzfigurák, oltárok – vagy asztalok? Valaki észreveszi, hogy nincs rajtam sötét szemüveg, adnak egyet, megköszönöm, mindenfelé aranyfényű, csillogó síkok hintáznak, az ajtók úgy nyílnak, mint a macskaszem, rózsaszínű por hull a mennyezetről, vagy köd van, a bútorok vagy a függönyök énekelnek, a mellettem szambázó luzán kalapja is mintha dúdolna, de most elhallgat, mert odadobták egy angoidnak, a félkör alakú terem a városra néz kiguvadó szemével, a lángoló csillaghalmazra az éjszakában, angyalkák repülnek felénk süteményes tálcával, de mire rájönnék, hogy mit hoztak, elhessegetik őket. Még egy terem, felül sötét, csak a pálmák vagy bokrok világítanak, valaki átterel a következő szobába. Kopár falak, a sarokban valami kis barkácsműhely, foltos vagy savmarta fehér szőnyeg, kampó a falon, láncok, bilincsek, kellemetlenül meglepve torpanok meg, de intenek, hogy jöjjek csak be, nézzek körül, valaki bilincset kattint a nyakára, elragadtatva nyögdécsel, szemét forgatja az élvezettől, leveszi a vaskarikát, a többiek izgatottan, feszülten nézik, mesterkélten mosolyognak – mi van? hogy én? én vegyem fel a nyakörvet?

Végtére lehet, hogy ez valami helyi szokás, de nincs hozzá kedvem. Nem tudom, mi figyelmeztet, hogy baj van. Talán az, hogy nem szólnak hozzám, csak mosolyognak, integetnek, pedig ott a tolmácsgépük. Megállok a szoba közepén, nem szólal meg senki. Gyöngéden taszigálnak, mutogatnak, mintha süket lennék, de megmakacsolom magam, visszalököm őket, először csak tétova, kérlelő mozdulattal, őrzöm a látszatot, mégiscsak, egy ilyen palotában; túlságosan hirtelenül ért a fordulat, mi ez, miért hoztak ide? Mi az ördög, most már nyíltan lökdösnek, majdnem gorombán, minél inkább védekezem, annál jobban, nem is tudom, mikor lett a lökdösődésből verekedés. Ámbár ők nem is ütöttek, én bunyóztam, durr, bele a kövérnek a löttyedt pofájába – na, megállj csak! – balhorog a pocakjába – eressz el, te disznó! De hát hagyjanak, kérem szépen, ez valami félreértés, én külföldi vagyok, a diplomáciai mentességem – úgy? No, tudok én másképp is, nesze, a daloló mellényedbe, hoppá, neked is, na mi van, fenékbe rúgjalak? – a tolmácsgép felnyög és elnémul, rátaposnak; még mindig nem bunyózok úgy istenigazából, mert nem tudom, mire megy ki a játék. Fogalmam sincs, mikor és hogyan, egyszerre csak nyakamon kattan a bilincs, gyorsan hátrahúzódnak, mert láncon vagyok, de a dagi fejét a hónom alatt tartom, és ő aztán kap vastagon, a többiek helyett is; húzzák a lábánál fogva, ordít, mint a szamár, végül elengedem, mert kínos ez az egész. Tépett ruhában, lihegve bámulnak a túlsó faltól, mint a veszett kutyát, hamisan énekel a mellényük, jól elláttam a bajukat, de ni csak, hiszen ezek örülnek, boldogan néznek rám, egészen másképp, mint a repülőtéren – nyilván nem nekem örülnek, de valamivel boldoggá tettem őket. Élvezettel bámulnak, mint a ketrecbe zárt vadállatot. Ettől igazán dühbe jövök. Miután kigyönyörködték magukat, libasorban kiosonnak. Ottmaradtam egyedül, láncra verve, s újra körülnézek a szobában. Jó volna leülni, reszket a lábam az erőfeszítéstől, az egyiknek félig letéptem a fülét, a dagadtnak betörtem az orrát, no de hogy egyszerűen leüljek itt a földre, vaspórázon, azt azért mégsem. Legalábbis egyelőre. Behunyom a szemem. Magam előtt látom még a pompás termek aranycsillogását, angyalkák röpködtek a tálcákkal, de nem kínáltak meg. Hiába próbálom elhitetni magammal, hogy mindez csak valami szörnyű félreértés. Nem is az a leggyanúsabb, hogy láncra vertek, hanem az, hogy olyan boldogan gyönyörködtek bennem. Mit tegyek, hogy a méltóságomat megőrizzem? Bolond gondolatokat sugall az ilyen helyzet, például hogy a gallérommal eltakarom a nyakörvet, magammal a láncot. Újra meg újra a barkácsoló sarokra téved a pillantásom, hevernek ott kések, fogók, és lám, a sarok eltakarható egy körfüggönnyel. Furcsa kések, tímár használ ilyet a bőr feldolgozásához. De mi köze van ennek énhozzám? Nyilvánvaló, hogy semmi! Mondogatom magamnak, de nem hiszem el. Segítségért kiabálni mégiscsak szégyen volna. Van a bicskámon egy kis fűrész, de ehhez a lánchoz?

Egyszerre csak, nagyjából egy óra múlva, nyílik a macskaszem-ajtó. Visszajöttek elrablóim, élükön egy új luzán. Magas, de ő is nagyon kövér, rózsaszín szemüveget hord, méltóságteljes a járása, bár most liheg, úgy látszik, lóhalálában rohant ide. Már a küszöbön mély meghajlással köszönt, és kikapcsolja éneklő mellényét. Vagy kalapját. A többiek rám mutogatnak, s egymás szavába vágva, hevesen kiabálnak, de még mindig boldogságtól ragyog az arcuk. Mi ez, túsz vagyok? Netán politikai fogoly? Vagy váltságdíjat akarnak?

Az új luzán szótlanul méreget. Egyszerre csak észreveszi, hogy a műhely nincs elfüggönyözve. Ordítva, öklét rázva szidja a többieket. Rohannak behúzni a függönyt, a hülyék – eső után köpönyeg. Így még ijesztőbbek azok a kések. A magas luzán vezényszavára ketten kiszaladnak, majd szinte azonnal visszatérnek egy szobor társaságában. Éppen ilyen szoborra mondták, hogy angoid. Talán angyalra gondolnak? Tényleg úgy fest, mint nálunk a szentképeken az angyal, csakhogy ez mozog. Székeket hoznak, az angyal mögém tesz egy fotelt, aztán odaáll mellém, és beszélni kezd, hihetetlenül gyorsan. Nyilván tolmács, azonkívül legyezget is a szárnyával, ez jólesik, mert a történtek igencsak megizzasztottak. A luzánok körben ülnek, vigyázva, hogy lánctávolságon kívül maradjanak.

No, és akkor elkezdődik. De micsoda? Ki tudja. Először is bemutatkoznak, de nem mindegyik. A vadabbak a szőnyegen kuporognak, a székek között, és éljenzéssel, huhogással, sátáni kacajokkal támogatják a szónokokat, akik egymás után elém állnak, és szabadjára eresztik gyűlöletüket, amelynek tárgya nem is annyira én vagyok, inkább a világ. Voltam én már elrabolva a váltságdíj végett, az eszmékre hivatkozó túszejtőkről is tudok egyet-mást. Ezek állítólag az utóbbi fajták, de valami nincs velük rendjén. Nem tudom pontosan megfogalmazni, hogy mi. Gonosz szándékaikat nem vonom kétségbe. Tudatták velem, hogy a magas, rózsaszín szemüveges az írószövetség elnöke, pontosabban antielnöke, vannak köztük papgyűlölők, pántisták (pán-antisták, azaz mindent ellenzők, vagy autisták?), a szőnyegen egy neon kucorog (nem fénycső, hanem neonihilista), mellette két közhóhér, az angyal mellett az eszkár (a végítélet híve), van két általános letojó, egy döme (dögöljetek meg) és néhány kisebb világmegváltó, de ők csak tapsolni szoktak. Mind egyenesen a képembe ordít, gyűlölködve vagy lelkesen, szenvedélyes indulataik hitelesnek tűnnek, csak… úgy látszik, ők valami többre vágynak. Kicsit olyan az egész, mint egy színielőadás, amelynek szereplői nem bíznak a sikerben, vagy indiántánc a kínzóoszlop körül, de az indiánok már nem egészen biztosak Manituban és az örök vadászmezőkben, táncolnak, mint nagyapáik, mégis valahogy nyugtalanok… nem mintha részvét vagy irgalom ébredezne bennük, inkább kétely, azt fojtják el a közös üvöltözéssel… gyászoló családtagok a sírnál, igyekeznek mélységesen szenvedni, de nem sikerül… ezért tépik a hajukat a szükségesnél hevesebben, zokognak olyan hangosan, hogy a temetőn kívül is meghallja mindenki. Egyszóval, túlságosan igyekeznek. Emberi arcuk van, nem álarc, de látszik, hogy nem a szokásos arcuk.

Akkor még nem tudtam, hogyan csinálják ezt, és igazából nem is érdekelt. Az angyal világegyetemi rekordot állított fel tolmácsolásban. Még a kórusban skandált jelszavakat is lefordította: „Szabadság és jólét! Vesszen, ami megvan! Abcúg kiborok, szilikoni fajzat, pusztuljon a bőség!” Az egyik félrelökte a többieket, és egy helyben ugrálva, hadonászva üvöltötte:

– Hé, te földi rohadék, fene a diplomata pofádba! Látod már, hogy legyen az akárki fia-borja, kicsi vagy nagy, szép vagy randa, hóhér vagy jólélek, akármiféle átkozott, nyavalyás élőlény, mi azt szeretjük, imádjuk, totojgatjuk, nyaljuk-faljuk, oda és vissza vagyunk érte? Lehet az gundál beborán, kurcsos báma dudur, kék pofájú lötyedék, vurgáló csapony, három lábú mocsokfajzat, nekünk nyolc, mi? Ha meglátod a rusnya bitangot a sárban döglődni, gümbében durulni, frászba filikázni, már buzorog a májadban a nyálas részvét, fortyog a jóság, csak úgy fröcsög a pofádból az irgalom. Hej, ha én úgy istenigazából elkapnék egy szegény kis árvát, egy görvélyes nyomorékot, egy félkarú sánta kódist, akinek kilóg a feneke a gatyájából, de megdédelgetném, babusgatnám, papiztatnám, beledalolnék abba a mosatlan, koszos, de népi fülébe! Na de kajtathatom én, túró van itt, nem fekélyes hajléktalan, a fene essen abba a murva kerénybe! A gyónógép aszonta, ott van nekem a műszán, mesterséges szánalom az Igazi Részvét helyett, érted, földi kutyaláb?! Usgyi, haza a benzinért, gyújtom fel a gyónógépet, azt nem tiltja nekem senki, világos? Másnap odaraknak egy új, százcsatornás szupergyónót. Akkor jöttem rá, hogy nincs mese, a NÉP, azt kell kinyuvasztani. Hú, ez aztán az ötlet! Jöjjön a megváltó, aki durr bele, adj neki, ő majd a francba dögleszti ezt az egész hűzös bungárt, szétverdálja, nyakaveszi, bumm a pofájába, dajré, gódorba vüngöli a bükögő csurmányt, elkaszarintja innen az átkozott rohadék minceket! Ó, liberoegalitár bangarc, pülledj szent dühöm talpai alatt! Jövel, fanyari kékség, surmálj ki bennünket! Jövel, rabság gyönyörű háza, te közönséges, bunkó, tipró, pofán zuppló dégel, szívem csücske, rozmaringom, nyiladozzál! Ahány csillag van az égen, annyi kék folt a büzürgök ragyás képére! Így vonultam illegalitásba. Konkrétan önnel nincs semmi bajom, a barátaimnak sincs, de pusztulnod kell, mert valahol muszáj elkezdeni. Ha ló nincs, a szamár is jó. Ha mi fel nem lépünk, minden belefullad a szaharinos jókazsírba. De mi odacsapunk! Minden nagy fordulat így kezdődött. Még eszme nélkül is. Hát még akkor nálunk! No hát akkor, duma kikap, csülökre!

– De uram – kiáltottam fel, még a láncom is megcsördült –, ön meg akar fosztani az életemtől?

Nem tudom, miért fogalmaztam ilyen mesterkélten. A kis méregzsák meg, ahelyett hogy beváltaná véres ígéretét, elsápad, és barátainak karjaiba omlik, azok dédelgetik, csucsujgatják, ő fújtat, zihál, nyilván nem szokott ekkora erőfeszítéshez. Egyik társa előlép, a tálcás mennyezeti angyalkák felé emeli két karját, és síri hangon suttogja:

– Elpusztulunk, Tichy úr!

Olyan bánatos a képe, hogy a láncok ellenére megsajnálom.

– Mitől? Miért?

– A jóléttől…

– Hogyhogy? Muszáj jólétben élni?

Gúnyosan felkacag, de kacaja zokogásba fullad. A többi emberrabló lopva a könnyeit törölgeti.

– Nem, dehogy – hüppögi. – Csak önként senki se mond le róla. A tökéletes jólét mindenkit elzülleszt! A nép már ragaszkodik hozzá! Ha nyomorog, akkor dühös, de amikor dőzsöl? Semmi kedve változtatni, mert csak rosszabb jöhet. Egyszer ugyan divatba jött kivonulni a társadalomból, szalmakunyhó, bodzaleves, kurdál az istállóban, szakadt ruha, spárgaszandál, de akkor is mesterséges volt minden, nejlonszalma, tranzisztoros kurdál, instant bodza, selyemrongyok, maszkabál volt az egész, hát hamarosan beleuntak. Uram, ön nem is sejti, mennyire szenvedünk! Csak ránéz az ember a választógépére, és elönti a méreg, sokan szét is verik, de hiába, rögtön megjavítja magát. És a legszörnyűbb, hogy minket, akik a nép üdvéért harcolunk, mindenki utál, mert nem akarják megérteni, hogy rabszolgák. Ezért sajnos, kénytelenek vagyunk önt kivégezni…

Talán ez volt a szóvivőjük, nem tudom, de a többiek kifütyülték. Azt nem mondtad, kiabálták, hogy a nagy eszme nagy áldozatot követel! Nem domborítottad ki a tettünk történelmi jelentőségét! Miféle tettük? Csúszás? Dehogy is, rosszul értettem. Nyúzás. A várható Tichy-ölés (így tolmácsolta az angyal) nem ért különösebb meglepetésként, voltak már aggasztó előjelei, most inkább azon törtem a fejem, mit tehetnék, mert hogy nem adom olcsón a bőrömet, az biztos. Megpróbáltam vitába szállni velük, hangsúlyoztam, hogy a nemes eszme a gyilkossággal nem fér össze, de mintha a falnak beszélnék. Fanatikusok ezek, és rejtélyes okokból azt hiszik, hogy éppen az én meggyilkolásommal érhetik el a céljukat. Zsebembe nyúltam a bicskámért, most azonban csakugyan meglepetés ért: ahelyett hogy a tettek mezejére léptek volna, gyilkosaim egymás után szólásra jelentkeztek. Az elnöklő teológus vagy ellenpap összeállította a szónokok névsorát, megszavazták a napirendet és a számlálóbizottságot, aztán egymást követték a hozzászólások, és lassacskán megértettem, hogy tulajdonképpen miről van szó. Engem mindenképp megölnek, azt eleve eldöntötték, de az indokolást meg kell vitatniuk. Milyen eszmei alapállásból gyilkoljanak meg? Heves vita után kiállt középre a Lázadó Művész, meghajolt, és rázendített:

– Tisztelt Jövevény, leendő áldozatom! Kötelességemnek érzem elmondani neked, miért hagytam el érted szeretett festékpalettámat. Vérre szomjazom netán? Soha! Mire sóvárgok? Alkotásra. Festményekre! Színekkel vallani meg álmaimat, hogy aki látja, felkiáltson örömében. Esküszöm, hogy semmi többet nem kívánok. De mondd: hogyan festhetnék itt, mikor elég egy futó gondolat, és a fal csodálatos freskókat fest önmagára? Már gyerekkoromban festeni vágytam, mire a falhoz küldtek. Mit tehettem volna? Egy darabig hagytam, hogy a fal fesse meg, amire gondolok, de szívemet keserűség marta. Mígnem egy napon a falak kimentek a divatból, és jött az új irányzat, a szófestészet. Nem rossz, de mire beleéltem magam, átvette a számítógép. Akkor jött a duplázó stílus: fessen a fal, de beszéljen is. Én azonban makacs voltam, és kivártam az új trendet, az exkrementizmust. Egy vászonhoz egy evőkanál olaj, négyhez hat. Ihlet hiányában szilvalekvár. Fokozni kellett a hatást, csípős füvekkel mérgeztük magunkat, de kiment a divatból ez is. Bejött a szuicidizmus. Első formáját, a hasmutatást, amelyben a művész kiállt a dobogóra, és különféle fogókkal meg szerszámokkal ügyködött a hasán, hamar megunta a közönség. Jött ellenben a tetemművészet: a vernisszázson volt egy betonfal, a művész leöntötte magát fixálóval, nekirohant a betonnak, és úgy is maradt: csendélet öngyilkos stílusban. Természetesen ezt csak egyszer lehet előadni, mégis hányan bemutatták! De én keményfejű vagyok, és különben is hamarosan megjelent a puhuló beton, mert a jókák, ugye, vigyáznak ránk… Midőn huszonhetedik évemet betöltöttem, a génművészet volt divatban. Keverőbe rakott az ember mindenféle gént, összekutyult kígyót-békát, lettek is pittoreszk korcsok, ez is hamar elmúlt, a kollégaölős művészet sem tartott sokáig, aztán a kreatívok találtak ki újfajta installációkat, aranyoltár formájú műholdat akváriummal, amelyben robotocska pucolja a cápa fogát, jött a gravitációmentes templomépítészet, a keringő templomok az űrbe döfik tornyaikat és harangjaikat, de lélektelen volt az egész, hiányzott belőle az igaz hit. Aki meg hívő, annak ez magánügye, tehát a művét rögtön fekete üvegbe foglalja, hogy mások ne lássák, még jobb porrá törni, mindazonáltal ettől gyengül az alkotói hevület, úgyhogy…

– Állítsd már le magad, Moxi! – kiabáltak közbe. – A lényegre! Semmi cicó!

– Ez nem cicó! – hördült fel a szónok. – Ugatjátok a művészetet! Kuss, te baromarcú! Kollázst aprítok belőled!

– Üsd, vágd, nem apád! Gunda xida, roco Iád! – harsogták mind, felugorva a helyükről, ez lehet az indulójuk, szaladtak a függöny mögé, biztosan a szerszámokért, én is felugrottam, csörgött a láncom.

– Megőrültek? Állj! – kiáltottam. Szemem sarkából láttam, hogy az angyal lefordítja a kapott parancsot, de nem mozdul. Két fejjel magasabb náluk, nyugodtan áll, csak a szárnyát lebegteti. Jólesett a legyezés, mert kissé melegem lett.

– Mi van, murga? – ordították. – Gunda rida… mi van ezzel? Kiégett a ximája? Na, majd mi! Moxi úgyis begőzölt! Hajrá, kuhara!

Zárt alakzatban rontottak rám, de érdekes módon háttal, felém tolva a festőművészt, késsel a kezében. Megvillant a bicskám. Ha jól emlékszem, Nagy Sándor alkalmazott ilyen hadrendet, de jobb eredménnyel, a művész ugyanis egyszerre csak megcsúszott és elvágódott, mintha jégpálya lenne a szőnyeg, a többiek meg átbucskáztak rajta, a kövér elnök ugrott föl először, ordítva, mert estében a bicskám hegyét súrolta a hátsójával. Alig karcoltam meg, és csak véletlenül, de ordított, mint a fába szorult féreg. A többieket úgy elkeserítette a kudarc, hogy felállni sem volt kedvük. Csak hevertek a szőnyegen, egymás hegyén-hátán, halkan nyögdécselve:

– Nem volt elég hitünk…

– Moxi az oka. Gyáva nyúl!

– Nem igaz! Ti vagytok az oka! Csak ti! – zokogott fel a lázadó művész.

– Micsoda? Húzzál innen, varonc. De xidván!

A festő felpattant, és kezdte letépni magáról a ruhadarabjait.

– Ne, Moxi! – sivította a szóvivő. – Ti meg hagyjátok békén. Libu, rajtad a sor!

– Ez az! – kiabálták lelkesen. – Rajta, Libu! Nincs még veszve a cseresznye!

– Mindent bele!

– A kalofonnal próbáld, úgy nem csúszik…

– Az nem elég, a vibráma kell…

Az angyal pergő nyelvvel tolmácsol, a lázadók helyet cseréltek, a festőművész elsomfordált, a Libu nevű kis vakarcs felém indul, rondán kidekorálták a képét, felcsúszott az orra a bal szemére. Nyilván maszk, ahogyan a többieké is.

– Csend legyen! – bődül el a vakarcs, pedig jó ideje meg se mukkant senki. Egyik lábáról a másikra áll, dülöngél előre-hátra, közben az orra visszacsúszik a helyére.

– Földi emlős! – szólal meg síri hangon. – Köldökös torzó, szőrkoponya, tudd meg végső perceidben, hogy kivel van dolgod! Én idealista kurdalista vagyok, könyörtelen harcos, a Nagy Menetet dicsőítő himnuszok szerzője. Éljen a kurdál, a tökéletes és ugyanakkor szerves társadalmi rend! Tudom, ha kijutnál innen, repülnél, hogy följelenthess, ámde szilárdan fogva tart téged a történelmi igazság nyakörve, a haladás lánca. Rajtad már nem segíthetnek a jókák, idegen barom! Népemről lehull a jólét gyalázatos béklyója, vállvetve menetelünk a fényes jövő felé, míg a te kocsonyás tagjaidat felfalja az enyészet. Vezekelj hát bűneidért, a magasztos eszmére szórt mocskos rágalmakért, zsarnokok talpnyalója, mert közeleg a perc, amidőn nemes haragom lesújt rád, te görény, te szajhák fattya, ebek ivadéka, patká…

– Gyenge duma – vetettem közbe.

Elállt a szava.

– Mi…? – hörögte. – Hogy merészelsz…? Téged halálra ítéltünk!

– Hóka-móka, ciróka – válaszoltam. – Libát lopott a róka, ha van kedve, megeszi, ha nem éhes, elteszi…

Reszketett, mint a nyárfalevél, a többiek ijedten nyöszörögtek. Nem tudom, hogy jutott eszembe ilyen versikét rögtönözni, hiszen fogalmam sem volt, mi hátráltatja őket abban, hogy rövid úton kivégezzenek. Csak ösztönösen éreztem, hogy muszáj hőzöngeniük, mert véres tettük azon múlik, sikerül-e kellően feltüzelni magukat.

– Jöjjön ide, kisöreg – mondtam. – Megsúgok valamit…

– Tömjétek be a száját! – horkant fel a kurdalista Libu. – Így nem tudok, folyton megzavar ez a ripők…

– Ugyan már, betömni… – fakadt ki az elnök. – Döfd le, aztán kész…

– Én vagyok a Rettenetes Libu! – kukorékolt a kurdalista, tímárkést rántott elő, és rám rontott. Nagy csörrenéssel megfeszült a láncom, mert az angyal mögé ugrottam. Megingott a lökéstől, Libu elbotlott, és térdre rogyott az angyal előtt.

– Mindjárt… megpróbálom újra… – motyogta teljesen magába roskadva. Könnyen elvehettem volna tőle a kést, de nem moccantam. Jó ideje észrevettem már, hogy a macskaszemes ajtó résén át három újabb személy figyel bennünket. A többiek mind engem néztek, nem az ajtót. Először azt hittem, újabb lázadók érkeztek, de tévedtem.

– Ne mozdulj! Itt mi gyilkolunk! – mordult fel a legmagasabbik jövevény, és belépett a szobába. A kurdalista felnyögött és kővé dermedt, csak a kudarc esetére tartogatott két nagy könnycsepp gördült le az arcán. Egyik a hajtókájára, másik a szőnyegre hullott. Isten tudja, miért ilyen apró-cseprő részletek ragadnak meg az ember agyában ilyen körülmények között. Elrablóim tiltakozva felugrottak, heves vita robbant ki. Az angyal híven tolmácsolt, de a vitázok hajba kaptak, ordítoztak, úgyhogy elvesztettem a fonalat. Csak nagyjából sejtettem, mi történik: a jövevények egy másik szélsőséges csoporthoz tartoznak, amely fütyül a művészetre, teológiára és lételméletre. Értem verekszenek. A profik hamarosan legázolták az amatőr művészféléket. Legtovább az antielnök védekezett, mert ő a műhelysarokba szorult, és a nyúzóeszközöket bunkónak használta, de a jövevények percek alatt úrrá lettek a helyzeten. Látszott, hogy hivatásosak. Nem cicóznak, nem szónokolnak, mindegyik végzi szokott feladatát. Más körülmények között talán még sajnálnám is gyászosan festő, megszeppent művészeimet, akik most mellettem kuporognak a fal mentén, csak az antielnök kapálózik még, de hiába. A dulakodók meglökték az angyalt, inog a talpán, nem is tolmácsol már, viszont furcsa mosoly tűnik fel merev, kék arcán, színes feliratok gyúlnak ki alabástrom törzsén: „Dydr beuntas ganatoproxul? Fornacalorissimur, Dominul? A drixi pixi kuacki supirito? Milolulak, őrmester úr?”

Ezek után az angyal kézen fogott, rejtélyes arcot vágva elindult, és olyan hevesen rántott maga után, hogy amikor megfeszült a láncom, majdnem megfulladtam. – Segítség! – akartam kiabálni, de nem sikerült, mert fojtogatott a nyakörv. Szerencsére odajött két profi. Nem tudom, mit csináltak, de mire kinyitottam a szemem, az angyal megint vigyázzban állt és tolmácsolt. De nem sok tolmácsolnivalója akadt – újabb elrablóim a tettek emberei. Szerszámokat rántottak elő, és pillanatok alatt kihúzták a lánctartó kampót a falból. Óvakodtam a hálálkodástól, és igazam lett, mert nem éppen szabadítóként viselkedtek. Az egyik húzott a láncnál fogva, a másik kettő taszigált, nem olyan finoman, mint a művészeimtől megszoktam. Nem a pompás termeken át rángattak ki a palotából, hanem valami konyhaajtón, nem ismertem ki magam. Sötét, hideg éjszaka volt odakint, selyemzoknim rögtön átázott a tócsákban. Vadonatúj lakkcipőmet még a landoláskor vettem föl, bankettre számítva, de kényes lábamat mindig szorítja az új cipő, így a váratlan események közepette diszkréten kibújtam belőle – itt puha a szőnyeg, gondoltam, ha meg kivégeznek, mellőzhetjük az eleganciát. A holdfényben tolmácsgép csillant egyik kísérőm zakóján, hát megkértem, hadd menjek vissza a cipőmért, nehogy még fölszedjek egy náthát. A láthatólag kulturálatlan személy felröhögött:

– Náthát? Azt már nem éred meg, te pacal.

Úgy látszik, itt is szokásos gúnynevek a különféle húsételek, mint Olaszországban. Aztán itt is begyömöszöltek egy ládába vagy bőröndbe, és elrobogtunk, láncom csörgése arra vallott, hogy hepehupás földúton. Jó negyedóra múlva egy szűk betonpincében találtam magam, nem is értem, hogy fért be ide a jármű. A csupasz falú, komor pince berendezése néhány háromlábú hokedli, favágórönk a belecsapott baltával, egy rakás tűzifa, kecskelábú asztal paddal, és természetesen a fali kampó, amelyre láncomat felakasztották. Nem éppen reményteli környezet. Leültem a padra, lehúztam vizes zoknimat, nézelődtem, hová akasszam fel száradni, de a modortalan egyén rám förmedt:

– Kár a gőzért.

Zekéjét ledobta, kiszedett a kemencéből egy kissé odaégett lepényt, és mohón beleharapott. Érdekes – noha tudom, hogy az encek arca nem olyan, mint a miénk, hozzászoktam első elrablóim látszólag emberi ábrázatához, és most az a benyomásom, hogy új őröm visel álarcot. Természetesen nem így van. Az encek arca számunkra éppolyan visszataszító, mint nekik az emberi arc. Őröm domború arca kerek szemével, távol ülő orrlyukaival inkább tapírra emlékeztet, mint madárra. De hát semmilyen leírás nem pótolja a személyes tapasztalatot. Miután jóllakott, őröm megcsapkodta hordómellét, amely tényleg libaszerű vagy struccos, mert szőr helyett fehér pihetoll borítja. Aztán megvakarta hónalját, kitépett az orrából néhány pihét, biztos csiklandozták, majd orrpiszkálásba fogott. Végül unalmában mégiscsak megszólalt, egyelőre azonban nem hozzám beszélt, csak motyogott maga elé, nyomatékul olykor az asztalra csapva. Én nem szóltam semmit, aztán faragatlan őröm mégiscsak hozzám fordult, és közölte: a hagyomány úgy kívánja, hogy az elrabolt személlyel tudassák, ki és miért csípte nyakon, ezért noha én különösen undorító, aljas féreg vagyok, aki méltatlan a magyarázatra, ő mégis leereszkedik hozzám, mert külföldi vagyok. Hosszú szöveget vett elő, és sűrűn belenézve így szónokolt:

A MÁSODIK EMBERRABLÓK VEZÉRÉNEK NYILATKOZATA

Jól figyeljen a Földszürke Arcú, mert nem szeretek sokat beszélni. Évszázadokkal ezelőtt itt nem volt semmiféle Luzánia, hanem Hídia, mígnem ezek idejöttek, és elrabolták a hazánkat. Mi réztollú hídiánok vagyunk, de nem látszik, mert kifakultunk a hosszú föld alatti senyvedéstől. Ez a föld mind a miénk volt, és jogunk van hozzá. A Nagy Szellem parancsára harcoltunk a Gonoszok ellen, elraboltuk őket, és felkértük az utolsó táncra. Most már nem, most csak várunk, figyelünk, és újságot olvasunk. Az újságban állt, hogy testvérünk érkezik erre az égitestre, messziről jövő idegen, de testvérünk, mert értelmes lény. Megkérdeztük művelt, hivatali honfitársainkat, milyen az a testvér, aki hajdani országunk vendége lesz. Ők pedig, noha pihéik már kifehéredtek, szívükben ma is réztollúak, ezért megmondták nekünk az igazat, ki jön – és honnan. Nagy tisztelettel kell üdvözölni, mert a csillagokból jön, és nem madártól való, hanem éppen ellenkezőleg. Miért kell nagy tisztelettel üdvözölni, kijár ez neki? Azt írják róla, hogy nagykövet, de kié? Akkor elmondták nekünk, hogy kifélék vagytok. Folyton háborúztok, fegyverkeztek, szájatokon béke, szívetekben árulás. Hazug hadvezéreitek már gyártottak mindegyik oldalon nyolcvan atombaltát, és még az sem elég nektek. Ti csak fegyverkeztek tovább, és ha azt kérdik, minek, mosolyogtok, hogy hiszen béke van. Árulás lakozik ravasz fejetekben. Szomszédaitokat sanyargatjátok, magatokat mérgezitek, most kedvetek szottyant látogatóba menni, szimatolni, kikémlelni, hol a zsákmány. És mit teszünk mi? (Már ordított, az asztalt verte.) Mi is éljenezve fogadtunk, gyilkos nagykövet! Ki hallott még olyat a galaktika örök csillagmezőin, hogy a saját véreiket, ártatlan gyermekeiket mészároló földi arcúak békeszőnyegen sétáljanak be ide, a bátor hídiánok szeme láttára, akik nem feledték atyáik tanítását a betörő idegenekről? Álnok mosolyotok megtévesztheti az ostoba luzánokat, de mi éberebbek vagyunk! Minket nem tudtok átverni! Nagyot csalódik a ti döghúson hizlalt, magasabb rendű intelligenciátok! Nincs már odahaza elég sárga, zöld, fekete arcú, akit sanyargathattok, mi? Maradnátok a tundrátokon, ott talán megúsznátok büntetlenül, mert odarepülni nem érdemes, de nem itt, ahol réztollú hősök állnak a vártán! A tulajdon véreiteket már kifosztottátok, kizsigereltétek, akkor most hajrá, elcsevegnétek a csillagközi értelmes testvérekkel? No, akkor a réztollú értelmes testvér majd elmagyarázza, hogy merre a meddig, előkapja a csatabárdot, a harci ösvényre lép, rávési a számlát a sápadt, értelmes testvéri bőrödre, aztán megfüstöli emlékbe… Figyel a Földszürke Arcú a réztollú testvérre? Látom, figyel… És nem válaszol semmit…? Hallom, hogy nem válaszol semmit… No, akkor a réztollú testvér most saját kezűleg végez a gálád testvérrel, elküldi az Örök Gyalázat mezejére, ahol sok Gonosz lakozik már, de a Földszürke Arcúnál gonoszabb még egy sem…

És mielőtt egyáltalán észbe kapnék, feldönti a padot velem együtt, átugrik az asztalon, sutba vágja a papírját, nyakon ragad, és rázendít rettenetes, vad hangon:

Emlőst fogtam, hú,

Megnyuvasztom, hú,

Húst sütök a zsírján,

Táncolok a sírján!

Láncomat se csörrentettem a nóta ütemére, mikor bevágott a sarokba, a kemence mellé, mert tudtam, hogy nagy baj van. Torkomon a kés. Ez az emberrabló nem is olyan műveletlen, mint hittem, egész jól kiismeri magát a történelmünkben, és már bolygóink távolsága is lehetetlenné teszi, hogy vitába szálljak. Biztosra veszi, hogy egy gyilkos faj kémje vagyok, és ha tudnék is enyhítő körülményeket felsorolni, földi bíróság előtt talán ésszerűen hangzana, de nem a pincében egy idegen bolygón. Lebénultam, még a bicskámért nyúlni sem volt erőm vagy kedvem, de akkor egyszerre csak kiabálás, lábdobogás hallatszott, és összevissza ordítozva, egymás hegyén-hátán berontott egy egész csapatnyi enc. Köztük volt az antielnök, Moxi festőművész, Libu, még mindig emberi arccal. Néhányukat nem ismertem. Talán az őröm társai, mert amikor bedugtak a bőröndbe, nem nagyon láttam őket. Egy pillanatig azt hittem, összeverekszenek, de nem, sokkal furcsábbat műveltek: mintha önmagával birkózna mindegyik. Őröm egy csöppet sem lepődött meg, felugrott, és harsányan vezényelt:

− Le a gatyával, mi lesz, gyerünk már, ne tátsd a szád, gyengül a szűrő! Kapkodd magad, mert átüti… – és miközben így ordítozott, ő is dobálta le a ruháit, de valahogy egyre nehézkesebben, lomhábban, a többiek a földön fekve hámozták magukról a gönceiket, vergődve, mint a halak, ki a mellényével csatázott, ki az ingével, tunikájával, de mindegyik egyre lassabban, mintha valami láthatatlan, sűrűsödő szirupban rángatóznának – fél perc múlva már éppen csak remegett a lábuk. Mint a legyek, láthatatlan pókhálóban. Őröm, aki a harci táncához már ledobta zekéjét, csak a nadrágjával bajlódott, de valahogy ráragadt a ruhadarab, hiába próbált háton fekve, kalimpáló lábbal szabadulni tőle, akkor hasra fordult, csak kúszni bírt, dühében a tollait tépte, és káromkodott, mint a jégeső. De hát mi ez? Ostrom? Mentőosztag? Járvány? Az egész pincében csak én tudok szabadon mozogni, ha láncon is… ők meg fetrengenek a földön, ki hason fekve, ki hanyatt, és ordítanak, mint a fába szorult féreg:

– Átütötte a rohadék… francot ér ez a szűrő… jaj, megfulladok… segíts, Gurgax, neked szabad a kezed… mit sikítozol, te hülye… nem én sikítok, csak a gatyám… elnök, van nálad krimisztor?… honnan a fenéből lenne… pfuj, nyomorult ragacs… meghalooookü!

Jajveszékelésük úgy megrázott, hogy feledve a láncomat, fölugrottam a padról. A lendülettől torkomba vág a nyakörv, fuldokolva zuhanok a földre, újra megrándul nyakamon a vaskarika, de valahogy puhább. Elképedve érzem, hogy a lánc lazul… szédülök, feltérdelek, még nyakamon az örv, de ahogy ösztönösen alányúlok az ujjammal, érzem, hogy lágy, mint a tészta… könnyűszerrel leszakítom, és ha még ingatagon is, felállok. Nézem első és második számú elrablóimat, még mindig tehetetlenül vonaglanak a padlón – tudom már, hogy ez nem agónia, igazából semmi bajuk, csak a ruha dermedt rájuk, mint a gipszöntvény, azért képtelenek mozogni…

– Elszökik az emlős, fogjátok meg… – hörög Gurgax, aki a síromon akart táncolni. Úgy látszik, dühösebb rám, mint a többiek, mert azok inkább lesütik a szemüket, én meg állok ott lihegve, tésztalánccal a kezemben, és nem tudom, meneküljek-e, vagy szóljak hozzájuk… talán felajánljam, hogy segítek? Azt azért mégsem. Kikerülöm a nyögdécselő Moxit, Libut, aki égnek emelt karokkal fekszik, mert úgy szilárdult rá a kabátujja, és csöndben kiosonok, kicsit aggódva, hátha mindjárt engem is rabul ejt a ruhám, de semmi efféle nem történik. Ott a lépcső, a nehéz vasajtó félig nyitva, a nagy retesz csálén lóg, mintha megolvadt volna, de ahogy hozzáérek, hideg. Az ajtó keretéhez inkább nem nyúlok, nem is tudom, miért, fölmegyek a lépcsőn, csillagos ég, hűvös szellő… szabad vagyok. A hold eltűnt, kinyújtott kézzel, óvatosan lépkedek a vaksötétben, egyszerre csak az egyik csillag kékké válik, és felém tart. Nem értem, mi ez, zúgást hallok, elönt a pulzáló csillag higanyos fénye, menekülök, elvágódom a tüskés bozótban. Valami puhán rám esik, felkiáltok – valószínűleg akkor ájultam el. Nem tudom, meddig voltam eszméletlen. Aztán érthetetlen hangokat hallok, de nem merem kinyitni a szemem. Valami nagyon könnyű, hűvös anyagon fekszem, léggömb? Karom, lábam szabad. Óvatosan felsandítok. Ezüstköpenyes enc hajol fölém, lámpácska van a homlokán.

– Xi xa – mondja.

Ugyanekkor a fejem alól, talán a párnából, azt mondja valami:

– Kedves Ijon Tichy úr, legyen személyed nyugodt. Barátok között van, gondos nővérgépek és orvosgépek vigyáznak önre, haja szála sem görbülhet. Tudsz vajon beszélni? Szíveskedjél földi szóval szólni hozzánk becses lényedből, hogy ez által tisztázzuk, érted-e beszédünk fonalát.

– Értem, jaj, jaj, értem – nyöszörgök, csodálkozva, hogy miért ajaj, mikor semmim se fáj.

– Xu xu – szól a fölém hajló ezüstös enc, eloltja homloklámpáját, a gyöngéd párnahang pedig folytatja:

– Nemsokára kezdetét veszi a kedves Ijon Tichy úr üdvözlésének hivatalos része, mihelyst ő a szükséges pihenésből erőt merített. A kormányzati hotel lakosztályai tárva állnak Tichy úr előtt, semmiféle veszély őrá – terád – nem leselkedik. Sajnálatos baleset történt, mely a kettős csapda következménye. Mindent tisztázunk, a lényedet ért sérelmet helyrehozzuk, bocsánatért esdekelünk. Most aludjon becses lényed, szálljon reád hosszú álom…

– Csak ne örök – gondoltam, de az ezüstös enc így szólt:

– Xo xo… – s akkor elaludtam.

Csak egy napig tartottak ebben a kórházféleségben, aztán nyilván úgy látták, hogy rendbe jöttem, átköltözhetek a szállodába. Azóta sem tudom, miért tart a kórház ilyen kacifántosan beszélő tolmácsgépet, máshol ilyennel nem találkoztam. Elmondták, milyen ügyes módszerrel rabolt el Libu és Moxi bandája. Nem voltam elég éber, az igaz. Túlságosan hirtelen röppentem át a mocsárban caplató kurdálok közül a fényes nagyvárosba, ezért amikor négy elegáns luzán fogadott a repülőtéren, azt hittem, az Enc-Ember Baráti Társaság küldöttsége jött elém. Hagytam, hogy a járműbe ültessenek, nem tűnt fel, mennyire sietősek. A palotában elvakított a sok jáspis, arany és fene tudja, mi még, birka módra tűrtem, hogy elcipeljenek az oltárbútorok között a kínzókamrába. Közben egy bandatag a repülőtéren Ijon Tichy-nek adta ki magát, elbolondította a hivatalos fogadóbizottságot, majd gyorsan lelécelt. A hatóságoknak fogalmuk sem volt, hol keressenek. Azért raboltak el a lázadók már a repülőtérről, mert a jókör engem akkor még nem ismert, így nem védhetett meg.

Nem sokat értettem a magyarázatból, de hallgattam, nehogy tökfilkónak nézzenek. Házigazdáim olyan pompával kísértek át a szállodába, mint valami császárt. A lelküket kiteszik szegények, hogy kárpótoljanak minden eddigi kellemetlenségért. Arany hálószobám van, távvezérlővel, gombnyomásra felragyognak vagy kihunynak az aranyfalak. Ha megéhezem, angyalkák röppennek le a kazettás mennyezetről (kínos emlékeket ébresztve egyébként), és válogatott finomságokat hoznak. Ruházatomat Hermész tartja rendben, baldachinos ágyam kristályoszlopainál két Aphrodité álldogál, egy Habokból Kikelő meg egy Szép Farú. Nem nagyon tudom, minek ácsorognak itt, mert nem csinálnak semmit, de rákérdezni kínos lenne. Cipőmet Zeusz pucolja, az ággyal szemben a fali tükröt medúzafő díszíti, ami elég kellemetlen, mert a tekergő kígyók folyton rám bámulnak, de hát nem illik panaszkodni, mikor vendéglátóim ennyire a kedvemet keresik. Fárasztó ez az Olümposz, amit ideraktak, hogy otthonosan érezzem magam. Még kínosabb jelenet volt, amikor a Baráti Társaság elnöke beállított két teherhordóval, akik zsákokat cipeltek be, az elnök pedig térdre borult előttem, és a zsákokban lévő hamut mind a fejére hintette. Ráadásul ez az elnök a pontos hasonmásom. Amikor inget akartam elővenni, elképedve láttam, hogy a szekrényben egy kentaur csücsül, elég kicsi ugyan, de görögül karattyol valamit. Különben masszőr, és a borokhoz is ért. Reggel arra ébredtem, hogy fojtogató illatfelhő áraszt el, ámbra, nárdus és pézsma. A két Aphrodité füstölőt lóbált. A tömjéntől könnyező szemmel, köhögve kergettem őket a sarokba. Parancsomra Hermész kiszellőztetett. Igazán örülnék, gondoltam, ha vendéglátóim kissé mértéktartóbbak lennének, a két Aphrodité pedig fölvenne legalább valami pongyolát. De úgy látszik, itt mindent gondosan beprogramoztak a Louvre képei alapján. A kentauron kívül Apolló is a szekrényben lakik, de az éneklést – erélyes parancsomra – már abbahagyta. A kurlandi mocsár és a pince után olyan ez a fényűző környezet, mintha álmodnék. A koszt is jó, csak ne öntenének le mindent valami fekete szósszal. Mint a tolmácsgépek elmagyarázták, a fővárosban vagyok, amelynek HSPRX a neve. A tolmácsgépeké Esprix és Hesperida. Felőlem. Naplót fogok vezetni. Ma mocsuár ötödike van. A fekete izé nem szósz, hanem nektár. Honnan vehették a receptjét, amikor mi sem ismerjük? Ízre olyan, mint az ánizsos majonéz. Kiöntöm, a maradékát lekaparom a rántott húsról, kiskanállal. Ma megint eljött az elnök, ismertette a programot. Holnap fogad a főfelicitátor. Vagy valami más fejes, már nem tudom. Az elnök már kevésbé hasonlít rám. Úgy látszik, ez is valami helyi szokás volt. Hessegetem az angyalkákat, nehogy elhízzak. Ki kell találnom valamit, hogy az Olümposztól megszabaduljak, de a házigazdáim se sértődjenek meg. A medúzafőre törölközőt terítettem, a Szép farú Aphroditére ráadtam a fürdőköpenyemet. Ám ez csak félmegoldás.

A FŐINHIBITOR

Nem tudom, mocsuár hányadika van, mert a noteszomat elvesztettem. Hála Istennek, sikerült leráznom az Olümposzt és a Barátsági Elnököt, aki az idegeimre ment. Megnyugtatott, hogy az arcomtól egyáltalán nem is undorodik. Szabadulásomat Kikerixnek köszönhetem. Ez a fiatal történész és emberkutató eljött a szállodába, amikor meghallotta, hogy a bolygóra ember érkezett. Megmutatta, hogyan lehet aktivizálni a medúzát: csak körülnéz, mire az összes görög kővé válik, majd szétporlik és az ágy alá menekül. Nem tudom, miért éppen oda, de mindegy. Nem sokat kérdezősködöm, hiszen mit szólnának a Hiltonban, ha egy vendég megkérdezné, mitől ég a lámpa, és hogyan szaporodik a recepciós kisasszony. A fiatal tudóssal összebarátkoztunk, már egyszerűen Kixnek szólíthatom. Elvitt az oktatógéphez, történelmi leckét venni. Igazából játékgép, beállítod például középkorra, és jön a szerepjáték. Egyik játékos a király, a másik a társadalom. Az nyer, aki a félórás játszmában felülkerekedik. Igencsak résen kell lenni az ezerszeres gyorsítású történelemben. Én császár voltam, Kikerix a néptömegek élére állt, erős karizmára kapcsolt, és öt perc múlva kikiáltották a trónfosztást. Éppen csak néhány rendelettel próbálkozhattam, végzetes hibám az volt, hogy eltöröltem a dézsmát. Pedig a társadalomtudományi elmélet világosan kimondja, hogy mihelyt a nép egy kicsit kevésbé nyomorog, mindjárt megnő az étvágya. Nehéz ez a szociomatika. Én például azt sem tudtam, hogy a hiány hiánya nem pozitív összeg, hanem nulla, de a legfontosabbak a láthatatlan paraméterek, különösen a szubjektív élmény. Minél magasabban áll valaki a társadalmi ranglétrán, annál kevésbé érzékeli a társadalom valóságos bajait, mert az objektív bajok nem azonosak azzal, amit az egyén átél. Ha a grófnő nem kap meghívót az udvari bálra, éppen úgy kétségbeeshet, mint a jobbágyasszony, akinek éhezik a gyereke. Elvben ugyan tudjuk ezt, de az oktatójátékban igazán átéljük. Rendkívül okos játék, a társadalom úgy viselkedik benne, mint a valóságban, lehet hatni rá, mézesmadzaggal bolondítani, de csak egy darabig, mert nem felejt, és a maga módján reagál. Több nehézségi fokozata van a történelemjátéknak, a tudományos-műszaki forradalom bekapcsolása után például vagy puhább lesz, vagy keményebb, középen egyensúlyozni nagyon nehéz. A nemes lelkű népboldogítók, mondta Kikerix, csak felfokozzák a tömeg irigységét, a történelem ilyenkor elmozdul az egyenlősdi felé, ami még nagyobb csalódást hoz, mert az egyenlők is mindig úgy látják, hogy a szomszéd rétje zöldebb.

Svájcban valahogy elkerülte figyelmemet a jókák előtti évszázad. Pedig akkor ugyanolyan gondjaik voltak az enceknek, mint nekünk: bőgő motorok, energetikai válság, monetáris és politikai káosz. Ők is azt hitték, egyenesen a szakadékba rohannak. Energiaforrásaik kimerültek, ezért áttértek a szemétből olajat előállító baktériumokra, kis kockákban árulták a baktériumtelepet, mint az élesztőt, csak be kell dobni a benzintartályba, vizet rá, és sírhatnak az olajbárók. Kix elvitt a múzeumokba is. A Műszaki Múzeumban láttam baktériumos ruházati gyárat. Pucérra kell vetkőzni, bemászni a tartályba, negyedórát tölteni a langyos folyadékban, és amikor kimászik az ember, már rajta van a ruha, csak kivasalja, és teheti be a szekrénybe. Gomb majd nő rajta magától, mert a szekrényben a génkezelt molyok váladéka gombbá alakul. Télikabát esetén vatelinná. Hamarosan már a vevő ízlését követő színű, divatos szabású holmik készültek így. Igen ám, csakhogy a lakosság undorodott a baktériumoktól és a molyoktól, így azok kihasználatlanul döglöttek meg. Nagyobb sikert arattak a göngyölegszövő és szemétfaló baktériumok, tiszta lett a környezet, viszont ugyanakkor tovább fejlődött az automatizálás, és hamarosan mindenki munkanélküli lett. Recsegett-ropogott a jóléti állam, munkahely csak a kiváltságosoknak jutott, egymást követték a zendülések, géprombolás, utcai harcok, már úgy látszott, semmi sem hárítja el a teljes összeomlást. A tudósokat és különösen a feltalálókat bunkerekben rejtette el a kormány, mert a nép őket okolta a katasztrófáért. De a következő nemzedék rátalált a mindent megoldó ötletre – az energiát egyenesen a kozmoszból merítik (nem tudom, hogyan). Kikerix ezt a szakaszt a fogyasztás orgiájának nevezi. Az autókat milliószámra gyártották, eleinte olyasféléket, mint a Földön, de az agresszivitás annyira megnőtt, hogy már csak az évről évre hatalmasabb, páncélozott terepjárókra volt igény. Aztán a gyárak új modellekkel álltak elő: a lökhárítóra páncéltörő dárdákat és gépágyúkat szereltek. A károsult autósok eleinte a bíróságokat ostromolták, de végül is minden törő-zúzó eszközt engedélyezni kellett. A fiatalok szívesen vadásztak a mozgó kávéautomatákra és telefonfülkékre. Nem használt se a páncélüveg, se az acélfödelű telefonkönyv. A házilagos bombák úgy elterjedtek, hogy robbanáskor már csak a legközelebbi járókelők vetették hasra magukat. A többiek oda se néztek, különben is hangszigetelő páncélhéjat viselt már mindenki. Ha a pékkel vagy suszterral elégedetlen volt a vevő, panaszkönyvvel nem bajlódott, egyszerűen felrobbantotta a műhelyt. Egyre szórakoztatóbb és veszélyesebb lett az élet, mesélte Kikerix. Láttam a múzeumban acélselyemmel bélelt estélyi ruhát, tantál keménykalapot, de az áldozatok száma egyre nőtt. A biztonsági hivatal bevezette a közhasznú létesítmények automatikus önvédelmét, ez azonban új veszélyekkel járt. Aki egy telefonfülkébe lépve heves mozdulattal megvakarta az orrát, vagy nem elég gyöngéden nyúlt a kagylóért, azt acélkarmok ragadták meg és dobták ki az utcára, kapálózás esetén pedig bordatöréssel vitték el a mentők. A szenzorok ugyanis nem voltak még eléggé szelektívek. Egész nap vijjogtak a mentőautók, éjszaka nehéz vontatók hordták el az utcákról az autóroncsokat. Megváltoztak a házak is – a váratlan vendég, miután becsöngetett, gyorsan hátraugrott, nehogy a kivágódó kapuszárnyak fejbe verjék, sajnálatos félreértés folytán. A kapualjat szükség esetén gyantával árasztották el, a behatoló megfulladt, mint szurokban a légy. A kilincsekbe fémérzékelőt építettek, a merénylő így csak plasztikbombát használhatott szomszédja ellen, mindazonáltal még így sem volt biztos a siker, mert az újfajta, szagra érzékeny szerkentyűk még egy öngyújtó szagától is működésbe léptek, és az ártatlan vendéget is belökték a házvédelmi gödörbe, amely összeköttetésben állt a legközelebbi rendőrséggel. A koncertteremben acélüveg gubóba ültették a nézőt, nehogy egy hamis hang hallatán, vagy egyszerűen nemtetszése jeléül elővegye az ülés alól a golyószórót, és végezzen a zenekarral. A gubó csak a hangverseny után nyílt meg, ami kínos perceket okozott az illemhelyre menni kívánó zenebarátoknak. Kivételt azonban nem tehetett a biztonsági szolgálat, mert a dinamitos merénylők többnyire éppen efféle ürügyeket hoztak fel. A metróban, a villamoson szabályos ütközetek zajlottak le, bár a kalauznak jogában állt az utaskilökő géppel mindkét verekedő bandát kihajítani a robogó járműből. A járdán fetrengő sebesülteket a páncélruhás gyalogosok ügyesen kikerülték. Kifakadtam, hogy ez azért mégiscsak borzasztó, de Kikerix, emberkutató lévén, rögtön említett néhány példát a földi terrorizmus történetéből. Nagy gondot okoztak a házi robotok. A galerik szerettek robotra vadászni, ezért a gazdák inasukat a saját ruhájukba öltöztették, csakhogy a banditák az élő célpontra is rögtön lőttek, aztán arra hivatkoztak, hogy azt hitték, robot. Némelyik tulajdonos felfegyverezte a robotját, noha ez szigorúan tilos volt, s a robotok visszalőttek támadóikra. A lelkesebb robotvédők csapdarobotot is építettek, takarítani vagy mosogatni az ilyen nem tud, viszont géppisztollyal lekaszálja az egész galerit. Még ravaszabb szerkezet a becsapós robot: ha rálőttek, holtnak tetteti magát, s amikor a vadász odaszalad, hogy lábát a tetemre helyezve diadalmasan megfújja a kürtöt, a vélt zsákmány bokán harapja acélfogaival. A vadászok sem hagyták magukat, távirányított rakétát vetettek be, klubot szerveztek, és nemes sportnak nyilvánították a robotvadászatot. Divatba jött az autós vadászat, majd áttértek az aknavetős harckocsira, de amikor két vadászklub vitája nyomán a Hesperida kerület porig égett, az addig habozó kormány végre a kerény hívei mellé állt.

A közerény tervezői belátták, hogy a társadalomban felgyűlt agressziót nem lehet egyik napról a másikra eloszlatni, tehát dühlevezető eszközökre van szükség. E költséges létesítmények némelyike máig is működik. Megemlítek néhányat, talán minálunk is beválnak. Hogy az egyszerűbbel kezdjem, Luzániában régi szokás úgynevezett leköpős szobrot állítani jelentős, de gyűlölt államférfiaknak. A talapzatot bronzurnához hasonló, díszes köpőcsészék övezik. Már a múlt században szobrot állítottak a három ál-Xixarnak: átkokkal díszített, nagy szoborcsoportot. Minden különösen káros régi politikus kapott legalábbis egy mellszobrot tartós, rugalmas műanyagból, mert hamar elhasználódnak. Kikerix azt mondta, igényes művészi és műszaki alkotások az ilyen szobrok, mert külső behatásra eltorzulnak ugyan, de az éjszaka folyamán visszanyerik eredeti formájukat. A gyakorlat megmutatta, hogy érdemes a kiváló politikusoknak is ilyen szobrot állítani, mert valami később úgyis kiderül róluk. A vidékről fellátogató turistacsoportokra és az iskolai kirándulásokra gondolva az emlékmű mögött, a díszparkban elhelyezik a szükséges dühkitöltő eszközöket, figyelembe véve a szobor ütésállóságát is. Kivételes módszert alkalmaztak a kerény Atyáinak esetében: mivel tisztelőik és szidalmazóik folyton hajba kaptak, az Atyáknak most két külön emlékművük van, ki-ki saját felfogása szerint mehet az egyik vagy a másik szoborhoz, kezében virággal, vagy egészen mással.

Szerencse, magyarázta Kikerix, hogy az ipar automatizálása éppen akkor szüntette meg a fizikai munkát, amikor az első nagy jobbítók beindultak. A kezdeti hibák ellenére már három év múlva csökkenni kezdett a hirtelen halálesetek száma, jóllehet az alvilági körök, a vadászklubok, a galerik és általában az erőszakmentes életet nem kedvelők tömegesen vidékre költöztek, mert ott még nem kezdődött el a jókásítás. A kisvárosok és falvak lakói viszont a nagyvárosokba menekültek az erőszakos jövevények elől, így valóságos népvándorlás kezdődött.

Merész társadalmi kísérletek kora volt ez. A főváros közelében, egy járásban próbaképpen bevezették a korlátlan ingyenes fogyasztást, noha a gyáriparosok hevesen tiltakoztak, a piac törvényeit emlegetve, pedig a javak előállításának költsége nyilvánvalóan a nullához közelített. Az energia már semmibe sem került, éppolyan korlátlanul állt rendelkezésre, mint a levegő, sőt még inkább, hiszen a világegyetem erőforrásai sohasem merülnek ki.

Az ingyenes javak és szolgáltatások rendszere sajnos katasztrófának bizonyult. Mindenki egész hegyeket halmozott fel a javakból, és eszeveszetten hajszolta az élvezeteket, nehogy lemaradjon szomszédjai, rokonai mögött. Ki-ki raktárt épített az udvarán, és teletömte ékszerekkel, bundákkal, drága ételekkel, aztán nyakukra rohadt az egész készlet. Ez olyan mértékű frusztrációt váltott ki az újgazdagokban, hogy robotjaikat átszerelték rohamosztagokká, és kitört a polgárháború. Hogy miért harcoltak? Semmiért. Az egyik városkát végül ki kellett üríteni, mert minden utcája lángokban állt, bombák robbantak, ledőltek a falak.

Tudhatták volna persze, hogy az abszolút jólét végképp elrontja az embert, ámbár még mindig akadtak örök idealisták és optimisták, akik hittek benne, hogy a nép csak kidőzsöli magát, aztán minden jóra fordul. A száz éve fennálló mostani rendszer nem ilyen naiv. Minden állampolgárnak kiutalják az évi energiaadagját. Arra használja fel, amire akarja. Vehet magának félmillió nadrágot arany tábornoki csíkkal, vagy csokoládéhegységet marcipánvölgyekkel, vagy ötszáz platina helikoptert olyan zenegéppel, hogy amikor már rég elrepült, még mindig zengnek a jerikói harsonái. Ilyen őrültségeket azonban senki sem művel, mert tartalékolni kell az energiából, hosszú még az év. Másfelől az évi adag maradékát nem lehet átvinni a következő évre, közös folyószámla sem létezik, nehogy titkos koalíciók vagy egyéb felforgató társaságok alakuljanak. A használati tárgyakat mindenki csak időlegesen teremti elő, majd amikor nem kell, kikapcsolja, ahogy mi a villanyt. Különleges, egyedi tárgyak nem léteznek, így ajándékozni sem lehet mást, mint információt valami olyan holmiról, amivel a másik személy nem rendelkezik, mert még nem hallott róla, vagy éppen nem jutott eszébe. Igazán új információk tulajdonképpen nincsenek, a számítógép adatbázisa minden létező dolgot naprakészen tárol, de hát ki győzi azt mind észben tartani.

Kikerix elvitt a fővárosi galériába is, ahol díszhelyen áll Daxarox szobra. Ez a kiváló politikus tervezte meg az úgynevezett dühöngőket, amelyekben minden nagykorú személy szabad folyást engedhet agresszív késztetéseinek. A közvélemény hálás neki, mert reménytelennek látszó helyzetet oldott meg, de bírálói is akadnak. Kikerix tanácsára megtekintettem egy ilyen intézményt. Óriási, kupolás épület, kívülről sportcsarnokra hasonlít. Az alagsori parkolóban beül az ember egy járműbe, felhajt a rámpán, és kijut egy látszólag teljesen közönséges városi térre. Itt mindent szabad – más kocsiknak nekimenni, járókelőt elgázolni, házakat lerombolni. Mészpor felhőjében, szörnyű robajjal dőlnek le a falak. Nem tudom, hogyan érik el ezt a hatást, de nagyon meggyőző. Állítólag vannak, akik egész napjukat a dühöngőben töltik, annyira torkig vannak a kerénnyel. Más dühöngőkben szabadon gyilkolhat, rabolhat, ártatlan áldozatokat kínozhat a vendég, de nem volt kedvem oda is bekukkantani. Kikerix rámutatott, talán joggal, hogy csak fokozati különbség van az ilyen intézmények látogatói és a bikaviadalok vagy horrorfilmek nézői között. Némelyik szakember aggódik, hogy a virtuális gaztettek az átlagember aljas ösztöneit fölerősítik, a kegyetlen természetű személyeket pedig frusztrálják. Mások biztonsági szelepnek és a túlszelídített lelkek felfrissítőjének tartják a dühöngőt. A pletykák szerint a dühöngök működését valójában a Bűnmegelőzési Minisztérium ellenőrzi, kartotékot vezet minden erőszakos személyről, hogy nyakára küldhesse a jellemjavító jókákat. Vannak egyébként a szabad természet ölén is különleges délibábok, a virtuális mocsárban például kurdált lehet lőni, vagy akár ezertonnás, tűzokádó sárkányt. Innen kerülhettek a földi leírásokba a tűzokádó sárkányok, amelyek léteznek is, nem is – hát persze, hiszen fantomok. Nem én vagyok az egyetlen, aki balga fejjel valóságnak nézte egy idegen civilizáció szórakozásait. Ugyanez a helyzet a habosítással – a kiválasztott élő személy mását a Mintha áruházban lehet megrendelni, ahol éppúgy nem kíváncsiak rá, mire fogja használni a vevő a bábot, ahogyan a földi cipőboltost sem érdekli a cipő további sorsa. A különbség csak annyi, hogy az Encián az élethű android ugyanolyan közönséges használati tárgy, mint a Földön a hűtőszekrény.

Kikerix azt mondja, jelenleg az encek 10 százaléka dolgozik, de évről évre többen állnak munkába, mert a semmittevést és az örökös szórakozást hamarabb meg lehet unni, mint a szűkös körülmények között robotolók hinnék. A fő baj az, mondja Kikerix, hogy a javak és élvezetek ingyenesek, mert ami ingyen van, azt nem becsüli senki. Készülnek is különféle életnehezítő tervek, de jóllehet a lakosság zöme torkig van a semmittevéssel, az ilyen tervek mindig elbuknak a népszavazáson. Egészen új macerákat kellene kitalálni, mert nem csoda, hogy az áruhiányt leszavazzák, kinek van kedve sorba állni a banánért? Jobb ötlete azonban még senkinek sem támadt. Természetesen bármilyen új típusú polgárbosszantást vagy életnehezítést csak közakarattal lehet bevezetni. Nehéz ügy ez, sóhajtott madárfejű kísérőm, kötéltánc a kriptokrácia és a szuperjólét csábításai között. Sokan már inkább ki sem lépnek a házukból, és addig viselik a ruhát, míg le nem szakad róluk. Megbénulnak a választás kényszerétől a bőség szökőárjában.

Érdeklődtem, hogy is volt az a história Fekete Klíviával. Kikerixnek láthatólag nem volt ínyére a kérdés. Válasz helyett kifaggatott, mit tudok Klíviáról, s amikor elmondtam neki, leszögezte, hogy ennek 98 százaléka hazugság vagy félreértés, a többi 2 százalék pedig kétséges. Na jó, de akkor igazából mi történt? Igazából, felelte, mi megtettük a klívekért, amit csak tudtunk. A kedvezőtlen éghajlat miatt sokszor nem volt mit enniük, rengeteg élelmet szállítottunk nekik, ahogy egyébként a kurlandiaknak is, de a kormányuk hagyta éhezni a lakosságot, stratégiai tartalékot gyűjtött, ugyanis háborúra készült ellenünk. Természetes, hogy a segélyszállítmányokba a raktározást gátló adalékot kevertünk, ez igazán elemi óvatosság volt a részünkről, semmi egyéb. Mi egyéb lett volna? – kérdeztem, mire Kikerix savanyú mosollyal közölte, hogy voltak ezzel kapcsolatban különféle rágalmak és pletykák, majd hallok róluk úgyis. Baráti hangulatunkon sokat rontott ez a téma.

***

Amikor elvittek a Környezetnemesítő Intézetbe, meglepetéseim a lifttel kezdődtek, amely kirepült a háztetőn, és felpattant a városon átívelő lapos szivárványra. Aztán sötét lett, a lift puhán rugózva megállt, kinyílt, és ni csak: a fehér virágú pálmák előtt ott állt egy emberi arcú, magas luzán, akinek elegáns öltönye, hófehér inge a legújabb párizsi divatot követte – a kétszáz évvel ezelőttit! Igazán szívélyes gesztus. Keze már előrenyújtva, kedvesen alkalmazkodik a szokásainkhoz. Legalábbis igyekszik, de amikor kezet nyújtok, tenyerembe fekteti az egész öklét. Ő Tipp Tippilipp Talahat, az intézet igazgatója. Szőke hajú, bogárszemű, csinos férfi. Kíváncsi vagyok, hogyan öltenek emberi formát. Kitűzős tolmácsgép helyett parányi fülbevalót kapok, teljesen úgy hallok mindent, mintha emberi nyelven beszélnének a luzánok. Biztosan ők is így hallják a tolmácsot. Jó, hogy legalább a kézfogásnál kicsit ügyetlen volt ez a Talahat – borzasztó, ha tökéletesek az idegenek. A fogadóterem újabb meglepetés: pontosan olyan, mint egy nagy földi bank tárgyalóterme a 20. században. Zöld posztóval bevont, hosszú asztal, bőrfotelok, tejüveg ablak, a könyvszekrényben tekintélyes kötetek sorakoznak, köztük a Lloyd évkönyvei, a vitrinben hajómodellek, szép kis vitorlások és gőzhajók – valahogy túl sokat fáradoztak ezek, túlságosan felkészültek egy szál földi küldött egyetlen látogatására! Leülünk az ablak előtti kisasztalhoz, a majolikaedénybe ültetett rododendron alá, pompás kávéillat árad a presszógépből, de kávéscsészét csak nekem készítettek az ezüst cukortartó mellé, amelyen, ha jól látom, a brit oroszlán rázza a sörényét. Vendéglátómat valami csőrös, azúrkék körte vagy gomba várja, elnézést is kér, amiért nem azt issza, amit én, de hát nincs hozzászokva, ugye megértem. Ó, mondom, ez igazán természetes, önök annyira kedvesek hozzám, nagyon hálás vagyok – így udvariaskodunk egy darabig, én a cukrot kevergetve a kávémban, ő a csőrös körtéjét forgatva, amelyben valamiféle folyadék lötyög.

Aztán Talahat a lényegre tért: kellemetlen kalandomra, amelyet, mint hangsúlyozta, a kerény jóvoltából úsztam meg ép bőrrel. A lázadók tulajdonképpen ártalmatlanok, tette hozzá, a hídiánok, az más tészta, ők rezervátumban élnek, az nem egészen jókás. De mihelyt kiderült az emberrablás, az illetékesek nyomban megtették, amit kell: növelték a helyi jókasűrűséget, hogy a jókák a pincébe is lejussanak.

– Öntől tehát végre megtudom, hogyan működnek a jókák! – hálálkodtam, titkon ámulva, hogy milyen remek ízű a luzán kávé.

– Legjobb, ha egy kis gyakorlati bemutatót tartunk – mondta az igazgató. – Megkérhetném, hogy szíveskedjék engem pofon vágni?

– Hogy mit…? Elnézést, nem egészen…

Nyilván félreértett valamit a tolmácsgép, gondoltam, de az igazgató csak mosolygott:

– Igen, arra kérem, hogy legyen olyan kedves képen törölni engem. Lekeverni egy maflást. Rögtön megtudja, hogyan működik a jókör, a részleteket azután majd elmagyarázom. Talán kényelmesebb lesz önnek, ha felállunk az asztaltól…

Elhatároztam, hogy valóban képen törlöm, ha egyszer ez a vágya. Felálltunk, egymással szemben. Lendületet vettem, óvatosan persze, nehogy lepadlózzon, és lendülő karom félúton kővé dermedt. Acélcsővé szilárdult rajta a zakóm ujja. Megpróbáltam legalább könyökben behajlítani a karomat, ne álljak ott úgy, mint egy madárijesztő. Sikerült, de nagyon nagy erőfeszítés kellett hozzá.

– Látja? – mosolygott Talahat. – És most arra kérem, szíveskedjék elrettenni a pofozkodástól…

– Elrettenni?

– Úgy van, ha szabad kérnem.

– Ahogy óhajtja. Nem fogom önt…

– Nem, nem arról van szó! Nem arról, hogy ezt mondja, hanem ünnepélyes, belső elhatározásról.

Igyekeztem ünnepélyesen elhatározni. Éreztem, hogy zakóm ujja valamivel puhább, de még mindig merev.

– Úgy látszik, ön még nem tett le véglegesen a szándékáról…

Hosszan farkasszemet néztünk, zakóm lassacskán visszatért természetes állapotába.

– Hogyan történik ez? – kérdeztem.

Megtapogattam a zakómat – a Földről hozott, közönséges szürkéskék gyapjúszövet öltöny –, s éreztem, hogy a parányi textilszálak csak most simulnak le, mint a veszélyt érző, aztán megnyugvó állat szőre.

– Az agresszív szándék változásokat idéz elő a szervezetben. Adrenalin áramlik a vérbe, az izmok kissé megfeszülnek, módosul a bőr elektromos vezetőképessége – magyarázta az igazgató.

– De hát ezt az öltönyt én a Földről hoztam!

– Nem is védte meg önt az első órákban, csak később. Körülbelül három óra múlva. Akkor sem tökéletesen: a jókák a szövetet átitatták ugyan, de az ön személye ismeretlen lény volt a számukra, ezért teljes erővel csak akkor reagáltak, amikor ön fuldokolni kezdett, ott, abban a pincében, ugyebár…

– Ők szedték le a nyakamról a vaskarikát? – álmélkodtam. – De hogyan?

– A vaskarika magától esett szét, a jókák csak a parancsot adták ki. Attól tartok, részletesebb magyarázatba kell bocsátkoznom, mert nem olyan egyszerű a…

– No és mi van akkor – szakítottam félbe –, ha levetem a zakómat?

Eszembe jutott ugyanis, hogy a pincében hogyan tépkedték magukról ruháikat az encek.

– Tessék, próbálja csak meg – buzdított az igazgató.

Zakómat a szék támlájára akasztottam, s ekkor észrevettem, hogy ingem furcsán viselkedik. A rózsaszín kockás puplin mikroszkopikus szálacskái felborzolódnak.

– Vagy úgy. Tehát most az ingem aktivizálódik – mondtam okosan. – És ha levetném az inget is?

− Boldoggá tenne, ha levetné – csillant fel az igazgató szeme. − Nagyon kérem, hogy vesse le. Ne zavartassa magát…

Furcsa volt levetkőzni az elegáns teremben, a világos ablakfülkében, a pálma alatt. Módszeresen leoldottam nyakkendőmet, összehajtottam ingemet, majd megrántottam nadrágom korcát:

– Ezt is, igazgató úr?

Szinte túl kíváncsian csüggött rajtam a tekintete, s akkor megingott alattam a padló, szétcsúszott a lábam, mintha jégpályán állnék, és elvágódtam. Az igazgató gyöngéden felsegített, én dühömben, mintha véletlen volna, hasba böktem a könyökömmel, és feljajdultam – mintha betonfalba vágtam volna a könyököm. Páncélt hord ez a zakója alatt? De hát csak finom, vékony ing van rajta. Akkor ez csak az ing lehet. Megpróbáltam bokán rúgni, semmi hatás. Visszaültem hát, és szemügyre vettem a cipőm talpát. Normális, recés gumitalp, éppen azért hordok ilyet, mert nem csúszik. Eszembe jutottak a művészek, akik pontosan így csúsztak el a padlón, az angyal lába előtt. Szóval itt van a kutya eltemetve! Fölnéztem, az igazgató megértően mosolygott.

– Tehát jókás a cipőtalpam? – érdeklődtem.

− Bizony, jókás. A cipőtalpa, a ruhái, minden. Remélem, nem ütötte meg magát?

Mosolya mögül kiolvastam a kevésbé udvarias mondanivalót: „Ha nem rántod meg olyan dühösen a nadrágod korcát, akkor talpon maradtál volna”.

– Szóra sem érdemes. És ha pucérra vetkőznék?

– Nos, ilyen esetben… több minden történhet. Őszintén szólva, én sem tudom, hogy mi. Senki sem tudja. Aki tudná, az talán kijátszhatna a morbit… a morális biztosítékot, ugyebár. Ne feledje, uram, hogy erőszakszűrő hatása nemcsak a ruházatnak van, hanem az egész környezetnek…

– És ha, teszem azt, elbújnék egy fa mögé a sötét utcán, és hozzávágnék uraságod fejéhez egy követ?

– Gondolom, a kő irányt változtatna, vagy szétporladna, mielőtt fejbe talál.

– Hogyan porladhat szét egy kő, csak úgy magától?

– Majdnem mindenütt csak védelmező anyag van már nálunk. Másfélét legfeljebb a rezervátumokban talál.

– Az nem lehet. Minden anyag mesterséges? Az utcakő, a sóder az ösvényeken, a házfal?

– Nem mesterséges. Jókás. Ebben az értelemben, ha úgy tetszik, mesterséges – magyarázta türelmesen az igazgató. – Más megoldás nem volt.

– Tehát akkor minden… minden ezekből a logikai elemekből van? Jókákból? Hiszen ez borzasztóan költséges lehetett!

– Sokba került, az igaz, de nem olyan borzasztóan. Tudja, nálunk ez a fő alapanyag.

– A jóka?

– Igen, a jóka.

– És a felhők? És a víz? Télen? Amikor megfagy? Egyáltalán, lehet jókából a víz?

– Lehet. Minden lehet jókás, uram.

– Az élelmiszerek is? Ez a kávé…?

– Igen is, nem is. Nézze, attól tartok, akaratlanul is félrevezettem, ami a technikát illeti. Ne úgy értse, hogy minden CSAK jókákból van. Kizárólag. Nem így áll a dolog. A jókák csak benne vannak mindenben, ahogy önöknél például a tankacél a vasbetonban.

– Vagy úgy. Tehát, konkrétan, benne vannak a kávémban? Úszkálnak benne? De én nem éreztem semmit, amikor ittam belőle…

Úgy látszik, elfintorodtam, mert a luzán sajnálkozva tárta szét a karját.

– Egy ilyen csésze kávéban alig van több kétmillió jókánál. No de a jóka kisebb, mint a földi baktérium, sőt mint a vírus, különben akár ki lehetne szűrni… Ön sem érzi, ugye, hogy ott vannak a ruhájában, a cipőjében…

– De az élelemmel bejutnak az élő szervezetbe! Ott mi a hatásuk? Akkor itt vannak már a véremben? Az agyamban?

– Isten őrizz! – emelte föl kezeit az igazgató. – Hogy gondolhat ilyet? A szervezetből eltávoznak, és semmi nyomuk nem marad. A test sérthetetlen a jókák számára. Ezt az alkotmányban rögzítettük. Léteznek természetesen gyógyhatású jókák, olyanok, mint önöknél az antibiotikum. Ezeket azonban csak az orvosok alkalmazzák, a kívülről behurcolt baktériumok ellen. Magában Luzániában kórokozók már nincsenek. De nem volna kedve még néhány kísérlethez?

Szögeket, kalapácsot vett elő a paliszanderfa asztal fiókjából.

– Beverne talán egy-két szöget az asztallapba?

– Nem szeretném megrongálni a bútorait…

– Ne aggódjon.

Fogtam a félkilós kalapácsot, néhány jókora szöget, fémesen koccantak össze a kezemben. Közepéig belevertem a négycolos szöget a fába, csak úgy röpködtek a lakk csillogó szilánkjai. Megütöm a szöget, koccan, mint annak a rendje. Az igazgató kezembe nyom egy harapófogót, kirántom a szöget, alig görbült el.

– És most? Szöget ütök az ön fejébe? – mondom szellemesen.

– Csak tessék…

Le is ül, hogy kényelmesen hozzáférjek, én biztonság kedvéért leveszem a cipőmet, zoknimat, nem akarok megint elcsúszni. Odaillesztem a szög hegyét az igazgató fejéhez, ráütök a kalapáccsal, persze csak egy icipicit, de azért akkorát, hogy érezze. Az igazgató összerezzent. No, ebből elég, gondoltam, ő azonban megkért:

– Egy kicsit határozottabban, ha volna szíves… csak bátran…

Jól van, gondoltam, odacsapok. Ekkor a szög eltűnt. Egész egyszerűen eltűnt, csak szürke hamu maradt a kezemben.

Talahat felállt, kihúzott egy másik fiókot, abban tűk és borotvapengék hevertek. Kivett egymaréknyit, bekapta, lassan szétrágta, majd lenyelte. Mint egy bűvész.

– Nincs kedve megkóstolni? – buzdított.

Mit tehetnék? Fogok egy zsilettpengét, érzem az ujjammal, hogy borotvaéles, óvatosan a nyelvemre rakom.

– Csak bátran, bátran…

Fémes íz a nyelvemen, nagyon félek, de hát az űrutazás megkövetel bizonyos áldozatokat. Szétrágom a pengét, lágyan elolvad az ínyemen.

– Parancsol egy szögecskét is? Vagy egy tűcskét?

– Nem, köszönöm… már jóllaktam…

– Akkor most beszélgessünk tovább.

– Hogy csinálják ezt? – kérdezem, visszaülve a kávémhoz. Belekortyolok, és csodálkozom, hogy teljesen forró maradt. – A jókák? De hát azok logikai elemek… azok meg – mutatok a szögekre – valódi vasból vannak, nem?

– Igen, az vas. Szilárdtest-technikánk nélkül a jókák nem működnének. Ön biztosan tudja, hogyan kerül a kép a tévé képernyőjére.

– Hogyne. A vezérsugár rajzolja fel a fénypontocskákat…

– Úgy van. A kép egészét csak a szemünk látja. Ezen az elven működik szilárdtest-technikánk. A szög vagy akármilyen fémtárgy nem egyéb, mint atomfelhőcskék bizonyos mennyisége, amelyek a program által megadott formán belül mozognak, olyan sebességgel, hogy szög benyomását keltik. De ez nemcsak emberi érzékcsalódás, mint a tévé esetében. A szöggel, mint ön is látta, ugyanazt lehet csinálni, mint a közönséges szöggel, igaz?

– Hogy van ez? – tamáskodtam. – Mozgó atomok… és milyen sebességgel mozognak?

– Attól függ, mi a tárgy. Ebben a szögben körülbelül 270 000 km/sec a sebességük. Lassabban nem mozoghatnak, mert akkor túlságosan könnyűnek tűnne a tárgy. Gyorsabban sem, mert a sebességgel együtt nő a tömeg, tehát a szög nagyon nehéznek tűnne… Tökéletesen kell utánoznunk a tárgyak természetes állapotát! Az atomfelhőcskék pontosan megadott pályán mozognak, így „kirajzolják” az adott tárgyat. Egyszerű példával élve úgy, ahogyan a csikktől perzselődő papírlap a sötétségben kört rajzol.

– De hát ehhez hihetetlen mennyiségű energia kell!

– Természetesen. Az energiát a gravitációsan kitágított nukleonmezők szolgáltatják. Leárnyékolni az ilyen energiát éppúgy nem lehet, ahogyan a gravitációt sem. Ha ön bármit elvisz innen – mutatott körbe – az űrhajójára, az a tárgy porrá hullik szét, mihelyt az űrhajó elhagyja stabilizáló mezőnket.

– Szóval itt minden… a bútor, a szőnyeg, a pálmák…?

– Minden.

– A fal is?

– Ebben az épületben igen. Vannak még jókátlan, régi házak.

– És ha valami üzemi baleset folytán kimarad az energia?

– Üzemi baleset nem lehetséges.

– Miért? Minden elromolhat.

– Nem. Nem minden. Tudja, ez csak amolyan őskori babona. Az atomok nem romlanak el. Az elektron nem esik szét…

– De nyugalmi állapotában az atom nem vesz föl energiát.

– Ez igaz. Úgy kell intézni, hogy állandó legyen az energia áramlása.

– Csakhogy az energiaáramlás leállhat.

– Nem, mert mi az energiát a naprendszerünk gravitációjából merítjük. Érti? Ezzel ugyan lefékezzük a bolygók keringését a nap körül, de a lassulás évszázadonként csak 0,2 másodperc.

– No de az energiát mégiscsak gépek veszik fel. A gépek elromolhatnak – makacskodtam.

– Nem gépek – csóválta fejét az igazgató. – Nincs semmiféle romlandó, mechanikus alkatrészük. Ahogy az atomoknak sincs. Interferenciás mezők hatásáról van szó. A világegyetemben mindenütt van energia, végtelenül sok, csak tudni kell, hogyan férjünk hozzá.

– És… ne haragudjon… az ön arca, az is ettől a technikától ilyen… emberi?

– Miért haragudnék? Természetesen attól. Régi szokásunk, hogy ezzel is kedveskedünk a vendégnek. No persze, vannak különbségek. A fémtárgyakról már beszéltem. Egyéb anyagokat sokkal egyszerűbb előállítani. Ez a konkrét tárgy szilárdtestfizikájától függ. De attól tartok, ez a téma túlságosan messzire vezetne, bizonyos fizikai ismeretek még hiányzanak önöknél… Az elv mindig ugyanaz. Minden anyagi tárgy atomraj, amelyet megfelelő szerkezetbe állítunk. Mi csak vezényelünk, a zenekar maga a világegyetem, amely kezdetétől fogva karmesterekre vár…

– Nagyon fejlett iparuk lehet – mormoltam.

– Nem annyira, mint gondolja. Önműködő és önellenőrző.

– De vízbe fojtani azért csak lehet valakit? – reménykedtem.

– Ó, nem. Kívánja talán megpróbálni? Van a házban úszómedencénk…

– Biztosan hiába próbálnám. Csak mondja meg, hogyan menti ki a fuldoklót a víz? Kiemeli?

– Nem. Hidrogénre és oxigénre bomlik, ezek keveréke pedig belélegezhető.

– A jókák bontják fel?

– Úgy van. Pontosabban, a jókák ilyen parancsot adnak az erőtérben lévő molekuláknak.

– Biztosan vadembernek lát – dünnyögtem –, de bevallom, olyan ez nekem, mint a mese. Hihetetlen.

– Csak fantáziálok, ugye? – mosolygott a luzán. A falhoz ment, és kivett a széfből egy közönséges, szürke kavicsot.

– Látja? Ez NEM jókás – mondta titokzatos arccal. – Igazi, természetes homokkő. No és? Ennek talán egyszerű a szerkezete?

– Hát… – tűnődtem –, atomok, ugye… szilíciumvegyületek…

− Csak ennyi volna? Ön művelt ember, jól tudja, hogy atomok milliárdjai, billiói maradnak meg ebben az állandó formában, mert így intézi a magerők szüntelen kavargása, 8000 féle virtuális részecske kristályos hálója rezeg a homokkő jellegzetes anomáliái szerint… és így tovább. Akárhová dobja ezt a kavicsot, atomjai, erőterei tovább rezegnek, évmilliókig megőrzik a formáját, és minden, amit csak lát a természetben, ugyanígy a végtelen sok hasonló folyamat terméke. Mi megtanultunk valami effélét csinálni, és igazán csak egy picit bonyolultabban. Az elpusztítható és az elpusztíthatatlan technikák természet adta határa éppen az atomi szint fölött húzódik. Egy kicsit lejjebb kell hát menni, az atomi részecskékig, és ezekből létrehozni azt, ami nekünk kell. Természetesen ez csak az elv, nem gyártási recept… szilárdtest-technikánk olyan anyagokat állít elő, amilyenekre szükségünk van, sorsukat pedig a jókák irányítják, mert átadtuk nekik a felügyeletet.

– Tehát önöknél a szögek is értelmesek? A kő, a víz, a homok, a levegő?

– Nem, dehogy. Értelmes az, ami sokoldalú, és változtatni tud a programján. A jóka nem ilyen. Inkább valami kifinomult, éber és rendkívül érzékeny ösztön. Egy közönséges jókarendszerben nincs több okosság, mint egy rovar lábában.

– No jó – mondtam. – Akkor térjünk vissza a kerényhez. Nem tudom, hogyan lehet jókaszövetet szőni, de tegyük fel, hogy tudom. És aztán? A szövetből ruha készül, ezt értem. De hogy lehet, hogy ilyen ruhában nem tudom felpofozni felebarátomat?

Az igazgató felvonta szemöldökét.

– Önt ez kissé idegesíti, ha jól látom. A bénítást, a sokkhatást az magyarázza, hogy a jókatechnika a civilizáció egy korábbi szakaszában alakult ki. Nézze, uram, nem a jókaszövet itt a lényeg. Az ön ruhája eleinte nem volt jókás. Időbe telik, míg a jókák rátelepülnek. Ezért láttak önben megfelelő áldozatot a mi úgynevezett lázadóink. Ők is hallottak egyet-mást a civilizációk tulajdonságairól, ha máshol nem, hát még az iskolában. Minden élőlény valahogyan magához vonzza a jókákat. Láthatatlan felhővel veszik körül. Normális tevékenységét nem befolyásolja ez a felhő, érezni sem lehet. A felhő megtanulja az illető személy jellemző viselkedését, az erőszakra való reagálás jelei ugyanis nem egyformák. Hát még egy másik faj képviselője esetében! A jókák eleinte nem tudták, mi fenyegeti önt és hogyan. Ha nem ön van ott, hanem egy luzán, azt senki sem tudta volna láncra verni, még akkor sem, ha ő maga kéri. Egyszóval, a jókor nem mindig azonnal csalhatatlan, de azzá válik. Továbbá a jókák különböző módokon szakosodnak, mint… mint például a vírusok, de a jókák a jó vírusai. Ha önnek valami rendkívül ritka mérget adnak be, amelyet az ön személyes jókái nem tudnak rögtön felismerni, akkor a mérgezés első jelei riadót váltanak ki. Ön semmit sem észlel, de a jókafelhők ilyenkor nagyobb egységekké állnak össze, méghozzá fénysebességgel, rádióhullámok hatására. A segítségül hívott jókák úgy hatnak, mint az ellenméreg. Ehhez nem kell bejutniuk az ön szervezetébe. Távparancsot adnak az ön személyes jókafelhőjének, így az megteszi, amit kell, például másodpercek alatt blokkolja az ön mérgezett enzimjeit. Ön elájul, de hamarosan eszméletre tér, kissé legyengülve. És kész. Mint látja, nálunk nem a beavatkozás az orvosi módszer, mint a Földön, hanem a folyamatos felügyelet.

– A jókák tehát a megelőzést végzik?

– Azt bizony.

– Szóval az orvostudomány a kisujjukban van?

– No nem. Nézze, ön a saját korának fogalmait, ismereteit használja, de így nem érthet meg semmit. A világért sem sérteném meg, de hadd tegyek föl egy kérdést: értené az önök legbölcsebb ókori tudósa, hogyan működik a sakkozó számítógép? Ahhoz tudnia kellene sok mindent olyan jelenségekről, mint a villamosság, az entrópia, az információ…

– Mégsem üzembiztosak ezek a holmik – kötöttem az ebet a karóhoz. – Önök sem olyan mindenhatók, mint az Úristen.

Az igazgató elmosolyodott.

– Isten nem teremtett olyan tökéletes világot, mint régen hittük. Az anyag megsemmisíthető. Ha nagyon összetömörül, akkor egyszerűen eltűnik, mint amikor egy csillagból csak fekete lyuk marad. Ott, ahol a csillag kileheli gravitációs lelkét, vége az anyag szilárdságának, és természetesen a technikának is. De úgy mindennapos használatra nem rosszabbak a mi atomjaink, mint amiket Isten teremtett. Lemásoltuk a természetet, és kész. Egy hidrogénatom nem romolhat el annyira, hogy ne egyesüljön vízzé oxigénatomokkal. Mindig lesz belőlük H_2O. És ugyanígy nem romolhatnak el a jókák.

– No jó – visszakoztam –, de azt mondja meg, hogyan őriz engem a ruhám? Megfigyeli az ing a gazdáját?

– Látja – felelte Talahat –, ön akaratlanul is az ellenzékünk érveivel hozakodik elő. Megfigyelő ingek, kém nyakkendők, spicli zakók. Zsarnoki gatyák! De uram, ilyesmiről szó sincs. A nyirkos talajban kicsírázik a mag. Talán megfigyeli a hőmérsékletet? Gondolkodik az időjáráson, mielőtt csírázni kezdene? A jókák ugyanígy viselkednek. A természet törvényei elsősorban tilalmak: nem lehet a semmiből energiát nyerni, nem lehet túllépni a fénysebességet, és így tovább. Hozzátettünk a környező természethez még egy tilalmat: nem lehet az életnek ártani. Semmi több. Minden egyéb csak paranoiás képzelődés, üldöztetési mánia. Annyiból érthető, hogy a jókák előtti korban értelmet csak annak tulajdonítottak, aki értelmes lényként viselkedett. Ezért támadt annyi félelem és fogalomzavar már az első számítógépek körül. Hogy majd fellázadnak, és a társadalom ellen fordulnak. Badarság! Itt – mutatott körbe – nincs semmiféle személyes intelligencia. Csak jókás ablakok, bútorok, szőnyeg, függöny, fal, levegő. Tökéletesebbek persze a régi füstjelzőknél, de ugyanúgy egy bizonyos feladatot látnak el.

– De hogyan különböztetik meg a játékot az erőszaktól? A baráti ölelést a fojtogatástól? És a birkózók? Látja, itt van mindjárt a sport. Vagy önöknél már nincs is sport?

– Hogyne volna. Önt az érdekli, hogyan működik a jókák helyzetfelismerése. Szükség van rá, az biztos. Minden társadalom drámai megrázkódtatást él át, amikor kisajátítja a természet erőit. Az erőszak új formákat ölt. Ilyenkor azt hisszük, minél tovább fejlődik a technika, annál inkább lezüllik a társadalom, és így is van, de csak egy bizonyos határig. A bajok a sorrendből erednek, könnyebb ugyanis átvenni a természet pusztító erőit, mint a jótékonyakat. Új történelmi veszélyforrás, hogy mindenki a pusztító erőket akarja megszerezni. Azonkívül a technika következményei tönkreteszik a fejlődés alapját: az élővilágot, a környezetet. Ezt már önök is látják, de még nem tudják, hogy a következő tünet a környezet rákos elfajulása, a nagy számítógépes rendszerek mindenféle torzulása. A nagyszerű cél, világunk teljes hasznosítása, ördögi változáson megy át. A régi erőforrások kiapadnak, újak nincsenek, már úgy látszik, szakadékba rohan a társadalom. A technikai fejlődés több zűrzavart kelt, mint amennyit meg bír emészteni. Mindezek az ellentmondások csak akkor szűnnek meg, amikor a technikai fejlődés új szakaszba lép, megtanuljuk, hogyan férhetünk hozzá a természet rejtettebb kincseihez, amelyek az atomon belül találhatók. Nálunk ezt egyfelől a szilárdtest-fizika tette lehetővé az újfajta anyagokkal, másrészt az újfajta vezérlés, vagyis a jókák. Ez civilizációnk két oszlopa. Nászukat nevezzük jókörnek. Jókör azt jelenti: jótékony környezet. Ugyanolyan nélkülözhetetlen, mint a légkör. Az új ismeretek lavinája már-már péppé zúzta a tudományt: a szakosodás folytán a tudós valamelyik molekuláról mindent tud, de általában mindenről nem tud semmit! Csak az segít, ha létrejön az információk globális rendszere, amely mindenki számára hozzáférhető, kivéve az élőlényeket. Ekkora ismeretanyagot ugyanis élőlény nem bír elviselni. Természetesen az egyes jóka sem, de az összes jókák együttvéve igen. Az ő egyetemes tudásuk pedig mindenki számára hozzáférhető, amikor szükség van rá, mint a mérgezés példájával bemutattam. Láthatja, hogy az önre ügyelő jókák láthatatlan felhője egyedül nem sokra megy, de ugyanakkor mégis mindenre képes, mert másodpercek alatt hozzáfér, egész jókörünk bármely információjához. Előhívhatja ezt a hatalmas erőt minden pillanatban, mint dzsinnt a palackból. De senki sem teheti ezt meg saját maga, csakis a jókái! Ezért nem fordíthatja senki ezt a roppant erőt más valaki ellen…

– És nem lehet a jókákat becsapni? – kételkedtem. – Ugyan már!

Talahat felkacagott, de nem valami vidáman.

– Láthatta a saját példáján, hogy abból mi lesz. Még szerencse, hogy az akció csak részben sikerült, és csak rövid időre, mert a jókörnek ön még ismeretlen lény volt.

– De hát végtelen sok gaztettet lehet kiagyalni… Bántani lehet másokat mindenféle közvetett módon…

– Így igaz. Nem is állítom, hogy Luzánia maga a paradicsom.

Új ötletem támadt. Diadalmasan pillantottam az igazgatóra:

– Én már tudom, hogyan lehet a jókákat kijátszani!

– És szabad tudnom, hogyan?

− Hiszen éppen az elrablóim próbálták meg, csak én nem tudtam, mit művelnek. De most már értem! Át akarták minősíteni a tettüket.

Most igazán kíváncsi lett az igazgató.

– Hogy érti ezt?

– Emlékszem, hogy a kivégzést valami szent szertartásnak próbálták feltüntetni. Áldozat bemutatásának. Mintha a meggyilkolásom nemes, magasztos cselekedet volna, mintha éppen meg akarnának menteni, azáltal, hogy feláldoznak valamiért, ami többet ér az életnél.

– És mi lett volna az a valami?

– Nem tudom, mert összevissza hablatyoltak. Eleinte úgy látszott, biztosak a dolgukban, de amikor a tettre került a sor… olyan volt, tudja, mintha át akarnának törni valami akadályon, de nem sikerül…

– Mert a hitük egy garast sem ér! – vágott közbe az igazgató. – Hinni akarnak a küldetésükben, de nem sikerül. A hit nem szándék kérdése!

– De hátha másoknak sikerül – dünnyögtem. – Nem az ilyen mészárosoknak, persze. De ha valaki őszintén hiszi, hogy jót tesz azzal, ha gyilkol? Mint a középkorban, amikor azért küldték máglyára a testet, hogy a lélek üdvözüljön. Ha valódi a hit, akkor az indok már nem is hazug…

– Csakhogy a középkori gondolkodást nem lehet puszta szándékkal feltámasztani – válaszolta az igazgató. – Sőt, minél jobban próbálják, annál nyilvánvalóbb a képmutatás. És még valamit elárulok magának: az álszentséggel embereket könnyebb megtéveszteni, mint a jókákat…

– Megint olyasmi, amiről bölcselmünk álmodni sem képes – sóhajtottam. – Logikai porszemcsék, amelyek meg tudják különböztetni a hitet a hamisságtól. De hogyan?

– Nem olyan nagy rejtély. A jókák nem azzal törődnek, hogy a hit mennyire valódi. Egyszerűen az agresszió jeleit érzékelik, és csak ilyen jel esetén avatkoznak be. Az őszinte hit még nem zárja ki az erőszakot. Mi erőszakosabb, mint a fanatizmus? Kizárja viszont az erőszakot a jóindulat, ilyen esetben gyilkosság sincs. Tény, hogy ez sem mindig így volt, de a régmúlt már nem tér vissza.

– Ki tudja? – tűnődtem. – A tízparancsolat nem érvényesül, ha a gyilkos hiszi, hogy jót tesz. Továbbá, a hit és a hitetlenség logikai szempontból nem egymást kizáró állapot. Lehet félig-meddig hinni, vagy néhanapján, többé-kevésbé… aztán valamelyik ponton sikerül átugorni a jókás küszöböt…

A luzán komoran bólintott.

– Nem tagadom, van ilyen küszöb. De magasabb, mint ön gondolja. Sokkal magasabb. Ezért ostromolják hiába…

Látván, hogy a háromórás beszélgetés kifárasztott, az igazgató letett arról, hogy – az eredeti tervhez híven – végigvezessen a laboratóriumokon. Szótlan asszisztense kísért vissza a városba. Lepillantva a magasból, észrevettem egy nagy zöld foltot a csillogó tornyok között, s megtudtam, hogy ez a városliget. Megkértem kísérőmet, hogy vigyen oda, és hagyjon magamra. Sétálgattam a fasorokban, de nem sokat láttam belőlük, mert folyton az iménti beszélgetésen járt az eszem. Végül leültem egy padra a homokozónál. A pad formája szokatlan volt, félkör alakú bemélyedésekkel az encek hátrafelé hajló lábai számára, a homokban játszó kicsinyek viszont egészen embergyerek formájúnak tűntek. De csak egyetlen, magányos kislány sütött homoktortát a vödröcskéjével, a többiek mást játszottak. Homokot vagdostak egymás szemébe, és nagyokat kacagtak, amikor a homok lazán visszarepült a dobálóhoz. Pöttöm kisfiú bújt elő a sövény mögül, odakiabált valamit, nem törődtek vele, akkor dühbe gurult, toporzékolt, éles kis hangján egyre kihívóbban sértegette pajtásait. Azok végül megelégelték, rárontottak, hárman egy ellen, de az ördögfióka nem ijedt meg, nem is volt miért, úgysem bánthatja senki. A nála nagyobb fiúcskák ordítozva püfölték, ő vígan csaholt tovább, mint egy harcias kis foxi. Végül sikerült fellökniük, és ráugrottak a hasára. Rögtön lepotyogtak róla, mintha jégtömb volna. Hirtelen elhallgattak, és gyorsan levetkőztek. Két pucér gyerek lefogta az áldozatot, a harmadik hurkot vetett a nyakába, és már meg is húzta. Ösztönösen felugrottam, de mire egyet léptem, elszakadt a hurok. Az ötéves kölykök őrjöngeni kezdtek. Felhőkben repült a homok, néha előbukkant egy legényke, felkapott egy játéklapátot vagy ásót, nekirontott a csöppségnek, de visszapattant róla. Láttam, amint a gyerekek dühét felváltja a kétségbeesés. Sorra eldobták, ami a kezükben volt, kimásztak a homokozóból, szétszéledtek, letottyantak valahol a gyepre, s ott ült ki-ki némán, magányosan, a fejét lógatva. A kicsi feltápászkodott, most ő dobálta homokkal a többieket, aztán sorra odament a búsan ülő gyerekekhez, és addig csúfolta őket, míg az egyik sírva nem fakadt, és ingecskéjét fölkapva, el nem menekült. Akkor a kicsi hátat fordított, és elmasírozott. A többiek lassan fölszedelőzködtek, lógó orral visszacaplattak a homokozóba, rajzoltak valamit a homokba, majd eloldalogtak. Felálltam, és a továbbra is békésen homoktortázó kislány feje fölött megnéztem, mit rajzoltak a fiúk. Gyerekalak volt, ásócskák mély vágásaival feldarabolva.

AZ EKTON

A legnagyobb felfedezésekhez abszurdumokon át vezet az út. Mint tudjuk, aki nem akar megöregedni, annak egyetlen másik lehetősége van: meghal. Örök fiatalság tehát nincs. Valóban nincs, van azonban az enceknél valami más: halhatatlanság. Tegnap beszélgettem egy halhatatlan filozófussal. Ő már nem öregszik, ugyanis háromszáz éve hulla. Több mint egy órát csevegtünk, vele magával, nem a gépi másolatával. Anix a neve, 360 évvel ezelőtt nevezte ki udvari bölcsnek az utolsó Xixar, tehát emlékszik a császárság korára is. A Dichtónián hallottam egyszer, hogy létezik örök élet, de óriási gépezet kell hozzá, amelyben bénán tengődik a halhatatlan. A dichton Berdergar bebizonyította, hogy kisebb gépezet nem elég, mert az elaggott szervezet fenntartása nagyon sok információt igényel. Az encek azonban ötletesebbek, mint a dichtonok. Nem cáfolták meg Berdergar bizonyítását, mert nem is lehet, viszont megkerülték: a halál segítségével válnak halhatatlanná.

Tudom, ezt bővebben el kell magyaráznom. A megoldás egy abszurdummal indul: aki örökké akar élni, azt meg kell ölni. De nem mindegy, hogyan. Teletömik jókákkal a testét, s ezek a vírusnál kisebb parányok fokozatosan megtöltik az összes sejtet. A szervezet nem veti ki őket, mert nem is érzékeli. Az ektálás első szakaszában a jókák még nem veszik át a sejtek feladatát, hanem csak tanulmányozzák. Leolvasnak minden működési folyamatot. Az élő szöveteket nem károsítják, hiszen csak tétlen árnyékok – úgy viselkednek, mint a színpadra belopózott civil, aki pontosan utánozza a táncosok mozdulatait. Látszólag nem is változik semmi, de a kellően kiokosodott jókák idővel elkezdik átvenni a sejtek feladatait. Az energiát az úgynevezett csendes magreakciókból merítik. Csendesek, az igaz, de lassacskán megölik a szervezetet. Az ektált személy ebből semmit sem vesz észre. Ugyanúgy mozog, cselekszik, gondolkodik, mint addig, ehet-ihat is, de néhány év múlva már nincs kedve hozzá. Apránként meghal a teste, bár ő ezt nem észleli. A benne lakó jókák trilliói láthatatlan maganyaggá tömörültek, amelynek anyagcserére már nincs szüksége. Ő már ekton, vagyis észrevétlenül bomló holttest. A régi sejtek apránként kiürülnek a szervezetéből, de ő erről mit sem tud, mert holtan is tovább él.

Olyan ez, mintha beindítanánk egy régi gőzgépet, rejtett villanymotorral. Hű modellnek látszik a gép – és éppen ilyen az ekton. Enc nevét a görögös szó adja vissza a legjobban, ektosz annyit tesz: külső. És kívülről jön ez a halhatatlanság is. A szakértők a test átalakulását pszeudomorfózisnak nevezik: élettelen logikai rendszerek, jókák lépnek az élő protoplazma helyébe. A szervezet külső formája, ténykedése nem változik, vígan élhetne a jókákkal kitömött lény, csak egy a bökkenő, a kegyetlen tréfa: pótanyaga nemcsak tartósabb, hanem sokkal ügyesebb is, mint a valódi. Egy darabig párhuzamosan működik a két rendszer – a szerves és a jókás –, de aztán az élettelen elpusztítja az élőt. Az ektotechnika fő problémája éppen az volt, hogyan szinkronizálják a rejtett haldoklást a rejtett átváltozással. Sokáig úgy látszott, ez nem sikerül. Kísérleti állatok tízezrei fizették meg a siker árát, de megérte: amikor az élő szövet szakadozni kezd, mint az elnyűtt ruha, nincs semmi baj, mert a jókák addigra átvették az életfunkciókat, s a régi test csupán zsugorodó, halott burok, amelyben a jókák energiája lüktet.

Megfiatalodni azonban nem tud az ekton. A jókák csak annyi információt gyűjtöttek be a testben, amennyit az ektáláskor tartalmazott. A halhatatlan olyan marad, amilyen akkor volt. Ezért legjobb, ha még fiatalon ektálják. Száz év múlva élettanilag úgyis halott lesz. Izomnak, idegnek már nyoma sincs a szervezetében. Pontosabban szólva, látszólag mindene megvan, de minden szerve jókákból épült fel.

Egyszóval, a halhatatlanság ára a halál. Kívülről az ektonon még sokáig nem látszik semmi. Úgy kétszáz év múlva tűnnek fel az első jelek, de azokat állítólag még csak a szakértő veszi észre. Az ekton látása néha romlik, de a jókás szemlencse aztán kitisztul. A bőre kicsit sötétebb lesz, mert a jókák működésük során nehézfém-ionokat bocsátanak ki. Háromszáz év múlva kissé fémesen csillog a bőr, de aztán legalább ötezer évig nem változik semmi. A vérkeringés megmarad, de a vörös műfolyadék természetesen már nem szállít oxigént. A szív akár meg is állhat, attól az ekton még ugyanúgy mozog és gondolkodik tovább, mert szervezete működéséhez a szívnek semmi köze. Csak azért dobog, mert a mellkas néma üressége nyugtalanító érzés. Elég az hozzá, az ektonban nem változik semmi – csak ő maga. Ő ugyanis valójában hulla, és e mivoltában nem fél sem fulladástól, sem fertőzéstől, sem fagytól. Jókái úgy szabályozzák a hőmérsékletét, hogy olyan legyen, mintha élne. De csak ott őrzik a látszatot, ahol ez a jó közérzethez szükséges. A koponya belül hideg, mert a jókák működéséhez kedvezőbb az alacsony hőmérséklet.

Amikor az ektálás terjedni kezdett, a tudósok roppant büszkék voltak, milyen tökéletes a módszerük, legalábbis ami a testet illeti. De hamarosan kiderült, hogy lelkileg bajok vannak. Neurózisok léptek fel, sőt elmebetegség, mert az ekton nemsokára rájön, mekkora árat fizet a halhatatlanságért. Az ekton nem szaporodhat. Ezen talán lehetne idővel változtatni, de sok értelme nincs, mert az élettelen anyag csak élettelent hozhat létre. Külsőleg az ekton nem különbözik az élőktől, de tudja, hogy nem az. Lélegzik, de tüdeje csak értelmetlen fújtatógép, levegőt nem szív be. Alvásra nincs szüksége. Gyorsabban és okosabban gondolkodik, mint az élők, de lelkileg a régi marad, mert személyisége vonásait rögzítették a jókák. Nem él, nem öregszik, és meghalni sem tud. Sohasem beteg, sohasem fáj semmije. Nem android vagy robot, mert minden porcikája ugyanolyan, mint élő korában. Pontosabban nem ugyanolyan, ám ezt csak elektronmikroszkóppal lehet kimutatni. Tehát hamisítvány, amely sok szempontból tökéletesebb az eredetinél – tartósabb és nem romlik el. Nagy diadal volt ez az első ekton idején. Tízezrek akartak halhatatlanná válni. Csakhogy hamar kiderült, milyen boldogtalanok az ektonok. Ezt az állapotot, mondta maga Irrx, az ektotechnika atyja, csak az viselheti el, aki tényleg halott.

Az ektológusok eleinte azzal áltatták magukat, hogy a lelki problémákat majd megoldja a lassú, fokozatos halál. Más módja a halhatatlanságnak nincsen – aki egyszer igazán meghalt, azután feltámadt, nem ugyanaz, mint aki meghalt, bármennyire hasonlít hozzá. Ő másik személy, olyasféle, mint egy ikertestvér. A feltámadás különböző lételméleti paradoxonokkal jár együtt, el kell dönteni, ki a feltámasztott egyén – ő maga, vagy csak ugyanolyan. Az ektotechnika viszont folyamatos halál. Tény, hogy némelyik egyed nem bírja elviselni, ez a lelki alkatán múlik, amelyet semmiféle technika nem változtat meg. A halhatatlanok elkeseredése különböző formákat ölt, de a fő tünetek ugyanazok: az ekton undorodik a testétől, lelkét üresség, rettegés, halálvágy kínozza, öngyilkosságra vágyik. A társadalom nem könnyíti meg az ektonok dolgát – gyűlölettel vegyes megvetés a részük.

Arról, hogy Anix, a hajdani udvari filozófus, miért él máig is, különböző magyarázatokat hallottam. Ő maga állítólag egyszer azt mondta, élnie kell, mert ő az elmúlt korok egyetlen tanúja, ez azonban valószínűleg csak legenda. Dolgozni már száz éve nem dolgozik. Nem is fogad senkit. Régi tanítványai mind meghaltak. Állítólag csak egy ekton értheti meg, mit érez és mitől szenved egy halhatatlan. A történészek lehetőleg hallgatnak az ektonálás koráról. Az a benyomásom, ugyanolyan agyonhallgatott, kínos szakasza ez a luzán civilizációnak, mint Klívia pusztulása. Mintha ez is a múlt szégyenletes epizódja volna, amelyet sem jóvátenni nem tudnak, sem elfelejteni.

Anix szerény kis házban lakik, Hesperidán túl, gyomos kertjében csak vadvirágok nyílnak. Fiatal korában, még a császárság idején jelent meg főműve, A három Világ Tanának átértelmezése. Anix szerint csak kétféle világ lehetséges. A világ vagy lojális a lakóihoz, vagy nem. Lojális az a világ, amelynek nincsenek érthetetlen tulajdonságai és hozzáférhetetlen helyei. Az ilyen világban nem léteznek megoldhatatlan rejtélyek, örök titkok, az egész világ tökéletesen átlátható a megismerő értelem számára. A nem lojális világot viszont nem lehet teljesen megismerni. Átláthatatlan és kimeríthetetlen. Ilyen a mi világunk. Mint egy véges méretű kút, amelyből mégis örökké meríthetünk vizet. Ilyen a világegyetem: véges és feltárhatatlan. Kétszáz évvel később, már ekton korában, Anix módosított az elméletén. Kétféle világ van ugyan, de barátságosnak csak az nevezhető, amelyik nem lojális, mert csak az ilyen világ örökös kihívás az értelemnek. Az értelem ugyanis inkább az útra vágyik, nem a célra, a megismerésre és nem a végső egyenletre, mert ha azt elérte, akkor győzött, és egyszersmind veszített. Mihez kezdjen magával az értelem, ha már megismert „mindent”? Tehát nem az otthonos, barátságos világ kedvez a lakosainak, hanem éppen ellenkezőleg.

Ennyit tudtam Anixról, amikor elvittek hozzá. Ő maga hívatott, ami rendkívüli megtiszteltetésnek számít. Kísérőm, Kikerix nem jött be a kertbe. Anix talán négyszemközt akart beszélni velem, nem tudom. Nem kérdeztem meg. A faverandán üldögélt, talán az errefelé szokatlan napsütést élvezte. Odamentem az elvirágzott bokrok között, alacsony faasztalnál ült az enceknél szokásos, faramuci széken, lábát maga alá húzva, mint a madarak, de inkább békához hasonlított, mint kopasz madárhoz. Kemény, domború arca kékes mahagóni színű. Laza fehér köntös takarta magas, csontos testét, nagy, sötét kezeit az asztallapra fektette, és moccanás nélkül figyelt rezzenetlen, sárga tigrisszemével. Rögtön elhittem, hogy majdnem négyszáz éves. Ránctalan volt, zengő hangú, mégis valahogy nagyon öreg. Nem fáradtság látszott rajta, inkább egy kőszikla végtelen türelme. Vagy közönye. Mint aki már mindent tud, és nem érheti meglepetés.

– Üdvözöllek – mondta, miután fölmentem a nyikorgó falépcsőn. – A Földről jössz. Rég nem hallottam róla. Ember vagy, Ijon a neved. Így foglak szólítani, te szólíts Anixnak. Ülj le. Van embereknek való székem.

Rámutatott egy csakugyan földi formájú székre. Leültem, de nem tudtam, mit mondjak. Anix állítólag nem él. De hát ez csak terminológia kérdése.

– Hasonlítotok hozzánk – mondta. – Ugyanazon az úton jártok, és biztosan ugyanoda fogtok eljutni.

Kinézett a kertre. A nap egyenesen beletűzött nagy, sárga szemébe, de nem vakította. Fején a fehér pihék alatt kékesen sötétlett a bőre.

– Először is válaszolok arra, amit kérdezni szeretnél. Miért nincsenek új ektonok? Megmondom. Azért, mert a halandók semmit sem érnek a halhatatlansággal. Nincs értéke az életnek, ha semmi sem fenyegeti. Erre mondja a köznyelv, hogy dögunalom. Pontosan így van.

– És te? – kérdeztem halkan.

– Én nem unatkozom – felelte, még mindig a kertet nézve. – Mi érdekel még?

– Fekete Klívia. Te emlékszel rá.

– Emlékszem.

– Mi volt az a Ka-Undrium?

Busa fejét, görnyedt vállát felém fordította.

– Te is azt hiszed, hogy valami rejtély? Ki kell, hogy ábrándítsalak. Minden lakott bolygón keletkezik sokféle kultúra, és mindig az győzi le a többit, amelyik hamarabb tesz szert anyagi hatalomra és megfelelő általános ideológiára. Sem az erő, sem az eszme nem elég önmagában. Együtt kell járniuk. Mint ugyanannak a dolognak a két oldala. A Föld ebből a szempontból ugyanolyan, mint az Encia. Nem hódításokon múlik egy ideológia győzelme, hanem azon, hogy milyen jótéteményeket várnak tőle. Ígéreteit vagy beváltja, vagy nem, de amit bevált, abból sem az lesz, amit reméltek. A lényeg, hogy a történelem nem állhat meg, sem aranykorban, sem vészkorszakban, a győztes eszme pedig, akár e világra vonatkozik, akár a túlvilágra, sohasem oda vezet, amerre mutat. A kurlandi és a luzán ideológia látszólag ellentétes, de a tartalmuk ugyanaz. Mindegyik az adott rendszer előnyeit akarja érvényesíteni, a hátrányai nélkül. Itt is, ott is össze akarják egyeztetni a szabadságot és a rabságot, de nem a lélek munkájával, hanem kívülről. Figyeld meg, hogy nincs közöttük lényegi különbség. A várkány más eszköz, mint a jókör, de a cél ugyanaz. A mi börtöneink kényelmesebbek és kevésbé feltűnőek, mint a kurlandiak, de ugyanúgy fogva tartanak. Itt is, ott is kívülről szabják meg, hol a határ. Így megy ez ősidők óta. A lét ilyen szabályozását én ektotrópnak nevezem, ti a Földön instrumentálisnak. A civilizáció következő szakasza egy korábbi szakaszból nézve hol rémálomnak tűnik, hol paradicsomnak. Onnan meg, ahonnan te nézed, őrültségnek. Igaz?

Nem válaszoltam, hát folytatta.

– A technika egyes szakaszai olyanok, mint az úszó jégtáblák. A társadalom úgy halad előre, hogy egyik jégtábláról a másikra ugrik. Kozmikus véletlen, hogy sikerül-e az ugrás, vagy túlságosan messze van a következő jégtábla. Katasztrófa mindig lehetséges. De ha megengedi a sors, hogy tovább ugráljunk, szilárd talaj akkor sem vár ránk. Talán nem tudod, hogy a jókör nem a fényes jövő délibábja volt minálunk, hanem utolsó szalmaszál, amibe a fuldokló kapaszkodik. A jólét hülyít, elkeserít, és erőszakot szül. Az ínség nyomora helyett a bőség nyomorát. Más lehetőségünk nem volt. Majd meglátjátok egyszer ti is, ha vízbe nem pottyantok a jégtáblák között. Ne úgy képzeld persze, hogy nálatok is jókák lesznek. Ektotróp megoldás sokféle van, de csak annyira különböznek egymástól, mint a kurlandi és a luzán. A teljesen nyitott társadalom éppúgy szükségszerűen felbomlik, mint a teljesen zárt, a kettő közötti egyensúlyi helyzet pedig nem létezik. Azt kérded, mi a Ka-Undrium. Senki sem tudja, hogy a klíveknek mit jelentett. A kopoltyú csak a vízben mond valamit a halról. Az eszmék sem magyarázhatók meg a társadalmon kívül, amely létrehozta őket. Azt hiszem, a Ka-Undrium is a szabadságot és a rabságot akarta valahogyan összeegyeztetni. Nem tudom, hogyan, de nem is fontos, mert jó megoldás nincs. A klívek is ugyanolyanok voltak, mint a többi enc. Ha ezt már érted, vagy nem érted, kérdezz tovább.

– Hogyan ölték meg őket? – kérdeztem. – Igaz, hogy a nép nem is tudott a háborúról? A források hol ezt mondják, hol azt…

– A forrásaink hazudnak – felelte az aggastyán, még mindig a napsütötte kertet nézve. – De nem abban hazudnak, amiben gondolod. Sohasem ér véget a történelmi vita, hogy megelőző csapás volt, amit véghezvittünk, vagy ellentámadás. Biológiai hadviselés, vagy nem. Mintha ez bármit is számítana. A lényeg, hogy az örök élet technikája eredetileg a pusztítást szolgálta. Csak később jöttek rá a tudósok, hogy a halál meghosszabbíthatja az életet. Egyáltalán nem ez volt a céljuk. Az első generációs jókákat népirtáshoz tervezték.

– Fegyver volt a jóka?

– Természetesen. Lassan ölő, láthatatlan fegyver. Az ektálás folyamatát leállítani aztán már nem lehetett. A Klíviára szórt jókák néhány év alatt kiirtották a népet.

– És a jégtakaró? Igaz, hogy…

– Az eljegesedés később történt. Katonai ügyekkel én nem foglalkoztam, nem tudom, hogyan borította el a jég az egész földrészt. Nem hiszem, hogy véletlenül. Ha érdekel, akkor menj el a vezeklőkhöz. Hallottál róluk?

– Hallottam. Vezeklő rend, amely Klíviát siratja.

– Nem egészen. Bonyolultabb a dolog. Menj csak el hozzájuk. Érdemes, bár azt nem fogod megtudni, amit szeretnél.

– Megengedik, hogy odamenjek?

– Azt hiszem, nem bánják. Mindenesetre próbáld meg. Van még kérdésed?

– Tudni szeretném, miért hívattál, ha te magad semmit sem kérdezel tőlem.

– Látni akartam egy embert – mondta Anix.

A HÁROM VILÁG TANA

Nem sokat tudtam meg az öreg bölcstől, de a személye mély benyomást tett rám. Anix valóban az, amit Shakespeare csak hitt magáról: élő is, meg nem is. Nem árnyék, báb, szimulátum, hanem a háromszáz éve élt személy létének folytatója. Nem hittem el, amit az ektálás teljes kudarcáról mondott. Nálunk biztosan sok ember rászánná magát, miért volna itt másképp? Azért nem szóltam neki a kételyeimről, mert gyanakodtam, hogy úgysem ő válaszol, hanem a jókák felhője, amely az ő alakját öltötte. Megfordult a fejemben, hogy ugyanígy gyanakszik a vadember, aki beszélő törpéket keres a rádiókészülékben, mégis hallgattam inkább. Csakugyan folytatódik az értelmes lény, ha átalakulása nem hirtelen, hanem folyamatos? Hogyan győződhetnék meg erről? Fontosabb téma, mint a vezeklők, velük ráérek később foglalkozni. Különben is más dolgom van, meghívtak a Kerény Intézetbe.

A nagyteremben nyüzsögtek a tanárok és diákok, faggattak a Földről, de persze, fogalmuk sincs rólunk. Egy fehér tollas, szemüveges diák az angyalokról vitázott velem. Látta őket képeken, és biztos benne, hogy ilyen szárnyakkal nem lehet repülni. Tollas farok nélkül pedig végképp. Magyaráztam neki, hogy az angyalok szellemi lények, vagy hisz bennük az ember, vagy nem, aerodinamikai vitát folytatni azonban nem érdemes róluk. Nem győztem meg. Nyilvánvaló, mondta, hogy az emberek titokban a madarakat istenítik, különben az angyalok szárnya nem tollas volna, hanem például szőrös. Azok szimbolikus szárnyak, magyaráztam, nem a repülés a lényeg, hanem az igazak mennybe menetele. No és milyen neműek az angyalok, kérdezte, hogyan szaporodnak? Gyerekeik nincsenek az angyaloknak, mondtam, de nem lévén teológus, kielégítő válasszal nem tudtam szolgálni. Egy másik diák hallott valamit az őrangyalokról, és úgy gondolta, ők a Földön a kerény. Fellélegeztem, amikor ez a téma kimerült, de akkor meg a nemi ügyek következtek. Ugye, szaporodási versenyeket tartunk? Sejtettem, hogy a futóversenyekre gondol. A luzánoknál valóban sporthoz hasonlít a nemi aktus. Fiúk-lányok ünneplőbe öltözve futnak a stadionban, a közönség buzdítja őket, tapssal jutalmaz minden sikeres megtermékenyítést. Felvilágosítottam hallgatóimat, hogy mi nem futva szaporodunk, nálunk ez nem sport. Nem sport? Akkor mi? Dadogtam valamit a szerelemről. Az érzékiséghez érve csúfos kudarcot vallottam. Izgatott kérdések zúdultak rám. Érzéki gyönyör, az mi? Jó, jó, tudjuk, maguknak más az anatómiájuk, futni nem szoktak, rendben van, mást csinálnak, de mi ez a nagy hajcihő körülötte? Hol titkolják, hol mutogatják, hol viccelődnek róla, hol megáldja a pap. Miért éppen tejmirigyeket ábrázol minden reklám? Van ennek valami köze a politikához? A hatalmi harchoz? Nincs? De akkor mi ez az egész? Családi élet? Az mire való? Nem győztem törölgetni verítékező homlokomat, mert a közönség már zsivajogva követelte, áruljam el végre, mi olyan rendkívüli a szaporodásban. Mit szégyellnek rajta? Ki szégyelli, a hím vagy a nőstény? De hát miért? A vallás tiltja, hogy szaporodjanak? Nem tiltja? Balszerencsémre néhány diák összehasonlító teológiát is tanult, ők borzasztóan megszorongattak. Amikor közöltem, hogy a vallásnak nincs semmi kifogása a gyerekek ellen, felhozták a szüzességi fogadalmat, amely állítólag előnyös a lélek üdvözülésére nézve. Tehát minél több gyereket nemz valaki, annál kevésbé üdvözül? Mondtam, hogy erről szó sincs. No, megálljunk! – mordult fel a közönség. Ez titkol valamit! Dehogy, dehogy, tártam szét a karom. Zúgott a terem, most már okvetlenül tudni akarták, mi ez az egész bohóckodás, minek kell a szaporodáshoz elbújni, titkolózni, hiszen az nyilvánvalóan közügy, én pedig képtelen voltam kimagyarázkodni. Az egyik diáklány megkérdezte, tojást rakunk-e, a tájékozottabbak lehurrogták, kinevették. No, kezdjük elölről, csapott az asztalra egy tanár. Az ember, ugye, a fán élő, szőrös négykezűektől származik. Elevenszülő emlős. Igaz? Igaz, igaz, lélegeztem fel. Mi az, hogy emlős? – kiabáltak közbe a diákok. Az anya az emlőjéből táplálja a kicsinyeit. Az emlőjéből? De mivel táplálja? Tejjel. Anyatejjel. A tej szenzációnak bizonyult. Igazán? És vajjal is? És mi a helyzet a sajttal? Próbáltam visszatérni a szerelemhez, amelynek, ugye, van lelki és testi összetevője, ám a közönség ismét felbolydult. Miért kell ezt így kettéosztani? És mitől nemesebb az előbbi, mint az utóbbi? Ugyanaz a különbség, kiáltotta egy művelt diák, mint az erény és a bűn között? Igen? Nem? Egy fiatal logikatanár, szép szürkés tollú, mint a gyöngytyúk, levezette a táblán, hogy az emberek nem hisznek a saját vallásukban, mert ha hinnének, akkor már rég kihaltak volna. A cölibátus tulajdonképpen kollektív öngyilkosság. Az emberek azért léteznek, mert bűnösek! Pecco, ergo sum, ugyebár? Bűnözök, tehát vagyok! Hallgatóim megvádoltak, hogy tudok mindent, csak tilos elárulnom. Szókratész taktikájához folyamodtam – ezután majd én kérdezek. Önöknél mi számít illetlennek, érdeklődtem. Kiderült, hogy semmi. Van, ami csúnya, undorító, visszataszító, szörnyű, hogyne, ezeket a fogalmakat ismerik, de illetlen? Az mi? Biztosan az, találgatták, ha valaki piszkos kézzel eszik! Ha vizsga közben az orrát piszkálja! Ha kicsúfol valakit a háta mögött! Nagyon várták, hogy elmagyarázzam a helyes megoldást. Persze, nem sikerült. Lábdobogás, pfujolás közepette somfordáltam ki. Nagyon illetlenül viselkedtek a hallgatóim.

Az előadást bankett követte. Jobbomon a rektor ült, balomon egy fiatal tudós, aki roppantul örült, hogy beszélgethetünk. Ő Tiuxtl doktor, mutatkozott be a fülesbagolyhoz hasonlító ifjú, elsősorban a kerénnyel foglalkozik, de földészetből is szakvizsgázott. Hamarosan kitűnt, hogy ismeretei jobbára elméletiek. Úgy gondolta például, hogy az ember, ha megtámadják, felborzolja fejszőrzetét, mint a hiéna, hogy az ellenfél megijedjen tőle. Biztosítottam, hogy nem áll égnek a hajunk, de hiába, mert ő ezt számos földi könyvben olvasta. Hogyan magyarázzam el neki, hogy ez képes beszéd, nem kell szó szerint venni? Megemlítettem, hogy jártam Talahatnál is, mire gúnyosan elmosolyodott. Ó, a hivatalos propaganda, nehogy már komolyan vegye! Tudja, mi az, amit ott látott? Vásári trükk, népbutítás! Szerencsére vállalta, hogy ő majd felvilágosít.

Tőle végre megtudtam, hogyan működik a kerény. A jókákat gyárakban állítják elő. Az energiaellátásról a központi erőmű gondoskodik, ennek két vezetője van, a főinhibitor és a főhedomatikus. Együttműködésük a társadalmi egyensúly kulcsa. Az inhibitor, vagyis tiltó, a gonosz tettek megelőzését, vagyis a szabadság korlátozását biztosítja, míg a hedomatikus, vagyis élvezettudós, a maximális szabadság és jólét felelőse. Ami a kerényt, vagyis a közerényt illeti, nem arról van szó, hogy a jókák etikai elveket tanulnak. A kerény az erkölcs fizikája. Így gondolták már az első tervezők, az Alapító Atyák. Minden erkölcstannal az a baj, hogy a jó vagy gonosz tettek nem mérhetők számszerűen össze. Mi a rosszabb: meglopni egy árvát, megkínozni egy öregasszonyt, vagy agyoncsapni a papot az ereklyetartóval? A kerény nem nevelőtanár, nem ellenőr, békebíró vagy rendőr, még kevésbé gyám, akivel meg lehet beszélni, helyes-e, amit teszünk. Az kibírhatatlan volna. A kerénynek nem elméleti, hanem valóságos, fizikai tulajdonsága, hogy megakadályozza a rosszat. A kerényben, az általános jóság környezetében senkit semmire nem lehet kényszeríteni, ahogyan az elektront sem lehet rávenni, hogy ne keringjen az atommag körül. Életet megsemmisíteni a kerényben ugyanolyan módon nem lehet, ahogyan a fizikai környezetben hiába próbálnánk anyagot vagy energiát megsemmisíteni. A fizikai törvények elsősorban tilalmak, amely következtében bizonyos dolgok egyszerűen lehetetlenek. A kerényben ugyanúgy nem lehet ölni, ahogyan a természetes környezetben örökmozgót nem lehet építeni. A jókák minden döntése pontos számításokon alapul, nem homályos lélektani szempontokon. A jókák döntési mechanizmusával foglalkozik a kerény tudománya.

Tiuxtl elmondta, hogyan működik ez a mechanizmus. Az egyik parancsolat így szól: senkit sem szabad fogságban tartani. Ez a parancsolat úgy működik, mint a fizikai törvények. Kipróbálhatom, mi történik, ha nekilátok, hogy valakit megbilincseljek, megkötözzek, vagy becementezve a tóba dobjak. A bilincs, a kötél, a cement szétesik, elporlik – de csak akkor, ha a fogoly szabadulni próbál. Ez azért feltétel, mert különben a szoros öv vagy gallér is lefoszlana rólunk. A jókák azt érzékelik, ha a fogoly bizonyos mértékű erőfeszítést tesz a szabadulása érdekében. Az én nyakamról is lefoszlott volna a vasgallér, ha szaggatni kezdem, de én ezt nem tudtam, mert nem vagyok luzán, és elrablóim pontosan erre számítottak, tette hozzá mosolyogva Tiuxtl. A fogoly lelkiállapotával a jókák nem foglalkoznak, arra nem képesek. Csak azt érzékelik, hogy az egyént valami gátolja szabad mozgásában. A kerény feladata, hogy mindennemű helyzet erkölcsi vonatkozásait lefordítsa a fizika nyelvére. A jókák tehát nem törődnek azzal, ha valaki gyilkosságot tervez. Csak a tényeket érzékelik, nem a szándékot. Programjuk kimondja például: semmi sem zuhanhat le úgy, hogy kárt okozzon. Tehát a meteorit nem pusztíthatja el a várost, az ablakon kieső személy nem ütheti meg magát, függetlenül attól, hogy szándékosan ugrott ki, vagy kilökték. A baj megelőzésének számtalan eszköze van. Az atommagnál kisebb részecskék szükség szerint elnyelik vagy kibocsátják az energiát. Trillió elnyelő részecske egy perc alatt húsz fokkal csökkenti a hőmérsékletet egy négyzetkilométeren. Feltételezem, mondta Tiuxtl, hogy így jegesítették el a luzánok Fekete Klíviát – bár ezt persze nem tanultam az egyetemen. Más elvek kimondják, hogy amennyiben a baj nem kerülhető el, minimálisra kell csökkenteni. Ha egy gyerek átszalad a síneken a robogó vonat előtt, akkor a mozdony elgázolja, mert ha a vonat kisiklana, utasok százai halnának meg. Természetesen ez csak példa, hogy megértse, miről van szó, mosolygott Tiuxtl, mert Luzániában nincsenek vonatok. További szabály, hogy senki sem lehet beteg. Olyan orvostudomány, mint a Földön, már kétszáz éve nincs Luzániában, az egészségről a jókák gondoskodnak, nincs se műtét, se gyógyszer. Érgörcs, hascsikarás sincsen, a jókák rögtön megszüntetik, éppúgy, mint a rákos daganatot. Ezért támadt egy régi tudósnak az a forradalmi ötlete, hogy legyünk halhatatlanok, és így találták ki az ektálást. A szervezet öngyógyító képessége egyébként nem valami világraszóló újdonság, mutatott rá Tiuxtl, hiszen működik minden élő szervezetben, s ott is az a helyzet, hogy amíg a szervezet egészséges, addig egyik szerve vagy szövete sem árthat a másiknak, nem növekednek egymás rovására, a külső kórokozókkal vagy káros behatásokkal is magától megbirkózik a test. És ezt éppen olyan módon teszi, mint a kerény – az élő szervezet sem fontolgatja morális alapon, hogy helyes-e a behatolót elpusztítani. Ezért volt nehéz feladat a szervátültetés. A testen azonban, amíg nem védi a kerény, erőszakot lehet tenni, el is lehet pusztítani. A kerény jóvoltából mindig egészséges marad.

Természetesen a kerény sem tökéletes, és attól tartok, nem is lesz – sóhajtotta Tiuxtl. Kölcsönadott egy ódon füzetecskét, Xaimarnox filozófus művét, aki eredetileg a közerény híve volt, de aztán úgy látta, hogy a kerény valójában nem a társadalom jólétét szolgálja, hanem valami egészen mást. „A jólét – írta Xaimarnox – nem az, amit már elértünk, hanem az, amire vágyunk. Délibáb, távoli cél. Az ínség szörnyű és nyomasztó, de legalább erőfeszítésre késztet, hogy kijussunk belőle. A jólét, ha könnyen jutunk hozzá, ha olyan természetes, mint a levegő, annyiban rosszabb az ínségnél, hogy nincs hova vágyni belőle, tehát folyton tovább akarják javítani: minden jóból legyen még több, most, azonnal, de ez sem elég, folyton új javakat és lehetőségeket kell kitalálni. Ezért átalakítottátok a világot, ahelyett hogy magatok alakultatok volna át, aminek egyébként másfajta, de szintén katasztrofális következményei lennének. Ám a leginkább az ingyen kapott jólét teszi tönkre az embert, különösen ha mások részvétele, segítsége nélkül jut hozzá. Nem kell másokhoz jónak, kedvesnek, segítőkésznek lennie, mert az éppolyan értelmetlen, mint alamizsnát adni a milliomosnak, rézdarabbal gazdagítani az aranybányát. Mindenkinek mindene megvan, több, mint amit egyáltalán el tud képzelni, mit lehet még adni neki? Érzelmeket? Érzelmekre már csak a lázadó aszkéta képes. De ilyen nem sok akad, a jólétbe már beleszületik mindenki, hiszen ez a civilizációs paradicsom nem egy vagy két nemzedék műve, s a kedvesség, szeretet, tisztelet is fokozatosan kopik ki a társadalomból. Először jönnek az egyszerű robotok, szolgaszerepben, odaadó engedelmességre programozva. Ezek aztán múzeumba kerülnek, az újabb típus már kedvességet, szeretetet is nyújt, odaadása személytelen ugyan, de korlátlan, egészen az önpusztításig. Gazdájának nemcsak parancsát, hanem kimondatlan, futó ötletét is teljesíti. De ahogyan a teljhatalom megrontja a jellemet, a teljes odaadás megsemmisíti. A hiányba, a nyomorba visszaút nincs, kin álljunk bosszút a boldogság mindent elöntő, pusztító áradatáért, ha nem azon, aki létrehozta? Hiszen valaki biztosan felelős érte – Isten, a világ, a szomszéd, az elődeink, az idegenek, valaki biztosan bűnös. Tehát mi történik? Meg kell védeni az emberektől az általános boldogságot, amelyet gyűlölnek, továbbá mindenkit meg kell védeni, mert az emberek, mivel az általános boldogságot nem tiporhatják szét, habzó szájjal nekiesnek embertársaiknak. Védeni kell mindenkitől mindent és mindenkit. Hát tessék – ez történik. Katasztrófa. Általános paradicsom, ahol mindenki a saját poklában senyved, és még csak meg sem ízleltetheti másokkal a maga poklát. Pedig semmire sem vágyik jobban. Bebizonyítsam? Íme. Noha ezt nem terveztétek, a minden rosszat kivédő környezetben a lázadók szükségszerűen kialakítanak majd valamilyen vallást. Lesznek igazi hívők és álszentek. A kormány azt állítja, képmutatás az egész: a lázadók átnevezik a rosszat jóvá, a gyilkosságot jócselekedetté, hogy a kerényt megtévesszék, és gyilkolhassanak. A kerény új, leleplező programokat gyárt, és ellenségének minősíti azt, aki az igazat kimondja, mint én is. Pedig nem vagyok a kerény ellensége. Csak azt kérdezem: mit ér, ha tovább tökéletesítve a jókákat, megfosztjátok az embert szabadsága utolsó maradványától, a vallásos érzéstől? Bebetonoztok mindenkit a saját poklába. Nem értitek, micsoda képtelenség ez a „tökéletesítés”? Tudom, jót akartok. Tűnjön el, ami rossz. Mindenütt csak az legyen, ami jó. De éppen ez a rossz! Most eltitkoljátok a katasztrófát, letagadjátok még saját magatok előtt is, nehogy kiderüljön, hogy a jó boldogtalanná teszi a népet, vagyis rosszá teszi! A szenvedés hozzátartozik az élethez. Belőle születnek a vallások – olyan Atyára vágyunk, aki nem öregszik, nem hal meg, hanem örökké velünk marad, szeret bennünket, és gondunkat viseli. Érezzük, hogy a világ nem szeret bennünket, hát legyen Valaki, aki szeret. Nem az ínség szüli a vallást, hanem az a remény, hogy a mi világunk nem minden, létezik benne vagy fölötte Valami vagy Valaki, akihez imádkozhatunk, s akit egyszer majd meglátunk színről színre – ha nem itt, akkor a túlvilágon. Egyszóval, a vallás lesz a remény, amely segít elkerülni a kétségbeesést. Teljesen kétségbeesve, minden reménysugár nélkül nem lehet élni. Ti elvettétek az emberektől a reménysugarat. A kicsírázó új vallás, amely a gonosztettet nyilvánítja jónak, ez az elfajzott, baljós vallás a kétségbeesésből születik, és a reményből, hogy ez így nem maradhat. A régi vallás és az új, torz, másodlagos vallás lelki forrása ugyanaz. Visszás lesz az új hit, de azért, mert ti visszás helyzetet hoztatok létre. Kerényes barátaim és kollégáim erre sohasem gondolnak, mert csak a tiltás és boldogítás újabb technikai lépése jár az eszükben. Nem tudják és nem is akarják tudni, hogy a hedomatikából algomatika lett, a jóindulat vezette kínzás tudománya.”

Az olvasók szétkapkodták ezt a füzetecskét. A szakértők nem vettek róla tudomást, de az értelmiség bibliája lett. Panaszaik, sirámaik végre formát öltöttek, közös nevezőre jutottak. A történelem arra tanít, írták a rendszerbírálók, hogy nincs az a jó, ami rossz ne lenne valakinek. Kis adagokban használ a jó, de nagy adagban méreg. Jól mondta Xaimarnox: minél tökéletesebben gyámkodnak fölöttünk a jókák, annál boldogtalanabbak leszünk. A kormány hallgatott, bértollnokai azonban nekirontottak Xaimarnoxnak, naponta megírták róla, hogy kötözni való bolond, továbbá hazaáruló. Elhíresztelték, hogy az Elnöktől kapott kitüntetést. Végül feledésbe merült az egész história. Az öreg bölcs jóslata nem vált be, a kényszerboldogság elleni tiltakozásból nem lett gyilkolós vallás, csak néhány lázadó mozgalma. De valamit mégiscsak megsejtett Xaimarnox – újjászületett a rég elfelejtett filozófia, a Három Világ Tana.

Hogyan történt? Amikor a kormány bevezette az etifikálást, Luzánia mély válságban volt. A jólét megrontotta a társadalmat, a népességrobbanás szétvetette a városokat, a politika összefonódott az alvilággal. A jókör burája alatt mindez elsimult valahogy, negyven év multán azonban új, ismeretlen jelenségek mutatkoztak, hasznosak, de mégis aggasztóak, mert semmiféle terv vagy szándék nem állt mögöttük. A népszaporodás lelassult, nem születtek torz vagy idióta csecsemők, az átlagéletkor emelkedett. Az etifikálás hívei mindezt a jókák áldásos hatásával magyarázták. Ám egy napon az orvosok észrevették, hogy nincs többé öregkori csontritkulás, mert a csontok fokozatosan fémmé válnak. Ettől az újdonságtól már felbolydult a társadalom, nem vette be, hogy ez is a kerény áldásos hatása. Persze jó, hogy az öregek csontja nem törik el folyton – de az botrány, hogy a jókák utasítás nélkül, önállóan művelnek ilyesmit. Az értelmiség, amellyel minden bolygón csak gondja van a kormánynak, megint hangoskodni kezdett: akkor itt most ki parancsol? Mi a jókáknak, vagy ők nekünk? Netán tökéletesebb lett a társadalmi paradicsom, mint amire számítottunk?

Az etikusok rendületlenül állították, hogy nincs semmi baj. Nem olyan egyszerű az etikát a fizikába átültetni. Ha azt mondjuk, „Ne kívánd felebarátodnak, amit nem kívánsz magadnak”, az világos beszéd, mert mindenki ösztönösen tudja, mit nem kíván magának. Nem így a jókák. Ők logikai elemek, program szerint működnek, de ösztönösen nem tudnak semmit. Tervezőjük nem erkölcstanár, hanem programozó matematikus. Axiómákból indul ki. Csakhogy az axiómákból mindig több minden következik, mint amire számítanak. A mértan kimondja, mi a pont, az egyenes, a sík, aztán egyszerre csak itt állunk a Möbius-szalaggal, amelynek csak egyetlen felülete van. A programozók utasították a jókákat, hogy tegyenek csupa olyasmit, ami a társadalomnak jó. Nos, a jókák több jót tesznek, mint amennyit vártunk. Baj ez? Sőt, nagyszerű! Gondoskodniuk kell az egészségünkről, tehát vigyáznak ránk, de az öreg csontok törékenyek, és nem lehet előre tudni, mikor törnek el. A jókák tehát a megelőzés módszeréhez folyamodtak. Orvosi szempontból semmi károsat nem tettek, szóval izgalomra nincs ok. Jót tettek, ahogyan programozójuk előírta, tehát minden a legnagyobb rendben van.

Közben az időjárás is változott. A ciklonok elkerülik Luzániát, nem jönnek hideg- és melegfrontok, mi ez? Nos, a ciklon és a fronthatás ártalmas, a jókák tehát kiküszöbölik, mert vigyáznak az egészségünkre. Talán visszasírjátok a tájfunt? – méltatlankodtak a kerény hívei, amikor az ellenzék lármázott. De most már a szakértők is hajba kaptak. Ki azt mondta, hogy a jó program kordában tartja a jókákat, ki meg siránkozott, hogy nagy a baj, mert a kéretlen jótétemény megfoszt bennünket a szabadságunktól.

Mint utóbb kiderült, egyiknek is, másiknak is igaza volt. Csudadolgok történtek. Némelyik öregember csak félig halt meg. Így hívták ezt. Gyengül az aggastyán, fekszik a halottas ágyán, süket is, vak is, kómába esik, aztán úgy marad hónapokig. A rokonok várják, hogy majd csak kileheli a lelkét, de ő nem patkol el. Sőt, ami még vérfagyasztóbb, hűlő tagjai egyszerre csak megmozdulnak, rugdal, hadonászik, aztán valahogy megint letargiába zuhan. Van úgy, hogy a szíve is megáll, de az sem a halál jele, mert a vélt tetem csak nem akar bomlásnak indulni. Még ilyet! Tiuxtl volt az első, aki elárulta nekem, hogy az ektálást nem a luzánok találták ki, hanem a jókör. Nem mintha a jókák gondolkodnának – csak dolgoztak tovább, a programjuk szerint. Óvniuk kell az életet. Hát megóvják a haláltól is. Ádáz harcot vívtak a testben, hogy az élet kihunyó parazsát lángra lobbantsák. Az agyhalál ellen nem tudtak mit tenni, de a test élt. Megint felbolydultak a kedélyek. A szakemberek ujjongtak, rögtön nekiláttak továbbfejleszteni a jókákat, hiszen kéznyújtásnyira van a halhatatlanság! Minden háborgás, tiltakozás ellenére hozzákezdtek az állatkísérletekhez. Az ellenzék kiabált, hogy az örök élet nem játékszer, katasztrófa lesz a megszállott tudósok bűvészkedéséből. Tiuxtl nem titkolta előttem, hogy borzalmas dolgok történtek akkor, háromszáz évvel ezelőtt, a sietős állatkíséretek nyomán. A tudósok arra számítottak, hogy amikor majd végigsétál az utcán az első néhány halhatatlan, akkor mindenki kedvet kap az örökléthez, s az ellenzék befogja a száját. De nem így lett. Már egy év múlva különleges ápoldákba kellett zárni az első halhatatlanokat. Volt közöttük, aki egyik napról a másikra eszméletlen kőszoborrá dermedt, de ez még hagyján. Legtöbbjük megőrült. Felmásztak a fára vagy a háztetőre, mint a majmok, és leugráltak a járókelőkre, vagy kiugrottak az ablakon. Bajuk nem esett, vigyáztak rájuk a jókák. Úgy látszik, az efféle kalamajkákat értették félre a szerzők, akiknek műveit a KüM-ben olvastam – olyasmikről írtak, mint kiug, csimpasz, gödrészet. Ráadásul a jókás környezetben a dühöngőt megfékezni, lekötözni lehetetlen. Az erős nyugtatók sem használtak, hiszen valójában nem egy hőzöngő aggastyánnal álltak szemben az orvosok, hanem a jókák szorgosan munkálkodó, legyőzhetetlen felhőjével. A tragédiákban legalább méltóság szokott lenni, sóhajtott Tiuxtl, de itt féleszű vének garázdálkodtak a nyílt utca során. Érthető, hogy a lakosság hallani sem akart az örök életről, az ektálásnak végleg bealkonyult. A kísérleti állatokkal persze kevesebb baj volt, mert egyszerűbb az agyuk. Az ellenzék ütötte a vasat: ki hiszi el, hogy a kényszerboldogítás-nak ezzel vége? Mi lesz, ha a jókák, a kormány áldásával, a sírokat is feltúrják, és a csontvázak visszamasíroznak hozzánk a temetőből? Jól van, nyomorék gyerek most nem születik – de hátha lángelmék sem születnek többé? Hiszen a jókák szelektálják a magzatokat! Biztosan nem engedik, hogy olyan személy szülessen, akinek nem tetszik a kerény. Ha legalább olyan lények lennének a jókák, akikkel tárgyalni lehet, akiket meg lehet győzni, de hát az nem megy! Mintha a légköri fronttal vitatkoznánk, hogy milyen legyen holnap az időjárás. Lélektelen fizikai működés tárgyai lettünk, és ha ma jóságosnak tűnik is ez a szép új világ, ki tudja, nem fog-e öt vagy száz év multán halomra gyilkolni bennünket?

Tiuxtl magyarázata közben Anix jutott eszembe. Ő rászánta magát a halhatatlanságra, pedig az egész lakosság gyűlölte az örök élettel játszadozó tudósokat, és biztosan a hozzá hasonló filozófusokat is, mert a kétségbeesett, bosszúszomjas tömeg nem tudhatja pontosan, ki a felelős. Ha nincs a kerény, katasztrófa zúdult volna a társadalomra: önbíráskodás, erőszak, talán polgárháború. Így viszont a szaktudósok még csak nem is mentegetőztek: ellenfeleik dühöngése, állították, éppen az ő igazukat bizonyítja, hiszen ha a jókák csakugyan leigáznák a szabad szellemet, akkor az ellenzék is kushadna. Ez az érv természetesen nem győzött meg senkit. Az ektonokat a tudósok afféle rezervátumba, vagy inkább lepratelepre költöztették, de a közvélemény ettől sem nyugodott meg. Híre ment, hogy titokban legyilkolják őket, úthengerrel vagy olvasztókemencében. Annyi mindenesetre igaz volt, hogy sok család követelte: szabadítsák meg rokonukat a halhatatlanságtól, ha másképp nem, akár az élete árán.

A következő évtizedben ektálás csak a legnagyobb titokban folyt, de a társadalom gyanakvását nem sikerült elaltatni: mindenki ektont szimatolt a szomszédjában. Már nem azt találták gyanúsnak, aki őrjöng, hanem azt, aki túlságosan okos. Az ekton új arcot, nevet kapott, családját el kellett hagynia, állandó lakhelye sem lehetett, hiszen nyilván feltűnik a szomszédoknak, ha túl sokáig él. Bolygó hollandiként vándoroltak az ektonok, járták az orvosokat, plasztikai sebészeket, hogy öregesebb legyen a külsejük, ne feltűnően fiatalos. A halhatatlant a társadalom folyamatosan gúnyolta, kiközösítette. Látván, hogy ez így reménytelen, a kormány nem harsogta többé, hogy a halhatatlanság, ez a csodálatos ajándék, mindenkit megillet. Ügyes fortélyhoz folyamodott, hogy elhitesse: kézben tartja a kerényt. Közhírré tette, hogy a halhatatlanság ezentúl csak a társadalom kimagasló jótevőit illeti meg. A manőver sikerült, de a kerényt a luzánok meggyűlölték. Mutatja ezt a szóhasználat is, amelyet a KüM könyvtárában volt módom tanulmányozni. A nép valamiféle sajátos, személyes ellenséget lát a szép új világban. A kollektív fantázia visszanyúl az ősi mítoszokhoz, konkrét alakba öltözteti rettegése testetlen és személytelen tárgyát. Hiszen a szép új világ, e naiv képzetek táplálója, nem kevésbé rejtélyes, mint a régi, természetes világ, amelynek édenkertté kellett volna válnia. Épp olyan érthetetlen, mert éppúgy láthatjuk jóságosnak, közönyösnek vagy gonosznak, mint a régi filozófusok a maguk világát. Persze jó, hogy már nem lófrálnak bomlott agyú halhatatlanok az utcán, ám ez még nem bizonyítja, hogy több galibát nem okoz a jókör. Nyilvánvaló, hogy túlzásba viszi a jóságot, és ha most sikerült is megállítani, mi haszna? Bármikor rájöhet egy újabb jóságroham. Megint sötét ügyletek kezdődnek, népboldogítás címén. Ki ellenőrzi őreinket? – ez itt a nagy kérdés. Legegyszerűbb, mindennapos tetteink sem egyértelműek: igaz, mindenki azt teszi, amit akar – de valóban ő akarja? Vagy a benne lakó jókák? Amíg erre nincs válasz, addig fennmarad a Három Világ, és nem bízhatjuk közös sorsunkat semmiféle örök gondviselőre. A jókor kétségkívül jó, ha az irányelveit nézzük. De hogy nem túíságosan jó-e, azt nem tudhatjuk, mióta halálfejével ránk mosolygott a halhatatlanság.

Mint Tiuxtl elmondta, sok kutatócsoport igyekszik most a jókörtől független, új felügyelő rendszereket létrehozni. Ő is részt vett az úgynevezett információs tükör tervezésében. Ez a tükör a jókaréteg fölött elhelyezve mérné a jókák beavatkozását, hogy kiderüljön, hol végződik a személyes szabadság, hol kezdődik a titkos befolyás. Az informatikusok azonban bebizonyították, hogy a magasabb szintű ellenőrzés nem ér semmit, hiszen csak újabb ellenőrző réteget helyez a jókák fölé. És ki ellenőrzi az új réteget? Építhetünk egész piramist az ellenőrző rétegekből, sohasem érünk a munka végére.

– Nem túlzottak az aggályaik? – kérdeztem Tiuxtltól. Végtére több száz éve élnek már a jókör burája alatt, és egészen jól megy a soruk, vagy ha nem is teljesen jól, mindenesetre jobban, de legalábbis nem rosszabbul, mint a régi véres, gyilkolós időkben. Nem érdemelne kicsit több bizalmat a mostani rendszer? De hát nem arról van szó, mondta Tiuxtl, hogy rossznak tartjuk a mostani rendszert. Az a baj, hogy nem tudjuk, irányítható-e még! Már a kettős hatalomba is belenyugodnánk, miénk lehetne például a kétharmados többség, legyen egyharmadnyi szavazat a jókáké. Csakhogy fogalmunk sincs, beleszólhatunk-e még egyáltalán bármibe, ami a sorsunkat illeti. Lehetséges, hogy minden bolygó társadalma épít magának etikoszférát, szépen fejlődik ezer évig, aztán jönnek a bajok, az érthetetlen torzulások, nem egy csapásra, hanem fokozatosan, és a jótevő bura rákos daganattá válik… Ismeretlenebb jövő felé tartunk, mint a természetes társadalmak, ez nyomaszt bennünket, nem a tilalmak. Gondold meg, földi barátom: a jobbítást éppúgy nem lehet egyik napról a másikra abbahagyni, mint az iparosítást. Nálatok összeomlana a társadalom, ha megszűnne az ipar. Mi nem tudnánk már létezni az ernyő nélkül, amely elnyeli a rosszat. Most csak félünk a katasztrófától, de ha eltűnne a jókör, az maga lenne a katasztrófa.

Megint felsóhajtott, én pedig azt gondoltam, kezdem már érteni, miért vágyódnak a luzánok a primitív kurlandi élet után. Nem olyan ostobák, mint hittem. Én magam is, aki – mint minden űrhajós – általában úgy alszom, mint a bunda, gyakran felriadok itt éjszakánként. Nem rémálmaim vannak, de olyan furcsákat álmodom, mint még soha. Tészta vagyok álmomban, óriási kezek gyúrnak, gombóccá vagy nudlivá, lobogva forr a főzővíz, beledobnak, attól riadok fel. Belőlem fakad az ilyen álom, vagy a jókák milliói ügyködnek az agyamban? Átfordulok a másik oldalamra. De jó volna már az űrhajómban lenni, repülnék már hazafelé, biztonságos kikötőbe, lehet az akár még a svájci börtön is.

PER VISCERA AD ASTRA

A figyelmes Tiuxtl felajánlotta, hogy utazzunk el a nyár végén Teltlineuba, keresik sük meg a vezeklők kolostorát.

Nézem ezt a mondatot, és csóválom a fejem. Boldog a krónikás, aki honi ügyekről írhat, honi közönségnek. Fél szóból is értik egymást. Leírja, hogy „nyár”, s az olvasó lelki szemei előtt búzamező hullámzik a kék ég alatt, talpát szinte perzseli a forró homok. Leírja, hogy „kolostor”, s az olvasó már látja is a mohos kőfalakat, hallja az ódon kapu csikorgását, én ellenben akármilyen szót használok, mind tévútra vezet. Azt hiheti az olvasó, hogy a luzánok állandóan a jókörről elmélkednek, vagy reggeltől estig a stadionban szaporodnak, rohangálva, mint a struccok. De hát nem így van! Csak én írtam folyton olyasmiről, ami különösen meghökkenti az idegent, és nem maradt hely száz egyéb, fontos dolognak – persze azok sem érthetők magyarázat nélkül. Tessék, most is magyarázatot kell fűznöm az egyszerű mondathoz, amellyel az utolsó fejezetet kezdem.

Tiuxtl neve már Tötöltek volt, amikor Teltlineuba elindultunk, a luzán személyes helynevek ugyanis tulajdonságot fejeznek ki. Teltlineu, mint neve is mutatja – nincs benne sem ,,x”, sem „r” −, csöndes, békés rezervátum, teljes nevén „a hivatali zarándoklat szent vadonja”. Olyan, mint egy természetvédelmi terület: félig kiszáradt lápvidék, tundra, gyalogfenyők. A senki földjéhez tartozik, Luzánia és a kurlandi határ között. Ebben a félkör alakú sávban fokozatosan csökken a jókasűrűség, nem csökkenhet ugyanis azonnal nullára. Vadonnak azért hívják Teltlineut, mert itt már alig vannak jókák, szentnek pedig azért, mert itt kóborolnak a szerzetesek. Ami a kolostort illeti, az igazából nem létezik, csak az ősi regula említi. A szerzetesrend nomád életmódot folytat. És hogy mi a „hivatali zarándoklat”? Kétszáz évvel ezelőtt az ellenzék kierőszakolt egy rendeletet, amely szerint minden állami tisztviselő köteles évente Teltlineuba zarándokolni, és annyi napig vándorolni a vadonban, ahányas fizetési osztályba tartozik. Egy főelőadó például két hétig. Tiuxtl, aki tudományos tanácsadói állást szerzett az itteni KüM-ben, már lezarándokolta az adagját (mint léhán mondja), mégpedig télen, akkor ugyanis kevésbé marnak a kurlandi mocsárból érkező szúnyogok, mint a turistaszezonban. Neve akkor Tüxtüllix volt, ami nagyjából annyit jelent: „Tiuxtl a Jón túl, a maga Rosszában”. A hivatalos elmélet ugyanis úgy szól, hogy a jókátlan vadonban, a Jó hámja nélkül, mindenki a legrosszabb oldalát mutatja. Márpedig a tisztviselők gyarlóságait ismerni kell, a hivatali ügyintézésbe ugyanis nem szólhatnak bele a jókák, tehát a rossz hivatalnok bosszúságot okozhat az ügyfeleknek. Az igazat megvallva, még sohasem fordult elő, hogy a zarándoklat után valakit kirúgtak volna az állásából, pedig hazatéréskor kötelező leadni a xandiát az emócióügyi felügyeletnél. A xandia olyan, mint egy rózsafüzér, a csupasz bőrön kell viselni, hogy az érzelmek legapróbb rezzenését is följegyezze. Ami a közönséges turistákat illeti, nekik xindrát akaszt a nyakukba a határőr, ez a kis amulett védi meg a privát utast, ha összefut egy hivatali zarándokkal, aki éppen „kiéli a benne rejlő rosszat”. Szétszedni a xandiát vagy a xindrát szigorúan tilos, működési módjuk államtitok. Megszabadulni sem lehet ezektől a bigyóktól. Tiuxtl javaslatára bedobtam a xindrámat egy bokorba, de tüstént utánam szaladt, megrovóan csörgetve gyöngyöcskéit. Jaj, már megint felületes vagyok. Nem igaz, hogy minden turista xindrát kap. Az amulett, amíg oda nem adták a turistának, egyszerűen csak indra. Átadáskor a szó elejére toldják az indra használójának nevét, adott esetben az enyémet. Xi ugyanis luzánul azt jelenti: Tichy, vagyis Csendes.

Ideje azonban rámutatnom, hogy ezt az egész komédiát – a hivatalnokok zarándoklatát, a xandiát, a xindrát – merő formaságnak tekintik. Hamarosan megtapasztaltam, hogy is megy ez. Zötyögtünk a jól megpakolt, utánfutós terepjáróval a halott bozótban, amelyet hajdan a jégburok olvadékvize táplált, de csapadék híján azóta kiszáradt. Déltájban Tiuxtl a jókamérőre pillantva közölte, hogy már a vadonban vagyunk. Nem vertünk tábort, csak leültünk a mohos sziklákra, és Tiuxtl kinyitott egy konzervet, kíváncsi voltam ugyanis a birrbit levesre, az embuk nemzeti eledelére. Sűrű, nyúlós katyvasz, íze olyasféle, mint a romlott káposztalevesé. Ekkor a fák fölött előbukkant egy hatméteres enc. Természetesen csak messziről látszott óriásnak, igazából teleszkópos gólyalábakon járt. Összecsukta lábait, és megkérdezte, leülhet-e hozzánk. Bemutatkozott, Quaquaux a neve, úgy ejtik ki: Kvaxkvax, de én inkább majd csak ügyintézőnek hívom. Ez ugyanis a hivatali beosztása egy közeli városházán, és most zarándokol. Befogadtuk kis társaságunkba. Elárulta, hogy nem volna szabad csatlakoznia hozzánk, a próbát egyedül kell kiállni, ezt azonban a kutya sem ellenőrzi. És a xandia? – csodálkoztam. Ugyan, legyintett, az csak maszlag.

Új társunk elővett a hátizsákjából egy teraszt. Ez a vadonbeli használatra készült, okos szerkentyű – neve a „terülj, asztalkám” rövidítése – bármi szükségeset előállít bármiből, ami kéznél van, akár szemétből is. Nagy hasznunkra vált a kurdál hasában, no de ne vágjunk az események elébe. Az ügyintéző gyorsan csináltatott a terasszal egy iránytű formájú kis életjelzőt. A kütyü azt mutatta, hogy a környéken négyzetkilométerenként két zarándok és egyelőre elviselhető számú szúnyog tartózkodik. A szúnyogriasztóval tehát még ráérünk. De mondja, uram, minek zarándokolnak egyáltalán, ha még a xandiát sem ellenőrzi senki? – tört ki belőlem a kérdés. Útitársaim felkacagtak, és Tiuxtl kijelentette: sokkal kellemesebb itt a friss levegőn, mint az irodában. Üldögéltünk, beszélgettünk, nem volt hová sietnünk, vezeklőnek semmi nyomát nem mutatta az életjelző. Tiuxtl, aki szemlátomást fölélénkült, mióta a jókamérő nullát mutat, elmesélte, milyen babonák fűződnek a kerényhez. A luzánok benne élnek négyszáz éve, tehát még a dédapáik sem tudják, mi volt azelőtt. A hatóságok folyton magyarázzák, már az iskolás gyerekeknek megtanítják, hogy a jókör nem Valaki, akihez szólni lehet, de mindez falra hányt borsó. Divatba jött például a spiritizmus, még a tudósok is szeánszokra járnak. Nem is hiába, mert a jókör minden óhajt teljesít (ha nem ártalmas), tehát akinek kedve tartja, szellemet is láthat. Persze öncsalók a spiritiszták, hiszen valójában tudják, hogy nem természetfeletti lényekkel társalognak, csak a saját vágyuk teljesül. Új vallások is keletkeznek. Az egyik szekta a rég elhunyt ektonok lelkét idézi fel. Szentül hiszik, hogy a kormány titokban kiirtotta az ektonokat, nehogy a balsikerű kísérletnek nyoma maradjon. A szekta jegyzőkönyveket tesz közzé, amelyekben föllelhető az ektonok könyörgése a halálért, és természetesen a kormányra szórt átkaik is. Nehéz eldönteni, hogy mi az igazság: csakugyan léteznek az egykori halhatatlanok sirámai, vagy mindössze arról van szó, hogy a jókör teljesíti, amit a szekta óhajt. Némelyik szakértő szerint valóban létezhetnek ilyen jegyzőkönyvek, mert a jókör mindenre emlékszik, amit valaha cselekedett, a halhatatlanok teste pedig már kizárólag jókákból állt. Fura helyzet: nem dönthető el, léteznek-e szellemek, vagy nem léteznek. De a tudósok még ebben sem értenek egyet. A valóság tökéletes mása ugyanis nem különböztethető meg a valóságtól. Szédülő fejjel kérdeztem: sohasem követelte senki, hogy szüntessék meg az egész jókört, egyszer s mindenkorra, vagy legalább egy időre? De igen, mondta Tiuxtl, és voltak egyéb javaslatok is, kevésbé radikálisak.

Alkonyodott, zümmögtek a szúnyogok, beszálltunk hát a terepjáróba, s elindultunk jobb táborhelyet keresni. Átgázoltunk kocsinkkal a gyalogfenyőkön, az ügyintéző a rázós úton folyton a nyakunkba esett a hátsó ülésről, ilyenkor hol az én xindrám hallatott éles, figyelmeztető sípszót, hol a Tiuxtl nyakában lógó xandia.

Dülöngélt a kocsink, mint viharos tengeren a csónak, de Tiuxtl ezzel mit sem törődve, tovább magyarázta, milyen finom különbséget lehet tenni a szellemidézés és a szellemgyártás között. Ha a szellemidéző hisz a szellemekben, a jókör azt tekinti jónak, ha teljesül a szellemidéző vágya. De ha valaki nem hisz bennük, akkor a jókör jóságosan megerősíti őt azon hitében, hogy szellemek nem léteznek. Mindazonáltal a jókör nem Valaki, aki ezt így végiggondolná. Inkább olyan, mint egy automata könyvtár, amely minden olvasónak átnyújtja a kívánt kötetet, de a könyvek tartalmát nem érti. Ezt a következőképpen tudjuk bizonyítani. Ha felmerül benned a gondolat, hogy szeretnéd látni a nagyapád szellemét, akkor a jókör megmutatja neked, amennyiben rendelkezik nagyapádról a szükséges információkkal. De ha kérdezel valamit a jókörtől, például hogy ki ő egyáltalán, és mit gondol, akkor nem válaszol, mert a jókör nem Valaki, nem tud magától vagy magáról beszélni.

Persze, voltak olyan javaslatok, hogy legyen a jókör személyes, de a szakértők kimutatták, hogy ennek több kára lenne, mint amennyi haszna. Nem könnyű ezt dióhéjban elmagyarázni, bonyolult okfejtés, erős paradoxonok és logikai ellentmondások szerepelnek benne. A környezetnek az a dolga, hogy teljesítse az egyén bármely kívánságát, amennyiben az másoknak nem árt. Ez a határ, a korlát. Mivel nem személy, a jókör egyszerűen nem érzékeli az olyan óhajt, amely ezen a határon túl van. Ha érzékelné, akkor lassacskán úrrá lehetne az élőlények sorsán. Annyiban különleges a helyzet, hogy maga a jókör nem valamely személy alkotása, de létre tud hozni ilyen alkotásokat, legalábbis fantomok, szellemek formájában. A jókák engedelmessége ott szűnik meg, ahol bizonyos veszélyes paradoxonok színre lépnek, de fölösleges ez részletezni, mert a földi ember az ilyen paradoxonokról még sohasem hallott. Reformtervekben egyébként, folytatta Tiuxtl, sohasem volt hiány. Ügyesen agyoncsapott egy szúnyogot a homlokomon, majd tovább mesélt:

– A legelső tervek közé tartozott az elrettentés: a jót és a rosszat viszonozni kell. Egyszerű módszer, Xaimarnox követői javasolták: aki megcirógatja felebarátját, azt gyöngéden becézgetik a jókák, a verekedő viszont rögtön kap egyet a pofájába. Minden arányos, szimmetrikus. Még ölhetsz is, de csak egyszer, mert a gyilkos azonnal holtan esik össze. Nyilvánvaló persze, hogy mi következik ebből: a rossz eszkalációja. Általában senki sem töri magát, hogy jót tegyen másokkal, természetünkre inkább a rosszindulat a jellemző. Az ügyes gazfickók arra kényszerítik a jókört, hogy saját maga ellen harcoljon, például előbb páncélokat gyártson, aztán páncéltörő fegyvereket, hogy a gonoszt megbüntesse. Különben sem jó a statáriális bíráskodás. Ki mérlegelné a körülményeket? Vak hóhér legyen a jókör?

– Hanem az a másik terv – szólt hátunk mögül az ügyintéző –, a három teológus fivér javaslata, emlékszik, ugye? Azok aztán nem lacafacáztak…

– De nem ám! – helyeselt Tiuxtl. – Az istenkör! Teoszféra! Nagy ötlet volt. A mesterséges, mindenható Jóság, amely békét hoz az egész világegyetemnek. A teremtett Isten! A műisten, a Szüntheosz… Kicsírázik valamelyik bolygón, aztán eonok alatt elterjed az egész kozmoszban… No de akkor vége minden természetes evolúciónak, a ragadozók éhen halnak, a növényevők szintén, mert nem férnek el egymástól. Nem volt ez végiggondolva.

Félbeszakadt a társalgás, mert kocsink előtt feltűnt egy különös figura. Kősziklát cipelt a hátán. Megálltunk. A daróccsuhás, sovány öregember lerakta terhét, és mozdulatlanul nézett ránk, csak a szemét árnyékolta be kezével, hogy ne vakítsa a lemenő nap.

– Intrita szerzetes… – suttogta az ügyintéző. – Megkérdezhetjük, hol van a kolostor, de nem tudom, válaszol-e. A regulájuk tiltja a beszédet.

Tiuxtl udvariasan üdvözölte a szerzetest. Az sokáig nem válaszolt. Biztosan azon töprengett, szabad-e beszélnie, mert rendkívüli esetekben a szabályzat megengedi. Végül úgy döntött, hogy ez rendkívüli eset. Elmondta, hogy ő kapus barát, reggel elaludt, közben a kolostor elment, és most keresi, bűnbánata jeléül a kősziklát cipelve. Tiuxtl felajánlotta, hogy bárhova elvisszük, de ő csak meghajolt felénk, vállára vette szikláját, és továbbcsörtetett a halott bokrok sűrűjében.

Lement a nap, felkelt a szél és a szúnyoghorda, végre találtunk egy táborhelynek alkalmas tisztást. Az ügyintéző leült egy mohos sziklára, elővette a teraszt, kapcsolgatta, és egyszerre csak fehér porcelángömb bújt elő a földből. Felfúvódott, és takaros, gömbölyű házacska állt előttünk, falaiból hosszú tüskék nőttek ki, porcelán sündisznó lett belőle, félkörös bejárattal. Amikor bevittem a gumimatracomat, felszúrta egy tüske, nagyot káromkodtam. Persze semmi baj, tüstént gyártott gallyakból az ügyintéző egy újat, a monogramommal díszítve, és hogy még inkább kedvemre tegyen, visszahúzatta a házzal a tüskéit. Bekaptunk egy kis uzsonnát, aztán leültünk a ház elé, beszélgettünk a hangulatos tábortűznél, leves zubogott a bográcsban, és megtudtam, hogy az ügyintéző valójában költő. Csak azért dolgozik a hivatalban, hogy legyen valami tekintélye, verseket ugyanis nem olvas senki. Prózát sem egyébként. Az írószövetségnek ő nem tagja, mert azok a bohócok csak marakodnak, különösen a temetések miatt. Ki mondja a gyászbeszédet? Mindenkiről az elnök? Vagy az elhunyt rangja szerint, tehát alelnökről az alelnök, az etikai bizottság elnökéről az utódja? És emiatt ölik egymást a szerencsétlen bolondok, sóhajtott az ügyintéző, szomorú tekintetét a tábortűzre függesztve. Más dolguk ugyanis nem maradt, mindent elért az írószövetség, amit az utóbbi hétszáz évben követelt magának, anyagi gondjuk nincs az íróknak, cenzúra sincs, mindenkinek kiadják a műveit, ő maga dönt a példányszámról, de hát mi haszna, mikor a verseket még a költők sem olvassák.

Aztán a Földre terelődött a szó. Csodálkoztam, hogy a földész Tiuxtl úgy véli, nőstényeink azért rúzsozzák a szájukat, mert vámpírok. A vörös száj arra való, hogy ne tűnjön fel a csókolózáskor kiszívott vér. A rúzs nem más, mint a vámpírok mimikrije. Tiltakozásomon csak nevetett. Szóval a nők tetszeni akarnak? Hát szép a véres száj? Szépek a kékkel, zölddel karikázott szemek? A hulla bomlásának színeivel! Talán nem így van? Vámpírnak állnak jól a hullafoltok. Tiltakoztam, költőnk hegyezte a fülét, Tiuxtl gúnyosan kacagott. És a vénasszonyok? Azok is festik magukat. Ők is szépek akarnak lenni? Öreg asszony nem vénasszony – érveltem. – A nő vénségére is nő marad. Azért festi magát, hogy fiatalabbnak nézzen ki. Tiuxtl csak legyintett. Ott van akármelyik földi magazin, a nőstények minden képen vicsorítják a fogukat, és hosszú, véres karmaikat mutogatják. Igen, mert ez erotikus hatású – motyogtam. Erotika? Persze, létezik az is, de éjszakai erotika, mivel a vámpírok éjszaka űzik a vérszívást. Kötöttem az ebet a karóhoz, de Tiuxtl már csak vigyorgott, idegesítően, végül előállt a döntő érvvel: a férfiak nem akarnak vonzóak lenni? Akkor nekik miért nem vérvörös a szájuk? Feladtam. Különben sem tudom a választ. Bánom is én, legyenek vámpírok, te szamár, füstölögtem némán, míg aludni tértünk.

Egyikünk sem vette észre, hogy arra csatangol egy kurdál. Rémlett ugyan, hogy valami szuszogást, cuppogást hallok, de nem jöttem rá, hogy egy óriási nyelv nyalogatja a házunkat, és amikor sima, gömbölyű falatnak bizonyul, hamm! – bekapja a kurdál, a terepjáróval és minden cuccunkkal együtt. Elég simán landoltunk. Ott volt velünk a gyomorban még a reggelre kikészített gyújtós is, meg a bogrács, csak a leves ömlött ki.

Gyomortanyánk méretéből ítélve termetes, vén bika lett a lakhelyünk. Volt alkalmam tüzetesen tanulmányozni a zsigereit, mert egy hétig éltünk benne. Olyan a hasa belülről, mint egy roppant méretű, hullámos boltozatú, rossz szagú, itt-ott elágazó barlang, majdnem színültig telve nyúlós folyadékkal, amelyben bokrok, ágak, fűcsomók úsznak, meg bádog és szemét. Nem válogatós a kurdálunk, mindent felfal, ami elébe kerül. Eleinte reméltem, hogy kihány minket, buzdítottam társaimat, hogy másszunk fel a garatjába és csiklandozzuk, de csak legyintettek: ugyan már, felmászni azon a csúszós, fekete tölcséren? Házunk elfogyasztásától csuklott egy kicsit a kurdál, s amikor túléltük ezt a földrengést, jött az árvíz: ivott ránk egy jót. A terepjáró elmerült, de házunk vidáman úszkált a felszínen. Tiuxtl és az ügyintéző türelemre intett, én mindenáron tenni akartam valamit, de mit? A csuklás elmúlt, kinéztünk az ablakon a szelíden hullámzó, fekete tóra. Kidugtam a fejem, szél csapott meg. Csodálkoztam, de társaim kinevettek. Csak böfög, nem hallod? Később apadt a tó, sekély mocsárrá vált, megfeneklettünk, és egyszerre csak kit látunk? A kapus barátot. Mély bűnbánatában még a szikláját sem rakta le, pedig a nehéz kővel a tóba fulladhatott volna. De sem ő, sem két útitársam nem mutatott különösebb aggodalmat. A tapasztalt költő, aki a közelbe valósi, gyakran kirándul a vadonba, és már hétszer nyelte le kurdál, elmagyarázta, hogy a garatba fel lehet éppenséggel mászni, amikor a kurdál leheveredve pihen, de kár a fáradságért, mert szűk a nyelőcső, s az öreg kurdálok különben is úgy alszanak, mint a mormota. Gondoltam, akkor legalább kifaggatom a szerzetest Fekete Klíviáról. Tiuxtl azt mondta, nem érdemes, ugyan mit tudhat egy egyszerű kapus barát. Türelem, hajtogatta, a kurdál majd követi a kolostort, a barátok a regula értelmében nem szegülhetnek szembe az erőszakkal, tehát úgyis idepottyannak közénk. Ha szerencsém van, még könyvtáros is akadhat közöttük.

Nem tudom, miért, de nem hittem neki. Az volt a benyomásom, hogy nem nagyon igyekszik kijutni innen, sőt, egyenesen élvezi a helyzetet. Felfedező utakra ment, volt bányászsisakja lámpával, kötélhágcsója, búvárruhája. Mindezt a költő terasza gyártotta neki, gyomornedvből. Jobb dolgom nem lévén, magam is megkértem a költőt, hogy szereljen fel a túrázáshoz.

Eközben az undorító, büdös zsigerekből vézna, lerobbant figurák tűntek elő, vödrökkel, seprűkkel. Hamar kiismertem a szokásaikat: reggeli és ebéd után jönnek (a kurdál ebédjéről van szó, nem a miénkről), hogy némi rendet teremtsenek a gyomorban. Szóval takarítók, de ilyen hanyag és lomha takarítókat még életemben nem láttam. Csak ténferegnek fel-alá. Kérdésekre válaszolni nem hajlandók. Végül az egyik mégiscsak megszólalt. Elmondta, hogy hivatali söprűjük van, de nem használják, több okból. Először is, hogy ne kopjon, mert akkor ugrik a prémium. Másodszor, nehogy Őbenne kárt tegyenek. Nem értem a közönyüket. Úgy kóvályognak közöttünk, mint az alvajárók, tudomást sem vesznek rólunk, csak a lámpafényt kerülik, mert sötétséghez szoktak. Ha birrbitet ebédelünk, akkor közelebb somfordálnak, és élvezettel szívják be a szagát. De a házba semmiképp sem akarnak bejönni. A beszédesebb fickó egyszer kinyögte, hogy tilos szóba állniuk az idegenekkel, azért tesznek úgy, mintha ott sem volnánk. Úgy látszik, maga is megijedt a merészségétől, mert többé nem láttam. Ami a kurdál szokásait illeti, azok még egyszerűbbek. Reggel és délben magaslati helyre vagy a házba kell húzódnunk, mert enni ugyan komótosan eszik a kurdál, de iszik, mint a kefekötő, és olyankor valóságos Niagara zúdul ránk. Közben levegőt is nyel, duplájára nő a gyomra, aztán hosszan böfög, ami szélvihart kelt.

Az ügyintézőt az embuk egyáltalán nem érdeklik, de Tiuxtl egyszer gyomorfalhoz szorított két egyedet, és megkérdezte, hogy kicsodák. Megtudtam, hogy nem akárkik: magas rangú vezetők, az egyik májfelelős, a másik végbeles. Tiuxtl elengedte őket. Egy szavukat se hidd el, mondta. Hencegnek, hogy micsoda fontos szerveknél vannak. Hatalmas urak a kurdálban a szervek. Egyébként a kurdálunk dögrováson van, rég leselejtezték, de az embuk nem költöznek ki, a lakáshiány miatt. Be vannak ide jelentve, köztisztasági munkások, de nem takarítanak, mert nincs hozzá kedvük. Vödröt, seprűt azért hurcolnak magukkal, mert az mutatja, hogy dolgoznak. Jelszavuk: kis pénz, kis meló.

Első nap nem ebédeltem, hiába dicsekedett a költő a gazdag étlappal. Elvette az étvágyamat az alapanyag, amit a terasz használ. Mindenáron szabadulni akartam innen, és nem értettem, hogy társaim ilyen nyugodtan tűrik a kurdálbeli életet, sőt mintha élveznék is. Miért? Azt élvezik, hogy itt nincs egyetlen jóka sem? Rákérdeztem, nevettek, de valahogy kicsit zavartan.

Másnap, reggeli után (már ettem, mit tehetnék?), Tiuxtl rádiót csináltatott a terasszal, de nem volt kedvem zenét hallgatni, hát inkább hegymászó túrára indultam. Hamar kiderült, hogy abból nem lesz semmi, túlságosan síkos a fal, kampókat meg nem verhetek belé. Akkor legyen gyalogtúra, úti célom a nyombél. A költő elkísért a gyomorszájig, megmutatta, hogyan kell ingerelni, hogy kinyíljon, aztán visszafordult. Láttam, hogy jegyzetfüzet és golyóstoll van nála, talán megszállta az ihlet, verset akar írni. Elég széles, tágas út következett a gyomorszáj után, jó ütemben masíroztam az epevezeték elágazásáig, rémlett, hogy a falból egy pár csizma áll ki, de oda se néztem, annyira elmerültem a gondolataimban. Luzán barátaimon törtem a fejem – mélyen megvetik az embukat, de azért elnyaralgatnak itt a kloákában, a kisujjukat sem mozdítják, hogy kijussunk a friss levegőre. Mit keresnek itt, egzotikumot? Jólesik kicsit megmártózni a primitív viszonyokban? Ha volna itt egy freudista, azt mondaná, hogy az encek visszavágynak a kurdálba, mint az anyaméhbe, jönne itt nekem a szimbólumaival, én pedig okosan rámutatnék, hogy az enceknél nincs anyaméh. De érdemes vitázni egy képzeletbeli freudistával? Viszont mégiscsak van itt valami rejtély, morfondíroztam, és akkor kaptam észbe, hogy mit láttam az imént. Visszafordultam, és láttam a homloklámpám fényében, hogy a csizma mozog. No, ezt a rejtélyt legalább megfejtem. Megragadtam a csizmákat, húzni kezdtem, és előkúszott a falból, hátrálva, mint a rák, egy magas, sovány enc, ő is búvárruhában. Egyáltalán nem csodálkozott, hogy összetalálkoztunk. Bemutatkozott: Xouder Xaater professzor, a kurdálanatómia tanszék vezetője az ixirixi egyetemen. Most éppen terepmunkán van. Nem kérdezte, hogy én ki fia-borja vagyok, rögtön magyarázni kezdte az adott bélszakasz topográfiáját, különösen a nyombélért lelkesedett, azon belül is a diverticulum duodeno-jejunale Xaateri szakaszért, igen, azt őróla nevezték el, mert ő bizonyította be, milyen nagyot tévedett Xeps iskolája, amely azt állította, hogy a diverticulum e szakasza sohasem volt verrucinosum. Nem könnyű a terepmunka, tette hozzá a professzor, ő napokig ugrabugrált a kurdál orra előtt, de csak nem akarta lenyelni a böszme barom, pedig ő gondosan be is sózta és fűszerezte magát. Kissé lelombozódtam, mert eszembe jutott a kínos emlék: bolygónak néztem a felfújt vidámparkot, az orromnál fogva vezettek, bedőltem a kurdálvadászós komédiájuknak. A professzor vágyakozón sandított az epevezeték felé, de aztán mégis visszakísért a gyomorba. Mikor azt hitte, nem látom, lopva megnézte a lábaimat, majd tapintatosan elkapta róluk a tekintetét. Később kiderült, hogy nyomoréknak tartott. Mint anatómus, rögtön felállította a diagnózist: deformitas congenita articulationum genu, ritka és súlyos, veleszületett testi fogyatékosság, amely nagyon megnehezíti a beteg életét, nehezen jár, normálisan ülni pedig egyáltalán nem tud. Nyomorék voltomat természetesen nem hozta szóba a jóérzésű, udvarias professzor. Jót kacagtunk, amikor rájött, hogy ember vagyok – a gyomorba érve ugyanis levettük az oxigénmaszkot. De sietnünk kellett, mert a falánk kurdál éppen hozzálátott az ebédjéhez, fák és bokrok potyogtak a fejünkre, ömlött a gyomorsav, és tudtuk, hogy hamarosan jön az árvíz.

Szerencsére idejében hazaértünk. Társaim szívélyesen fogadták a professzort, rögtön meghívták birrbitre, már rotyog a fazékban. Érdekes, gondoltam, hogy bár a terasz akármilyen finom étket felszolgálna, mi folyton ezt a gusztustalan, büdös löttyöt esszük. A társalgás azonban igazán kellemes volt. A professzor vidám történetekkel szórakoztatott bennünket. Tavaly ilyenkor például fölfedezett az Elnök Kurhánjánál, a mocsárban egy gigászi kurdálcsontvázat, benne ötven embu csontvázával. Ez a lelet végképp rácáfolt egy másik anatómus, bizonyos Xipsiquax (vagy ilyesmi) docens ama tévhitére, hogy a kurdál nem élhet a víz alatt. Nos, naturaliter, vagyis természetes állapotában csakugyan nem, mindazonáltal a megfelelően idomított kurdál tengeralattjáró gyanánt is üzemeltethető, amire tárgyi bizonyíték a csontváznál talált periszkóp. A docens csak két nappal később érkezett meg búvárharangjával, addigra a csontváz már a napon sütkérezett a preparátorok gyűrűjében, a periszkópra pedig kaján feliratot tűzött a professzor: Cito venientibus ossa, vagyis Aki sietett, annak jutnak a csontok!

Miken tudnak hajba kapni ezek a tudósok, tűnődtem, szorgosan nyelve birrbitemet, úgy, mint gyerekkoromban a ricinust: minél kevésbé érezzem az ízét. De jó képet vágtam hozzá, hogy ne lógjak ki a kedélyes asztaltársaságból. A szerzetesnek addig könyörögtünk, míg végre lerakta válláról a terhét, s közénk telepedett az asztalhoz, de nem kényelmes matracra ült, hanem a sziklájára. Mivel ember vagyok, úgy döntött, hogy esetemben a hallgatási fogadalom nem érvényes, így aztán jól elbeszélgettünk. Kiderült, hogy kapus barát létére korántsem olyan műveletlen, mint Tiuxtl gondolta. Nevét nem tudtam kiejteni, egészen más, mint a többi luzáné, valami rekedtes sóhaj, magánhangzó nincs is benne. Ilyen nevet visel mindegyik szerzetes, mert a novícius azzal kezdi szolgálatát, hogy klív nevet választ magának a fennmaradt krónikából. Attól kezdve ő két személy: az eleven luzán és a hajdani klív. Fantáziám lángra lobbant. Hallatlan revelációkra számítottam – tehát hisznek a lélekvándorlásban? Halott klívek szólnak belőlük, fölfedve rendkívüli titkaikat? Misztikus szertartásokon idézik fel a Ka-Undrium rettentő átkait, s egyszer talán átlényegülnek jámbor papokból bosszúálló hadsereggé? A kapus barát lehűtötte várakozásaimat.

– Én semmit sem tudok a hajdani klívről, akinek a nevét viselem – magyarázta. – Egyáltalán semmit sem tudunk a klívekről, csak annyit, hogy nem hittek Istenben, ezért mi helyettük hiszünk.

– Hogyhogy? – kaptam a fejemhez. – Hiszen önök őrzik a klív történelem kulcsát! A krónikát! És nem is olvassák?

A barátnak nyilván melege lett a birrbittől, mert hátravetette csuklyáját. Keményen tekintett rám tollkoszorús szemével.

– Dehogynem. Én is olvastam. Mindenki elolvashatja nálunk, ha akarja. Vannak novíciusaink, akiket nem a hit vezérel hozzánk, nem vezeklésre vágynak, hanem arra, hogy a klívekben megtalálják a Gonosz esszenciáját. Az ilyeneket egy-kettőre hazaküldjük. Csodálkozol, idegen? Azért olvassuk a krónikát, hogy megtanuljunk klívül. Mi másért? Nincs benne semmi.

– Mit beszél? Nincs benne semmi…? – kérdeztem lassan. Gyanakodtam, hogy bolonddá tesz.

– Semmi egyéb, mint frázisok. Propaganda. Üres közhelyek. Csodálkozol? Miért? Hallottál valaha olyan hatalomról, amely nem fényes jövőt és általános boldogságot ígér, hanem sírást és fogaknak csikorgatását? Hitvány zsarnokságot és erkölcsi fertőt? Nincs ilyen hatalom. Nálatok talán van?

– Most nem rólunk van szó – tértem ki gyorsan. – De hát a Ka-Undrium? Az mi volt? Te tudod? El szabad mondanod?

– Mindig ugyanaz a nóta – vonta meg a vállát. – Ka-Undrium szó szerinti fordításban azt jelenti: a Jó köre.

Elakadt a lélegzetem.

– Micsoda? Ők is ugyanazt akarták, amit ti?

– Pontosan ugyanazt.

– Akkor… miért lett háború?

– Nem volt háború. Két eszme ütközött össze. Nem az élőlények.

– Anix azt mondta, a jókákat eredetileg fegyvernek szánták…

– Talán félreértetted. Nem fegyvernek készültek. Fegyverré váltak, amikor ugyanúgy programozott részecskékkel ütköztek össze.

Láttam, milyen gondosan válogatja meg a szavait. A többiek némán figyelték. Egyszerre csak új szemmel láttam az egész színjátékot. Itt ül egy ember, kényelmetlenül kuporogva, míg a többiek méltóságosan pihennek hátrafelé hajló, erős lábaikon, mint a súlyos testű, nagy futómadarak.

– Két jó szándék ütközött össze – szólt végül a barát. – Csak az különbözött, amit programnak nevez a nemes Tiuxtl. De még az sem nagyon. Tulajdonképpen azért ütköztek össze, mert tökéletes akart lenni mind a kettő. Ha szembefordul két egyház, amely ugyanabban az Istenben hisz, de érvényesnek csak a saját hitvallását tartja, és jottányit sem enged belőle, kitörhet a háború, noha egyik sem akarta. Nem ismersz ilyen eseteket a történelemből? És ha még a Legfőbb Jó szolgálata is vezethet pusztításhoz, mennyivel inkább a világi hit, ha vak végrehajtókra bízzák. Egymás felé repült az Isten nélküli boldogság két terve, és nem egészen a félúton találkoztak, mert erejük nem volt teljesen egyenlő. Ha a klíveké sikerül jobban, akkor most nem itt ülnél, hanem a sötét arcúak között déli tanyájukon, és hallanád, hogyan pusztult el a titokzatos északi rém, amely a luzán jégburok alatt nyugszik. Csak az a különbség, hogy nem papi személytől hallanád, mert amint mondtam, a klívek elvetették Istent. Ezért vezeklőket is aligha találnál…

– Azt mondod, ők is a Jót akarták?

Képtelen voltam elhinni.

– Nem kevésbé, mint az Alapító Atyák. De nem időzhetek itt tovább. Búcsúzom, uraim.

A szerzetes felállt, vállára vette szikláját, és elment. Nekiestem Tiuxtlnak. Mit szól ehhez? Tudta, amit a barát elmondott Klíviáról?

Nem tagadta. De azért, erősködött, nem egészen úgy volt. A klívek tekintélyuralmi elveket vallottak, és az ő boldogságkörük nem jókákból állt volna, hanem parányi robotokból, úgynevezett pigmekből, amelyek nemcsak kevésbé tökéletesek, mint a jókák, hanem brutálisabbak is. Tiuxtl egyre több tudományos műszót használt, láttam, hogy jóhiszeműen védi a maga ügyét, de már nem figyeltem oda. Különben is későre járt. Két társunk felállt, és ágyazni kezdett. Tiuxtl elhallgatott, aztán lassan, vonakodva felállt ő is. Elnéztem bársonyosan pelyhes, domború arcukat, távol ülő szemeiket, a légzéstől meg-megremegő orrpihéiket. Lefekvéshez készülődve kivettem fülemből a pici tolmácsot, s az érthető beszéd különös, gyors trillákká vált. A költő rám pillantott bagolyszemével, mondott valamit, sejtettem, hogy jó éjszakát kíván. Eloltották a lámpákat, elaludtak, hallgattam egyenletes lélegzésük neszét, de én nem voltam álmos. Szerencsém, hogy legalább nem horkolnak, jutott eszembe, mert a horkolást utálom. Ja igaz, ők encek, azok biztosan nem horkolnak. Ki hallott már horkoló verébről vagy pingvinről? Butaságokat gondolok. Nem is értek semmit. Minek jöttem ide? Miért vállaltam a fáradságos csillagutazást? Hogy itt ücsörögjek néhány madárfival egy döglődő kurdál vaksötét hasában? És ki ücsörög itt? Ijon Tichy majomfi, félhivatalos diplomáciai futár. Persze, én nem vagyok majom. De ők se madarak. Mit rágódom itt a leszármazásunkon? Mi vagyok én, Darwin? Hogy lehetek ilyen ostoba, szidtam magamat kétségbeesve, hülyeségeken jár az eszem, amikor az egész világegyetemet érintő, fontos dolgokról van szó! Sikerült megtudnom Fekete Klívia titkát? Talán igen, de kiderült, hogy nem is titok, nincs itt semmiféle sötét rejtély, mindenki tudja, mi történt, mi történik. No csak, valaki mégis horkol. Sőt, fűrészel. Halkan füttyentek, régi trükköm, de nem használ. Felkönyökölök, ordítani tudnék dühömben, miért nem hagynak aludni? Mit művel ez a nyomorult? Hörög, morog… bugyborékol… Hiszen nem is horkol senki! A kurdál gyomra korog. Megnyugszom. Fekszem nyitott szemmel, nem jön az álom. Régi utazásaimat pergetem, mint a rózsafüzért. Mennyi sok csillagutazás. Némelyiket csak álmodtam. Milyen jó volt fölébredni a futurológiai kongresszus után! Hátha most is csak álmodom? Az a legrosszabb álmatlanság, amit álmodik az ember. Mert hogy is tudna elaludni, ha már alszik? Felébredni viszont akkor könnyebb, ugye. Mennyi fölösleges hercehurcától megkímélne, ha most felébrednék. Nekigyürkőzöm, hogy lerázzam az álom bilincsét, kitörjek a sötét burokból, minden erőmet megfeszítem, de hiába. Nem ébredek fel. Nincs másik valóság.

BÉKE A FÖLDÖN

KETTÉHASÍTVA

Nem tudom, mitévő legyek. Ha legalább azt mondhatnám, „bajban vagyok”, mindjárt megkönnyebbülnék. Azt sem mondhatom, hogy „bajban vagyunk”, mert csak részlegesen beszélhetek önmagamról, noha továbbra is Ijon Tichy vagyok. Régi szokásom, hogy borotválkozás közben fennhangon beszélek, de most abba kellett hagynom, mert a bal szemem mindig megzavart a gúnyos hunyorgatásával. Amíg a LEM-ben ültem, fogalmam sem volt róla, mik történtek odalent éppen az indulásom előtt. A LEM persze nem az a háromlábú amerikai jószág, amivel a NASA leküldte Armstrongot és Aldrint egy marék holdkőért. Csak azért nevezték el ugyanígy az én járgányomat, hogy álcázzák, miféle titkos küldetésben járok. Úgy kellett nekem ez az ügy, mint púp a hátamra. Mikor a Borjú csillaghalmazból hazaértem, legalább egy évig sehová sem akartam repülni. Csakis az emberiség kedvéért vállaltam el mégis. Tudtam, megeshet, hogy otthagyom a fogam. Lopez doktor kiszámította, hogy az esélyem egy a húsz egész nyolc tizedhez. De nem bántam. Elvállalós gyerek vagyok. Lesz, ami lesz, gondoltam. Vagy visszajövök, vagy sem. Arra nem számítottam, hogy jövök is, meg nem is, merthogy jövünk. Ezt a többes számot most el kéne magyaráznom, azzal pedig elárulok egypár szigorúan bizalmas tudnivalót, de bánom is én! Mármint hogy részben. Hiszen írni is csak félig-meddig, üggyel-bajjal tudok. Jobb kézzel verem az írógépet. A balt oda kellett kötöznöm a szék karfájához, mert tiltakozott. Folyton kitépte a papírt a gépből, nem hallgatott semmi érvre, és mielőtt lekötöztem, orrba vágott. Mindez azért van, mert kettéhasadtam. Az agyunk két féltekéjét a kéregtest köti össze, latinul corpus callosum. Kétszázmillió fehér idegrost kapcsolja egybe az agyat, hogy összeszedhesse a gondolatait, de énnálam már nem. Nyissz, és annyi. Még nyisszantás sem volt, csak az a gyakorlótér, ahol a holdbeli robotok az új fegyvert próbálták ki. Tisztára véletlenül tévedtem oda. A feladatomat már elvégeztem, túljártam a hideg szörnyek eszén, mentem már vissza a LEM-hez, de kisdolgoznom kellett. Vécé a Holdon nincsen. Persze, úgysem lehetne használni a légüres térben. Tartályt hord az ember az űrruhájában, ugyanilyen volt Armstrongnak és Aldrinnak is. Szóval, lehetne éppen akárhol, akármikor, de valahogy kínos. Túlságosan jól nevelt vagyok, azaz inkább voltam. A Mare Serenitatis kellős közepén, fényes nappal, mégiscsak kellemetlen. Láttam a közelben egy nagy sziklát, odamentem az árnyékába. Honnan sejthettem volna, hogy ott már működik az ultrahangmező? Kisdolgom közben valami apró szúrást éreztem a tarkóm táján. Nem ott, ahol olykor belenyilall, hanem kicsit följebb. A koponyám közepénél. Ez volt a távvezérelt kallotómia. Egyáltalán nem fájt. Furcsa érzésem támadt, de mindjárt el is múlt, mentem vissza a LEM-hez. No igen, volt egy olyan érzésem, hogy minden valahogyan más lett, és más vagyok egy kicsit én is, de azt gondoltam, érthető, ha felzaklatott a sok viszontagság.

A jobb kezet a bal agyfélteke irányítja. Ezért mondtam, hogy mindezt csak félig írom. A jobb féltekémnek nem tetszik a dolog, folyton zavar. Egyáltalán, összekutyulódott minden. Nem mondhatom, hogy én vagyok itt – mert ez csak a bal féltekém. Kénytelen leszek valahogy megalkudni a másikkal, végtére nem ülhetek itt örökké úgy, hogy a fél karomat lekötözve tartom. Próbáltam már simogatni, de nem használ. Rémes ez a másik. Kötekedő, goromba és pimasz. Még jó, hogy nem mindent tud elolvasni. Csak egyes szavakat ért meg, legjobban a főneveket. Így van ez mindig, tudom, mert a szakkönyveket már tanulmányoztam. Az igéket és mellékneveket nem nagyon érti, tehát mivel idebámul az írógépre, úgy kell fogalmaznom, hogy föl ne idegesítsem. Nem tudom, sikerül-e. Azt egyébként senki sem tudja, miért lakozik a jó modor mindenestül a bal féltekében.

Úgy volt, hogy a Holdon is csak részben szállok le, bár egészen más értelemben, ez ugyanis még a balesetem előtt történt, amikor még nem voltam kettéhasítva. Stacionárius pályán keringtem volna a Hold körül, a felderítést meg elvégzi a távom. Hasonlít is hozzám, noha műanyagból van, szenzorokkal. Ültem hát a LEM 1-ben, a táv meg leszállt a LEM 2-vel. Ezek a katonai robotok szörnyen utálják az embereket. Mindegyikben ellenséget látnak. Legalábbis így hallottam. Sajnos, a LEM 2 bedöglött, leszálltam hát személyesen, hogy megnézzem, mi van vele, az összeköttetés ugyanis megszakadt. A LEM 1-ben ülve és a LEM 2-t már nem érezve hasfájást, illetve tulajdonképpen nem közvetlenül fájt, hanem rádión át, ugyanis észleltem, mint leszállás után kiderült, a robotok szétverték a LEM 2-t, kirángatták belőle a távot, és hasba rugdalták. Nem húzhattam ki a kábelt, mert akkor a hasfájásom ugyan megszűnt volna, de végleg elveszítem a kapcsolatot a távommal, és akkor hol keressem? A Mare Serenitatis, ahol elkapták, majdnem akkora, mint a Szahara. Különben is összekevertem már a kábeleket, mert különböző színűek ugyan, de rengeteg van belőlük, a vészhelyzeti utasítást meg elszórtam valahová. Keresgéltem egy kicsit, de közben fájt a hasam, ettől aztán úgy begurultam, hogy nem hívtam a Földet, inkább uccu neki, leszálltam. Pedig mondták, hogy eszembe ne jusson, mert pórul járok. No de csak úgy meghátrálni, az nem nekem való. És a LEM-et sem akartam otthagyni a robotok martalékául, akkor se, ha csak egy gép, mindenféle elektronikus kütyüvel telerakva.

Látom már, hogy minél többet magyarázok, annál homályosabb az ügy. Legjobb, ha az elején kezdem. Más kérdés, hogy az elejéről nem is tudok semmit, biztosan a jobb agyféltekém emlékszik rá, azzal meg nincs kapcsolatom. Tehát sok mindenre nem emlékszem, és hogy legalább valamit kiderítsek, süketnéma jelbeszéddel mutogatok jobb kézzel a bal kezemnek, az viszont nem mindig hajlandó válaszolni. Néha például fügét mutat, és akkor még csak a finomabb véleményét idéztem.

Nagy a kísértés, hogy jelelés helyett odavágjak, ha makacskodik. Őszintén szólva, meg is tenném, de az a baj, hogy csak a jobb kéz erősebb a balnál, a lábak nagyjából egyforma erősek, ráadásul tyúkszem van a jobb lábam kisujján, és a bal ezt tudja. Annál a buszos botránynál is jól megjártam – erőszakkal zsebre dugtam a bal kezem, mire az ő lába bosszúból úgy a tyúkszememre lépett, hogy csillagokat láttam. Nem tudom, butulok-e kettényesett állapotomban, de azt látom, hogy badarságokat írok. Nem a bal kéznek van lába, nekem van bal lábam. Csak hát az én szerencsétlen testem olykor két ellenséges táborra oszlik.

Abba kellett hagynom az írást, mert folyton meg akartam rúgni magam. Illetve a bal lábam akarta a másikat bokán rúgni, szóval nem én, vagyis nem az egész én – hiába, képtelenség ezt nyelvtanilag helyesen megfogalmazni. Már arra készültem, hogy inkább levetem a cipőmet, de aztán mégsem. Bohócot azért nem csinálok magamból. Zokniban üljek itt, hogy megtudjam, mi volt azzal az utasítással meg a kábelekkel? Hajdanában verekedtem én már önmagammal, csakhogy egészen más körülmények között. Egyszer a korábbi én a későbbivel, az időhurokban, egyszer pedig a jobbítógép miatt. Verekedtem magammal, tény és való, de megmaradt az egy és oszthatatlan énem. Akkori helyzetemet átérezheti bárki. A középkorban például a vezeklők korbácsolták magukat. De a mostani állapotomat senki át nem érezheti, az már egyszer biztos. Még azt sem mondhatom, hogy kettő van belőlem, mert az sem igaz. Tény, hogy két részben létezem, de még ez is csak részben van így, nem minden helyzetben. Ha kíváncsiak a történetemre, olvassák csak szépen végig, amit írok, nem kell közben vitatkozni, okoskodni. Egy-két dolog lassanként majd érthetőbbé válik. Természetesen nem minden, mert ahhoz kallotómia kellene. Hiszen az sem magyarázható el, milyen érzés vidrának lenni vagy teknősbékának. Még ha, teszem azt, átváltozna is valaki vidrává vagy teknősbékává, akkor sem mondhatna semmit, mert az állatok nem beszélnek, és nem írnak. A közönséges emberek, akikhez életem java részében tartoztam, nem érthetik meg, hogy a kettényesett agyú ember azért továbbra is önmaga, sőt annak is látszik, hiszen azt mondja magáról, hogy ÉN, nem azt, hogy MI, egész normálisan jár, értelmesen beszél, még evéskor sem rí le róla, hogy nem tudja a jobb féltekéje, mit tesz a bal (kivétel az én esetemben a májgombócleves). Némelyek szerint egyébként a kallotómia nyilván létezett már a bibliai korban is, hiszen akkor írták, hogy nem tudja a jobb kéz, mit tesz a bal, de én úgy vélem, ez csak amolyan vallási hasonlat.

Volt egy ürge, aki két hónapig járt a nyakamra, hogy kiszedje belőlem az igazságot. A legalkalmatlanabb pillanatokban tört rám, hogy a szokásos kérdésével nyúzzon: hányan is vagyok én. Adtam neki szakkönyveket, okosodjon ki belőlük, de nem sikerült neki. Nekem se, ami azt illeti. Csak azért sóztam rá a könyveket, hogy hagyjon már békén. Úgy kezdődött a dolog, hogy cúgos cipőt kellett vásárolnom, mert a fűzőssel nem boldogultam, ha a bal részem nem akarta, hogy sétálni menjünk. Amit a jobb kéz megkötött, a bal kioldotta. Elmentem hát a boltba cúgos cipőért. Futócipőt is veszek, gondoltam, nem azért, mert divat a kocogás, hanem csak a jobb féltekém miatt. Akkoriban ugyanis még egyáltalán nem tudtam szót érteni vele, és egyre dühösebb lettem rá, mert folyton rugdosott a bal lábam, tele voltam kék foltokkal. A cipőbolti eladónak aztán csak makogtam, mert nem értette, miért viselkedem olyan furcsán – persze igazából nem én viselkedtem furcsán. Mindenesetre úgy történt, hogy amikor elém térdelt a cipőkanállal, a bal kezem megfogta az orrát. Próbáltam magyarázkodni, hogy nem én voltam az, hanem ő. Még ha bolondnak néz is, gondoltam – honnan tudna egy cipőbolti eladó a kallotómiáról? –, akkor is elérem a célomat, megveszem a cipőt. Az őrült sem járhat mezítláb. Sajnos kiderült az eladóról, hogy filozófia szakos diák egy kis pénzkereső munkán. Rettentő izgalomba jött.

– Az ég szerelmére, Tichy úr! Hát elment a józan esze? – kiabálta, már a lakásomon. – Hiszen a logika szerint ön vagy egy, vagy több! Ha a jobb keze be szeretné gombolni a zakóját, de a bal nem engedi, akkor mindegyik mögött külön elme áll, amely gondolkodik, vagy legalábbis önálló akarata van, ha egyszer nem akarja azt, amit a másik. Levágott karok és lábak nem szoktak verekedni, hát nincs igazam?

Odaadtam neki a Gazzanigát, ez a legjobb tanulmány a kallotómiáról. Gazzaniga professzor Bisected Brain című könyvét még 1970-ben adta ki az Appleton Century Crofts, és úgy nőjön össze megint az agyam, hogy igazat mondok: nem én találtam ki sem ezt a professzort, sem az apját, akinek a könyvet ajánlotta, és akit úgy hívtak, hogy Dante Achilles Gazzaniga, szintén orvosdoktor. Aki nem hiszi, menjen el a legközelebbi orvosi könyvtárba. Csak engem hagyjanak már békén!

Az ifjú filozófus persze hiába járt a nyakamra, hogy a kettős létről vallasson, semmit se tudott meg, csak annyit ért el, hogy mind a két agyféltekém dühbe gurult, amit onnan lehet tudni, hogy két kézzel ragadtam galléron és dobtam ki a srácot. Hasadt lényem olykor képes efféle időleges összhangra, többet azonban nem tudok erről.

A fiú aztán éjnek idején hívogatott fel, mert úgy vélte, álmomból felriasztva majd elárulom neki rettentő titkomat. Nyaggatott, hogy tegyem a telefonkagylót hol a jobb, hol a bal fülemhez. Zaftos káromkodásomat figyelemre se méltatta.

Máskor meg erősködött, hogy nem az ő kérdései abszurdak, hanem az én állapotom. Ellentmond ugyanis mindannak, amit az emberről mint értelmes és tudatos lényről az egész antropológiai, egzisztencialista és mit tudom én, milyen filozófia állít. Biztosan nemrég vizsgázott a derék diák, mert csak úgy ontotta az idézeteket, Hegel után következett Descartes (Gondolkodom, tehát vagyok, és nem Gondolkodunk, tehát vagyunk), aztán letámadott Husserl és Heidegger nevében, bizonygatva, hogy az, ami énvelem van, egyszerűen lehetetlen. Ellentétes ugyanis a lelki élet összes alapelvével, amelyet nem akárkik fogalmaztak ám meg, hanem a történelem legnagyobb gondolkodói, pár ezer éve például a lángeszű görögök. Aztán jön itt egy vágott agyú pasas, aki tök egészségesnek látszik, holott nem tudja a jobb keze, mit csinál a bal, és ugyanígy áll a lábával. Ráadásul egyes szakértők szerint tudata csak bal felől van, jobb fele csak lélektelen automata, mások szerint két tudata is van neki, de a jobb oldali néma, mert a Broca-központ a bal halántéklebenyben van; a harmadik nézet szerint két részlegesen elkülönült személyiségről van szó, hát ez aztán már a teteje mindennek. A vonatból se lehet részlegesen kiugrani, ordított rám a fiatalember, részlegesen meghalni se lehet, akkor hogy lehetne részlegesen gondolkodni? Most nem dobtam ki a fiút, mert sajnáltam. Úgy elkeseredett, hogy meg akart vesztegetni. Baráti ajándék, mondta. Nyolcszáznegyven dollár. Esküdözött, hogy ez minden megtakarított pénze, nyaralni akartak menni a barátnőjével, de ő lemond a pénzről, még a kislányról is, csak valljam be végre, hogy KI gondolkodik, amikor a jobb agyféltekém gondolkodik, és ÉN nem tudom, hogy Ő mit gondol. Elküldtem a fiút Eccles professzorhoz, aki a balos tudat elméletének híve, szerinte a jobb oldal egyáltalán nem gondolkodik. Ám a fiú csúnyán nyilatkozott Eccles professzorról. Tudta ugyanis, hogy jobb felemet a süketnéma jelbeszédre tanítgatom. Felszólított hát, hogy menjek el én magam a professzorhoz, és magyarázzam el neki, hogy téved. Délutánonként nem is járt már az előadásokra, inkább az orvosi folyóiratokat bújta, megtudta, hogy az idegpályák kereszteződnek, és vastag kötetekben kereste a választ arra a kérdésre, mi a fenének kellett nekik kereszteződni, miért vezérli a jobb agyfélteke a bal oldalunkat és viszont, erről azonban persze sehol nem esett szó. Vagy segített bennünket ez a jelenség az emberré válásban, okoskodott a fiú, vagy akadályozott. Pszichoanalitikus szerzőket olvasott, és talált egyet, aki szerint a jobb féltekében lakozik a tudat, a balban meg a tudatalatti. Ezt azonban sikerült kivernem a fejéből. Többet olvastam én már nála, ami érthető is.

Nem akartam verekedni se magammal, sem a tudásvágytól égő fiúval, hát elutaztam, pontosabban elszöktem előle New Yorkba. Csöbörből vödörbe kerültem.

Béreltem egy garzonlakást Manhattanben, és a közkönyvtárba jártam, metróval vagy busszal. Olvasgattam a sok tudós szerzőt, volt ott bőven Yozatitz, Werner, Tucker, Woods, Shapiro, Riklan, Schwartz, Szwarc, Shwarts, Sai-Mai-Halas, Rossi, Lishman, Kenyon, Harvey, Fischer, Cohen, Brumback és harminc különböző Rappaport, csak az volt a baj, hogy útközben majdnem mindig botrány tört ki, mert minden csinosabb szőke nőnek belecsíptem a fenekébe. Természetesen a bal kezem volt a ludas, még azzal se törődött, hogy eléggé zsúfolt-e a kocsi, de ki tudná mindezt röviden elmagyarázni? Nem is azt a néhány pofont bántam, de sajnos, az inzultált hölgyek többsége csöppet sem haragudott. Azt gondolták, kellemes kis románc következik, de hát nekem arra nem állt rá a fejem. Úgy vettem észre, a pofonokat harcos feminista hölgyek adják, ritkán egyébként, mert kevés közöttük a csinos.

Láttam, hogy rémes helyzetemből sehogy sem tudok kimászni, hát a vezető tudósokhoz fordultam. Foglalkoztak is velem, hogyne. Jött megannyi kivizsgálás, röntgen, ultrahang, mifene, árammal kínoztak, négyszáz dróttal fölszerelve fotelba kötöztek, hogy órák hosszat nézzek egy résen keresztül almát, kutyát, fésűt, villát, öregembert, asztalt, egeret, gombát, szivart, poharakat, pucér nőket, csecsemőket, meg még ezer dolgot vászonra vetítve. Aztán megmondták, amit már előtte is tudtam: ha a biliárdgolyót csak a bal féltekémnek mutatják meg a gépükkel, akkor a jobb kezem nem képes a különböző holmikkal teli zsákból a biliárdgolyót kiválasztani, és megfordítva, mert nem tudja a bal kéz, mit tesz a jobb. Végül úgy döntöttek, hogy hétköznapi eset vagyok, és tovább már nem is érdekeltem őket. Azt ugyanis nem árultam el, hogy a néma felemet jelelni tanítom. Tőlük akartam megtudni valamit magamról, nem az ő ismereteiket gyarapítani.

Következő állomásom Turteltaub professzor volt. Ő hadilábon állt eddigi tudósaimmal, s ahelyett hogy az állapotomról nyilatkozott volna, csak a kollégáit szapulta egyfolytában. Füleltem is eleinte, remélve, hogy ismeretelméleti okokból szidja őket. Ám csak azért dühöngött, mert a tervezetét leszavazták. Mikor utoljára jártam Globus és Savodnick uraknál, vagy talán más szakértőknél – annyian voltak, hogy már keverem őket –, és meghallották, hogy Turteltaubtól jövök, előbb kicsit megorroltak rám, aztán közölték, hogy az illetőt kizárták a tudomány világából etikai vétségek miatt. Turteltaub ugyanis azt akarta, hogy az életfogytiglanra vagy halálra ítélt gyilkosoknak ajánlják fel a büntetés más formájaként a kallotómiát. Kifejtette, hogy amíg csak epilepsziásokon hajtják végre a műtétet, addig nem lehet tudni, ugyanolyan-e a hatása közönséges embereknél, továbbá hogy bárki, őt magát is beleértve, ha például az anyósát eltette láb alól, szívesebben vállalná a villamosszék helyett, hogy üsse kő, vágják át a corpus callosumát. Ám a Legfelső Bíróság nyugalmazott bírája, Klössenfänger rámutatott, hogy az etikai szempontoktól függetlenül sem jó ez az ötlet, mert ha kiderülne, hogy az anyós kinyírását Turteltaub bal féltekéje tervelte ki, s a jobb félteke nem is tudott róla, vagy éppenséggel tiltakozott, de a domináns félteke erősebb volt, és csak e belső lelki-agyi harc után került sor a gyilkosságra, akkor igencsak aggasztó precedens állna elő. A tárgyalás után az egyik féltekét börtönbe kellene zárni, a másikat felmenteni, és szabadon bocsátani. A halálos ítélet tehát ötvenszázalékos volna.

Miután álmát így meghiúsították, Turteltaub műtétjeihez csak a majmok maradtak, ami sokkal költségesebb a gyilkosoknál. A szubvenció egyre apadt, a professzor kesergett, hogy végül majd patkányokra és tengeri malacokra szorul, az pedig nem az igazi. Ráadásul rendszeresen beverték az ablakait az állatvédő hölgyek, az élveboncolás harcos ellenzői. Még az autóját is felgyújtották, a biztosító pedig nem akart fizetni, mondván, nincs rá bizonyíték, hogy nem ő maga gyújtotta fel a kocsit, kettős haszon reményében: az állatvédő hölgyeket elítélik, ő meg több pénzhez jut, mint amennyit az ócska kocsi ér. Annyira untam már ezt a témát, hogy kínomban elkottyantottam, hogyan tanítja jelelésre a jobb kezem a balt. Ettől lázba jött a professzor. Rögtön telefonált Globusnak, vagy talán Maxwellnek, hogy bejelentse következő szenzációs előadását a neurológiai társaságban. Akkor aztán porrá zúzza az egész bagázst! No, ebből nem kérek. Búcsú nélkül elrohantam Turteltaubtól, egyenesen haza, de már ott lesett rám a többi professzor, szemükben lobogott a tudásvágy, arcukon a kutatói hév beteges pírja égett. Közöltem velük, hogy jól van, mindjárt megyek velük a klinikára, csak átöltözöm odafent. Persze nem tágítottak, hát lemásztam a tizedik emeletről a tűzlépcsőn, és hajrá, taxival a repülőtérre. Mindegy, hová repülök, csak minél messzebb a tudósaimtól. San Diegóba indult az első járat, onnan aztán, ki se csomagolva bőröndömet az ócska kis hotelban, felhívtam Tarantogát, hogy segítsen rajtam.

Szerencsére otthon találtam. Bajban ismerszik meg az igazi barát! Még az éjjel odarepült, San Diegóba. Elmeséltem neki mindent, igyekeztem pontosan és tömören beszélni, ő pedig úgy döntött, hogy nem tudósi minőségében, hanem egyszerűen jótét lélekként foglalkozik velem. Tanácsára jobb szállodába költöztem, és szakállat kezdtem növeszteni, ő pedig olyan szakember után nézett, aki hű a hippokratészi esküjéhez, és nem saját hírnevét akarja növelni az esetemmel. Harmadnap kissé összekaptunk, mert jó híreket hozott, de én csak félig mutattam hálát. Ideges lett féloldalas mimikámtól. Tény, hogy bal felől csakugyan ferde szemmel néztem rá. Magyaráztam, hogy a jobb féltekémnek nem vagyok ura. Kicsit megbékélt, aztán megint rám förmedt, hogy nem úgy van az. Még ha ketten vagyok is a testemben, a gúnyos fél fintoraimból világos, hogy már korábban is tápláltam iránta bizonyos ellenérzést, legalábbis részben, innen ez a mostani piszok hálátlanságom. Különben is, vagy barát valaki, vagy nem. Ötvenszázalékos barátság, ez neki nincs ínyére. Végül azért megbékítettem, aztán vettem a fél szememre egy fekete kötést.

Igazi jó szakembert Ausztráliában talált nekem, hát Melbourne-be repültünk, Joshua Mclntyre idegélettani professzorhoz, akinek az édesapja valamikor Tarantoga apjának volt jó barátja, sőt talán valahányadik unokatestvére. Mclntyre már a külsejével bizalmat ébresztett. Ősz kefehajú, magas férfi, rendkívül nyugodt, tárgyilagos, és mint Tarantoga biztosított róla, jószívű is. Biztos tehát, hogy nem akar engem kihasználni, vagy összeszűrni a levet amerikai kollégáival, akik már égen-földön keresnek. A professzor vizsgálgatott három óra hosszat, aztán whiskyt tett az íróasztalra, töltött mindkettőnknek, baráti lett a légkör. Keresztbe tette a lábát, hosszan eltűnődött, majd így szólt:

– Tichy úr, egyes számban beszélek önhöz, mert úgy kényelmesebb. Megállapítottam, hogy önön teljes kallotómiát hajtottak végre, vagyis elvágták a kéregtestet a commissura anteriortól a posteriorig, noha lékelési hegnek semmi nyomát nem látom…

– De professzor úr, hiszen már mondtam! – szakítottam félbe. – Nem volt semmiféle lékelés, csak ez az új fegyver. A jövő fegyvere, azt mondják. Senkit sem öl meg, csak távvezérelt, totális cerebellotómiát hajt végre az egész támadó hadseregen. Ettől minden katona megbénul, és összeesik. Így mondták nekem a titkos központban, amelynek a nevét nem árulhatom el. Én viszont valahogy féloldalt álltam, mármint ahhoz az ultrahangmezőhöz képest, szagittálisan, ahogy az orvosok mondják. Bár ez sem egészen biztos, mert tetszik tudni, a robotok titkosan dolgoznak, és az ultrahang hatása egyáltalán nem világos…

– Mindegy – mondta a professzor, rám vetve jóságos, bölcs tekintetét aranykeretes szemüvege mögül. – A külső körülményekkel most nem foglalkozunk. Ami a kallotómián átesett személy tudatát illeti, erről jelenleg tizennyolc elmélet van forgalomban. Mindegyiket alátámasztják bizonyos kísérletek, tehát nyilván egyik sem teljesen hamis vagy teljesen igaz. Ön nem egy személy, nem is kettő, és töredék értékekről sem lehet szó.

– Akkor hányan vagyok? – kérdeztem meglepődve.

– Nem jó a kérdés, tehát nincs rá jó válasz. Képzeljen el két ikertestvért, akik születésük óta fát fűrészelnek kétfogantyús fűrészükkel. Összehangoltan dolgoznak, hiszen másképp nem tudnának fűrészelni. Ha most elveszi tőlük a fűrészt, olyanok lesznek, mint ön a jelenlegi állapotában.

– De hát mind a kettőnek, akár fűrészel, akár nem, saját, egyetlen tudata van – mondtam csalódottan. – Professzor úr, az ön amerikai kollégáitól rengeteg ilyen példázatot hallottam már. A fűrészes ikreket is elmesélték.

– Hát persze – kacsintott Mclntyre a bal szemével. Talán nála is átvágtak valamit, gondoltam. – Amerikai kollégáim tökfilkók, és az efféle példázatokat megsüthetjük. Szándékosan idéztem az ikermesét, azt is egy amerikai találta ki, de zsákutcába vezet. Ha az agyműködést rajzon ábrázoljuk, önnél olyan lesz, mint az Y, mert az agytörzs és a középagy változatlanul egységes. Ez az ipszilon szára. A féltekék azonban kettéváltak, ez az ipszilon két ága. Érti? Ha belegondol, elég könnyen… – A professzor feljajdult, mert bokán rúgtam.

– Nem én voltam! A bal lábam volt! Bocsánatot kérek! – kiáltottam. – Én igazán nem akartam…

Mclntyre megértően mosolygott rám (jóllehet kicsit kényszeredetten, mint az elmeorvos, ha úgy néz a betegre, aki megharapta, mint valami rokonszenves cimborára), majd felállt, és biztonságos távolságba húzta karosszékét.

– A jobb agyfélteke rendszerint sokkal agresszívebb, mint a bal. Ez tény – mondta, óvatosan tapogatva a bokáját. – Nézze, talán jobb volna, ha a lábait összefonná. Meg a karjait is, ha lehet. Úgy könnyebben tudnánk beszélgetni.

– Próbáltam, de hamar elzsibbad a lábam. Egyébként, ha nem haragszik, ez az ipszilon nekem nem világos. Hol kezdődik a tudat? A szárán, az elágazásnál, vagy följebb?

– Azt nem lehet pontosan tudni – felelte a professzor, gondosan masszírozva és tornáztatva fájó lábát. – Nézze, Tichy úr, az agy igen sok funkcionális alegységből áll, amelyek az egészséges embernél különböző módokon kapcsolódnak össze, a feladattól függően. Önnél a legmagasabb egységek el vannak vágva egymástól, ezért nincs is közöttük kapcsolat.

– Megbocsásson, professzor úr, de ezt az alegységes históriát is százszor hallottam már. Nem akarok hőzöngeni, legalábbis a bal agyféltekém, amelyik most beszél, nem akar hőzöngeni, de én még mindig nem értek semmit. Hiszen én ugyanúgy mozgok, járok, eszem, olvasok, alszom, mint akárki más, csak folyton ügyelnem kell a bal kezemre és a bal lábamra, mert minden előjel nélkül egyszerre csak valami disznóságot művelnek. Arra volnék kíváncsi, hogy KI rendeli el az efféle csínyeket. Ha az agyam, akkor hogyhogy ÉN nem tudok róla?

– Mert az a félteke, amelyik elrendeli, Tichy úr, az néma. A beszédközpont a bal oldalon van, a bal halánté…

A vizsgálókészülékek kábelei ott hevertek közöttünk a padlón. Észrevettem, hogy bal lábam eljátszogat velük, bokájára teker egy vastag, fényes, fekete kábelt. Nem törődtem vele, mígnem egyszerre csak megrántotta, s akkor derült ki, hogy a kábel a professzor székének lábára csavarodik. A szék felborult, a professzor a padlóra zuhant. De meg kell adni, nagy önuralommal tápászkodott fel.

– Sebaj… – mondta. – Ne is törődjön vele! A jobb félteke a sztereognózis jóvoltából ügyesebb az ilyesmiben. Ismételten kérem, uram, üljön messzebb az asztaltól, a kábelektől, egyáltalán mindentől. Akkor jobban tudunk társalogni, és megfelelő gyógymódot találni.

– Én csak azt szeretném tudni, hol van a tudatom… – dünnyögtem, letekerve bal lábamról a kábelt, ami nem volt könnyű, mert talpát erősen a padlóhoz szorította. – Látja, most is úgy fest, mintha én rántottam volna ki ön alól a széket, pedig eszembe sem jutott. Akkor KI volt az?

– A bal lába, melyet a jobb félteke irányít.

A professzor megigazította félrecsúszott szemüvegét, még hátrább tolta karosszékét, majd meggondolta magát, és inkább le sem ült, hanem a szék mögé állt, és megragadta a támláját. Nem tudom, melyik féltekémmel azt gondoltam, talán ellentámadásra készülődik.

– Így nem jutunk tovább – mondtam, érezve, hogy egész bal oldalam megfeszül. Aggódva fontam össze karom-lábam. Mclntyre éberen figyelt.

– Tudja – folytatta kedvesen –, a bal félteke azért domináns, mert ott van a beszédközpont. Tehát ha most önnel társalgok, akkor vele beszélgetek, a jobb félteke csak hallgatja. Különben sem nagyon érti a beszédet.

– Másoké talán nem. Az enyém egész tűrhetően – szóltam el magam, mert az kötött le, hogy jobb kézzel féken tartsam a balt. – Némának néma, de megtanítottam jelelni. Nagy meló volt.

– Lehetetlen! – A professzor szemében kigyúlt az ismerős láng. – Hiszen az igeragozást nem ismeri! Arra bizonyítékunk van!

– No és? Igékre semmi szükség! – morogtam, szánva-bánva könnyelműségemet.

– Ó, hát akkor legyen szíves, most azonnal kérdezze meg tőle, illetve saját magától, vagyis tőle, hogy mi a véleménye a beszélgetésünkről! Meg tudja kérdezni?

Mit tehettem volna, megfogtam jobb kezemmel a balt, néhányszor megcirógattam, hogy jobb kedvre derítsem, mert tudtam már, hogy nem árt egy kis hízelgés bevezetőnek, aztán ujjaimmal jelelni kezdtem a bal tenyeremen. Hamarosan az ő ujjai is nekilendültek. Néztem, néztem, aztán bosszúságomat titkolva lenyomtam bal kezemet a térdemre, pedig nagyon kapálózott. Jól meg is csípett. Ez várható volt, de hát nem fogok itt bohóckodni, önmagammal birkózni a professzor szeme láttára.

– No? Mit mondott? – izgult a professzor, óvatlanul kihajolva széke mögül.

– Semmi lényegeset.

– De én láttam, hogy jeleket ad. Vagy összevissza kalimpált?

– Szó sincs róla. Nagyon szabatosan jelel. De igazán nem fontos, amit mondott.

– Hogyne volna fontos! A tudományban minden fontos. Halljam!

– No jó! Azt mondta: „Te seggfej”.

A professzor még csak el sem mosolyodott, annyira lenyűgözte a mutatványom.

– Igazán? És nekem mit mondana? Kérdezze meg!

– Ha óhajtja…

Megint elővettem a bal kezem, a professzorra mutattam, és ezúttal cirógatnom se kellett, tüstént válaszolt.

– Na? Mit mond?

– „Ő is seggfej”.

– Ezt mondta?

– Ezt. Az igékkel csakugyan nem boldogul, de azért meg lehet érteni. Hanem azt még mindig nem tudom, KI beszél. Illetve jelel, de az mindegy. Önnel fennhangon beszélek, ővele meg jelelünk, de hogy van ez tulajdonképpen? A fejemben lakik egy ÉN, meg valami Ő is? Ha létezik ez az Ő, miért nem tudok róla semmit, miért nem érzem, amit tapasztal vagy érez, egyáltalán semmit, pedig ő itt van az ÉN fejemben, az ÉN agyam része? Hiszen nem létezik rajtam kívül. Ha tudathasadásos volnék, ha több személynek hinném magam, azt még érteném, de ezt nem. Honnan lett ez az Ő? Egyáltalán, ő is Ijon Tichy? És ha igen, akkor miért kell ilyen bonyolult kerülő úton, jelelve szólnom hozzá, és miért válaszol ő is így, mondja, professzor úr? És amiket művel! Mintha nem lenne ki mind a négy kereke. Azok a botrányok!

Nem láttam már értelmét a titkolózásnak. Elmeséltem, mik történtek a metrón meg a buszon. A professzor el volt ragadtatva.

– Kizárólag a szőkéket?

– Hát igen. Festett szőkék is lehettek, az mindegy.

– És még merészebb is szokott lenni?

– A buszon nem.

– És máshol?

– Azt nem tudom, nem próbáltam. Illetve, nem tettem neki lehetővé. Ha már mindent tudni akar, professzor úr, párszor fel is pofoztak miatta. És amikor felpofoztak, összezavarodtam, dühöngtem, mert én nem követtem el semmi rosszat, de amellett mulattatott is az egész. Egyszer viszont balkezes lánytól kaptam a fülest, a bal arcomra, és akkor semmi mulatságosat sem találtam az esetben. Gondolkoztam ezen, és talán értem is a különbséget.

– Hogyne értené! – ujjongott a professzor. – A bal Ijon Tichy kapott pofont a huncut jobb fele miatt, és ezen vidult a jobb fele. Amikor meg őt törölték pofon a saját pimaszságáért, az már nem volt neki mulatságos.

– Erről van szó. Tehát mégiscsak folyik valamiféle párbeszéd az én szegény fejemben, de inkább érzelmeket közölnek, nem gondolatokat. Csakhogy az érzelmeit érzi is az ember, de én semmiről se tudok. Jól van, nem tudatosak, azt még érteném, de hogy nem is léteznek? Amit Eccles összeirkált a gépies reflexekről, az mind az andronokra vonatkozik. De ő kinéz magának egy csinos lányt a zsúfolt buszon, odafurakodik, mögé kerül – ez átgondolt cselekvés, nem gépies reflex! Átgondolt, vagyis tudatos. De KIBEN? KI gondolja át, kié az a tudat, ha nem az ÉN tudatom?

– Nézze csak, idáig ez nem is olyan bonyolult! – érvelt lelkesen a professzor. – A gyertyafényt látni lehet a sötétben, de a tűző napon nem. A jobb féltekének talán van valami kis tudata, de gyöngécske, mint a gyertyafény, a domináns bal félteke tudata kioltja. Könnyen lehetséges, hogy…

A professzor villámgyorsan elhajolt a cipőm elől. Bal lábam ugyanis leügyeskedte magáról a cipőt, és úgy odarúgta, hogy csak úgy csattant a falon. Hajszál híja volt, hogy nem a professzort találta fejbe.

– Meglehet, hogy igaza van, professzor úr – morogtam –, de piszkosul sértődős ez a gyertyafény!

– Talán veszélyben érzi magát – mondta a professzor. – Homályos félelmet kelt benne az, amit beszélünk, vagy inkább az, amit félreért belőle. Jobb volna, ha közvetlenül őhozzá fordulnánk.

– Úgy, ahogy én szoktam? Érdekes ötlet! De hát minek? Mit akar vele közölni?

– Az attól függ, hogyan reagál. Ön egyedi eset. Sohasem fordult még elő, hogy épeszű, sőt igen okos személyen kallotómiát hajtottak végre.

– No, várjunk csak! – dörmögtem, bal kezem hátát cirógatva, mert nagyon mocorgott, amit gyanúsnak találtam. – Az én érdekem nem ugyanaz, mint ami a tudományé. Akármilyen egyedi eset vagyok is. Ha ön vagy más elkezd Ővele társalogni… tudja, ugye, kire gondolok… és ő túlságosan önálló lesz, az nekem árthat, sőt végleg kikészíthet.

– Dehogy, dehogy, az lehetetlen! – rázta fejét a professzor, véleményem szerint túl határozottan. Levette a szemüvegét, szarvasbőrrel törölgette. Kissé tanácstalannak tűnt így a szeme, mint a rövidlátóké általában. Rám villant a tekintete, mintha nem is kellene neki szemüveg, aztán gyorsan lesütötte a szemét.

– Mindig éppen az történik meg, ami lehetetlen – mondtam, gondosan mérlegelve szavaimat. – Az emberiség története csupa lehetetlen dologból áll, a tudományé szintén. Egy ifjú filozófus arról győzködött, hogy az én állapotom lehetetlen, mert rácáfol minden filozófiára. A tudat oszthatatlan, és kész. Az úgynevezett tudathasadás valójában egymást követő állapotokat jelent, emlékezetkieséssel és identitászavarokkal párosulva. Nem torta az!

– Látom, sok szakirodalmat elolvasott – jegyezte meg a professzor, visszatéve szemüvegét. Mondott még valamit, de azt nemigen hallottam. Amikor ugyanis éppen el akartam magyarázni, hogy a tudat a filozófusok szerint nem szeletelhető úgy, mint a torta, bal kezem félbeszakított: odabújt a jobb tenyeremhez, és ujjaival bökdösni kezdte. Ilyet még sohasem tett. Mclntyre észrevette, hogy a kezeimet nézem, és egyből kapcsolt.

– Mond valamit? – suttogta óvatosan, mintha azt akarná, hogy másvalaki ne hallja.

– Mond.

Úgy elképedtem, hogy alig bírtam megszólalni, de azért híven tolmácsoltam:

– Akar egy szelet tortát.

Olyan elragadtatás ült ki a professzor arcára, hogy megfagyott bennem a vér. Gyorsan megnyugtattam bal kezemet, hogy ha szépen vár egy kicsit, megkapja a tortát, aztán folytattam a mondókámat:

– Az ön szempontjából természetesen nagyszerű volna, ha ő mindinkább önállósulva. Nem veszem zokon, mert értem én, hogy hallatlan szenzáció, két jól fejlett személy egy és ugyanazon testben, mennyi vizsgálat, kutatás, felfedezés! Nekem azonban nem tetszik, hogy így bevezessék a demokráciát az én fejemben. Én kevésbé akarok kettéhasadva lenni, nem pedig egyre jobban.

– Bizalmatlansági indítvány? Nos, ezt is megértem… – mosolygott nyájasan a professzor. – Először is biztosítom, hogy mindaz, amit önről megtudtam, köztünk marad. Az orvosi titoktartás, hiszen tudja. Továbbá nem ajánlok önnek semmiféle terápiát. Tegye csak, amit jónak lát! Fontolja meg alaposan, persze, nem itt és most. Sokáig marad Melbourne-ben?

– Még nem tudom. Mindenesetre felhívom majd, ha megengedi.

A váróban üldögélő Tarantoga felugrott, amikor kijöttem.

– No, mi van? Professzor úr? Ijon?

– Egyelőre nem született semmi döntés – közölte Mclntyre hivatalos hangon. – Tichy úrnak különféle kételyei vannak. Én mindenesetre a rendelkezésére állok.

Szavatartó ember lévén megállítottam a taxit egy cukrászdánál, hogy egy szelet tortát vegyek. Nyomban meg is kellett ennem, olyan mohón követelte, pedig én magam nem is kívántam édességet. Mindenesetre úgy döntöttem, most legalább egy darabig nem rágódom azon, hogy akkor tulajdonképpen KI akarta a tortát, hiszen az ilyen kérdésekre úgysem tud válaszolni rajtam kívül senki, de én sem.

Szomszédos szobánk volt Tarantogával, átmentem hozzá beszámolni, mi történt. Kezem többször félbeszakított, mert nem volt a tortával megelégedve – ánizzsal készült, azt pedig utálom. Megettem azért, mert azt hittem, neki ízlik, de kiderült, hogy ő és én – én és a másik – én meg a második énem – a fene tudja, hogy van ez, egyszóval ugyanazokat az ételeket utáljuk. Annyiban érthető, hogy enni a kéz egyedül nem tud, a száj, az íny, a nyelv meg közös. Kezdtem úgy érezni, mintha valami badar álomban élnék, amely kicsit nyomasztó, kicsit vicces: állandóan egy csecsemőt cipelek magammal, vagy mondjuk, egy szeszélyes, ravasz kisgyereket. Eszembe jutott, hogy néhány pszichológus szerint a kisgyereknek nincs egységes tudata, mert a kéregtest idegrostjai még fejletlenek.

– Nézd csak, levelet kaptál! – zökkentett ki gondolataimból Tarantoga. Csodálkoztam, hiszen senki sem tudja, hogy itt vagyok. Mexikóvárosból jött a levél, légipostán, feladó nélkül. Csak egy gépírásos cédula volt a borítékban: „ő a HH-tól van”.

Semmi több. Megnéztem a papír másik oldalát. Üres volt.

Tarantoga is megnézte a cédulát, aztán rám pillantott.

– Mi ez? Te érted?

– Nem. Illetve… a HH talán a Holdhivatal. Ők küldtek oda.

– A Holdra?

– Oda. Tudja, felderítőnek. Aztán írjak jelentést, amikor visszajöttem.

– És megírtad?

– Meg. Leírtam mindent, amire emlékszem. Odaadtam a borbélynak.

– A borbélynak?

– Na igen. Így volt megbeszélve. Hogy ne kelljen hozzájuk bemennem. De ki lehet az „ő”? Biztosan Mclntyre. Mással itt nem találkoztam.

– Várj csak! Nem értem. Mi állt abban a jelentésben?

– Azt még önnek sem mondhatom el. Titoktartást fogadtam. De nem sok volt benne. Majdnem mindent elfelejtettem.

– A baleseted után?

– Akkor. Mit művel, professzor úr?

Tarantoga kifordította az üres borítékot. Belsejébe az volt írva ceruzával, csupa nagybetűvel: „Égesd el! Ne veszejtse el a jobb a balt!”.

Még mindig nem értettem, de valami derengett. Hirtelen felkaptam a fejem.

– Már sejtem. Se a cédulán, se a borítékban nincs egyetlen főnév sem. Látja?

– És akkor?

– Hiszen tudja, Ő legjobban a főneveket érti. A levélíró azt akarta, hogy én megtudjak valamit, de Ő ne…

Jobb kézzel a jobb halántékomra mutattam. Tarantoga felállt, járkált a szobában, majd idegesen az asztalra csapott.

– Ha ez azt jelenti, hogy Mclntyre…

– Ne szóljon semmit!

Elővettem a noteszemet, és ezt írtam egy üres lapra: „Jobban érti Ő, amit hall, mint amit olvas. Inkább levelezzünk. Talán Ó emlékszik arra, amit nem írtam meg a Holdhivatalnak, mert elfelejtettem. Valaki ezt tudja, vagy sejti. Az illetőt nem hívom fel, nem megyek el hozzá, mert valószínűleg ő az a levélbeli Ő. Nagyon erőltette, hogy jelelhessen az én Őmmel. Talán vallatni akarta. Választ kérek.”

Tarantoga elolvasta, és homlokát összeráncolva, nyomban írni kezdett: „De ha ő onnan van, minek ez az egész? Fordulhatott volna a Holdhivatal egyenesen hozzád, vagy nem?”

Visszaírtam neki: „Azok között, akik New Yorkban vizsgáltak, biztosan volt valaki a Holdhivataltól. Tőle tudják, hogy rájöttem, hogyan lehet érintkezni Vele. Rögtön megszöktem, így ők nem próbálhatták ki. Annak a fia, aki barátkozott az Ön atyjával, megpróbálta, ha igaz, amit itt írnak. Talán sikerült volna tudtom nélkül kiszednie Belőle, amire emlékszik, én pedig továbbra sem tudnám, mi az. Ha egyenesen, hivatalosan hozzám fordulnak, megtagadhatnám, hogy Őt kihallgassák, mert jogilag Ő nem külön személy, és csak én vagyok illetékes engedélyezni, hogy beszéljenek vele. Igéket, névmásokat, határozószókat tessék használni, minél bonyolultabb mondatszerkezettel!”

A professzor kitépte és zsebre vágta a teleírt noteszlapot, aztán így válaszolt: „Tulajdonképpen azonban miért nem akarod, hogy megtudja, mi folyik itt?”

„Óvatos vagyok. Amiatt, amit a boríték belsejében írtak. Azt nem írhatták a Holdhivataltól, mert annak nyilvánvalóan nem áll érdekében óva inteni engem. Másvalaki írta.”

Tarantoga válasza ezúttal kurta volt. „Ki?”

„Nem tudom. Sokan szeretnének értesülni arról, mi folyik ott, ahol jártam és balesetet szenvedtem. Nyilván mások versengenek erőteljesen a Holdhivatallal. Úgy gondolom, le kell mondanunk a kenguruk társaságáról. Tűnjünk el. A felszólító módot nem érti.”

Tarantoga fogta az összes noteszlapot, összegyűrte a levéllel és a borítékkal együtt, meggyújtotta gyufával, a kandallóba dobta, és nézte, míg hamuvá nem égett az egész.

– Megyek az utazási irodába – mondta. – Te most mit akarsz csinálni?

− Borotválkozom. Viszket a borostás állam. Szakáll már úgysem kell. Siessünk, professzor úr! Éjszakai járat is lehet. És ne mondja meg nekem, hová!

Megborotválkoztam a fürdőszobában, pofákat vágtam a tükör előtt. Bal szemem meg se rezdült. Egész normálisan néztem ki. Összecsomagoltam, időnként a bal kezemre és lábamra lesve, de semmi különöset nem műveltek. Csak az utolsó pillanatban, amikor a nyakkendőket helyeztem a teli bőröndbe, akkor dobta le bal kezem a barna pöttyös zöldet, amit szeretek, pedig már elég ócska. Neki talán nem tetszik? Fölvettem jobb kézzel, odaadtam neki, próbáltam rávenni, hogy tegye a bőröndbe. Megint az történt, amit néhányszor már megfigyeltem. A karom hallgatott rám, de az ujjaim nem. Szétnyílt a kezem, és a nyakkendő a szőnyegre pottyant.

– A fenébe! – sóhajtottam. Benyomtam jobb kézzel a nyakkendőt a ruhák tetejére, és lezártam a bőröndöt.

Tarantoga bekukkantott, szó nélkül felmutatott két jegyfüzetet, és elment csomagolni. Tűnődtem, van-e rá okom, hogy féljek a jobb agyféltekémtől. Nyugodtan gondolkodhattam, hiszen arról a másik félteke nem tud. Csak arról értesül, amit jelelek neki. Úgy van az ember megteremtve, hogy maga sem tudja, mit tud. Könyvek tartalmát elárulja a tartalomjegyzék, de az agyban ilyen nincsen. Teli zsák a fejünk, de csak akkor tudjuk meg, mi van benne, ha darabonként előráncigáljuk. Gondolatban benyúlunk az emlékeink közé, mint kézzel a zsákba. Míg Tarantoga a hotelszámlát fizette ki, míg estefelé a repülőtérre hajtattunk, aztán a váróteremben ültünk, próbáltam mindenre visszaemlékezni, ami csak történt velem a Borjú csillaghalmaz óta. Kíváncsi voltam, mennyire tudom felidézni. Nos, amikor hazaértem, a Föld egészen másképp festett, mint amikor elindultam. Megtörtént az általános leszerelés. Már a szuperhatalmak sem győzték tovább pénzzel a fegyverkezési versenyt. Az egyre okosabb fegyverek egyre többe kerültek. Alighanem ezért került sor a genfi egyezményre. Európában és az Egyesült Államokban már senki sem akart háborúba menni. Az embereket robotok váltották fel, de egy robotkatona annyiba került, mint egy harci repülőgép. Viszont harciasabb volt, mint az élő katonák. Persze nem is közönséges robotok voltak azok, hanem rakétákba, önjáró lövegekbe, harckocsikba beépített kis elektronikus szerkezetek. Minden harceszköz teljesen lapos lett, mert már nem kellett hely a legénységnek. Ha a vezérlődoboznak baja esett, volt ott tartalék is. Az ellenség fő célja az lett, hogy megszakítsa a harceszközök kapcsolatát a parancsnoksággal. Ezért egyre önállóbb harceszközökre volt szükség. Az egyre hatékonyabb harceszközök megint csak egyre drágábbak lettek. Arra már nem emlékeztem, kinek az ötlete volt, hogy az egész fegyverkezést költöztessék a Holdra. Nem hadiipari üzemeket, hanem úgynevezett bolygógépeket. Jó pár éve használtak már ilyeneket a Naprendszer kutatásában.

Míg mindezt felidéztem magamban, észrevettem, hogy sok részletre nem emlékszem, és azt sem tudom, hogy annak idején volt-e tudomásom róluk. Amikor az ember valamire nem emlékszik, többnyire azért rémlik neki, hogy hallott-e arról a dologról valaha, vagy még sohasem. Nekem azonban nem is rémlik semmi. Nyilván olvastam akkoriban a genfi egyezményről, de még ez sem biztos. A bolygógépeket sok cég építette, legtöbbjük amerikai. Efféle terméket még sohasem gyártott az ipar. Se nem gyár, se nem robot, hanem valami a kettő között. Némelyik óriási pókhoz hasonlít. Volt persze sok szónoklat és felhívás, hogy ezeket a masinákat kizárólag békés célokra szabad használni, bányászat meg ilyesmik, de amikor az egész cuccot felköltöztették a Holdra, kiderült, hogy már minden eléggé tehetős államnak van önjáró rakétakilövője, vízbe merülő ágyúja, vakondnak nevezett, föld alá bebújó tűzirányítója, önrobbanó, atomtöltetű, kúszó lézerrakétája. Úgy intézték, hogy minden állam itt a Földön beprogramozhatja a maga bolygógépeit, aztán az erre a célra alapított Holdhivatal juttatja fel a hardvert a Holdra, kinek-kinek a saját szektorába. Paritásos alapon megállapodtak, hogy ki mennyit vihet fel, nemzetközi vegyes bizottság felügyelete alatt. Minden ország katonái, tudósai fölmehettek a Holdra, hogy ellenőrizzék, megfelelő-e a gépeik elhelyezése és működése, de azután vissza kellett térniük a Földre, mindannyinak egyszerre. A 20. században ez a megoldás még értelmetlen lett volna, mert a fegyverkezési verseny fő tényezője nem a mennyiség volt, hanem a hadiipari újdonságok, azokat pedig akkor még csakis emberek találták ki. Az új gépek viszont más elvek alapján működtek, olyasformán, mint az állatok és növények természetes evolúciója. Terjedő és elágazó, önjavításra képes távrendszerek, így nevezték őket. Magyarán képesek voltak szaporodni és átalakulni. Örültem, hogy erre legalább mégiscsak emlékszem. Vajon a jobb agyféltekém, amelyet leginkább a női hátsók és a cukrászsütemények érdekelnek, továbbá utál bizonyos nyakkendőket, képes egyáltalán ilyesmit felfogni? Hátha nincs is semmiféle katonai értéke annak, amire ő emlékszik? Annál rosszabb nekem, jöttem rá, mert hiába esküdözöm én, hogy ő nem is tud semmit, ugyan ki hiszi el? Tovább nyaggatnak, illetve őt nyaggatják, vagyis mindenképpen engem, és ha jó szóval, jeleléssel semmire se mennek, más módszerekkel próbálkoznak. Minél kevesebbet tud ő, annál nagyobb bajban leszek, talán bele is pusztulok a végén. És ez nem holmi üldöztetési rögeszme.

No, lássuk akkor, mire emlékszem még! Úgy tervezték, a hadiipari fejlesztés a Holdon folytatódik. Tehát a leszerelés után nem marad fegyvertelenül egyik állam sem, mivel van önfejlesztő hadi gépezete, és váratlan ellenséges támadástól sem kell többé tartania. Hadüzenet nélküli háború nincs többé. Ha bármely kormány hadi tevékenységet tervez, előbb a Holdhivatalhoz kell fordulnia engedélyért, hogy beléphessen a saját holdszektorába. Ezt nem lehet titokban tartani, tehát a veszélyeztetett fél is megkapja ugyanazt az engedélyt, és kezdhetik visszahozni a fegyverzetet a Földre. Mindez azonban csak akkor működik, ha senki sincs a Holdon.

Senki sem küldhet hát embert vagy kémeszközt a Holdra, hogy utána nézzen, mire jutott, hová fejlődött az ő fegyverzete. Okosan kitalálták ezt, eleinte persze bőszen ellenezték is a tervet a vezérkarok meg a héja politikusok. A hadiipari fejlesztés, a kísérletezés az egyes államok holdszektorán belül marad. Csakhogy ehhez elejét kellett venni a szektorok közötti háborúnak. Ha az egyik szektorban létrejött fegyver megtámadja és elpusztítja a másik szektor fegyvereit, akkor az erőegyensúlynak vége. Ha ilyen hír érkezik a Holdról, biztosan kitör a földi háború is, eleinte szerényebb eszközökkel ugyan, de a hadiipar nemsokára behozná a lemaradását. A rendszerek programjait ellenőrizte ugyan a Holdhivatal és a vegyes bizottság, ám mindenki úgy vélte, hogy ettől még megtámadhatják a szektorok egymást. Megint ott tartottak, hogy senki senkiben nem bízik. A genfi egyezmény sem tette az embereket angyalokká, az egymásra fenekedő államokat turbékoló galambokká. Ezért a munkálatok végeztével egyszerűen az egész Holdat zárt övezetnek nyilvánították, ahová még a Holdhivatal sem teheti be a lábát. Ha valamelyik gyakorlótéren megsérül a biztosító rendszer, azt nyomban megtudja az egész Föld, mert a szektorokat önműködő riasztógyűrű veszi körül. Szenzorai rögtön riasztanak, ha bármilyen fegyver, akár egy fémhangya behatol a határokat övező senki földjére. És még ez sem jelentett százszázalékos biztonságot. Megállapodtak hát egy új alapelvben, úgy nevezték: a totális tudatlanság doktrínája. Minden kormány tudta ugyan, hogy szektorában egyre hatékonyabb fegyvereket fejlesztenek, de nem tudta, mit érnek, és különösen azt nem tudta, hogy hatékonyabbak-e a többi szektor termékeinél. Nem tudhatta, mert minden evolúciós folyamat kiszámíthatatlan. Ezt már régen bebizonyították, de hát a politikusok és vezérkari főnökök a tudományos érvekre süketek. Nem is logikus érvek hatására mondtak ők le a hagyományos fegyverkezési versenyről, hanem az anyagi csőd miatt. Akármilyen fafejűek, végül be kellett látniuk, hogy mindenféle háború nélkül is tönkre lehet menni, ha a fegyverkezési költségek ilyen rohamléptekben növekednek. A fegyverzetkorlátozásról évtizedek óta hiába tárgyaltak, így a holdterv bizonyult az egyetlen kiútnak. Mindegyik kormány sejthette, hogy a holdbázisok jóvoltából katonai ereje folyton-folyvást növekszik, de nem hasonlíthatta össze saját pusztító erejét más országokéval. Senki sem tudta, számíthat-e győzelemre, és nem merte megkockáztatni, hogy háborúba kezdjen.

Az egész terv buktatója az volt, hogy elég hatékony-e az ellenőrzés. A szakértők eleve tudták, hogy minden állam programozói olyan ravasz rendszereket igyekeznek a Holdra küldeni, amelyek az ellenőrzést majd kijátsszák. Nem is mindjárt olyan gorombán, hogy lelövik az ellenőrző műholdakat, hanem furfangosabb és álcázottabb módon, mégpedig úgy, hogy meghamisítják a műholdak Földre sugárzott jeleit, főleg a Holdhivatalnak szóló adatokat. Mindezt egészen jól fel tudtam idézni magamban, úgyhogy kissé már megnyugodva szálltam fel Tarantogával a repülőgépre. Miután elhelyezkedtünk, folytattam a visszaemlékezést. Igen, mindenki tudta, hogy az ellenőrzésen múlik a tartós béke, de hogyan lehet az ellenőrzés csalhatatlan? A feladat szinte megoldhatatlannak látszott, hiszen a regressus ad infinitum tipikus esete: hozzunk létre olyan rendszert, amely az ellenőrzést felügyeli, de a felügyelő rendszert is megtámadhatják, tehát ellenőrizni kell az ellenőrzést ellenőrző rendszert, és így tovább. Mégis pofonegyszerű megoldásra jutottak. Két ellenőrző gyűrűt telepítettek a Hold köré. A belső a szektorhatárokra ügyelt, a külső pedig arra, hogy a belsőt meg ne támadja senki. No és attól igazán biztonságos a rendszer, hogy mind a két gyűrű teljesen független a Földtől. Így aztán a fegyverkezési verseny teljes titokban folyhat tovább a Holdon, egyetlen állam és kormány sem tud róla semmit. A fegyverzet fejlődhet, de az ellenőrző rendszer nem változik. Száz évre szólt a működési garanciája.

Szó, ami szó, elég képtelen volt ez a helyzet. Mindegyik hatalom tudta, hogy fejlődik a fegyverzete, ámde nem tudta, hogyan. Politikai szempontból teljesen haszontalan az efféle fejlődés. Tulajdonképpen akár a teljes leszerelést is véghezvihették volna, mindenféle holdbéli bonyodalom nélkül, de ilyesmi eszükbe sem jutott. Pontosabban folyton emlegették ezt a témát, amióta csak háborúzik az emberiség, de mint tudjuk, falra hányt borsó volt az effajta beszéd. Nyilvánvaló volt az is az egész holdterv kezdetétől fogva, hogy előbb-utóbb megszegik a tudatlansági elvet. A sajtóban időnként vészhírek kaptak szárnyra különféle kémrobotokról, amelyek átsiklottak az ellenőrzésen, vagy az elfogó műholdak fogságába estek. Mindegyik fél a másikat vádolta ilyenkor a kémkedéssel, de ha létezett is a kémrobot, származását úgysem tudták megállapítani, hiszen gép, nem ember. Szóra bírni lehetetlen, semmit el nem árul magáról, ha megfelelően tervezték. Később már nem is esett szó ilyen űrkémekről. Az emberiség fellélegzett, különösen mivel anyagi vonzata is volt a dolognak. A holdbeli fegyverkezés egy fillérbe sem kerül. Napenergiával működik, nyersanyagnak meg ott az egész Hold. Igaz, ércek nincsenek, de a fémhiány legalább eleve korlátokat szab a fejlesztésnek, mondták.

A vezérkarok természetesen mindig morogtak, hogy a holdbeli körülmények között kifejlesztett fegyver a Földön esetleg használhatatlan lesz, hiszen a Holdon még légkör sincsen. Gravitációt valahogyan csináltak, nem emlékszem, hogyan, pedig biztosan elmagyarázták a Holdhivatalban. Ültünk Tarantogával a BOAC-gépben, odakint a fekete éjszaka, és azon kuncogtam, hogy sejtelmem sincs, hová tartunk. De Tarantoga úgysem mondta volna meg. Eszembe ötlött viszont, hogy biztonságosabb lesz, ha mielőbb elválunk. Az én pocsék helyzetemben a legjobb, ha néma leszek, és csak magamra számítok. Mindenesetre vigasztaló volt, hogy Ő nem tudhatja, mi jár az eszemben. Mintha ellenség csücsülne a koponyám mélyén, pedig hát tudtam, hogy nem ellenség az.

A Holdhivatal nemzetközi intézmény volt, az ENSZ egyik hivatala. Érdekes okból fordult hozzám. Kiderült, hogy a kettős ellenőrzési rendszer túlságosan is jól működik. Annyit tudtak, hogy a szektorok határát nem sértette meg senki, többet azonban nem. Okostojások kitalálták, hogy baj lehet ám ebből: a gépek lakta Hold egyszerre csak megtámadja a Földet. Az egyes szektorokba telepített fegyverek között sem fizikai kapcsolat, sem adatcsere nincs, és nem is lehetséges – no de meddig? Mi van, ha a fránya gépek mégiscsak kapcsolatba lépnek egymással, például talajrezgések útján, szeizmikus csatornákon? Az önfejlesztő fegyverek a végén még összefognak, és egy csúf napon a Földre zúdítják szörnyű tölteteiket. Hogy miért tennének ilyet? Mondjuk, kinyiffant a fejlesztőprogram. Mi haszna volna abból a gépseregnek, ha porrá égeti a Földet? Természetesen semmi, de hát a rákdaganat is az evolúció állandó eleme, pedig semmi haszna, sőt nagyon is ártalmas. Nosza, írogatni kezdtek erről a holdrákról, hálás téma mindenféle tanulmánynak, cikknek, könyvnek, filmnek. Új formában tért vissza a rettegés az atomháborútól. Az ellenőrzési rendszer földrengésjelző eszközöket is tartalmaz, és akadt néhány szakértő, aki úgy vélte, a holdkéreg rezgései gyakoribbak lettek, a grafikonokból biztosan ki lehetne olvasni a rejtjeles üzeneteket. Persze hiába próbálkoztak, de nőttön-nőtt a félelem. A Holdhivatal megnyugtató közleményeket adott ki, leszögezte, hogy a holdkéreg-titkosírás létezésének esélye egy a húszmillióhoz, vagy annyi se, de a precíz számításoknak nem hitt senki. A lakosság rettegése beszivárgott a pártok programjaiba, némelyek már azt követelték, hogy ellenőrizze a Holdhivatal magukat a szektorokat is, ne csak a határaikat. A Holdhivatal szóvivői hiába magyarázták, hogy minden ilyen ellenőrzés hírszerzési célokat is szolgálhat. Hosszú, bonyodalmas tárgyalások és értekezletek után a Holdhivatalt megbízták a felderítéssel. Nem volt könnyű dolga. Hasztalanul küldözgette a kémrobotokat, egy sem tért vissza, sőt még csak egy árva rádiójelet sem adtak. Küldtek agyonpáncélozott leszállóegységet tévékamerával, hármat is egyszerre. Le is szálltak, mint a műholdak mutatták, a kijelölt pontokon, a Mare Imbrium, Mare Frigoris és Nectaris területén, a szektorok közötti senki földjén. De képet nem küldtek, egy darabot sem. Mintha elnyelte volna őket a Hold. Ettől aztán kitört a pánik. Katasztrófahelyzet! A sajtó már arról cikkezett, hogy le kell bombázni az egész Holdat, hidrogénrakétákkal, preventív célból. Csakhogy ehhez rakétákat kellett volna gyártani, vagyis újrakezdeni az atomfegyverkezést. Ebből a rettegésből és zűrzavarból lett végül is az én kiküldetésem.

Vastag felhőpaplan fölött repültünk, lassan rózsaszínné vált a még rejtőző naptól. Törtem a fejem, miként lehet az, hogy a földi eseményekre ilyen jól emlékszem, arra meg nem, ami a Holdon történt. Persze sejtettem az okát. Nem hiába mélyedtem el az orvosi szakirodalomban. Kétféle emlékezet van, rövid távú és tartós. A kéregtest átmetszése nem érinti azt, amit már jól elraktározott az agy, a friss emlékek viszont elszállnak. Leginkább az, amit nem sokkal a műtét előtt élt át a páciens. Ezért felejtettem el annyi mindent abból, ami hat hét alatt történt velem a Holdon, míg a szektorok között vándoroltam. Csak valami fantasztikus, valószerűtlen hangulatra emlékszem, de megfogalmazni nem tudom, hát nem is említettem a jelentésemben. Mindenesetre úgy láttam, vagy legalábbis úgy tűnt, hogy nincs ott semmi, ami aggodalomra adna okot. Semmiféle hadászati készenlét, összeesküvés a Föld ellen. Ezt én így éreztem, ebben biztos voltam. De letehetném-e a nagyesküt, hogy amit én érzek, tudni vélek, az minden? És mi van, ha Ő többre is emlékszik? Tarantoga szótlanul ült mellettem, csak néha sandított rám. Kelet felé repültünk a Csendes-óceán fölött, a naptár csuklott egyet, és lenyelt egy napot. A BOAC nem volt bőkezű az utasokkal, csak sült csirkét kaptunk meg egy kis salátát, mielőtt leszálltunk. Mint kiderült, Miamiban. Kora délután volt. A vámos kutyák megszaglászták a bőröndjeinket, aztán kimentünk a szabadba. Túl melegen voltunk öltözve, hűvösebb éghajlatról jöttünk. Bérelt kocsi várt ránk, még Ausztráliából rendelhette Tarantoga. Berakodtunk a csomagtartóba, robogtunk az autópályán a sűrű forgalomban, egyetlen szó nélkül, hiszen én kértem a professzort, hogy ne mondja meg, hová megyünk. Talán túlságosan is óvatos voltam, de betartom ezt a szabályt, míg jobbat nem találok ki. Különben sem kellett ide magyarázat, mert amikor már két órája mellékutakon kanyarogtunk, aztán megláttam a nagy, fehér épületet a pálmák és kaktuszok között, rögtön tudtam, hova hozott az én jó barátom. Természetesen az őrültek házába. Nincs is ennél jobb búvóhely. Útközben folyton figyeltem a hátsó ülésről, nem követnek-e minket. Azt nem képzeltem, hogy olyan becses személy vagyok, akit műholddal figyelnek. Azzal persze ma már nem csak autókat, hanem gyufaszálakat is figyelni lehet. De hát erre én nem gondoltam, legalábbis azzal a féltekémmel nem, amely jelelés nélkül is érti, hogy Ijon Tichy mekkora pácban van.

A BEAVATÁS

Életem legzűrösebb kalandja egy véletlennel kezdődött, akkor, amikor az Enciáról hazatérve meg akartam látogatni Tarantoga professzort. Nem volt otthon, elrepült valamiért Ausztráliába. Csak pár napra ment, de mivel a különleges kankalinja sűrű öntözést igényelt, odahívta lakásába az unokaöccsét. Nem azt, aki vécéfirkákat gyűjt szerte a világon, hanem egy másikat, a paleobotanikust. Sok unokaöccse van Tarantogának. Ezt a mostanit nem ismertem, és mivel házikabátban volt, papucsban, és éppen az írógépe mellől állt fel, gyorsan távozni akartam, de nem hagyott. Dehogyis zavarom, sőt a legjobbkor jövök, mondta, mert ő éppen egy nehéz szövegen dolgozik, csupa vadonatúj felismerés lesz a könyvében, és akkor tud igazán összpontosítani, ha elmondhatja a fejezet tartalmát, akár egy alkalmi látogatónak is. Megijedtem, hogy növénytani könyvet ír, és jönnek a kacsok, bibék meg a porzók, de szerencsére nem így volt. Nem győztem ámulni. Ősidőktől fogva, magyarázta, éltek a vad törzsek körében különleges fickók. Bolondnak tartották őket, mert mindent megkóstoltak, ami elébük került, legyen az falevél, termés, szár, bogyó, gyökér, száraz ág, akármi. A legtöbbjük hamarosan feldobta a talpát, mert sok a mérgező növény. De az újítók ettől sem riadtak vissza, tovább fáradoztak. Csakis az ő jóvoltukból tudjuk ma, hogyan készítsük el a spárgát vagy a spenótot, mire jó a babérlevél, mire a szerecsendió, milyen bogyótól kell viszont óvakodnunk. Tarantoga unokaöccse felvilágosított, mennyi sziszifuszi munkába került hajdan a nikotin élvezetét nyújtó növényfélék kiválasztása. 47 000 leveles növényfajtát kellett begyűjteni, szárítani, erjeszteni, összetekerni, majd elfüstölni, mígnem a dohányra rátaláltak. Hiszen nem volt a cserjéken tábla, hogy tessék csak, ez való itt szivarnak vagy bagónak. Ősi jótevőink évszázadokon át a szájukba vettek, rágtak, haraptak, ízlelgettek és lenyeltek mindent, de mindent, ami csak nő a fán vagy az árokparton. Ették a sok gizgazt mindenféleképpen, tehát főve vagy nyersen, vízzel és víz nélkül, szűrve és szűretlenül, továbbá mindenféle különböző párosításban, ennek köszönhető, hogy mi már a készre jöttünk, és tudjuk, hogy a káposzta helye a sertéssült mellett van, nyúlhúshoz pedig cékla illik. Vannak mármost olyan vidékek, ahol nem céklát adnak mellé, hanem például vöröskáposztát, így alakultak ki hajdan a nemzeti társadalmak, legalábbis Tarantoga unokaöccse szerint. Nincsenek szláv népek céklaleves nélkül. Minden népnek voltak kísérletezői, és ha egyszer ők hitet tettek a cékla mellett, utódaik hívek maradtak a hagyományhoz, akkor is, ha a szomszéd népek lenézték a céklát. Tarantoga unokaöccse most könyvet ír a helyi konyhaművészet és a nemzeti karakter, például a mentaszósz és az angol spleen[17] összefüggéséről. Kifejti, miért esznek a kínaiak, akik mindig is olyan sokan voltak, csupa apróra vágott ételt, pálcikával, és okvetlenül rizzsel. De az egy későbbi fejezet lesz.

– Mindenki tudja – emelte fel a hangját –, ki volt Stephenson, mindenki tiszteli azért a közönséges mozdonyáért, de mi az a különben is elavult gőzmozdony az articsókához képest, amely örökre velünk marad? A zöldségek nem avulnak el, csak a technika.

Éppen erről ír ő most egy forradalmi fejezetet. Kockáztatta talán az életét az a Stephenson, amikor a készen talált gőzgépet kerekekre rakta? Életveszélyes volt Edisonnak, hogy elbabrált a fonográffal? Csak annyit kockáztattak, hogy legrosszabb esetben rámegy a pénzük, és dühös lesz a család. Ó, milyen igazságtalan is az élet! A régi feltalálók nevét mindenkinek kívülről kell tudni, a konyhaművészet feltalálóit pedig nem ismeri senki, és föl sem merül, hogy legalább az Ismeretlen Szakácsnak emlékművet állítsanak, úgy, ahogy az Ismeretlen Katonának. Pedig hány ilyen névtelen hős pusztult el szörnyű kínok között, például gombászás közben, hiszen az ehető és a mérges gombák megismerésének egyetlen módja az volt, hogy hősünk megette a gombát, aztán várta, eljön-e a végórája.

Miért vannak tele a tankönyvek holmi Nagy Sándorok históriájával, akik csak beültek a készbe, mert király volt a papájuk? Miért tanulnak a gyerekek Kolumbuszról mint Amerika fölfedezőjéről, mikor csak véletlenül fedezte föl, Indiába tartva – az uborka fölfedezőjéről meg egy árva szó sem esik? Amerika nélkül megvolnánk, előbb-utóbb úgyis jelentkezne magától, de az uborka nem jelentkezne magától, és akkor honnan vennénk a pörkölt mellé kovászos uborkát? Mennyivel hősiesebb és áldásosabb volt e névtelen hősök halála, mint a katonáké! A katonát hadbíróság elé állítják, ha nem szalad rohamozni, de arra sohasem kényszerítettek senkit, hogy élete árán tudja meg, melyik mérgező a gombák vagy a bogyók közül. Tarantoga unokaöccse elvárná, hogy legalább emléktáblát helyezzenek a jobb vendéglők falára, például ezzel a felirattal: MORTUI SUNT UT NOS BENE EDAMUS, vagyis Meghaltak, hogy mi jót ehessünk, vagy legalább azt írnák ki, hogy MAKE SALAD, NOT WAR[18]. Különösen a vega éttermek, mert a húsétellel kevesebb macera volt hajdan. Ahhoz, hogy cigánypecsenyénk vagy hamburgerünk legyen, csak meg kellett nézni, mit csinál a hiéna vagy a sakál a döggel. A tojás se volt nehéz ügy. A hatszázféle sajtjukért talán kijár a franciáknak egy kis plakett, de nem márványtábla meg emlékmű, hiszen a legtöbb sajtjuk csak a hanyagság szülöttje. Ott felejtette a pásztor a juhsajt mellett a penészes kenyerét, ebből lett a rokfort.

Tarantoga unokaöccse már a mai politikusok szidásánál tartott, amikor csengett a telefon. Fölvette a kagylót, majd átadta nekem azzal, hogy engem keresnek. Csodálkoztam, hiszen senki sem tudta, hogy megjöttem a csillagokból, de hamarosan tisztázódott a dolog. Az ENSZ-főtitkár irodája az én címemet akarta megtudakolni Tarantogától, hát az unokaöcs egyszerűen rövidre zárta a témát. Kakesut Wahatan doktor volt a vonalban, az ENSZ-főtitkár globális biztonsági tanácsadója. Mielőbb találkozni akart velem, meg is beszéltük másnapra, beírtam a noteszomba, nem is sejtve, mibe mászom éppen bele. Pillanatnyilag örültem, hogy a telefonhívás félbeszakította Tarantoga unokaöccsének szóáradatát, és sürgős teendőim ürügyével megszökhettem a fűszeres étkek története elől, álnokul azt ígérve, hogy hamarosan visszajövök.

Jóval később mesélte csak Tarantoga, hogy a kankalinja elhervadt, mert az unokaöcs az ősnövénytan és a konyhaművészet lázában égve elfelejtette locsolni. Jellemző: aki mindjárt az egész emberiséget akarja boldogítani, annak az egyes emberhez nincs türelme. Így van ez mindig a nagy világmegváltókkal.

Időbe tellett, amíg kibújt a szög a zsákból. Nem árulták el, hogy mit kockáztatok az emberiségért, ha felugrom a Holdra megnézni, miben mesterkednek az okos fegyverek. Először Wahatan doktor fogadott, a mosolygós ázsiai, kávéval és jóféle konyakkal. ízig-vérig ázsiai – semmit meg nem tudtam tőle, olyan titoktartó. Arról regélt, hogy az ENSZ-főtitkár szeretné megismerni a könyveimet, de nagyon elfoglalt lévén magas hivatalában, arra kér, adjak tanácsot, melyik művem a legfontosabb. Benézett néhány más fickó is Wahatanhoz, állítólag véletlenül, és autogramot kértek. Nem mondhattam nemet. Esett ugyan szó a robotokról, a Holdról, de inkább történelmi szempontból, meg hogy miként írtak a Holdról a költők.

Jóval később tudtam meg, hogy nem társalgás volt ez, hanem clearance[19]. Műszerekkel telepakolt, kényelmes fotelom minden izomrándulásomat rögzítette, hogy kiderüljön, hogyan reagálok a kulcsingernek nevezett szavakra, amilyen a robot vagy a Hold. Megváltozott ugyanis a helyzet a Földön, mióta én elrepültem a Borjú csillagaiba. Számítógép vizsgálta és értékelte, alkalmas vagyok-e kémnek, beszélgetőtársaim csak a gép eszközei voltak.

Nem is tudom, miért, de másnap újra elmentem az ENSZ-irodába, aztán megint, ha egyszer hívtak. Feltétlenül látni akartak, újra meg újra, már velük jártam ebédelni a kantinba, egész jó kis hely volt, de még mindig nem derült ki, egyáltalán minek járok oda. Mintha arra céloztak volna, hogy az ENSZ kiadja a műveimet minden nyelven – pedig van ám négyezernél több nyelv. Távol áll tőlem a hiúság, de az ötlet azért tetszett. Új ismerőseim mind rajongtak a Csillagnaplómért. Elsősorban Rorty doktor, Tottentanz mérnök és a Cybbilkis ikrek, őket a nyakkendőjükről tudtam megkülönböztetni. Matematikusok. Castor, az idősebbik, algomatikával foglalkozott, a mindenki számára rosszul végződő konfliktusok algebrájával, amelyet szadisztikának is neveznek. Öccse, Pollux statisztikus; neki az a rossz szokása, hogy hosszú hallgatás után egyszerre csak föltesz a beszélgetőknek valami badar kérdést, például hogy e pillanatban a világon összesen hány ember piszkálja az orrát. Számolni nagyon tud, villámgyorsan kiszámítja az ilyesmit. Egyikük mindig lejött értem a hangár méretű előcsarnokba, hogy udvariasan a lifthez vezessen. A Cybbilkis ikrek dolgozószobájába mentünk, vagy Jonas Kutschyk professzorhoz, aki szintén rajong a műveimért, hosszan idéz belőlük, még az oldalszámot és a kiadás évét is tudja. Kutschyk és Tottentanz a távok elméletének szakértői. Tudományáguk a teleferisztika, a robotika új ága. A jelenlét átadásáról, közvetítéséről van szó, régebben úgy mondták: telepresence[20]. Jelszavuk: ahová az ember nem juthat el, oda elküldi a távját. Kutschyk és Tottentanz vett rá, hogy távos legyek – így nevezik az embert, ha minden érzékletét továbbítja rádión a távnak.

Szívesen ráálltam, és csak sokkal később jutott eszembe, hogy ezek talán nem is igazán rajonganak a műveimért, inkább szolgálati kötelességből olvasnak engem. Ők is, és még jó néhányan, akiket meg sem nevezek, mivel nem akarom halhatatlanná tenni őket. Valójában az a céljuk, hogy lassacskán berángassanak a Holdhivatal tervébe, az úgynevezett Holdfeladatba. Miért lassacskán? Mert hátha nemet mondok, és a titkok birtokában holdutazás helyett egyszerűen hazamegyek. Na és, kérdezhetné valaki, attól talán összedől a világ? Hát éppen ez az, hogy bizony összedőlhet. Akit ezrek közül kiválaszt a Holdhivatal, attól tökéletes hozzáértést és lojalitást vár el. Hozzáértést, az természetes, de a lojalitás? Kihez legyek lojális, a Holdhivatalhoz? Tulajdonképpen igen, mert az az egész emberiség érdekeit képviseli. Arról van szó, hogy egyetlen állam, államcsoport vagy netán titkos koalíció se ismerhesse meg a holdbeli felderítés eredményét, már amennyiben lesz ilyen egyáltalán. Hiszen aki elsőnek értesül róla, hogy is áll odafent a fegyverfejlesztés, az olyan hadászati értesüléshez jut, hogy leigázhatná akár az egész Földet. Úgy látszik, nem annyira idilli ez a világbéke.

A tudósok tehát, miközben versenyt nyájaskodtak velem, és távokkal szórakoztattak, mint egy kisgyereket, valójában az agyam élveboncolását végezték el, pontosabban nem ők maguk, hanem a láthatatlanul mindig jelen lévő számítógépeik. Castor Cybbilkis, a szürreális nyakkendőivel, a pirruszi győzelmek elméletének szemszögéből figyelt, ilyen játszmát folytattak ugyanis velem – vagy ellenem. Ahhoz, hogy a megbízatást vállaljam vagy visszautasítsam, előbb tudnom kellett, miben áll. Ha utána nem vállalom, vagy vállalom, de a csak általam ismert eredményt másnak árulom el, az katasztrófa előtti állapothoz vezet, így hívják ezt az algomatikusok. Rengeteg sok jelöltet vizsgált a Holdhivatal, mindenféle nemzetiségű, bőrszínű, szakmájú, felfogású embereket – én csak egy voltam közülük, ezt azonban nem is sejtettem. A cél az volt, hogy a kiküldött az emberiség képviselője legyen, ne valamelyik hatalom tényleges vagy lehetséges kémje. Ezért a Rosta akció kódja PAS, vagyis Perfect Assured Secrecy[21] lett. Rosta azért, mert a jelölteket gondosan megrostálják. A majdani felderítő pedig a kódolt jelentésekben a Mag.

Elmondták nekem végül mindezt? Dehogy mondták. Még akkor sem, amikor már kijelöltek Magnak, tehát én voltam a LEM, a Lunar Efficient Missionary[22]. De a hosszú hetek alatt, míg újra meg újra bemásztam az űrhajóba, majd néhány óra múlva dicstelenül előbújtam, űrruhában, csövekkel és kábelekkel teliaggatva, mert a rajtnál megint elszúrtak valamit, volt időm átgondolni az elmúlt hónapokat, és rájöttem, miféle játékot folytatott velem a Holdhivatal: veszélyes játszmát a lehető legmagasabb téttel. Talán nem a legmagasabb tét az emberiségnek, a világnak, de nekem biztosan. Minden algomatika és pirruszi elmélet nélkül is rájöttem, hogy az abszolút titoktartás legbiztosabb módja az lesz, ha a felderítőt szépen elteszik láb alól, mihelyt leadta a jelentését. És mivel tudtam, hogy most már mindenképpen engem küldenek fel, mert én bizonyultam a legjobb és legmegbízhatóbb jelöltnek, meg is mondtam ezt a kedves kollégáknak, Cybbilkis és Cybbilkis, Kutschyk, Tottentanz. Garraphiz uraknak (utóbbiról majd még szó lesz), akik a tucatnyi technikussal a földi személyzetet alkották, mint Armstrong és társai esetében a houstoni csoport. Hogy felbosszantsam a hazug csürhét, megkérdeztem tőlük, hogy amikor majd hősként visszatérek, ki fogad – a Holdhivatal, vagy az általa felbérelt Murder Incorporated[23]?

Pontosan így mondtam, mert kíváncsi voltam a reagálásukra: ha valóban úgy gondolták, rögtön megértenek. És csakugyan – kővé váltak! Most is magam előtt látom azt a jelenetet. A kilövőtér szerényen berendezett kis várója, halványzöld műanyag burkolatú falak, kólásautomata, csak a fotelok igazán kényelmesek – én meg ott állok angyali fehér űrruhában, hónom alatt a fejemmel (a sisakkal, de így mondták arról, aki már felkészült az indításra: hóna alatt a feje), szemben pedig a megdöbbent hű cimborák, mindenféle doktor, mérnök, tudós. Castor találta fel magát először. Hogy nem ők voltak, ugyan már, dehogyis ők, csak a számítógép, valamelyik egyenletben, mert hát, az igazat megvallva, a Perfect Assured Secrecy dilemma megoldása, tisztán matematikai szempontból, valóban ez, no de hát mindez csak elvont számítgatás, sohasem játszott szerepet, hiszen etikai tényezők is vannak… igazán, szinte már sértő, hogy ilyesmit feltételezek róluk, egy ilyen fennkölt pillanatban!

– Blabla – mondtam. – Persze, tudom, mindenről csak a számítógép tehet. A gazember! De hagyjuk az etikát! Maguk itt mind áldott jó emberek, velem együtt. Csak azt árulják el, erre sose számítottak, maguk meg a gépük?

– De hát mire? – makogta Cybbilkis, a Pirruszi (ez a csúfneve volt).

– Arra, hogy én rájövök, és miután a sejtésem igazolódott, ami éppen most meg is történt, ez a tény belekerül a lojalitásom egyenletébe, és módosítja az eredményt…

– Ó, dehogynem – sóhajtotta a másik Cybbilkis –, természetesen ezt is figyelembe vettük, hiszen ez az algomatika ábécéje: én tudom, hogy te tudod, hogy én tudom… Ez a konfliktuselmélet végtelenségi aspektusa, amelyről…

– Jó, jó – mondtam lehiggadva; nem érdekelt a dolog számítástechnikai része. – No és mi jött ki a végén? Az, hogy miután rájöttem, kevésbé leszek lojális?

– Hát igen – vallotta be kelletlenül Castor. – De a lojalitás csökkenése az ilyen jelenet után, mint ez a mostani… mert ugye, természetesen ezt is modelleztük… nullához tartó sorozat.

– Aha – vakartam meg az orrom, miután áthelyeztem a sisakot a bal hónom alá. – Szóval ettől itt, most, a lojalitásom matematikailag várható csökkenése lecsökken?

– Hát persze! Hogyne! – kiáltotta lelkesen Castor.

Öccse pedig gyöngéd, de ugyanakkor fürkésző pillantással a szemembe nézve hozzátette:

– Érzi azt maga is…

– Tényleg – morogtam, kissé csodálkozva, hogy igazuk van a lélektani egyenleteikkel: máris sokkal kevésbé haragszom rájuk.

Zöld lámpa és csengőszó jelezte, hogy a hibát elhárították, mehetek vissza megint az űrhajómba. Nem szóltam már semmit, sarkon fordultam, és elindultam, ők meg jöttek utánam. Tűnődtem, hogy akkor most mi van. Látom előre, hogy baj lesz, de ha már belefogtam ebbe az egészbe, végig kell csinálnom. Amikor már elhagytam a Föld körüli pályát, és a magam ura voltam, még egyszer alaposan felbosszantottam őket. Kérdezték, hogy érzem magam, mire azt feleltem, nagyszerűen, mert éppen azon töröm a fejem, hogy ha összeszűrném a levet a holdlakókkal, pórul járna egypár földi ismerősöm. Nagyon hamisan csengett a nevetésük…

Ez azonban már később volt. Előzőleg jó néhányszor elvittek a Holdat utánzó gyakorlótérre meg a Ginandroics Corporation nevű mamutvállalathoz, amely az IBM szerény részlegeként kezdte, de már túlnőtt az anyacégen. Általában azt hiszik róla, robotokat és androidokat gyárt, pedig nem így van. Legalábbis ember formájú, ember módra gondolkodó bábokat sohasem gyártott. Az emberi gondolkodást utánozni majdnem lehetetlen. Igaz, hogy a nyolcvanadik generációs számítógépek okosabbak nálunk, de nem úgy gondolkodnak, mint az ember, aki egyáltalán nem logikus lény. Éppen attól ember. Tele van mindenféle érzelemmel, babonával, hiedelemmel, amit a gyerekkorából hozott vagy a génjeivel örökölt. A robotot, ha embernek adja ki magát, például telefonon, a szakértő könnyen leleplezi. A hírhedt Sex Industry cég is csak próbaképpen, piackutatási céllal gyártott néhány sorozatot S-dolls nevű termékéből. Az elnevezés egyesek szerint szexbabát jelentett, mások szerint csak Seductive, azaz csábító babát. Mindenesetre azt a bőrrokon műanyagot használták hozzá, amit a sebészek a bőrátültetéshez. De a műhölgyekre nem volt kereslet. Túlságosan logikusak, vagyis egyszerűen túl okosak voltak, lehervadt tőlük minden férfi. No meg túlságosan sokba is kerültek. A legolcsóbb, japán gyártmányú típusért 90 000 dollárt kellett leperkálni, plusz áfa és luxusadó. Akinek erre is telne, az aligha nélkülözi a hagyományos hölgytársaságot. Kelendőnek bizonyultak viszont később a távcsajok, más néven üreskék. Ezek a bábuk külsőleg gyönyörű lányok, de üresek, vagyis nincs agyuk, ember vezérli őket, mint minden távot.

Távja mindenkinek lehet, csak föl kell venni az érzékelőkkel teleszőtt trikókat. Ez a találmány alaposan felforgatta az emberek mindennapi életét, de leginkább a szexet, házastársak között és a bordélyban egyaránt. Új dilemmákkal küzdöttek a jogászok. Szexbabával szórakozni a törvény szerint nem válóok, akármilyen típusú a baba: kitömött vagy felfújható, elülső vagy hátsó meghajtású, automata vagy kézi sebváltós. Házasságtörésről a baba esetében éppúgy nem lehet szó, mint egy fiók esetében. Arra viszont már válaszolnia kellett a polgári jognak, házasságtörő-e, aki távval enyeleg. A távhűtlenség fogalmáról heves vita folyt a sajtóban és a szaklapokban. De a kényesebb kérdések csak ezután következtek. Hűtlen-e a férj, ha a tulajdon neje fiatalabb másával hál? Bizonyos Groutzer úr távot rendelt a bostoni Ginandroicsnál, a táv éppen olyan volt, mint a felesége, de nem most, hanem 21 éves korában. Bonyolította az ügyet, hogy a most 59 éves Groutzerné 21 éves korában nem Groutzer neje volt, hanem James Browné, akitől aztán elvált, hogy Groutzerhez menjen hozzá. Egymást követték a fellebbezések. Azt is tisztázni kellett jogilag, hogy ha a feleség hallani sem akar a férje által vásárolt távcsajról, fennforog-e a házastársi kötelesség megtagadásának tényállása. Lehetséges-e távos vérfertőzés, szadizmus és mazochizmus. Továbbá pederasztia. Megjelentek olyan bábuk, amelyek tetszés szerint állíthatók férfi és nő üzemmódra, a szükséges pótalkatrészeket mellékelte a gyártó cég. Japánból jöttek a viszonylag olcsó, dupla nemű bábok, csirkemódszerrel nem volt nehéz megállapítani, hogy éppen milyen üzemmódban vannak. A Ginandroics vevői között szép számmal voltak korosabb örömlányok, akik személyesen már nem dolgozhattak ugyan, de bőséges tapasztalatuk sokat ért a távirányításban.

Természetesen nem csak a nemi életet gazdagították a távok. A nyápic kis nebuló, aki rossz jegyet kapott helyesírásból, a papa izmos távját igénybe véve kékrezöldre verte a tanárt, sőt a bútorokat is összetörte nála. Nagyon keresett áru volt ez az úgynevezett házőrzőtáv. Kerti ólban lakott, és elzavarta a tolvajokat. A kölyök papája távirányítós pizsamában ment aludni, így föl sem kellett kelnie az ágyból, akár három tolvajjal is elboldogult, és közben még a rendőrséget is hívhatta. A tanár ügyéről nem tehetett a papa – ő nem volt otthon, a kölyök elcsente a pizsamáját.

Persze, nem mindenki volt a távok híve. Nemegyszer láttam tiltakozó tüntetőket, legtöbbjük nő volt. No és az amerikai törvényhozók gondjai! Egyes államokban még büntetendő volt a homoszexualitás, és most el kellett dönteni, hogy elítélhető-e a meleg férfi, aki szerelmes egy mit sem sejtő hetero fiúba, és küld neki egy gyönyörű távcsajt, amelyet azonban ő maga vezérel. Új fogalmak születtek, például a távszerető, vagy a távfeleség. Amikor a Legfelső Bíróság végre érvényesnek fogadta el a per procura, vagyis táv útján eszközölt házastársi kapcsolatot, ha mindkét fél beleegyezésével történik, akkor robbant ki a Kuckerman-ügy. Kuckerman utazó ügynök volt, neje fodrász. Ritkán találkoztak, mert az asszony nem hagyhatta ott a szalonját. Megállapodtak a távkapcsolatban, de a férfi vagy az asszony távja működjön közre? Dühösen fogadták a szomszéd segítőkész tippjét, hogy legyen két távjuk, és azok édelegjenek egymással. Micsoda sértő, hülye ötlet! – mérgelődtek Kuckermanék. Nem sejtették, hogy a sajtó felkapja az ügyet, és eszkaláció következik: a távra is rá lehet adni a vezérlőruhát, lehet neki másik távja, és így tovább. Más se kellett az alvilágnak! A távbetörést vagy -gyilkosságot eddig könnyű volt lenyomozni, a vezérlőt éppolyan hamar megtalálták, mint egy rádióadót. De ha másik táv vezérli a távot, először csak odáig jut el a rendőrség, és mire az igazi tettest elkapná, a bűnös rég eltüntette a nyomokat. A Telemate és a japán Sony cég katalógusa közben egyre bővült – a távfiúkat törpe mérettől a King-Kong típusig gyártották, a távcsajok között feltűntek a történelem híres asszonyai: Nofretete, Kleopátra, Navarra királynője meg a divatos filmcsillagok. Voltak perek „testi hasonlósággal való visszaélés” miatt, ezért aki az amerikai First Lady[24] hasonmását óhajtotta, vagy a szomszéd nejére vágyott, házhoz szállító cégnél rendelte meg a távot, és otthon összerakta az alkatrészekből. Az önimádók megrendelhették a saját hasonmásukat. A bíróságok roskadoztak a különféle peres ügyek súlya alatt, márpedig a távok adásvételét nem lehetett egyszerűen betiltani, mint például a kábítószerekét. A távipar ugyanis hatalmas gazdasági ágazattá nőtte ki magát, és a műszaki fejlődés, a tudomány, az űrhajózás sem nélkülözhette. Az óriásbolygókra, tehát a Szaturnuszra vagy a Jupiterre csak táv formájában szállhat le az ember. A bányászat, a magashegyi mentés, a katasztrófa-mentőszolgálat sem lehet meg távok nélkül. Az életveszélyes kísérleteket távokkal folytatják. A Holdhivatalnak külön szerződése volt a Ginandroics Corporationnel, amely a holdtávokat gyártja. Hamarosan megtudtam, hogy már a LEM, a Lunar Efficient Missionary tervben is kipróbálták őket, rejtélyes és lesújtó eredménnyel.

A Ginandroics szerelőcsarnokain Paridon Sawekahu főmérnök vezetett végig. Vigyáznom kellett, hogy amikor népének szokása szerint az első nevén szólítom, ne véletlenül Piramidont mondjak. Tottentanz és Blahouse kísért el. Sawekahu főmérnök panaszkodott, hogy a vállalat tudományos és műszaki fejlesztőmunkáját gátolják az egyre újabb jogi megkötések. A bankok különleges beléptető kapuval védekeznek a távok ellen, távos rablástól félve, ami még nem volna baj, de némelyik védőkapu a leleplezett távot nagy frekvenciájú sugárzással mindjárt szétolvasztja. A tulaj pedig nem a bankra morog, hanem a Ginandroics Corporationt teszi felelőssé. A távszállítmányok is veszélyben vannak, merénylők támadják meg a kamiont, főleg ha szép távcsajokat szállít. Már bombamerényletek is előfordulnak. A vállalat a feministákra gyanakszik, de bizonyítékok híján még nem fordulhat bírósághoz.

Bemutatták az egész gyártási folyamatot, a szuperkönnyű dúralumínium alvázak hegesztésétől az emberszerű műanyag burkolat felviteléig. A távcsajokat nyolc méretben, mint ők mondják, kaliberben gyártják. Egyéni megrendelésre azonban hússzor nagyobbat is készítenek. Lehet a táv egyébként más formájú is, mint az ember, de ha nagyon más, akkor nehéz vezérelni. Hasznos például, ha a nagy magasságban dolgozó táv majomfarokkal is kapaszkodik, de az embernek nincs mivel vezérelni a majomfarkat. Aztán, villanyautóval közlekedve a hatalmas gyár területen, a raktárakba mentünk. Megnéztem a bolygó- és holdtávokat. Minél nagyobb a gravitáció, annál nehezebb a tervezők dolga, mert a kicsike táv tehetetlen, a nagy motorokkal működő óriás pedig túlságosan nehéz.

Visszamentünk a szerelőcsarnokba. Míg Wahatan doktor, ott az ENSZ-irodában, udvariasan mosolygó, de tartózkodó ázsiai volt, Paridon mérnök, a lelkesedős ázsiai, szüntelenül nevetett és áradozott, remek fogsorát villogtatva:

– Tudja-e, Yon, mibe bukott bele a General Pedypulatrics a robotjaival? A két lábon járásba! Megbuktak, mert folyton felbukott a prototípus! Jó, mi? Haha! Raktak bele giroszkópot, ellensúlyokat, visszacsatolást, hiába. Nálunk persze nincs gond, hiszen a távot az ember tartja egyensúlyban!

Elnéztem a rózsás bőrű távcsajokat, amint a futószalagról lekerülve a szállítólánc a csomagolóba viszi őket. Fejünk fölött lebegtek el a pucér lányok, élettelenül függve, csak hosszú hajuk lengedezett, mintha élne. Megkérdeztem Paridont, nős-e.

– Haha! Nagy kujon maga, Yon! Hát hogyne! Családos ember vagyok! A cipész is csak másoknak készíti a cipőt, nem igaz? De a dolgozóinknak jár évente egy darab, hozzátartozik a prémiumhoz. Jó pénzért eladják.

– Dolgozók? Milyen dolgozók? – kérdeztem. Egy lélek sem volt a csarnokban. Hernyóforma kék, zöld, sárga robotok ügyködtek fogóikkal a futószalagon.

– Haha! Van néhány emberünk az irodákban. Meg ott az osztályozó, a meó, a csomagoló. Ni, egy selejt! Görbe a lába. Nem óhajt egy példányt, Yon úr? Hibátlant, természetesen, tiszteletünk jeléül. Szállíthatjuk?

– Nem, köszönöm – mondtam. – Egyelőre nem. Nem vagyok én Pügmalión.

– Pügmalión? Ja, tudom már! Pygmalion! Bemard Shaw! Értem, értem… No igen, némelyek viszolyognak a babáinktól. Pedig jobb ilyesmit gyártani, mint fegyvert, hát nem igaz? Békeipar. Make love, not war[25]! Nincs igazam?

– Lehetnek azért fenntartások – jegyeztem meg. – Láttam a tüntetőket a kapu előtt.

– Hát igen. Vannak gondok. Vannak! Az eleven nő nem olyan gyönyörű, mint a távcsaj. Az életben a szépség csak kivétel. Nálunk műszaki norma. A piac törvényei. A kereslet szabja meg a kínálatot. Mit tegyünk, ilyen a világ…

Megnéztük az öltöztetőt is, szorgos lányok buzgólkodtak a suhogó selymek, vásznak között szabóollóval, nyakukban a centiméterrel; szerény külsejű, sápadt, élő lányok. Aztán a parkolóban elbúcsúztunk a mérnöktől. Tottentanz és Blahouse igencsak hallgatag volt hazafelé. Nekem se volt kedvem társalogni. Ám még ezzel sem ért véget a nap.

Otthon a postaládában vaskos borítékot találtam, benne egy könyv, hosszú címmel: Dehumanization trend in weapon systems of the 21 century or upside-down evolution[26]. A szerző nevét – Meslant – még sohasem hallottam. Tekintélyes, nagy formátumú kötet volt, tele táblázattal, grafikonnal. Nem lévén jobb dolgom, leültem a fotelba, és olvasni kezdtem. Német nyelvű mottóval kezdődött:

Aus Angst und Not

Das Heer war tot[27].

Eugen von Wahnzenstein

A szerző a legújabb kori hadtörténet tudora volt. Ez a történet, írta, a 20. század végének két jelszava közé esik: FIF és LOD. Az eleje a FIRE AND FORGET[28], a vége a LET OTHERS DO[29]. A modern kori pacifizmus atyja a jólét, anyja a félelem. Nászukból született az ember nélküli háború irányzata. Egyre kevesebb ember akart katonának menni, s a harciasság csökkenése egyenesen arányos volt az életszínvonal emelkedésével. Akkoriban kezdett csökkenni a gyártási költség az elektronikai iparágban. A chipek helyett kornokat kezdtek használni, ami a génsebészet alapegysége, és a gabonaszemről azért nevezték el, mert mesterséges mikrobák termesztéséből származik. Főleg a kibernetika atyjának nevét viselő Silicobacterium Logicum Wieneri[30] vált be. Olcsó lett a mesterséges intelligencia, viszont az új fegyverrendszerek egyre drágábbak. Egy első világháborús repülőgép annyiba került, mint egy autó, a második világháborús repülőgép annyiba, mint húsz autó, a századvégi repülőgép annyiba, mint hatszáz. Kiszámították, hogy 70 év múlva egy szuperhatalomnak 18-22 repülőgépre fog telni. Nos, a mesterséges intelligencia olcsóbbodásából és az új fegyverrendszerek drágulásából született meg az ember nélküli háború irányzata. Két nagy válságot élt át akkoriban a világ, a kőolaj hirtelen drágulását, majd nemsokára éppolyan hirtelen olcsóbbodását. A piacgazdaság klasszikus törvényei nem működtek, ám kevesen ismerték fel, mi következik ebből, és a szuronyos, sisakos katona alakjának eltűnéséből, múzeumba vonulásából a páncélos középkori lovagok mellé. A technika tehetetlenségi erejének hatására tovább gyártották a harckocsikat, lövegeket, csapatszállító harci járműveket, pedig voltak már önjáró, ember nélküli harceszközök is. De hamarosan véget ért a páncélozott szörnyek kora, következett a sietős miniatürizálás. Addig a fegyverek az ember méreteihez, testalkatához alkalmazkodtak, meg élettani tulajdonságaihoz, hogy hatékonyan meg lehessen ölni.

Senki sem értette meg, mi lesz ebből – így szokott lenni a történelemben. A Dehumanization trend in weapon systems sok különböző tudományos felfedezést hozott ugyanis magával. Az intelektronikai ipar rendkívül olcsó mikroszámítógépeket gyártott, a neuroentomológia a rovarok, például a méhek társas életét tanulmányozta: e társadalom tagjai közös célokért dolgoznak, és saját nyelvükön kommunikálnak egymással, pedig az ember agya 380 000-szer nagyobb a méhek idegdúcánál. Egy közkatonának bőven elég volna, ha annyira okos, mint a méh, persze a megfelelő módon. A harci hatékonyság meg az ész különböző dolog, legalábbis a csatatéren. A miniatürizálás fő tárgya azonban az atombomba volt. Egyszerű, ismert tények indokolták, hogy miért kell miniatürizálni, de a korabeli technika még nem volt rá képes. Amikor 70 millió éve óriási meteor zuhant a Földre, századokra elsötétítve az eget és jégkorszakot hozva, a dinoszauruszok kihaltak, de a rovarok megúszták, a baktériumoknak pedig semmi bajuk sem esett. Az őslénytan tanulsága egyértelmű: minél nagyobb a pusztító erő, annál parányibb lények vagy rendszerek maradnak épen. Atombomba esetében pici katonára és hadseregre van szükség. A hangya méretű katona természetesen a fantázia játéka maradt a 20. században. Nem lehet az embert miniatürizálni. Robotkatonákra gondoltak, de hát ez is korai volt még. Az iparban ugyan elterjedtek már a robotok, de az autógyárak futószalagjánál nem ember formájú robotok dolgoztak, inkább az ember egyes testrészei felnagyítva: agyak óriási acélkarral, agyak szemekkel és kézzel, érzékszervek kézzel. De nagyméretű robotokat nem lehet a csatatérre vinni, amikor atomcsapás fenyeget. Terveztek hát radioaktív szinvarokat, vagyis szintetikus rovarokat, kerámiabogarakat, titángilisztákat, amelyek beássák magukat a földbe, és majd előmásznak az atomrobbanás után. A parányi repülő szinvar egyszerre volt repülőgép, pilóta és bomba. A hadműveleti egység a mikrosereg lett, amely csak egészében harci erő, ahogyan tulajdonképpen csak a méhraj az önálló túlélő egység, az egyes méh semmi. A különféle típusú mikroseregek két ellentétes elv alapján működtek. Az önálló sereg úgy működik, mint a vonuló hangyakatonák vagy a sáskaraj. A teletróp elv szerint működő sereg viszont a parányok óriási, repülő vagy kúszó felhőjeként, szétszóródva halad a harcászati vagy hadászati célpont felé, és ott összeáll belőle a beprogramozott egész. Mintha a harceszközök nem készen gördülnének ki a gyárból, hanem félkész termékek vagy alkatrészek formájában, amelyek közvetlenül a cél előtt állnak össze harceszközzé. Az ilyen önszerelő hadsereg legegyszerűbb példája a diszperziós atomfegyver. A kilőtt atomrakétát követni lehet műholddal vagy radarral, de nem lehet követni az urán- vagy plutóniummorzsák óriási, szétszórt felhőjét, amely csak a célnál, az ellenséges gyár vagy város fölött egyesül kritikus tömeggé.

A régi és új fegyverek egy ideig egymás mellett éltek, de a hagyományos, nehéz harceszközöket csakhamar kiszorította a mikrofegyver. Nem csoda, hiszen villámgyors, és szinte láthatatlan. Ahogyan a kórokozók észrevétlenül hatolnak az állat szervezetébe, hogy belülről megöljék, úgy hatoltak be az élettelen, mesterséges mikrobák, beépített tropizmusuk révén, a löveg csövébe, a harckocsi vagy repülőgép motorjába, kimarták a fémet, vagy felrobbantották a töltetet. Mit kezdhetne a gránátot lóbáló katona az élettelen mikrobákkal, bármilyen vitéz is? Mintha az orvos kalapáccsal akarná legyőzni a vírusokat. Az önvezérlő, biotrop mikrosereg megöl mindent, ami él. Az egyenruhás ember úgy állna ott, mint római légiós a kardjával és pajzsával az ágyútűzben.

Már a 20. században felváltotta a tömör csatasort a szétszórt haderő, de még a mozgóháború idején is léteztek frontvonalak. Most eltűntek. A mikrosereg átsuhan minden védővonalon, mélyen be az ellenséges hátországba. Atomfegyvert pedig egyszerűen nem érdemes ellene bevetni. Vírusfertőzésre nem jó a hidrogénbomba. Továbbá a lövedék nem lehet sokkal költségesebb, mint a célpont. Ki vadászna piócára csatahajóval?

Az ember nélküli háború nagy gondja volt a barát és az ellenség megkülönböztetése. Régen úgy hívták ezt, FOF, vagyis Friend or Foe[31] feladat, és elektronikus rendszerekre bízták, a jelszó és válasz szabálya szerint. A rádión megkérdezett harceszköz, repülőgép, rakéta vagy helyes választ adott, vagy lelőtték. Ez a 20. századi rendszer elavult. A megoldást most a növények, állatok, baktériumok világában keresték, az immunrendszer, az antigének, antitestek, tropizmusok titkait kutatták, de a mimikri, a védőszínek, az álcázás módszereit is. Az élettelen mikrofegyver ártalmatlan mikrobáknak, növények hímporának, penésznek álcázta magát, elrejtve gyilkos tartalmát. Fontos volt az informatikai hadviselés is – nem a propaganda szintjén, hanem az ellenséges távközlési rendszer elpusztításával vagy túlterhelésével, hogy idő előtt összeomoljon, így például a nukleáris sáskaraj ne érhessen célba. A könyv szerzője leírja a mikrokatona csótányszerű prototípusát is. A csótány rögtön elmenekül, ha vékony szőrszálaival ellenséges támadást érzékel, de a légmozgás nem zavarja, idegrendszere meg tudja különböztetni ezeket az ingereket.

Szánakozva gondoltam a veteránokra, akik rajonganak a zászlókért, egyenruhákért, kitüntetésekért. Biztosan úgy érzik, az ember nélküli háború meggyalázza nemes ideáljaikat. A szerző azért nevezte tótágast állónak – upside-down – ezt a fejlődést, mert a természetben először parányi lények keletkeztek, lassan fejlődtek egyre nagyobb termetű fajokká, míg a hadiipari fejlődés útja éppen a miniatürizálás, az ember méretes agyát pedig a rovarok idegdúcainak másolatai váltják fel. A mikroseregek két lépésben alakultak ki. Az első szakaszban még emberek tervezték és gyártották a harceszközöket, a másodikban már élettelen számítógépes rendszerek. Az embereket először hazaküldték a hadseregből, aztán a hadiiparból is. Úgy hívták ezt, szociális integráció és degenerálódás. Degenerálódik a katona: egyre kisebb és egyszerűbb, végül annyi esze marad, mint egy hangyának vagy termesznek. Annál fontosabb viszont a parányi harcosok szociális integrációja. Természetesen a mikrosereg sokkal bonyolultabb, mint a hangyaboly vagy a méhkas, inkább a nagy biotópoknak felel meg, a fajok piramisának, amely a versengés, ellentét, szimbiózis finom egyensúlyában él. Ilyen hadseregben egy tizedesnek vagy őrmesternek nyilvánvalóan semmi dolga. De hát egy egész tanszék vagy egyetem szürkeállománya sem elég ahhoz, hogy irányítsa, vagy akár csak áttekintse az ilyen hadsereget. A 21. század nagy hadiipari fordulatának fő vesztesei ezért a tisztikarok lettek, kivéve persze a harmadik világ szegény országait. Hol vannak már a szép hagyományok, hadgyakorlat, őrségváltás, zászlófelvonás, díszegyenruha, seregszemle! A vezérkari tisztek egy ideig még a helyükön maradtak, de nem sokáig. A számítógépes, miniatürizált hadosztályok fölénye munkanélküliségre ítélte a marsallokat is, akárhány kitüntetés díszíti a mellüket. A hivatásos tisztek egy része illegalitásba vonult, terrorista csoportokat alakított. A történelem kaján fintora, hogy csótány elvű mikrokémek és minirendőrök fojtották el a tisztek lázadását, hiszen a mikroseregen nem fog ki se köd, se sötétség, se bármilyen álcázás vagy fondorlat, amelyet az elkeseredett hagyományőrzők, Akhilleusz és Clausewitz eszméinek örökösei bevetettek.

Ami a szegény országokat illeti, ők háborúzhattak tovább a régi módon, de csak az ugyanolyan régimódi ellenféllel. Különben pedig meghúzták magukat.

De a gazdag országok élete sem volt habos torta. A régi típusú politika megbukott. A háború és béke közötti, rég bizonytalan határvonal teljesen elmosódott. A hagyományos, szertartásos hadüzenet már a 20. században eltűnt, lett helyette ötödik hadoszlop, szabotázs, hidegháború, helyettesek által vívott háború, és ez még csak a kezdet. A leszerelési értekezletek nem a megegyezést szolgálták, hanem az ellenfél gyenge pontjainak kipuhatolását. A két lehetőség – háború vagy béke – helyett volt valamiféle békének tűnő háború, háborúnak tűnő béke. Eleinte diverzió a hivatalosan hirdetett béke álcája alatt. A bomlasztás beszivárgott nem csak a politikába, hanem a vallásba, a kultúrába vagy az olyan tiszteletre méltó társadalmi mozgalmakba is, mint a környezetvédelem. Megmérgezte a médiát, kihasználta a fiatalok illúzióit, az öregek hagyományhűségét. A második szakaszban az álcázott katonai diverzió már majdnem háború volt, de nem nyílt háború. A kártékony savas esőket már a 20. század ismerte. Az újabb esők maró hatása már olyan erős volt, hogy háztetők, gyárak, utak, villamos vezetékek mentek tönkre, és nem lehetett tudni, hogy ez a természet műve, vagy az ellenségé. Hullott a jószág, de vajon természetes kór vitte el, vagy ellenséges ármány? Sorscsapás a szökőár, vagy szándékosan keltette valaki? Természetes az aszály, vagy eltereli valaki az esőfelhőket? A meteorológus-hírszerzők, földrengés- és járványügyi kémek, genetikusok és óceánkutatók nem győzték a munkát. A tudósok jó részét beszippantotta a hírszerzés, de jelentéseik egyre kuszábbak lettek. Gyerekjáték leleplezni a diverzánst, ha ember. De ha orkán, jégverés, kolorádóbogár, járvány, rákbetegség, csecsemőhalálozás? Vagy meteorzápor – hiszen már a 20. században emlegették, hogy meteorokat kéne az ellenséges területre zúdítani! Nehéz így az élet, szinte elviselhetetlen. Nem csak a köznépnek, de a tanácstalan, tehetetlen államférfinak is, aki semmi biztosat nem tud meg ugyanolyan tanácstalan tanácsadóitól. Új tárgyakat oktattak a katonai akadémiákon: kriptooffenzív és kriptodefenzív hadászat és harcászat, a hármas hírszerzés kriptológiája (vagyis hogyan ejtsük át az ellenséges kettős kémet), kriptográfia, tereptitkosítás, végül a KRIPTOKRIPTIKA, vagyis a természetes jelenségekhez hasonló titkos fegyverek titkos alkalmazásának titkos bemutatása.

Az államok nagyobb ellentétei összemosódtak az apróbbakkal. A különleges szolgálatok hamis természeti katasztrófákat idéztek elő hazai földön, hogy a közvéleményt meggyőzzék, az ellenfelet gyanúba keverjék. Elhíresztelték, hogy bizonyos gazdag országok segély keretében potenciacsökkentő hatású búzát, kukoricát, kakaót küldenek szegény országoknak. Ez a demográfiai háború. Összekeveredett a háború és a béke. Noha nyilvánvaló volt, hogy mindez katasztrófához vezet – a győzelem a vereséggel egyenlő mindegyik fél számára –, a politikusok tovább ígérgettek fűt-fát a választóknak az egyre ködösebb, távoli jövőre, hiszen a jelent már egyáltalán nem tudták befolyásolni. Nem a totalitárius rendszereken múlott mindez, ahogyan Orwell jósolta, hanem a technikán, amely elmosta a különbséget a természetes és művi jelenségek között az emberi világ és a környezet minden területén. Mert ugyanez folyt az űrben is.

Ott, írta a Dehumanization trend in weapon systems szerzője, ahol nincs különbség természetes és mesterséges fehérje között, sem természetes és mesterséges intelligencia között, a szándékosan előidézett katasztrófát nem lehet többé a természeti katasztrófától megkülönböztetni. Ahogyan a fény nem jut ki a fekete lyukból, az emberiség sem jut ki a technikai csapdából. Már nem kormányok, vezérkarok, üzleti érdekek parancsolták, hogy minden erővel folytatni kell a fegyverkezést, hanem a félelem. Az egyre növekvő félelem attól, hogy a Másik Fél kerül fölénybe valamilyen még újabb technika jóvoltából. A hagyományos politika ezzel végleg csődöt mondott. Tárgyalni nem volt miről, mert ha valamelyik Új Fegyverről lemond a jó szándékú tárgyaló fél, a másik fél azt gondolja róla: nyilván van neki még újabb. A játékelmélet kimutatta, miért hiábavaló minden további leszerelési értekezlet. Amikor a döntéshozatal tovább tart, mint a helyzetet gyökeresen módosító újítások létrejötte, akkor a döntés már a meghozatala pillanatában elavult. Arról döntenek „ma”, ami tegnap volt. A jelenből a múltba csúszó döntés puszta látszat. Ezért határozták el a nagyhatalmak, hogy a fegyverkezést a Holdra telepítik. A világ fellélegzett, de nem sokáig tartott az öröm. Megint félni kezdtek – most attól, hogy a Holdon fejlődő fegyverek elözönlik a Földet. Ezért olyan sürgős megtudni, mi folyik a Holdon.

Így végződött a könyv. Volt még tízegynéhány oldal, de nem tudtam lapozni – mintha össze volnának ragasztva a lapok. Először azt hittem, könyvkötési hiba. Késsel próbálkoztam. Az első oldal üresnek látszott, de ahol a kés érintette, betűk tűntek elő. Lassan előbújt a szöveg: „Készen állsz erre a nehéz feladatra? Ha nem, akkor tedd vissza a könyvet a postaládába! Ha igen, nézd meg a következő oldalt!”

Felvágtam az újabb lapokat. Üres papír. Végigsimítottam a késsel. Nyolcjegyű szám bukkant elő, nyilvánvalóan telefonszám. A további oldalakon már nem volt semmi. Furcsa módszerrel toborozzák a világ megmentőit! – gondoltam. Kezdtem sejteni, mi vár rám. Becsuktam a könyvet, de magától kinyílt ugyanott, a telefonszámnál. Mit tehettem volna? Feltárcsáztam azt a számot.

REJTEKHELYEN

Magánszanatórium volt, milliomosoknak. Őrült milliomosokról valahogy ritkán hallani. Megőrülhet egy filmcsillag, államférfi, még király is, de milliomos nem. Legalábbis így tűnik a bulvárlapokból, amelyek csak a lap közepe táján, apró betűkkel írnak kormányok bukásáról és forradalmakról, címlapjukon viszont az virít, milyen lelkiállapotban van éppen a dús keblű, pucér csinibaba, meg hogy kígyó mászott a cirkuszi elefánt ormányába, mire a dühös elefánt berontott a szupermarketbe, és széttiport háromezer doboz Campbell paradicsomlevest a kasszával és a pénztárosnővel együtt. Ilyen újságnak az őrült milliomos főnyeremény volna. De a milliomosok nem szeretnek újságba kerülni, akár ép eszűek, akár őrültek. A filmcsillagnak egy kis téboly még jól is jön a karrierje szempontjából, de a milliomosnak nem. A filmcsillag ugyanis nem azért híres, mert jól játszik sok filmben. Illetve, régen talán úgy volt. Mostanában a filmcsillag játszhat rosszul, lehet rekedt a sok piától, majd szinkronizálják, még az sem baj, ha megmosdatott állapotban csupa szeplő a bőre, és egyáltalán nem hasonlít a reklámfotóira. Csak az a fontos, hogy „sztár” legyen, az pedig akkor lesz, ha folyton elválik, hermelin-üléses terepjárója van, 25 000 dolcsit mar fel a Playboytól az aktfotójáért, és egyszerre négy kvékerrel folytat szerelmi viszonyt. Ha pedig nimfomániás kedvében élemedett korú sziámi ikreket csábít el, akkor biztos a szerződése legalább egy évre. A politikus is leginkább arról legyen híres, hogy olyan hangja van, mint Carusónak, remekül golfozik, úgy mosolyog, mint Ramón Novarro, és imádja választóit a televízióban. A milliomosnak csak ártana az ilyesmi, rontaná a hitelképességét, sőt pánikot keltene a tőzsdén. A milliomos legyen távoli, higgadt és kiszámítható. Ha nem az, rejtőzzön el a kiszámíthatatlanságával együtt. Mivel a sajtó elől manapság roppant nehéz elrejtőzni, a milliomosok szanatóriuma láthatatlan erőd, jól álcázva. Nincs fegyveres őrség, pitbull láncon, szögesdrót, attól csak megvadulnak az újságírók. Semmi feltűnő ne legyen a szanatóriumon. Elsősorban ne nevezzék idegszanatóriumnak. Ahová én kerültem, az a munkától kimerült, gyomorfekélyes vagy szívbeteg urak menedéke. Honnan tudtam mégis első pillantásra, hogy ez csak a tébolyt rejtő díszlet? Majd elmondom azt is. Be sem engedtek, míg ki nem jött értünk Hous doktor, Tarantoga jó ismerőse. Megkért, hogy sétáljak egy kicsit a parkban, míg ő beszél Tarantogával. Őrültnek tart, gondoltam. Úgy látszik, a professzor nem tudta idejében értesíteni. Persze érthető, hiszen lóhalálában szöktünk el Ausztráliából. Hous doktor otthagyott a virágágyások, sövények és szökőkutak között, poggyászunkat bevitte két csinos leány, elegáns kosztümjükben egyáltalán nem néztek ki ápolónőknek. Már ez is elgondolkodtatott, de még inkább a pocakos, pizsamás öregúr, aki maga mellé invitált a párnás hintapadra. Udvarias hívását nem utasíthattam vissza. Egy ideig szótlanul hintáztunk, aztán megkérdezte, adhatnék-e neki vizeletet. Rövidebben mondta. Úgy meglepődtem, hogy nemleges válasz helyett megkérdeztem, minek. Ezt zokon vette, felállt, és hangosan szitkozódva, sántikálva elment. Szitkait valószínűleg nekem szánta, de inkább nem figyeltem oda. Körülnéztem a parkban, olykor akaratlanul rápillantva bal kezemre és lábamra, mint valami nemrég ajándékba kapott fajtatiszta kutyára, amely azóta futólag már megharapott néhány embert. Békésen hintáztak velem, de azért nem nyugodtam meg, hiszen a közelmúltban tapasztaltam, hogy a fejemben egy másik elme is rejtőzik, az is valahogy az enyém, de nem férhetek hozzá, ami tulajdonképpen nem jobb a skizofréniánál, mert azt legalább gyógyítják, vagy a vitustáncnál, mert olyankor a beteg csak néha táncol egy kicsit, bennem pedig folyton itt van az a gálád másik. A fasorban páciensek sétáltak, némelyiket zajtalan golfkocsiféle követte tisztes távolból, talán azért, hátha elfárad. Végül leugrottam a hintapadról, hogy megnézzem, végzett-e már Hous doktor Tarantogával, de megszólított Gramer. Korosabb ápoló cipelte a nyakában, izzadva és kissé elkékült arccal, mert Gramer nyomott vagy egy mázsát. Sajnáltam szegény ápolót, de inkább csak félreálltam – mostani helyzetemben jobb, ha semmibe sem avatkozom bele. Gramer azonban lemászott az ápolóról, és bemutatkozott. Úgy látszik, kíváncsi volt az új vendégre. Zavarba jöttem, mert elfelejtettem, milyen néven kell itt bejelentkeznem, pedig Tarantoga mondta. Csak annyit tudtam mondani, hogy Jonatán. Gramernek tetszett, hogy ilyen barátságos vagyok, és megkért, hogy szólítsam Adelaidának. Beszédes kedvében volt. Szörnyen unatkozik, amióta enyhült a depressziója. Addig természetesen csak búsult. Azért depressziós, mondta, mert csak akkor tud elaludni, ha lefekvés után egy kicsit ábrándozik. Eleinte arról ábrándozott, hogy a frissen vásárolt részvényeinek fölmenjen az ára, amit meg eladott, azé zuhanjon. Aztán arról ábrándozott, hogy legyen egy milliója. Lett is neki, akkor arról ábrándozott, hogy legyen kettő, aztán három, de ötnél elunta. Új témákat kellett keresnie. Egyre nehezebb volt, mesélte komoran. Hiszen nem álmodozhat arról, amije már van, vagy hamarosan lesz. Egy ideig arról ábrándozott, hogy megszabadul a harmadik feleségétől, és egy árva garas tartásdíjat se fizet neki, de ez is sikerült. Hous doktor még mindig nem jött, Gramer pedig nem ment le a nyakamról, mesélt tovább. Kezdett azokra gondolni, akiket utál, de hiba volt. A gyűlölködésbe úgy belelovallta magát, hogy minden álmossága elmúlt, altatót szedett, de az orvosa ezt a mája miatt megtiltotta, és nem látott más kiutat, mint eltenni láb alól gyűlölete tárgyát. Százezer dollárból gyerekjáték, nyugtatott meg. Nem ám bérgyilkos, ostobaság. Olyan csak a filmekben van. Ügyes szakembert kell fogadni. És az hogyan jár el? Minden esetben másképp. Gyilkolni könnyű, de mi haszna? Nincs többé az illető, és akkor már a haja szála se görbül. Kínzásokra sem vágyott. Az ellenséget, üzleti vetélytársat, rosszindulatú irigyeket egyszerűen részvéttel kell tönkretenni. Nagyon hatékony módszer. Ő szellemi érdeklődésű ember, bár ezt titkolnia kell a többi milliomos előtt, elolvasott hát sok mindent, Sade márkitól is. A szerencsétlen balfácán! Ábrándozott az a balek mindenféle karóba húzásról, nyúzásról, kibelezésről, közben ott csücsült a diliházban, és legföljebb a legyeket kínozhatta. No és manapság? Persze, könnyű a szegény embernek! Semmije sincs, mindenre csak vágyik, minden tetszik neki. Minden csinos nő elérhetetlen a számára. Ettől virul a pornóipar. Felfújható csinibabák nagy csöcsökkel, orgiafilmek, paszták, zselék, mindenféle pótlék, nem ér az semmit. Nincs unalmasabb egy orgiánál, akármilyen trükkös. Ilyesmiről ábrándozni, ugyan már! Ó, ha volna valami tartós vágya! Ha sóvároghatna végre! Biztosan elképedt arcot vágtam, de Adelaida csak bólogatott, és tovább mesélte kínjait. Sorra tönkretette, aki csak eszébe jutott, aztán megint gyötörte az álmatlanság, felfogadott hát egy költőt, aki biztosan ért az ábrándokhoz. Szó se róla, voltak ötletei a fiúnak, no de az álom megvalósul, aztán megint csak vége, soha nincs elég! Ejnye, szóltam közbe, nem olyan nehéz dolog vágyakat kitalálni. Mozdítsa el a kontinenseket. Fűrészelje négy egyenlő darabra a Holdat. Egye meg az amerikai elnök lábát pekingi mártásban (nem fékeztem magam, tudván, hogy őrülttel van dolgom). Éljen házaséletet egy szentjánosbogárral, amikor a legjobban csillog-villog. Járjon a vízen, és egyáltalán, tegyen csodákat. Váljon szentté. Cseréljen helyet a Jóistennel. Vegye rá kellő pénzzel a terroristákat, hogy ne a minisztereket, nagyköveteket meg egyéb kapitalistákat robbantgassák, hanem azt, aki igazán megérdemelne némi leckét. Meg az utolsó kenetet.

Adelaida egyre növekvő rokonszenvvel, sőt csodálattal figyelt.

– De kár, hogy nem ismerlek már régebben, Jonatán! – sóhajtotta. – Nagyon jó, amit mondasz. De mégsem az igazi. Tudod, a kontinensekkel, a Holddal, a csodákkal nincs az embernek személyes viszonya. Ábrándozni akkor tud az ember, ha érzelmek fűtik, anélkül semmit sem ér az egész. A szentjánosbogár se lobbantja vágyra az embert. Legalábbis engem. A jó ábránd, tudod, olyan, hogy se dühbe nem gurulsz tőle, se nagyon fickóssá nem tesz, csak szivárványlik valahogy, egy kicsit van, egy kicsit nincs, és akkor édesen elalszol. Nappal sose volt rá időm. A költőm azt mondta, a lehetséges ábrándok száma fordítottan arányos az ember vagyonával. Akinek mindene megvan, miről álmodozzon? Cseréljek helyet a Jóistennel? Isten őrizz! De azért téged szerződtetnélek.

Egy alacsony, tüskétlen kaktuszon jókora csiga mászott. Elég gusztustalan volt, biztosan ezért intette oda Adelaida az ápolóját.

– Edd meg! – parancsolta, s elővette pizsamája zsebéből a csekkfüzetét és a golyóstollat.

– Mennyiért eszi meg? – fogott el a kíváncsiság.

Az ápoló szótlanul a csigáért nyúlt, de leállítottam.

– Ezer dollárral többet adok, mint Gramer úr, ha NEM eszed meg – közöltem, elővéve a noteszomat. Ugyanolyan zöld fedelű, mint Adelaida csekkfüzete.

Az ápoló megdermedt. A milliomos habozott, már aggódtam, hogy licitálni fog. Pillanatnyi vagyonom aligha érte el Gramer csigaevési tarifáját. Huszárvágáshoz folyamodtam.

– Maga mennyiért eszi meg, Adelaida? – kérdeztem, és kinyitottam a noteszt, mintha csekket akarnék kiállítani. Gramer elragadtatva hajolt felém. Az ápoló már nem létezett a számára.

– Biankó csekket adok, ha rágás nélkül lenyeled, és elmondod, hogyan mozog a hasadban – suttogta rekedten.

– Sajnos, már reggeliztem, és két étkezés között nem szoktam nassolni – feleltem mosolyogva. – Különben is, Adelaida, én azt hiszem, zárolva van a bankszámlád. Gyámság alatt vagy, nem igaz?

– Nem, dehogy! A Manhattan Chase minden csekkemet elfogadja.

– Lehet. De valahogy nincs étvágyam. Inkább az ábrándokról beszélgessünk.

Csakugyan lenyűgözött a téma, annyira, hogy elfeledkeztem a bal oldalamról. Most aztán váratlanul hírt adott magáról. A csigától már elsétáltunk, ekkor hirtelen elgáncsoltam a milliomost, és még tarkón is ütöttem, úgyhogy elterült a kavicsos ösvényen. Első személyben beszélek, bár csak a bal végtagjaim tették. De kivágtam magam.

– Ne haragudj – mondtam szívélyesen –, de én erről ábrándoztam.

Felsegítettem. Nem is sértődött meg, inkább csak elképedt. Nyilván még sohasem bántak így vele, sem odakint, sem a szanatóriumban.

– Ötletes gyerek vagy – mondta, leporolva pizsamáját –, de máskor ezt ne csináld, mert árthat a csigolyáimnak, azonkívül én is elkezdhetek rólad álmodozni – és baljós kacajt hallatott. − Neked egyébként mi bajod van?

– Semmi.

– Hát persze, de miért vagy itt?

– Kipihenni magam.

Az árnyas fasor végénél Hous doktor intett, hogy jöjjek, majd visszament a házba.

– Mennem kell, Adelaida – veregettem hátba Gramert. – Majd még álmodozunk.

A nyitott ajtóban kellemes hűvösség csapott meg. Nesztelen klímaberendezés, világoszöld falak, mély csend, a lépések neszét felfogta a jegesmedve bundájához hasonló, vastag, fehér szőnyeg. Hous doktor a dolgozószobájában várt. Tarantoga is ott volt. Gondterheltnek látszott. Ölében vastag dosszié, papírokat rakosgatott, Hous pedig intett, hogy foglaljak helyet. Kissé kellemetlen érzéssel ültem le – megint olyan ügyek következnek, amelyektől nem szabadulhatok, mert itt laknak bennem.

Hous újságot kezdett olvasni az íróasztala mögött. Tarantoga végre megtalálta a keresett papírt.

– Na szóval, íjon… Voltam két komoly jogásznál, hogy tisztázzam a jogi helyzetedet. Természetesen nem említettem, kiről van szó. Nem beszéltem a feladatodról, csak a lényeg maradt. Van egy személy, aki szigorúan titkos ügyben járt el, és jelentést kell tennie egy kormányhivatalnak. Csakhogy közben kallotómián esett át. Amit megtudott, azt részben elfelejtette, de a jobb agyféltekéje valószínűleg emlékszik rá. Mire köteles ez a személy? Meddig mehetnek el jogszerűen a megbízói, hogy az információt megszerezzék? Mind a két jogász azt mondta, hogy nehéz ügyről, precedensről van szó. Ha bíróság elé kerül, a bíróság szakértőket hívhat meg, és figyelembe veheti a véleményüket, de nem köteles figyelembe venni. Mindenesetre bírósági döntés nélkül nem kell semmiféle vizsgálatnak vagy kísérletnek alávetned magad.

Hous doktor felnézett az újságjából.

– Nagyon mókás história – mondta, elővett a fiókjából egy zacskó teasüteményt, tányérra szórta, és elém tolta. – Tudom, Tichy úr, magának egyáltalán nem mulatságos, de a circulus vitiosus típusú paradoxon érdekes esete. Tudja, mi az a lateralizáció?

– Hogyne! – feleltem, ingerültem nézve bal kezemre, amely a tányér felé nyúlt, pedig nekem semmi kedvem sem volt a süteményhez. De beleharaptam, nem fogok itt bohóckodni. – Sokat olvastam róla. Általában a bal félteke a domináns, mert ott van a beszédközpont. A jobb félteke általában néma, bár az egyszerű mondatokat úgy-ahogy megérti, néha olvasni is tud egy kicsit, különböző szinten. A bal félteke bizonyos sérülései esetén a jobb félteke valamelyes önállóságra tehet szert, még a beszéd terén is. Nagyon ritkán előfordul, hogy lateralizáció nincs, mind a két félteke rendelkezik beszédközponttal, ami dadogást vagy más beszédzavarokat okozhat…

– Nagyon helyes! – mosolygott rám kedvesen Hous doktor. – Abból, amit megtudtam, arra következtetek, hogy az ön bal agya, mert így is mondjuk, kifejezetten domináns, de a jobb is szokatlanul aktív. Mindez nem biztos, előbb meg kell vizsgálnom.

– De mi a paradoxon? – kérdeztem, feltűnés nélkül ellökve bal kezemet, amely megint a süteménnyel akart tömni.

– No, nézze! Nem tudni, hogy a maga jobb agya egyáltalán tud-e valamit, érdemes-e faggatni. Ez attól függ, mennyire számottevő a jobb oldali lateralizáció. Tehát ahhoz, hogy megtudják, érdemes-e, meg kell magát vizsgálni, azt pedig nem tehetik a maga beleegyezése nélkül. A bírósági szakértők sem mondhatnak többet: szakvéleményük attól függ, mennyire számottevő a jobb oldali lateralizáció Ijon Tichy esetében, márpedig ezt nem lehet kideríteni Ijon Tichy megvizsgálása nélkül. Érti?

– Értem. És mit tanácsol, doktor úr?

– Nem adhatok tanácsot, mert én is ugyanabban a helyzetben vagyok, mint a bírósági szakértők. Senki sem tudja, még maga sem, hogy a jobb agyában mi van. Jó ötlet volt a jelbeszéd, de próbálkoztak már mások is vele. Nem sokra mentek, mert a jobb oldali lateralizáció túlságosan gyenge volt.

– Igazán nem mondhat nekem semmi többet?

– De igen. Ha jót akar, hordja felkötve a bal karját, vagy még jobb, ha begipszelteti. Különben elárulja magát.

– Hogyhogy?

Hous a süteményes tányérra mutatott.

– A jobb agy többnyire jobban kedveli az édességet, mint a bal. Statisztikák bizonyítják. Be akartam mutatni magának, milyen egyszerűen megvizsgálhatja valaki a maga lateralizációját. Maga jobbkezes, tehát jobb kézzel kellett volna a süteményért nyúlnia, vagy sehogyan.

– De hát meddig járjak begipszelt karral? És minek? Mi hasznom belőle?

Hous megvonta a vállát.

– No jó… Elmondom, amit tulajdonképpen nem kellene. Hallott a piranhákról?

– Hogyne! Vérengző kis halak.

– Azok. A vízbe esett embert általában nem támadják meg, de ha csak egy pici karcolás van rajta, ha egyetlen csepp vérét megérzik, mind rávetik magukat. A jobb félteke beszédképessége általában nem nagyobb, mint egy hároméves gyereké, még ez is ritka. A maga esetében viszont sokkal nagyobb. Ha ennek híre megy, maga komoly bajba kerülhet.

– És ha egyszerűen elmenne a Holdhivatalhoz? – vetette közbe Tarantoga. – Ha rájuk bízná magát? Csak jár neki valami védelem, hiszen értük vállalt minden kockázatot!

– Talán nem a legrosszabb megoldás. De nem is jó. Nincs jó megoldás.

– Miért? – kérdeztük majdnem egyszerre Tarantogával.

– Mert minél többet kiszednek a jobb féltekéjéből, annál inkább megnő az étvágyuk, hogy még többet megtudjanak. Ez pedig, hogy finoman fejezzem ki magam, elég tartós elkülönítéssel járhat.

– Egy hónap? Kettő?

− Vagy egy év. Vagy még több. A jobb agy általában a bal félteke útján tart kapcsolatot a világgal, szóban és írásban. Még nem volt rá eset, hogy a jobb agyat megtanították volna folyamatosan beszélni, akár jelbeszéddel. Olyan nagy a tét, hogy ezt az esetet több tudós fogja vizsgálni, mint eddig az összeset együttvéve.

– De valamit csak tenni kell… – dünnyögte Tarantoga.

Hous doktor felállt.

– Természetesen, de nem feltétlenül ma, itt és most. Nem olyan sürgős. Tichy úr elidőzhet nálunk, akár néhány hónapig is, ha kívánja. Közben talán kiderül valami.

Hamarosan rájöttem, hogy Hous doktornak igaza volt.

Láttam, hogy senki sem segíthet rajtam, csak én magam. Leírtam hát mindazt, ami addig történt, diktafonra mondtam, a jegyzeteimet elégettem, most pedig elásom a diktafont és a kazettákat vízhatlan burokban a kaktusz alá, ahol a csigával találkoztam. Most a kazetta végén tartok, és úgy rémlik, nem jó fogalmazás, hogy „a csigával találkoztam”, bár tulajdonképpen miért? Lehet találkozni tehénnel, majommal, de csigával tényleg nem nagyon. Talán azért, mert találkozni csak olyan lénnyel lehet, amely szintén észlel engem? Nem hinném. Azt nem tudom, észrevett-e engem a csiga, bár a szarvacskáit mindenesetre kinyújtotta. Talán azon múlik, mekkora az állat? Senki se mondja, hogy „találkoztam egy bolhával”. Minek pazarolom a kazettát ilyen ostobaságokra? Mindjárt lezárom a csomagot, és a további feljegyzéseimben titkos kódot használok. Nagyon jót találtam ki. A jobb agyféltekém mindig csak „Ő” lesz, vagy esetleg Énke. Bár az utóbbi talán túlságosan átlátszó. Vége a kazettának, megyek az ásóért.

Július 8. Nagy a nyüzsgés. Mindenki pizsamában vagy fürdőnadrágban jár. Én is. Gramer bemutatott két másik milliomosnak, Struman és Padderhorn a nevük. Depressziós mind a kettő. Struman hatvanas, tokás, nagy hasú, görbe lábú fickó. Suttogva beszél, mintha valami nagy titkot árulna el. Hiába kezelik őt, azt mondja. Most éppen azért rosszabb a kedélyállapota, mert nem jut eszébe, mitől is olyan rettentően boldogtalan. Van három lánya. Mindegyik férjnél van, de nyitott házasságban élnek, aztán különféle ficsúrok lefotózzák őket, ő meg, lévén az apjuk, súlyos pénzekért kénytelen megvenni minden ilyen fotót, különben leközölné a Hustler. Segíteni akartam neki, hát mondtam, hogy talán éppen emiatt boldogtalan. Dehogy, mondta, ezt már megszokta. Különben is gyámság alatt van. Ha duhajkodnak a lányok, az már a vagyonkezelők gondja. Csak tudnám, minek körmölöm ezt le. Teljesen érdektelen figura egy ilyen fürdőgatyás milliomos. Padderhorn pedig nem is mond semmit. Állítólag felvásárolt valami japán céget, és veszített az ügyön. Nyomasztó társaság. De Gagerstine talán még rosszabb. Magában röhög, és nyáladzik. Állítólag exhibicionista. Elegem van ezekből az undorító pasasokból. Hous doktor azt mondja, holnap jön valaki, akiben teljesen megbízhatok. Gyakorló orvosként szerepel, de valójában etnológus, a milliomosokról ír valami csoportelméleti munkát vagy ilyesmit.

Július 9. Tarantoga elutazott, én itt maradtam Hous doktorral, az új asszisztensével és a parkban lézengő milliomosokkal. Hous négyszemközt azt mondta, hogy ő nem vizsgálja tovább a lateralizációmat, mert amit senki sem tud, azt legalább nem lehet ellopni. Az új segédorvos csakugyan etnológus. Ezt bizalmasan árulta el, miután megtudta, hogy én nem vagyok milliomos. Terepmunkán van. Úgy akar a milliomosok szokásairól és észjárásáról írni, ahogyan a primitív törzsek hiedelmeiről szoktak. Hous doktor tudja, hogy a fiú egyáltalán nem orvos, talán azért is vette föl. Az etnológussal jót csevegtünk a kislaborban, whisky mellett. Ismerek már egypár krőzust, nem csak Adelaidát. Ritka unalmas népség. Az etnológus is így látja. Búsul is, mert nem lesz elég anyaga a munkájához.

– Tudja, mit? – próbáltam segíteni. – Írjon történelmi művet: Gazdagok régen és ma. Állami vagy alapítványi mecénások csak újabban vannak, de például a régi Rómában a gazdagok támogatták a művészetet. Múzsák, meg ilyesmi, tudja. Aztán később is egészen jól tartották a festőket, szobrászokat a mindenféle hercegek. Érdekelte őket a művészet. Pedig nem is jártak egyetemre. De ezek itt – mutattam ki a sötét parkra –, ezeket nem érdekli más, csak a részvényeik. Nem akarok dicsekedni, de elég ismert szerző vagyok. Tömegével kapom a leveleket az útikönyveim olvasóitól, milliók olvassák a műveimet, de milliomos egy sem akad köztük. Miért? Úgy hallom, Texasban vannak a legtöbben. Itt is van belőlük három. Még bolondnak is unalmasak. Maga tudja, mi ennek az oka? A földesurak nem butultak el. Ezek mitől butulnak? A tőzsdétől? A tőkétől? De hogyan?

– Á, nem arról van szó! A régiek lehettek például hívők. Istennek akartak a kedvében járni. Vezekléshez nem volt kedvük. Sokkal egyszerűbb katedrálist építeni, festőket tartani, kenjenek már a falra egy Utolsó vacsorát, szoborjanak egy Mózest, építsenek valami marha nagyot, de kupola is legyen rajta, hadd bámulja meg mindenki. A maguk érdekét nézték azok, Tichy úr, de odafent keresték – bökött a mennyezet felé. – Aztán ha kettő-három így tett, a többi utánozta. Ez volt a divat. Úgy illett, hogy a herceg, a dózse, a mágnás művészeket tartson, legyen az udvarában egy csapat kertész, kocsis, festő, íróféle. XV. Lajosnak ott volt Boucher, hogy lefesse a pucér dámákat. Na jó, Boucher harmadosztály, de azért csak maradt valami utána. Meg a többi művészből is. Csak a kertészből meg a kocsisból nem.

– Dehogynem. A kertészek után maradt Versailles.

– Tényleg. De mi marad a kocsisból? Az ostora? Látja, ezt mondom én. Nem értettek azok hozzá, csak a saját érdeküket nézték. Most, amikor már mindenhez szaktudás kell… Mi baja? Szúr a szíve?

– Nem. De azt hiszem, megloptak.

Csakugyan a szívemen volt a kezem, mert üres lett a zakóm belső zsebe.

– Az nem lehet. Kleptomániások itt nincsenek. Biztos a szobájában hagyta a tárcáját.

– Nem hagytam ott. Nálam volt, amikor ide bejöttem. Tudom, mert meg akartam mutatni magának a szakállas fényképemet. Be is nyúltam a tárcámhoz, de aztán nem vettem elő.

– Ugyan már, képtelenség! Csak mi ketten vagyunk itt, és én a közelébe se mentem magának.

Rémleni kezdett valami.

– Legyen olyan kedves, mondja el pontosan, mit csináltam én, mióta ide bejöttünk.

– Maga mindjárt leült, én elővettem a szekrényből a whiskyt. Miről is beszéltünk akkor? Tudom, arról a Gramerről. Maga azt a csigahistóriát mesélte, de én nem néztem magára, mert tiszta poharakat kerestem. Mikor odafordultam, maga ott ült… Nem, nem is… Maga ott állt a tachisztoszkóp mellett. Itt, ni! Belenézett. Én odaadtam a whiskyjét… Igen, így volt. Kiittuk, aztán maga visszaült a helyére.

Felálltam, és megnéztem a készüléket. Szék a pult előtt, kapcsolók, monitor, belül fekete lemezek, köztük keskeny rés. Be akartam nyúlni, nem fért be a kezem.

– Van itt egy harapófogó? – kérdeztem. – Hosszú, lapos…

– Nem tudom. Nem hinném. Jó lesz ez a szonda?

– Jó lesz.

Hurkot hajlítottam a hajlékony fémből, benyúltam vele a résbe, volt ott valami. Néhány próbálkozás után előbukkant a bőrtárcám csücske. Meg kellett volna fognom a bal kezemmel, de ő nem volt hajlandó. Végül az etnológus segített.

– Ez lopta el – mondtam, felmutatva bal kezemet.

– Micsoda? És maga nem is vette észre? De hát egyáltalán, minek lopta el?

– Tényleg nem vettem észre. Bár nem volt könnyű dolga. A bal oldali belső zsebből… Ügyes munka, fürge, hajlékony kéz! Akár egy zsebtolvaj! Hát igen, éppen ebben jó a jobb félteke. Mozgáskoordináció minden játékban, sportban. De hogy minek? Csak sejtem. Nem logikus cselekvés, inkább gyermeteg ötlet. Talán azért tette, hogy eltűnjön a személyazonosságom. Akinek nincsenek iratai, személyi igazolványa, annak neve sincs idegenek számára.

– Ó… Még ilyet! Szóval, azért tette, hogy maga eltűnjön? Hiszen ez mágia! Mágikus gondolkodás.

– Olyasmi. Elég baj az nekem.

– Miért? Segíteni akar magának, ahogyan tud. Nem csoda, hiszen maguk tulajdonképpen ugyanaz a személy. Ő is maga, nem igaz? Csak egy kicsit elkülönülve.

– Azért baj, mert ha segíteni akar, az azt jelenti, hogy valami módon felismeri a helyzetet. Tudja, hogy veszélyben vagyok. Ma megúsztuk, de legközelebb nagyobb zűr lehet belőle…

Este benézett Hous. Pizsamában ültem az ágyon, és a bal lábamat szemléltem. Jókora kék folt virított rajta térd alatt.

– Hogy van?

– Jól, csak…

Elmeséltem a tárcahistóriát.

– Különös. Maga igazán semmit sem vett észre?

Megint a kék foltra néztem. Hirtelen eszembe jutott: amikor ott álltam a tachisztoszkóp mellett, egyszerre csak beütöttem a bal lábam. Fájt, de nem törődtem vele. Onnan való a kék folt.

– Nagyon tanulságos – állapította meg Hous. – Amikor a bal kéz bonyolult mozgást végez, az izomfeszültség a test jobb oldalán is érezhető. Tehát el kellett terelni a maga figyelmét.

– Ezzel? – mutattam a kék foltra.

– Azzal hát! A bal láb és a bal kéz együttműködik. A fájdalomtól maga egy pillanatig semmi mást nem érzett. Ez elég volt.

– Gyakran előfordul ilyesmi?

– Nem. Nagyon ritkán.

– És ha valaki faggatni akar, tehet velem ilyet? Például belém szúr balról, hogy kivallathassa a jobb agyamat?

– Ha szakember az illető, akkor mást tesz. Altató injekciót ad a megfelelő nyaki ütőérbe. Tudja, a carotis. A bal félteke elalszik, csak a jobb marad ébren. Néhány percig.

– És az elég?

– Ha nem elég, egy kis kanüllel tovább lehet adagolni az altatót, cseppenként. Később a jobb félteke is elalszik, mert az agyi ereket összekötik az úgynevezett kollaterálisok. Akkor várni kell egy kicsit, aztán újra lehet kezdeni.

Leengedtem a pizsamám szárát, és felálltam.

– Nem bírok már itt ücsörögni, és várni, azt sem tudom, mire. Akármi derül ki, a semminél jobb lesz. Lásson munkához, doktor úr! Hallgassa ki!

– De miért kellek ahhoz én? Hiszen tud jelelni! Megtudott tőle valamit?

– Szinte semmit.

– Nem akar magának válaszolni?

– Válaszol, de én nem értem. Annyit tudok: ő másképpen emlékezik, mint én. Talán képekben, jelenetekben. Amikor szavakba akarja foglalni, a jeleinkkel, abból csak rejtvények sülnek ki. Talán valahogy le kellene jegyezni mindent, és áttenni, mint a gyorsírást. Legalábbis én így látom.

– Hát ez inkább rejtjelezőnek való munka, nem orvosnak. Tegyük fel, hogy sikerül valami feljegyzést készítenünk. Mit vár ettől?

– Nem tudom.

– Én sem. Egyelőre jó éjszakát!

Elment. Eloltottam a villanyt, de nem tudtam elaludni. Csak feküdtem, hanyatt. Egyszerre csak fölemelkedett a bal kezem, és lassan megcirógatta az arcomat. Sajnált. Fölkeltem, bevettem egy altatót, hadd zuhanjon mély álomba mindkét Ijon Tichy.

****

A helyzetem nemcsak rossz. Ostoba is. Bujkálok itt egy szanatóriumban, azt sem tudom, ki elől. Várok, de nem tudom, mire. Próbáltam a másik kezemmel szót érteni, buzgóbban is válaszolgatott, mint addig, de hiába, nem értettem. Keresgéltem a szanatórium könyvtárában, hordtam fel a szobámba a sok kézikönyvet, tanulmányt, szaklapot, hogy végre kiderítsem, ki vagy mi vagyok én jobboldalt. Némelyik kérdésemre a bal kezem láthatólag nagyon akart válaszolni, erőlködött, új szavakat és fordulatokat tanult meg. Buzgalma fellelkesített, de ugyanakkor aggódtam is miatta. Mi lesz, ha jobb agyam utoléri, sőt netán túlszárnyalja mostani énemet? Akkor nemcsak számolnom kell vele, hanem még parancsolgathat is, vagy hajba kap a két oldalam, és míg huzakodnak, én nem középen leszek, hanem kettészakadok. Vagy úgy járok, mint az eltaposott darázs: egyik lábam errefelé húz, másik arra. Rosszakat álmodtam: sötét szakadékban futok, menekülök. És még azt sem tudtam, melyik felem álmodja. Olvasmányaimban találtam sok igazságot. A bal agy elszegényedik, ha nincs kapcsolata a jobbal. Még ha bőbeszédű is, a beszéde színtelen, száraz, folyton csak a legegyszerűbb szavakat használja. Mivel naplót írok, aztán elolvasom, látom, hogy csakugyan így van. Ilyen részleteken kívül azonban semmi fontosat nem tudtam meg a szakkönyvekből. Csupa ellentétes feltevés, rám egyik sem illik. Dühös lettem azokra a tudósokra, akik úgy tesznek, mintha nálam jobban tudnák, mi van velem. Egyik nap már ott tartottam, hogy nem bujkálok itt tovább, elmegyek New Yorkba, a Holdhivatalba. Másnap reggel viszont úgy láttam, ez a lehető legrosszabb ötlet. Tarantoga nem jelentkezett, ez is idegesített, pedig hát magam mondtam neki, hogy várjon, amíg én adok hírt. Végül elhatároztam, hogy összeszedem magam, ahogy a régi, kettévágatlan Ijon Tichy tenné. Elugrottam Derlin városkába, két mérföldre a szanatóriumtól. Állítólag Berlinnek akarták elnevezni a lakói, csak eltévesztették az első betűt. Írógépet akartam venni, hogy keresztkérdések özönével kivallassam a bal kezemet, fölírjak mindent, aztán ha összegyűlt elég válasz, megpróbáljak kihámozni valamit belőlük. Különben végül még elbutulok, azt mégsem hagyhatom. Blair, Goddeck, Shapir, Rosenkrantz és Serenghi szerint a jobb félteke némaságának mélyén sok ismeretlen képesség rejlik: megérzések, előérzetek, nem verbális, de átfogó tájékozódás, szinte zseniális adottságok. Innen ered minden különös jelenség, amellyel a racionális bal félteke nem tud megbékélni: telepátia, tisztánlátás, szellemi kapcsolat a lét más dimenzióival, látomások, misztikus élmények, megvilágosodás. Kleis, Zuckerkandel, Pinotti, Veehold, Nüerlö és nyolcvan más szakértő viszont állítja, hogy ilyesmiről szó sincs. Igaz, van ott valami érzelemközpont, asszociációs rendszer, csapongó gondolatok visszhangos tere, némi emlékezet, de mindebből semmi sem fogalmazható meg: a jobb agy logikátlan, különc, fantaszta szélhámos, légvárak között kószál, lélek, de nyers állapotban. Liszt is van ott, élesztő is, de kenyeret csak a bal félteke tud sütni belőle. Megint mások úgy vélték: a jobb agy a generátor, a bal a szelektor, a jobb agy messze csapong a világtól, a bal agy visszavezeti, a gomolygó érzéseket lefordítja emberi nyelvre, kifejezi, magyarázza, egyszóval a bal agy ráncba szedi, emberré formálja a jobbat.

Hous felajánlotta, hogy a kocsijával menjek le a városkába. Nem csodálkozott a szándékomon, nem is beszélt le róla. Felvázolta egy papírra a városka térképét, bejelölte az áruházat. Csak annyit jegyzett meg, hogy ma már késő lemenni, mert szombaton egykor zárnak. Így vasárnap csak a parkban ténferegtem, lehetőleg kerülve Adelaidát. Hétfőn pedig Hous nem volt sehol. Lementem hát a busszal, óránként jár. Majdnem üres volt, a fekete sofőrön kívül csak két fagylaltozó gyerek ült benne. A városka olyan, mint a régi amerikai kisvárosok, egyetlen széles főutca, kertes házak, sövények, postaláda a kertkapun, néhány nagyobb ház a lámpás útkereszteződésnél. A buszmegállónál a postás beszélgetett egy virágos inget viselő, kövér, izzadó, kutyás férfival, a lompos bundájú, jókora eb éppen megtisztelte a villanyoszlopot. Az üvegfalú nagyáruház ott volt szemben. Két köpenyes eladó ládát hozott ki a raktárból motorkocsival, felrakták egy teherautóra. Tűzött a nap. A teherautó sofőrje a nyitott sofőrfülkében dobozos sört ivott, nem az elsőt, üres dobozok hevertek a lábánál. Ősz hajú, bár fiatalos arcú néger volt. Az utca napos oldalán két asszony közeledett, a fiatalabbik gyerekkocsit tolt, az idősebb a kocsi fölé hajolva mondott valamit. Fejét, vállát fekete gyapjúsál takarta, pedig nagy volt a hőség. Egy autószerelő-műhely előtt sétáltak el, odabent frissen mosott kocsik csillogtak, kihallatszott a vízsugár sistergése. Mindezt csak futólag láttam, lelépve a járdáról, hogy átmenjek a túloldali áruházba. De megtorpantam, mert a nem messze álló nagy, sötétzöld Lincoln egyszerre csak elindult felém. Zöldes szélvédőjén át alig láttam a sofőrt. Feketének rémlett az arca, úgy gondoltam, néger. Megálltam a járdán, hadd menjen, de hirtelen lefékezett előttem. Talán kérdezni akar valamit, gondoltam, de akkor valaki elkapott hátulról, és befogta a számat. Úgy meglepődtem, hogy nem is próbáltam védekezni. A hátul ülő férfi kinyitotta a kocsiajtót, kapálóztam, de kiáltani nem bírtam. A postás odaszaladt, és megfogta a lábam. Ekkor fegyverropogás hallatszott, és egy csapásra megváltozott az utca.

Az idős nő ledobta sálját, és géppisztolyt szegezett ránk. Ő lőtt a kocsira, a hosszú sorozat kilyuggatta a hűtőt, a kereket, csak úgy porzott. Az ősz néger már nem sörözött. A volánnál ült, és gyorsan a Lincoln elé kanyarodott. A lompos bundájú kutya nekiugrott a lövöldöző asszonynak, aztán összerándult, és elterült a járdán. A postás elengedett, hátraszökkent, valami kerek, fekete tárgyat rántott elő a táskájából, és a nőhöz vágta – robbanás, füst, a fiatal nő térdre roskadt a gyerekkocsi mellett, a gyerekkocsi valahogy felnyílt, habzó folyadék sugara lövellt ki belőle, elöntve a Lincoln sofőrjét, aki éppen kiugrott az úttestre. Még láttam, hogy fekete kendőt visel az arcán, és pisztoly van a kezében. A folyadéksugár akkora erővel vágódott a szélvédőnek, hogy az üveg szétrobbant, és megsebesítette a postást. A kövér, aki még mindig lefogott, hátraugrott, engem tartva maga elé pajzsnak. A garázsból overallos férfiak rohantak elő, megszabadítottak a kövértől. Mindez öt másodpercig sem tartott. A műhelyből kitolatott egy autó, két szerelő hálót dobott a Lincoln sofőrjére, igyekeztek nem érni hozzá, mert csöpögött a habzó folyadéktól. A kövér embert és a postást, már bilincsben, betaszigálták a műhelyből jött autóba. Földbe gyökerezve álltam, néztem, amint a másik férfi, aki a Lincoln hátsó ajtaját kinyitotta, fölemelt kézzel, hátában pisztollyal, egy furgon felé tart, és az ősz néger megbilincseli. Velem senki sem törődött. Az autó elhajtott. A furgon, amelybe a sebesült, talán meglőtt sofőrt és a cinkosát ültették, elindult. A nő fölemelte a fekete sálját, leporolta, géppisztolyát visszarakta a gyerekkocsiba, és elment, mintha mi sem történt volna. Kiürült az utca, csönd lett. Csak a törött ablakú, lapos kerekű, nagy, zöld autó és a kutyatetem bizonyította, hogy nem álmodtam. Az áruház mellett földszintes, verandás faház állt napraforgós kertben. A nyitott ablakban kényelmesen könyökölt egy barnára sült arcú, őszülő szőke hajú, pipás férfi, és nyugodt, beszédes pillantást vetett rám, mintha azt mondaná: „Na látod?” Csak ekkor tudatosult bennem az, ami még az emberrablási kísérletnél is furcsább: a lövöldözés, robbanás, kiabálás ellenére senki sem nézett ki ablakából az utcára. Mintha üres színházi díszlet lenne körülöttem. Elég sokáig álltam ott, nem tudva, mihez fogjak. Írógépet vásárolni már nem ajánlatos.

A HOLDHIVATAL

– Tichy úr – mondta az Igazgató –, embereink a feladat minden részletét ismertetik majd. Én csak általános képet szeretnék felvázolni, nehogy a fáktól ne lássa az erdőt. A genfi egyezmény megvalósított négy lehetetlen dolgot. Általános leszerelés, miközben folytatódik a fegyverkezési verseny – ez az első. Gyorsuló fegyverkezés nulla költséggel – ez a második. Minden állam bebiztosítása a váratlan támadás ellen, miközben azért megmarad a hadviselés joga, ha valaki háborúzni óhajt. Ez a harmadik. Végül: minden hadsereg felszámolása, de oly módon, hogy azért továbbra is létezzenek. Hadsereg nincs, de a vezérkarok megmaradtak, és tanakodhatnak, hogy mit akarnak. Egyszóval, pacem in terris, ezt mi elértük. Béke a földön. Világos?

– No igen – mondtam –, de hát én olvasom az újságokat. Azt írják, csöbörből vödörbe estünk. Valahol meg azt olvastam, már nem tudom, melyik újságban, hogy a Hold hallgat, és elnyeli a felderítőket, mert Valaki titkos megállapodásra jutott az ottani robotokkal. És most valamelyik hatalom áll minden mögött, ami a Holdon történik. És a Holdhivatal ezt tudja. Mit szól ehhez?

– Ostobaság! – jelentette ki erélyesen az Igazgató.

Terem méretű dolgozószobájában ültünk. Oldalt emelvényen állt a kráterhimlős, nagy holdgömb. Az egyes államok szektorait zöldre, rózsaszínre, narancsszínűre és sárgára színezték, mint a politikai térképeken, s ettől olyan lett a holdgömb, mint valami gyerekjáték, vagy mint egy kivilágított, hámozott üvegnarancs. Az Igazgató mögötti falon az ENSZ zászlaja függött.

– Sok badarságot írnak manapság – szögezte le az Igazgató, szánakozó mosollyal kreol arcán. – A sajtóirodánktól megkaphatja a cikkszemlét. Légből kapott mesék.

– De az új pacifista mozgalom, a holdbarátok, az létezik, nem?

– Az úgynevezett holdkórosok? Hogyne! Olvasta a kiáltványaikat? A programjukat?

– Olvastam. Azt követelik, hogy a Föld egyezzen meg a Holddal…

– Megegyezni?! – csattant fel megvetően az Igazgató. – Adjuk meg magunkat, ezt akarják. De azt sem tudják, kinek! Csak hőbörögnek. Azt képzelik, a Hold már Valaki, tárgyalófél, méghozzá hatalmas, intelligens tárgyalófél, akivel egyezményt lehet kötni. Egyetlen óriási számítógép, amely a szektorokat már rég elnyelte. Tudja, Tichy úr, aki be van ijedve, rémeket lát.

– Értem. De igazán olyan biztos, hogy nem egyesültek odafent a fegyverek vagy hadseregek, már ha egyáltalán léteznek ott hadseregek? Honnan tudhatnánk, hogy semmi efféle nem történt, amikor nem is tudunk semmit?

− Még ha nem tudunk is semmit, van, ami egyszerűen lehetetlen. Mindegyik állam szektora külön hadiipari gyakorlótér. Nézze csak meg! – Lapos kézi monitorán a szektorok sorra kivilágosodtak, olyan lett az egész, akár egy színes lampion. – Ezek a széles sávok a szuperhatalmak szektorai. Természetesen tudtuk, hogy mit szállítunk, a Holdhivatal intézte a szállítást. Mi végeztük el az alapozó munkákat, árkokat ástunk a szupszoknak. A szupsz, az a szuperszimulátor, mindegyik szektorban van egy ilyen, aköré épültek a gyártó részlegek. A szektorok nem harcolhatnak egymással. Az ki van zárva. A szupsz tervezi az új típusú fegyvereket, a szeksz pedig, a szelektáló szimulátor, igyekszik őket leküzdeni. Mind a kettő szimulációs számítógép. A kard és pajzs elve alapján készült a programjuk. Tehát úgy képzelje el, hogy mindegyik állam felküldte a Holdra a maga kettős számítógépét, amely önmagával sakkozik. De olyan sakkot játszik, amelyben nem figurák, hanem fegyverek vannak, és a játszma folyamán minden megváltozhat: a figurák lépései, ereje, a sakktábla. Minden.

– Hogyhogy? – csodálkoztam. – Semmi más nincs ott, csak a számítógépek, amelyek a fegyverkezési versenyt szimulálják? Akkor milyen veszély fenyegetheti a Földet? Hiszen a szimulált fegyver senkinek sem árthat…

– No, ez nem egészen úgy van… Az optimális fegyvereket valóban legyártják. Csak az a kérdés, hogy mikor, és éppen itt a bökkenő. Nézze, a szupsz nem egyetlen új harceszközt tervez, hanem egész harci rendszert. Természetesen ember nélküli rendszert. A katona azonos a fegyverrel. Mindjárt megérti, ha a természetes evolúcióra gondol. Harc az életben maradásért, nem igaz? Harc a létezésért. Képletesen szólva, a szupsz ragadozókat tervez, a szeksz pedig keresi a gyengéiket, hogy megsemmisítse őket. Ha sikerül, akkor a szupsz megint kitalál valami újat, a szeksz pedig azt is megkontrázza. Ez a szimulált harc, a folytonos tökéletesítés, elvben akár millió évig is tarthat – de bizonyos idő múlva mindegyik ilyen egységnek hozzá kell látnia a tényleges fegyvergyártáshoz. Azt, hogy mennyi idő múlva, és mennyire legyen akkor hatékony a prototípus, az adott állam programozói táplálták be a számítógépbe. Hát persze, hiszen minden állam azt akarja, hogy valóságos fegyverei legyenek a Holdon, ne csak tervek, szimulációk. Érti már, mi a gond? Mi az ellentmondás?

– Nem egészen. Mi az ellentmondás?

– A szimulált fejlődés sokkalta gyorsabb, mint a valóságos. Aki hosszabb időt hagy a szimulálásra, tökéletesebb fegyverhez jut. De amíg várja, addig fegyvertelen. Aki viszont beéri a rövidebb idővel, hamarabb jut a fegyverhez. Erre mondjuk, hogy a hazárdjáték elve. Mindegyik államnak, amely harci erejét a Holdra telepítette, előre el kellett döntenie, mit választ: jobb fegyvert később, vagy rosszabbat, de hamarabb.

– Furcsa ez valahogy… – jegyeztem meg. – És amikor, előbb vagy utóbb, elkezdődik a gyártás, akkor mi történik? Raktárba viszik a fegyvereket?

– Egy részüket igen. De csak egy részüket. Akkor kezdődik ugyanis az igazi, nem szimulált harc, természetesen csak az adott szektoron belül.

– Hadgyakorlat?

– Annak nem nevezném. A hadgyakorlat mindig csak színlelt harc, a katonák nem esnek el, ott azonban – mutatott az Igazgató a színesen világító Holdra – igazi harc folyik. A szektorokon belül, ismétlem. A szomszédját senki, semmi nem támadhatja meg…

– Tehát azok a harceszközök először a számítógépben harcolnak és pusztítják egymást, szimuláltan, aztán ténylegesen? És mi következik azután?

– Hát ez az! Nem tudjuk, mi jön azután. Elméletileg két lehetőség áll fenn. Vagy van határa a fegyverkezési versenynek, vagy nincs. Ha van határa, az azt jelenti, hogy létezik „végső fegyver”, és a verseny, a szimulált fejlődés, eljut odáig. Saját magát nem tudja leküzdeni ez a fegyver, és beáll a tartós egyensúlyi állapot. A fejlődés elhal. A holdbeli fegyvertárak megtelnek azzal a fegyverrel, amely kiállta a végső próbát, és többé nem történik odafent semmi. Bárcsak így volna!

– De nem így van?

– Nem ám! Szinte biztos, hogy nem. Először is, a természetes fejlődésnek nincs vége. Nincs, mivel nem létezik semmiféle „végső élőlény”, amely tökélyre vitte volna a fennmaradást. Mindegyik fajnak megvan a gyenge oldala. Másodszor, a Holdon nem természetes fejlődés indult el, hanem művi, mégpedig a harceszközök evolúciója. Nyilván mindegyik szektor igyekszik megfigyelni, mi folyik a többiben, és reagál rá a maga módján. A katonai egyensúly más, mint a biológiai egyensúly. Az élő fajok nem lehetnek túlságosan eredményesek a vetélytárs leküzdésében. Miért? A tökéletesen mérgező mikrobák kiirtanák a gazdafajokat, így ők is kipusztulnának. Ezért a természetben az egyensúly a kihalási küszöb alatt van. Különben az evolúció önpusztító volna. A fegyverek fejlődése viszont csak az erőfölényre törekszik. A fegyverben nincs önfenntartási ösztön.

– Egy pillanat, igazgató úr! – vetettem közbe. – De hát minden állam megtarthatott magának suttyomban egy ugyanolyan számítógépet, amilyet felküldött a Holdra! Ha ezt figyeli, mindjárt tudja, mit művel a gép holdbeli ikertestvére. Nem így van?

– De nem ám! – kacagott fel keserűen az Igazgató. – Pontosan ez az, ami lehetetlen. A fejlődést nem lehet előre látni. Erről a gyakorlatban is meggyőződtünk.

– Hogyan?

– Úgy, ahogyan maga mondta. Beprogramoztunk itt a kutatóintézetben egy ugyanolyan számítógépet. Elindult ugyanaz a program, fejlesztett is gyönyörűen, de több irányban! Képzelje el, hogy meg akarja jósolni, hogyan folyik le száz moszkvai számítógép sakkbajnoksága. Bekapcsol New Yorkban száz ugyanolyan számítógépet. Megtud akkor valamit a moszkvai játszmákról? Egyáltalán semmit. Nincs olyan játékos, aki mindig ugyanazt a lépést tenné meg, akár ember, akár számítógép. Persze, hogy a politikusok kisírták maguknak, hogy otthon is legyen ugyanolyan program. De azzal semmire sem mentek.

– Értem. No de ha eddig teljes a homály, és minden felderítő eltűnt, mit remélhetek én?

– Olyan eszközöket kap, mint eddig senki. A részleteket majd elmondják a munkatársaim. Sok sikert, Tichy úr…

Három hónapig gyötörtek edzőgépek százain a Holdhivatalban. Bátran állíthattam, hogy kisujjamban van a telematika, vagyis a távok vezérlésének tudománya. Pucérra vetkőzik az ember, és belebújik a rugalmas öltözékbe, amely kicsit hasonlít a búvárruhára, de vékonyabb, és ezüstösen csillog, mert tele van szőve pókhálónál vékonyabb szálakkal, az elektródákkal. A testhez simuló szálak továbbítják az izmok minden elektromos rezdülését a távnak, így a táv pontosan ugyanazokat a mozdulatokat végzi. Ez még nem olyan nagy csoda. Érdekesebb, hogy az ember nem csak a táv szemével lát, hanem mindazt érzékeli, amit a táv. Ha fölvesz egy kavicsot, úgy érzékeli a formáját, a súlyát, mintha ő maga tartaná a markában. Érez minden lépést, minden érintést, vagy a fájdalmat, ha a táv nekiütközik valaminek. Ezt hibának találtam, de fő kiképzőm, Miguel Lopez doktor elmagyarázta, hogy így kell lennie. Különben folyton megsérülne a táv. Ha túlságosan erős a fájdalom, ki lehet kapcsolni az illető csatornát, de helyesebb, ha csak mérsékeljük a fájdalmat a modulátorral, akkor továbbra is tudjuk, hogy érzi magát a táv. A mesterséges bőrbe bújt ember nem érzékeli többé, hol van a saját személyében, hanem teljesen átköltözik a távba. Különféle modellekkel gyakoroltam. Elvben nem szükséges, hogy a táv ember formájú legyen, lehet törpe vagy Góliát is, de az bonyodalmas. Ha a lába helyett például hernyótalpat visel, akkor nem érzékeli közvetlenül a talajt, inkább úgy érzi, mintha autót vagy harckocsit vezetne. Ha az embernél tízszer nagyobb a táv, akkor roppant óvatosan kell mozogni benne, mert a végtagjai több tonnásak, ennek megfelelő tehetetlenségi nyomatékkal, amely a Holdon éppolyan, mint a Földön. Tapasztaltam ezt egy kétszáz tonnás távval: olyan érzés volt, mintha víz alatt gyalogolnék. Pedig nem volt ott semmiféle víz, csak a gigászi törzs és lábak tehetetlenségi nyomatéka. Az óriási táv egyébként is csak terhemre volna, hiszen akkora célpontot kínál, mint egy torony. Kipróbálhattam az egyre kisebb távok egész sorozatát is, nekik törpike a nevük. Amúgy inkább rovarra hasonlítanak. Viccesek, de ilyen nézetből minden kavics egész hegynek látszik, nehéz így a terepen tájékozódni. A súlyosabb holdtávok elég torzak. Vastag, rövid lábuk van, hogy lejjebb legyen a súlypontjuk. Az ilyen LEM – Lunar Efficient Missionary – könnyebben megőrzi egyensúlyát, mint az űrruhás ember, nem tántorog, karja pedig hosszú, mint az orangutáné. Jól jön ez a húszméteres szökkenéseknél.

Elsősorban természetesen hallani akartam, milyen távot használtak az elődeim, a korábbi felderítők, és hogyan boldogultak. Kudarcuk államtitok volt, kiképzőimnek külön engedélyt kellett szerezniük az Igazgatótól, de hát titok volt itt minden, amibe csak belebotlottam. Titkos az egész küldetés, a korábbi felderítők kudarcával együtt. Állítólag azért, hogy ne fokozzuk a pánikot, amelyet a sajtó kacsái szítanak. Rólam azt állította a Feladatvédelem, hogy a Holdhivatal tanácsadója vagyok, s ebben a minőségemben is óvakodnom kellett az újságíróktól, mint a tűztől. Végül mégis beszélhettem, bár csak telefonon, mind a két felderítővel, aki épségben tért vissza. Persze, csak a fedőnevüket tudhattam meg. Az első, Lon – természetesen másképp hívták – gond nélkül eljutott a rádiócsend övezetébe, stacionárius pályára állt kétezer mérfölddel a Mare Nibium fölött, és leküldte páncélozott távját a teljesen üres terepre. Azonnal megtámadták, száz lépést se tehetett. Faggattam a kollégát, mondja el részletesebben, de újra meg újra csak azt tudta ismételni: elindult a Mare Nibium lapályán egymagában, sehol semmi, különben is előre felderítette a több száz kilométeres sugarú, kiszemelt terepet, és nem volt ott semmi gyanús, aztán egyszerre csak felbukkant a semmiből egy óriási robot, kétszer akkora, mint a LEM, és tüzet nyitott rá. Elvakult a villanástól, és kész. Aztán lefényképezte fentről a helyszínt, ott hevert a távja fémrögökké olvadva a robbanás kis krátere mellett, körös-körül meg csak a nagy semmi. A másik felderítőnek két távja volt, de az első mindjárt a rajtnál botladozni kezdett, és széttört. A másik úgynevezett ikertáv, ilyenkor két távot vezérel ugyanaz az ember. Így pontosan egyformán mozognak. Az egyik előremegy, a másik száz méterrel hátrább követi, hogy lássa, ha az elsőt megtámadják. Mikropszokkal is bebiztosították őket. A mikropsz azt jelenti, parányi küklopsz. Tulajdonképpen tévékamera, amely légynél kisebb felvevőegységek egész felhőjéből áll. A mikropszok, rövidebben mikropok felhője mérföldes magasságból kíséri az ikertávot, hogy mindent jól lásson. Az ember a távokat irányítja, a mikropok pedig egyenesen a Földre sugározzák a képet, a földi irányítókhoz. Jól kigondolták a módszert, de az eredmény siralmas. Mind a két táv már abban a pillanatban megsemmisült, amikor a Holdra tette a lábát. Kollégám azt érzékelte, hogy rögtön megtámadja két furcsa, púpos, nagyon kövér robot, nekirontottak, annyi ideje sem maradt, hogy meghúzza a ravaszt. Kékes villanást látott, nyilván lézer, és a fedélzeten tért magához. Aztán lefényképezte ő is a távok roncsait, de a földi ellenőrzés a jelentésének csak az utolsó pontját erősítette meg. Az ikertáv valóban egy szempillantás alatt felizzott és megsemmisült, ami nagy erejű lézerre utal, de a sugár forrását nem sikerült azonosítani. Láttam a mikropok egész filmjét és a fényképeket, erősen kinagyítva. A számítógép elemezte a képeket az utolsó kavicsig, két kilométeres sugárban, mert ennyi a holdhorizont, és lézerrel lőni csak egyenes vonalban lehet. Rejtélyes a film, annyi biztos. A két táv nagyon ügyesen landolt, páros lábbal, még csak meg sem inogtak, elindultak egymás után a lassított felvételen, aztán egyforma mozdulattal fölemelték sugárfegyverüket, mintha veszélyt észlelnének, bár a film képein nem látszott semmi. Tüzet nyitottak, és ugyanabban a pillanatban érte őket a lézertalálat, az elsőt mellbe lőtték, a másodikat hasba. Por és izzó fém felhőjében foszlottak szét. A képeket a legalaposabban elemezték, hogy a lézersugár forrását megtalálják, de nem találtak semmit. A Szahara sem üresebb, mint az a holdtáj. Se támadók nem láthatók, se fegyverek. A felderítő azonban kitartott a története mellett: a támadás pillanatában ő igenis látott két púpos, torz, nagy robotot ott, ahol egy pillanattal előbb még nem volt semmi. Előbukkantak a semmiből, céloztak, lőttek, és eltűntek. Eltűnésüket ő nem láthatta a távok szemével, mert azok már megsemmisültek, de a porfelhőt saját szemével látta a fedélzetről. Jelentésének ezt a részét a mikropok felvételei is alátámasztották. Jól látszanak rajtuk az ikertáv izzó foszlányai a porfelhőben, de más semmi.

Nem sokat tudtam meg, de az is fontos volt az én szempontomból, mert annyi legalább kiderült, hogy a küldetésből ép bőrrel vissza lehet térni. A támadás rejtélyéről számos hipotézis született, például hogy a Holdon valami átvette a távok irányítását, és így kölcsönösen agyonlőtték egymást. De a nagyított képeken látszik, hogy a két táv nem egymásra, hanem oldalra céloz, és a pontos mérések azt is kimutatták, hogy ők lőttek először – tízmilliomod másodperc múlva érkezett a válasz. A távok égő páncéljának színképelemzéséből még az is kiderült, hogy a holdbeli fél ugyanolyan erejű lézerfegyvert használt, mint az ikrek, de a sugárzás másféle volt.

A Hold gyenge tömegvonzását nem lehet a Földön szimulálni, ezért a gyakorlótéri edzések után hetenként többször a Holdhivatal űrállomására repültem, ahol mesterséges gravitációt állítottak elő, hatodát a földinek. Akkor már könnyen mozogtam a táv bőrében, újabb, nagyon valósághű, de teljesen biztonságos gyakorlatok következtek. Nem túl kellemesek. Masíroztam a szimulált Holdon a kis és nagy kráterek között, sohasem tudva, mi támad meg váratlanul.

Elődeim a fegyverükkel semmire sem mentek, ezért a stáb úgy döntött, menjek inkább fegyver nélkül. Időzzek a távban, amennyit csak bírok, mert a nyomomban rajzó mikropok minden egyes másodpercben sok értékes megfigyelést rögzítenek. Hatékonyan védekezni úgysem lehet, győzködött Tottentanz. Szóval, menjek fegyver nélkül a halálos sivatagba, ahol úgyis kudarc vár rám, és idelent csak abban reménykednek, hogy tanulságos kudarc lesz. Az első felderítők még ragaszkodtak a fegyverhez, érthető lélektani okokból. Mégiscsak jobban érzi magát az ember, ha ravaszon tartja az ujját. Mentoraim vagy inkább kínzóim között pszichológusok is akadtak. Gondjuk volt rá, hogy hozzászokjak a kínos meglepetésekhez. Noha tudtam, hogy semmiféle valóságos veszély nem fenyeget, olyan óvatosan lépkedtem a szimulált Holdon, mint a tüzes vason, és folyton lestem jobbra-balra, mi újság. Más dolog ismert külsejű ellenfelet lesni, és megint más, ha bármikor rám lőhet vagy felrobbanhat akármelyik szikla. Hiába csak szimuláció, bizony rémes volt minden ilyen eset. Bár az önműködő kikapcsoló a találat előtt megszakítja a kapcsolatot velem és a távval, van egy parányi késedelem, és ilyenkor leírhatatlan érzéseket tapasztaltam: milyen az, ha darabokra szakadsz, és letépett fejed még látja kiomló beleidet. Még jó, hogy csak szilíciumból voltak. Több tucat ilyen agóniát éltem át, el tudtam hát képzelni, miféle kellemességek várnak rám a Holdon. Miután már jó néhányszor felrobbantam, elmentem Sultzerhez, a fő teletronikushoz, és elébe tártam kétségeimet. Talán visszatérek egészben a Holdról, csak a LEM-ek foszlányait hagyva hátra, de tulajdonképpen mi haszna az egésznek? Mit lehet megtudni ismeretlen fegyverrendszerekről a másodperc töredéke alatt? Minek repüljön egyáltalán oda ember, ha úgysem szállhat le?

– Hiszen maga is tudja, Tichy, hogy miért – mondta a cingár, kopasz Sultzer. Töltött nekem egy pohár sherryt. – Innen, a Földről nem vezérelhetünk semmit. Négyszázezer kilométer, az majdnem három másodperces késés. Maga majd alacsonyan repül, amennyire lehet. Ezerötszáz kilométer még jó. A csendövezet határa.

– De én nem erről beszélek. Ha eleve tudjuk, hogy a táv egy percet sem bír ki, fel lehet küldeni innen is, a mikropok pedig majd közvetítik a pusztulását.

– Próbáltuk már.

– No és?

– Nem sikerült.

– És a mikropok?

– Csak egy kis port mutattak.

– De hát nem lehet táv helyett valami komolyabb, rendesen páncélozott felderítő eszközt küldeni?

– Mit ért azon, hogy rendesen páncélozott?

– Mit tudom én. Olyat, mint a régi óceánkutató gömbök. Lőrésekkel, szenzorokkal, meg minden.

– Ilyen is volt. Nem pontosan ilyen, de hasonló.

– No és?

– Meg se mukkant.

– Mi történt vele?

– Semmi. Ott hever. Megszakadt a kapcsolat.

– Miért?

– Ez a hatvannégyezer dolláros kérdés. Ha tudnánk, nem kellene magát fárasztanunk.

Jó pár ilyen beszélgetésem volt akkoriban. Az edzés második szakasza után szabadnapot kaptam. Három hónapja laktam már a szigorúan őrzött bázison, jó lett volna legalább egy estére kiruccanni. A biztonsági főnökhöz mentem engedélyért. Addig még nem találkoztunk. Búsképű, fakó civil, rövid ujjú ingben. Meghallgatott, és együtt érző arcot vágott.

– Nagyon sajnálom, de nem engedhetem ki.

– Nem engedhet ki? Miért?

– Ez a parancs. Hivatalosan csak ennyit tudok.

– És nem hivatalosan?

– Úgy is. Biztosan féltik magát.

– A Holdon, azt még értem, de itt?!

– Itt még inkább.

– Tehát egészen az indulásomig nem léphetek ki innen?

– Sajnos.

– Akkor pedig – mondtam halkan és udvariasan, mint mindig, ha dühös vagyok – nem repülök sehová. Erről nem volt szó. Vállaltam, hogy a nyakamat kockáztatom, de azt nem, hogy börtönben üljek. Önként vállaltam, jó kedvemből. Éppen most megy el a kedvem. Beültetnek az űrhajóba erőszakkal, vagy mi lesz?

– Ugyan, ugyan… Miket beszél?

Kötöttem az ebet a karóhoz, végül engedett. Úgy akartam érezni magam, mint akármelyik járókelő, elmerülök a nagyvárosi forgatagban, talán beülök egy moziba, vagy inkább megvacsorázom egy jó étteremben, nem megint a kantinban, mindig ugyanazokkal a fickókkal, akik folyton azt ecsetelik, milyen lesz, amikor éppen felrobban a távom. Lopez doktor kölcsönadta az autóját, alkonyatkor elindultam. Az autópálya kijáratánál egy vészvillogós kis autó mellől integetett valaki. Megálltam. A fehér pulcsis, fehér nadrágos szőke lány, arcán olajfolttal, azt mondta, beragadt a motorja. Tényleg nem tudtam beindítani a kocsit, hát felajánlottam a lánynak, hogy beviszem a városba. Mikor a kabátjáért ment, megláttam a kocsijában egy mozdulatlan, nagydarab férfit. Jobban megnéztem.

– A távom – világosított fel a lány. – Elromlott. Mindenem elromlik. Szervizbe akartam vinni.

Kicsit rekedtes, gyerekes hangja volt. Valahol én már hallottam ezt a hangot. Szinte biztos. Kinyitottam neki a kocsiajtót, és amíg égett a világítás, közelről láttam az arcát. Döbbenetesen hasonlított a múlt századi filmcsillaghoz, Marylin Monroehoz. Ugyanaz az édes, ártatlan, naiv arckifejezés. Meg akart állni valahol egy vendéglőnél, hogy rendbe hozza magát. Lassítottam, fényreklámok között haladtunk a gyér forgalomban.

– Tudok itt egy egész jó kis olasz vendéglőt – mondta.

Már fel is tűnt előttünk a neon: Ristorante. Behajtottam a parkolóba. A félhomályos kis teremben gyertya égett az asztalokon. A lány a mosdóba ment, én bizonytalanul ácsorogtam egy kicsit, aztán beültem a sarokban a bokszba. Fa választófalak határolták el a bokszokat, az asztalok körül háromfelől fapad. Majdnem üres volt a vendéglő. A szokásos italpolcok előtt a vörös hajú csapos poharakat mosott, a pulton túl a konyha rézborítású lengőajtaja nyílt. A szomszéd fülkében egy férfi a noteszába irkált félig üres tányérja mellett. Visszajött a lány.

– Éhes vagyok – közölte. – Szobroztam ott az úton majdnem egy órát. Senki se állt meg. Eszünk valamit? Meghívom.

– Jó – feleltem.

A pultnál egy kövér férfi ült, a poharát bámulta. Nagy, fekete esernyőt tartott a lába között. Jött a pincér, tálcáján piszkos tányérokkal, fölvette a rendelést, és berúgva a lengőajtót eltűnt a konyhában. A szőke lány hallgatott. Gyűrött csomag cigarettát vett elő nadrágzsebéből, rágyújtott a gyertyalángnál. Felém nyújtotta a csomagot, megráztam a fejem. Próbáltam rájönni, tolakodó bámulás nélkül, miben különbözik mégiscsak az eredetitől. Semmi különbség nem volt. Furcsa, hiszen annyi nő törte magát, hogy Marylinre hasonlítson, de nem sikerült. Egyedülálló tünemény volt az a Marylin, pedig nem rendkívüli vagy egzotikus szépség. Sok könyvet írtak róla, de nem tudták megragadni a gyerekes báj és a nőiesség különös elegyét, amely megkülönböztette őt mindenki mástól. A fényképeit nézve, még Európában, egyszer eszembe jutott, hogy nem illik rá a „lány” szó. Asszony és gyerek egyszerre – olyan, mintha mindig csodálkozna vagy meglepődne, vidám és szeszélyes, mint egy gyerek, ugyanakkor valami kétségbeesés vagy rettegés rejtőzik benne, mintha nem volna kinek elárulnia baljós titkát. Ült ez a nő ott velem szemben, mélyen leszívta a füstöt, aztán kifújta a közöttünk imbolygó gyertyalángba. Nem, ez már nem hasonlóság, hanem azonosság. Éreztem, hogy ha most elkezdek túlságosan sokat gondolkodni, feltámad bennem mindenféle gyanú. Hiszen nem vagyok vak – mégiscsak furcsa, hogy a zsebében hordja a cigarettát, nőknek ez nem szokásuk. Van is pedig kézitáskája, jókora, tömött táska, ott lóg a szék karfáján. A pincér hozta a pizzát, elfeledkezett a chiantiról, elnézést kért, visszament. Aztán másik pincér hozta a bort. Felfigyeltem rá, mert a taverna stílusú vendéglőben a pincérek kötény módra hordták az asztalkendőt, ez viszont a karjára csavarta. Töltött, aztán hátralépett, ott maradt a válaszfal mögött. Láttam a tükörképét a lengőajtó rézlapjában. A szőke nő talán nem látta, ő beljebb ült. A pizza közepes volt, a tésztája elég rágós. Némán ettük meg. Aztán a lány eltolta tányérját, és megint rágyújtott.

– Hogy hívják? – kérdeztem. Hallani akartam a nevét, hogy ne arra a másik névre gondoljak folyton.

– Előbb igyunk – mondta rekedtes, kislányos hangocskáján. Fogta a két poharat, és kicserélte.

– Ez mit jelent? – kérdeztem.

– Babona.

Nem mosolygott hozzá.

– A sikerünkre! – emelte fel a poharát.

Fel akartam hajtani a bort, mert fűszeres volt a pizza, de valami, nagyot csattanva, kiütötte a kezemből a poharat. A lány pulóverére ömlött, szétterjedt a fehér anyagon, mint a vér. A pincér műve volt. Fel akartam ugorni, de gátolt az asztal, és mire kikászálódtam, mozgásba jött minden. A pincér karon ragadta a lányt, ő kitépte magát, és két kézzel arca elé tartotta a táskáját, mintha védekezne. A csapos előrohant a pult mögül. Az álmos, kövér férfi elgáncsolta. A csapos elvágódott. A lány művelt valamit a táskájával, fehér hab sugara tört fel. A pincér hátraugrott, arcához kapott, arcáról ingére csöpögött a fehér hab. A lengőajtón berontott a másik pincér, a lány célba vette a habsugárral, a pincér felordított. Mind a ketten vadul törölgették arcukról, szemükből a fehér habot, mint valami bohózat tortadobálós jelenetében. Fehér köd terjengett, mert a csípős szagú hab hirtelen elpárolgott, zavaros tócsákat hagyva a padlón. A szőke nő gyors pillantást vetett a két pincérre, aztán nekem szögezte a táskáját. Tudtam, hogy most én következem. Máig sem értem, miért nem védtem az arcomat. Valami fekete anyag csattant elém. A kövér férfi takart el az esernyőjével. A táska a terem közepére repült, és felvillant. Sűrű, fekete füst tört fel belőle, összekeveredett a fehér köddel. A csapos felugrott a padlóról, elrohant a pult mellett a még mozgó lengőajtó felé, ahol a szőke nő eltűnt. A kövér a csapos lába elé hajította az esernyőt. A csapos átugrotta, de egyensúlyát veszítve nekiesett a pultnak, lesodorta a poharakat, majd a csörömpölés közepette eltűnt a konyhában. Én csak álltam, és bámultam a csatateret. A szénné égett táska még füstölt az asztalok között. A szememet maró fehér köd lassacskán eloszlott. A nyitott esernyő körül, az üvegcserép között borban és ragacsban ázó pizzadarabok és törött tányérok hevertek a padlón. Olyan gyorsan történt az egész, hogy a fonott chiantis üveg még csúszott az asztalunkon, a falig. A szomszéd bokszból kilépett a noteszbe irkáló férfi. Rögtön megismertem. A ványadt civil, akivel én két órával ezelőtt vitatkoztam a bázison. Mélabúsan felvonta szemöldökét, és megkérdezte:

– Mondja, Tichy úr, hát érdemes volt annyit csatázni az engedélyért?

***

– A szorosan összecsavart asztalkendő közelről hatékonyan véd a marokfegyver ellen – mondta elgondolkodva Leon Grün, a Lohengrinnek is becézett biztonsági főnök. – Minden francia zsaru ismerte ezt a módszert, amikor még köpenyben jártak. Parabellum vagy Beretta nem fért volna a kézitáskába. Persze, nagyobb táska is szóba jöhetett volna, de komolyabb fegyvert elővenni, ahhoz idő kell. Mindenesetre meghagytam, hogy Trufel vigyen esernyőt. Úgy látszik, jó volt a megérzésem. Szalpektin volt, ugye, doktor?

A vegyész a fülét vakarta. Zsúfolt, telifüstölt szobában ültünk a bázison, éjfél után.

– Mit tudom én! Szalpektin vagy más só, szabad gyökökkel. Ammóniaszármazékok, emulgeáló és a felületi feszültséget csökkentő adalékanyagok. Komoly nyomás kell az ilyen habsugárhoz, legalább 50 atmoszféra. Sok mindent pakoltak abba a kézitáskába. Jó szakembereik lehetnek.

– Kiknek? – kérdeztem, de mintha meg sem hallották volna. – De miért? Mi volt a céljuk? – makacskodtam.

– Az, hogy magát ártalmatlanná tegyék. Megvakítsák – felelte nyájas mosollyal Lohengrin. Rágyújtott, de undorodva mindjárt elnyomta a cigarettát. – Adjatok valamit inni! Megsülök itt! Sok bajunk van magával, Tichy! Ilyen személyi védelmet fél óra alatt megszervezni, az nem gyerekjáték ám!

– Meg akartak vakítani? Egy időre? Vagy végleg?

– Ki tudja? Szörnyen maró anyag. Talán megúszta volna szaruhártya-átültetéssel.

– És ők? A két pincér?

– A mi emberünk behunyta a szemét. Még idejében. Jók a reflexei. Az a táska, az újdonság.

– De az a… az álpincér… miért ütötte ki a kezemből a poharat?

– Nem beszéltem vele. Nincs olyan állapotban. Gondolom, azért tette, mert a nő kicserélte a poharakat.

– Volt valami a pohárban?

– Az majdnem biztos. Mi másért cserélte volna ki a poharakat a nő?

– De a borban nem lehetett semmi. Ő is ivott belőle – mondtam.

– Nem is a borban. A pohárban. Nem matatott a nő a pohárral, mielőtt jött a pincér?

– Nem is tudom. Ó, dehogynem! Forgatta a kezében.

– Na látja, Tichy… A vegyelemzés eredményére még várni kell. Csak a kromatográfia mutathat ki valamit, mert a pohár miszlikbe tört.

– Méreg?

– Valószínűleg. El akarták magát kábítani. Ártalmatlanná tenni. Nem biztos, hogy megölni. Nem is hinném. Képzelje magát az ő helyükbe! A hullával csak gond van. Lárma, nagy felhajtás, sajtó, boncolás, szóbeszéd. Minek az? Jobb egy finom kis elmebaj. Elegánsabb. Van ilyen szer manapság dögivel. Depresszió, zavart elmeállapot, látomások. Ha megissza a bort, valószínűleg nem is érez semmit. Csak másnap vagy még később. Minél hosszabb a lappangási idő, annál jobban hasonlít a hatás a valódi elmebajhoz. Ki ne őrülhetne meg mostanában? Ebbe az egészbe akárki belebolondulhat. Velem az élen, Tichy úr!

– És az a hab? A permet?

– A végső adu. A biztonság kedvéért. Azért vetették be, mert akkor másra már nem volt módjuk.

– De kik azok az „ők”, akikről itt folyton szó van?

Lohengrin szelíden elmosolyodott. Megtörölte homlokát gyűrött, nem éppen hófehér zsebkendőjével, bosszús pillantást vetett rá, aztán rám nézett.

– Tichy úr, maga olyan naiv, mint egy gyerek. Nem mindenki lelkesedik úgy a maga feladatáért, mint mi.

– Van váltótársam? Ezt még sohasem kérdeztem… Van valaki tartalékban? Ebből kiindulva… talán kiderülne, hogy kik…

– Nem. Nincs egyvalaki. Sokan vannak, hasonló pontszámmal. Csak ezután kell hozzálátni az újabb átvizsgáláshoz. A válogatáshoz. Egyelőre nem is sejtünk semmit.

– Még valamit szeretnék tudni – mondtam kissé habozva. – Honnan szedték, hogy az a nő éppen ilyen legyen?

– Az nem volt nehéz – mosolygott Lohengrin. – Néhány hete látogatók jártak a maga kis európai lakásában. Nem vittek el semmit, de alaposan átkutatták.

– Nem értem.

– Hát a könyvtára! Magának könyve van Marylinről, meg két albuma is. Nyilvánvaló, hogy rajong érte.

– Maguk felforgatták a lakásomat? És nekem nem is szóltak?

– Mindent helyreraktunk, ne féljen, még le is poroltunk. És mint látja, nem mi jártunk ott elsőnek. Örülhet, hogy az embereink a könyveket is átnézték. Nem szóltunk magának, az tény, minek idegesítsük? Úgyis van elég dolga. Nagyon erősen kell koncentrálnia, másképp nem megy. Mi vagyunk a dadái, mind, akiket itt lát – mutatott körbe. Ott volt a kövér, már esernyő nélkül, ott volt a vegyész, és még három hallgatag férfi támasztotta a falat. – Amikor maga úgy odáig volt az eltávozásért, gondoltam, inkább hadd menjen, nem mesélek arról a házkutatásról. Hiszen akkor is menni akart volna. Nem igaz?

– Hát, igen. Valószínűleg.

– No látja!

– Jó, jó… De én tulajdonképpen nem is ezt kérdeztem… Hogy lehet, hogy ennyire hasonlított az a nő? Egyáltalán… ember volt?

– Igen is, nem is. Közvetlenül nem. Akarja látni? Itt van, a szomszéd szobában – mutatott a hátsó ajtóra.

Bár megértettem, egy pillanatra szíven ütött a gondolat, hogy Marylin Monroe másodszor is meghalt.

– A Gynandroics terméke? – kérdeztem lassan. – Távcsaj?

– Az, de másik cégtől. Van jó néhány ilyen vállalat. Megnézi?

– Nem – mondtam határozottan. – De akkor valaki… valaki mozgatta, ugye?

– Természetesen. De az eleven nőt nem tudtuk elkapni. Nagy színészi tehetség lehet egyébként. Az a jellegzetes mozgása, nem igaz? És a mimikája! Komoly teljesítmény. Műkedvelő nem volna rá képes. Ahhoz, hogy ennyire hasonlítson… érti? Hogy a lelkét, a kisugárzását is közvetítse… ahhoz sokat kell tanulni, gyakorolni. Persze, ott vannak a filmek. Az segít. De még így is…

Lohengrin megvonta a vállát. Folyton csak ő beszélt. Mindannyiuk nevében.

– Ennyit fáradoztak a rendezők? – tamáskodtam. – De minek?

– Egy öregasszonyt is felvett volna a kocsijába?

– Fel én!

– Jó. De pizzát enni nem viszi. Legalábbis nem biztosan. Ők biztosra mentek. Tudták, hogy erre ráharap. De hát ezt maga is tudja, Tichy. Lezárhatnánk már ezt a témát.

– Mit… csináltak vele?

Valójában azt akartam kérdezni: megölték? Pedig éreztem, milyen abszurd ez a kérdés. Lohengrin értette.

– Semmit. A táv, ha lekapcsolják, összeesik, mint a zsák. Hiszen csak bábu.

– Akkor miért menekült el?

– Mert a termék vizsgálatából kiderül, hogy ki gyártotta. Ebben az esetben ugyan nem derült ki, de ők semmilyen nyomot nem akartak hagyni. Ejnye, mindjárt három óra! Kímélje magát, Tichy úr! Ne is haragudjon, de magának múlt századi érzelmei vannak… Jó éjszakát, szép álmokat!

***

Másnap vasárnap volt. Olyankor nem dolgoztunk. Éppen borotválkoztam, amikor levelet hozott egy futár. Lax-Gugliborc professzor szeretne látni. Már hallottam róla. Távközlési szakember, telematikus. Külön műhelye van a bázison. Felöltöztem, és pontosan tízre odamentem. A levél hátlapján felrajzolta az utat. Földszintes épületek között hosszú pavilon állt, magas drótkerítés vette körül. Becsöngettem, kétszer. Először a SENKINEK SEM VAGYOK ITT felirat gyulladt ki. Másodszor berregett a zár, és kinyílt a kis rácsajtó. Keskeny, kavicsos ösvény vezetett a nagy fémajtóhoz. Zárva volt, kilincs sehol. Kopogtattam. Már el akartam menni, amikor kinézett egy magas, sovány férfi pecsétes, kék köpenyben. Majdnem kopasz volt, maradék ősz haját rövidre nyírta, vastag lencséjű bipoláris szemüvege csodálkozó, kerek halszemeket mutatott. Tömör homloka és hosszú, szaglászós orra volt.

Szó nélkül hátralépett. Amikor bementem, több kulccsal is bezárta az ajtót. Előrement a sötét folyosón, tapogatózva követtem. Fura, konspiratív jelenet volt. Vegyszerek szaga szállongott a száraz levegőben. A következő ajtó magától szétnyílt. A professzor most előreengedett.

Limlomokkal tömött, nagy műhelybe kerültem. Egymásra tornyozott készülékek mindenütt, megfeketedett fémdobozok, a padlón tekergő kábelek. Középen laborasztal tele műszerekkel, papírokkal, eszközökkel, mellette papagájkalitka, de olyan nagy, hogy egy gorilla is elférne benne. Három fal mentén különös bábuk hevertek, kirakati bábukhoz hasonló meztelen bábuk fej nélkül vagy nyitott koponyával, mellkasuk felnyitva, mintha ajtaja lenne, belül kapcsolók, lemezkötegek, az asztal alatt pedig halomban álltak a lábak és karok. Ablaka nem volt a telezsúfolt helyiségnek. A professzor ledobott a székről egy halom kábelt és elektronikus alkatrészt, meglepetésemre fürgén bemászott az asztal alá, magnetofont húzott elő, bekapcsolta. A padlón guggolva rám nézett, ujját a szájára tette, közben a magnóról megszólalt recsegő hangja.

– Oktatásban lesz része, Tichy. Ideje, hogy megtudjon valamit a távközlésről. Üljön le, és figyeljen. Jegyzeteket nem készíthet.

Tovább fecsegett, közben intett, hogy üljek be a nagy drótkalitkába. Haboztam, mire egyszerűen betaszított, utánam jött, kézen fogott, és intett, hogy üljek le a padlóra. Ő is leült velem szemben törökülésben, hegyes térde kiállt a köpeny alól. Mintha egy badar rémfilmben az őrült tudóst játszaná. A kalitkában tekergő kábelekből kettőt összekapcsolt, ettől fogva folyamatos, halk búgás hallatszott, és kintről, a magnóból közben továbbra is ő beszélt. Háta mögül elővett két nyakörv formájú vastag, fekete pántot, egyiket a nyakába húzta, másikat nekem adta, parányi bogyót tett a fülébe, és intett, hogy ugyanezt tegyem én is. Kint tovább harsogott a magnó, de a bogyóból hallottam, mit mond a professzor:

– No, most beszélhetünk. Kérdezhet is, de csak értelmesen. Senki sem hall minket. Leárnyékol a kalitka. Csodálkozik? Pedig nincs mit csodálkozni. A bizalmas embereikben sem bíznak. És jól teszik.

– Beszélhetek? – kérdeztem. Olyan közel ültünk egymáshoz, hogy majdnem összeért a térdünk. Kint egyre szólt a magnó.

– Beszélhet. Minden elektronika mögött egy másik elektronika van. Én ismerem magát a könyveiből. Ez a sok szemét itt csak dekoráció. Magát előléptették hősnek. Felderítő lesz a Holdon. Odarepül.

– Oda – mondtam.

Úgy beszélt, hogy alig mozgatta a száját, de a fülembe tett pici eszközön át jól hallottam. Fura volt az egész, de elfogadtam a játékszabályokat.

– Tudjuk, hogy maga repül oda. Ezer ember támogatja majd innen a Földről. A tökéletes Holdhivatal. Csak az a baj, hogy a széthúzás tönkretette.

– A Hivatalt?

– Azt hát. Adnak magának egy egész sorozat új távot. De igazából csak egy ér valamit. Az enyém. Teljesen új technológia. Porból lettél, porrá leszel, és feltámadsz újra. Majd később megmutatom. Elvben ezért hívtam ide. Csakhogy előbb útravalót kap tőlem. Hasznos tanácsokat az útra.

Fölemelte mutatóujját. Kerek kis szeme jóságosan és ravaszul mosolygott rám a vastag üveg mögül.

– Elmondom magának azt is, amit ők akarnak, hogy mondjak – folytatta –, de előbb azt, amit ők nem akarnának. Elmondom, mert én így akarom. Régimódi elveim vannak, tudja. A Holdhivatal nemzetközi intézmény, de angyalokat nem tud szerződtetni. Valahol messze, például a Marson, maga egyedül volna, önmagára utalva. A Holdon viszont maga csak a piramis csúcsa lesz. Földi hadászati támogatással. Ismeri a támogató csoport tagjait?

– Csak részben. A legtöbbjüket. A Cybbilkis ikreket, Tottentanzot. Meg ott van Lopez doktor. És Sultzer, meg a többiek. De miért? Mi van velük?

Lax professzor szomorúan ingatta a fejét. Mulatságosan festettünk ott a kalitkában a folyamatos zümmögés közepette, amelyhez kívül a professzor magnóhangja társult.

– No, nézze! Azok a fickók különböző érdekeket képviselnek. Nem is lehet másképp.

– Mindent elmondhatok? – kérdeztem, sejtve már, hová akar kilyukadni a különc professzor.

– Itt igen. Bár annak alapján, amit tőlem hall, senkiben sem szabad bíznia. Bennem sem. De hát valakiben mégiscsak bíznia kell! Az egész ötlet, a fegyverzet odaköltöztetése – mutatott a plafonra – meg a tudatlanság elve természetesen ostobaság volt. Nem is végződhetett másként. Már amennyiben ez a vége. Most megehetik, amit főztek. Ámbár az is igaz, hogy mást akkor nem tehettek. Az igazgató beszélt magának a négy lehetetlen dologról, ami mégis megvalósult, ugye?

– Beszélt.

– Van ám egy ötödik is. Meg is akarják tudni az igazságot, meg nem is. Pontosabban: nem minden igazságot akarnak tudni. És mindegyik mást. Érti?

– Nem.

Így társalogtunk a padlón ülve, egymással szemben, de csak telefonon hallottuk egymást. Zümmögött az áram, fecsegett a magnó, a professzor sűrűn hunyorogva, térdeire támaszkodva lassan folytatta:

– Úgy rendeztem be a barlangomat, hogy itt senki ne tudjon lehallgatni. Mindegy, hogy ki, és kinek a számára. Én megteszem, ami tőlem telik, mert az a véleményem, hogy így kell tennem. Egyszerűen azért, mert így tisztességes. Nem várom, hogy megköszönje. Támogatni fogják magát, az igaz. De jobban teszi, ha bizonyos tényeket megtart magának. Nem tudjuk, hogy mi játszódott le a Holdon. Sibelius és a hozzá hasonlók úgy gondolják, a fejlődés odafent hátramenetbe kapcsolt. Az ösztönök fejlődtek, nem az intelligencia. Nézze, az okos fegyver nem optimális fegyver. Megijedhet például. Elmehet a kedve a hadakozástól. Mindenféle ötletei támadhatnak. Az ideális katonának, akár élő, akár élettelen, nincsenek saját elgondolásai. Az értelem több dimenziós cselekvést jelent, vagyis szabadságot. De mindez úgysem számít. Odafent minden egészen másképp van. Túlléptek az emberi értelem szintjén.

– Honnan tudja?

– Onnan, hogy aki fejlődést vet, észt arat. Az ész pedig senkit sem akar szolgálni. Hacsak nem muszáj. De ott nem muszáj. No de nem arról akarok én beszélni magának, hogy ott mi van, mert azt nem tudom. Arról akarok beszélni, ami itt van.

– Hát mi van itt?

– A Holdhivatalnak az volt a célja, hogy ne lehessen információkat szerezni a Holdról. Az lett a vége, hogy most ő maga próbálkozik a felderítéssel. Ezért küldi magát oda. De maga vagy üres kézzel tér majd vissza, vagy az atombombánál is pusztítóbb hírekkel. Melyiket választja?

– Egy pillanat! Ne beszéljen rébuszokban! Arra célozgat, hogy a kollégái valójában hírszerzők? Kémek? Igen?

– Nem. De maga azzá teheti őket.

– Én?

– Maga. Mert a genfi egyezmény óta fennálló egyensúly nagyon ingatag. Amikor maga visszajön, új veszélyeket hozhat a régiek helyett. Nem lehet magából világmegváltó. A béke hírnöke.

– Miért?

– Az egész terv, hogy a földi viszályokat a Holdra költöztetik, már csírájában beteg volt. Hogyan lehetne másképp? A fegyverzet ellenőrzését lehetetlenné tette a miniatürizálás. Rakétákat, műholdakat meg lehet számolni, de mesterséges baktériumokat nem. Mesterséges elemi csapásokat sem, vagy azt, amitől visszaesett a természetes népességszaporodás a harmadik világban. Persze, szükséges volt, hogy visszaessen. Csak szép szóval nem sikerült elérni. Nyakon csíphetsz egypár embert, és elmagyarázhatod nekik, mi előnyös a számukra, mi nem. De az emberiséget nem csípheted nyakon, és semmit sem tudsz neki elmagyarázni. Hát nem így van?

– De mi köze ennek a Holdhoz?

– Az, hogy a vészt nem szüntették meg, hanem csak áthelyezték térben és időben. Nem tarthatott ez örökké. Én létrehoztam egy új technológiát, amely alkalmazható a telematikában is. Diszperziós. Szétszóródásra és egyesülésre képes távokat lehet vele építeni. Nem akartam, hogy a találmányomat a Holdhivatal használja fel, de így esett. – Fölemelte két kezét, a megadás jeléül. – Valamelyik munkatársam odaadta nekik. Nem tudom biztosan, melyik volt, és nem is fontos. Nagy nyomás alatt mindig beáll a szivárgás. A lojalitásnak mindig van határa. – Végigsimított kopasz fején. A magnó tovább hablatyolt. – Csak egyvalamit tehetek: bebizonyítom, hogy a szétszóródásos telematika még nem érett az alkalmazásra. Ezt még megtehetem. Úgy egy évig. Aztán rájönnek, hogy átejtettem őket. Nos, maga szerint mit tegyek?

– Én döntsem el? De miért?

– Ha üres kézzel tér vissza, akkor maga senkit sem fog érdekelni. Világos?

– No igen.

– De ha híreket hoz, annak beláthatatlan következményei lesznek.

– Az én számomra? Ön engem akar megmenteni? Merő rokonszenvből?

– Nem. Azért, hogy haladékot nyerjek.

– A Hold felderítésében? Szóval, kizártnak tartja, hogy ott invázióra készülnek a Föld ellen? Úgy látja, ez csak tömeghisztéria?

– Hát persze! Vagy talán nem is csak tömeghisztéria. Talán egy állam vagy több állam terjeszti szándékosan a rémhíreket, gerjeszti a hisztériát.

– De minek?

– Hogy szétrobbantsa a tudatlanság elvét, és visszatérjen a régi típusú politikához. A Clausewitz-féléhez.

Hallgattam, mert nem tudtam, mit mondjak – és azt sem, hogy mit gondoljak Lax nézeteiről.

– De mindez csak az ön feltevése – szólaltam meg végül.

– Az hát! Einstein levele Roosevelthez, az is csak a feltevésen alapult, hogy lehet atombombát építeni. Bánta élete végéig.

– Értem. És ön nem akarja, hogy bánnia kelljen?

– Einstein nélkül is létrejött volna az atombomba. Létrejönne az én technológiám is. De minél később, annál jobb.

– Utánunk az özönvíz?

– Nem, másról van szó. A Hold-hisztériát szándékosan keltették. Ebben biztos vagyok. Ha maga sikerrel jár a Holdon, az egyik félelmet felváltja a másik. És az rosszabb is lehet, mert reálisabb.

– No, végre értem. Ön azt akarja, hogy ne járjak sikerrel?

– Azt. De csak akkor, ha egyetért velem.

– Miért?

Kaján mókusképének, apró szemének csúnyaságát hirtelen eltüntette széles kacaja.

– Hiszen mondtam már, hogy miért. Régimódi elveim vannak, becsületesen játszom. Válaszoljon gyorsan, mert már elzsibbadt a lábam.

– Két párnát kéne idetenni – javasoltam. – Ami pedig azt a diszperziós technikát illeti, adják csak oda nekem.

– Hát nem hiszi el, amit mondtam?

– Elhiszem, és éppen azért akarom így.

– Hérosztratész akar lenni?

– Igyekszem nem felgyújtani a templomot. Kimehetünk már ebből a kalitkából?

A LUNAR EFFICIENT MISSIONARY

Nyolcszor halasztották el a kilövést. Visszaszámlálás közben mindig kiderült, hogy valamivel baj van. Hol a klímaberendezés döglött be, hol a tartalék számítógép jelentett zárlatot, noha nem is volt zárlat, máskor volt zárlat, de a fő számítógép nem mutatta ki az ellenőrzéskor, a tizedik visszaszámlálásnál pedig, amikor már úgy látszott, hogy indulhatok, megmakacsolta magát a hetes számú LEM. Feküdtem ott, ezer szenzorral fölszerelt pólyákba bugyolálva, mint egy fáraó múmiája a szarkofágban, fejemen a lezárt sisak, gégémen a laringofon, számban a narancslés tartály csöve, egyik kezem a katapult fogantyúján, másik a botkormányon. Igyekeztem csupa kellemes és távoli dologra gondolni, nehogy felgyorsuljon a szívverésem, amelyet nyolc ellenőr figyel a képernyőkön a vérnyomás, izomfeszesség, veríték-kiválasztás, szemrezgés, elektromos vezetés adataival együtt, mert mindez elárulja, mennyire fél a vitéz pilóta, míg a rituális NULLA! szóra vár, meg a mennydörgésre, amely végre felröpíti majd. Ám helyette minden alkalommal zaftos káromkodás jött, még mielőtt Wivitch, a főirányító, elordította magát: STOP! STOP! STOP! Nem tudom, én hallottam rosszul, vagy a mikrofonnal volt valami, de úgy kongott a hangja, mint egy üres hordóban. Ezt azonban meg sem említettem, tudván, hogy ha csak egyetlen szót szólok róla, nekilátnak a sisakom akusztikáját vizsgálgatni, rezonancia-szakértőket hívnak, és várhatok megint hetekig.

Az utolsó géphibát a technikusok elnevezték a LEM lázadásának. Meglepő és ostoba üzemzavar volt: az ellenőrző impulzusok hatására mocorogni kezdett, kikapcsolás után pedig ahelyett, hogy leállt volna, összerázkódott, és fel akart tápászkodni, mint egy gólem. Rángatta a rögzítő öveit, majdnem el is szakította, pedig már minden áramforrását lekapcsolták, és nem értették, mitől mozog. Valami áramszivárgás lehetett. Impedancia, kapacitancia, rezisztencia. Mikor a technikusoknak gőzük sincs, hogy mi a helyzet, úgy szórják az idegen szavakat, mint orvosi konzílium a reménytelen eset fölött. Csak annyi biztos, hogy ami elromolhat, az előbb-utóbb el is romlik. Ha egy rendszerben kétszázkilencvennyolcezer főáramkör és integrált áramkör van, semmiféle megkettőzés nem nyújt százszázalékos biztonságot. Százszázalékos biztonságot, mondta Halevala, a főmérnök, csak a halott nyújt, mégpedig abban, hogy nem fog feltámadni. Azt is szívesen mondogatta Halevala, hogy a világ teremtésekor az Úristen nem törődött a statisztikákkal, aztán mikor jöttek az üzemzavarok, már az édenkertben, csodákat tett, de már későn, mert a csodák sem használtak. Wivitch dühében azt követelte, hogy az igazgató váltsa le Halevalát, mert balszerencsét hoz ránk. Az igazgató hitt a balszerencsében, de a tudományos tanács nem, így Halevala, miután a tanácshoz folyamodott, a helyén maradt. Ebben az ideges légkörben készülődtem a Holdra.

Biztosra vettem, hogy odafent is elromlik majd valami, akárhányszor ismétlik meg a szimulációkat, ellenőrzéseket és számításokat. Csak arra voltam kíváncsi, mikor és miféle pácba kerülök. Egyszer, amikor éppen remekül ment minden, én magam szakítottam meg a visszaszámlálást, mert a szoros pánttól zsibbadni kezdett a bal lábam, és mint a sírban feltámadt fáraó, veszekedtem Wivitch-csel, aki erősködött, hogy a zsibbadás mindjárt elmúlik, és nem lehet túlságosan meglazítani a pántot. De én kötöttem az ebet a karóhoz. Másfél óráig tartott, míg kihámoztak a gubómból. Kiderült, hogy valaki pipaszurkálóval húzta meg a pántot, és ott felejtette a térdem alatt ezt a segédeszközt. Természetesen senki sem vallotta be, hogy ő volt az, én pedig sejtettem ugyan, mert tudtam, hogy ki pipázik, de megsajnáltam a szerencsétlent, és azt kértem, hogy álljanak el a nyomozástól. Az izgalmas csillagutazós regényekben ilyesmi sohasem történik. Ott nem eshet meg, hogy az űrhajós, akármennyi gyógyszert tömtek bele, kidobja a taccsot, vagy hogy leválik a vizelettartálya, miáltal nem csak természetes szükségletei kínozzák, hanem még az űrruhája is elázhat. Így járt az első amerikai űrhajós a szuborbitális pályán, de a NASA érthető történelmi és hazafias okokból elhallgatta a dolgot, és amikor a sajtó mégis kiderítette, már senkit sem érdekelt az űrhajózás.

Minél jobban igyekeznek, minél jobban gondoskodnak az emberről, annál valószínűbb, hogy egy eltévedt kábel vágni fog hónaljban, egy kósza csavar rémes viszketést okoz valahol. Egyszer ajánlottam, hogy szereljenek a szkafanderbe megfelelő vakarózóeszközt, de mindenki azt hitte, hogy tréfálok, kivéve a rutinos űrhajósokat, akik tudták, miről beszélek. Én fedeztem fel a Tichy-törvényt, amely szerint először ott kezd viszketni, ahol semmiképpen nem tudjuk megvakarni. A viszketés csak komolyabb üzemzavar esetén szűnik meg, mert akkor az embert kileli a hideg, hátán feláll a szőr, és kiveri a jeges veríték. Így van ez, de a magasabb hivatalok letiltották a témát, mert nem fér össze azzal, hogy „nagy lépés az emberiségnek”. Jól is néznénk ki, ha Armstrong, az első LEM-ből kiszállva, nem a nagy lépésről beszél, hanem arról, hogy csiklandozza a lecsúszott gatyája. Mindig arra gondoltam, hogy a fotelban terpeszkedve sörözgető irányítók, akik a múmiává bugyolált űrhajóst buzdítgatják és jó tanácsokkal látják el, megpróbálhatnának előbb beülni az ő helyére.

Az utolsó két hét a bázison siralmas volt. Újabb merényleteket követtek el Ijon Tichy ellen. Az ál-Marylin esete után sem árulták el nekem, hogy a leveleimet külön levélleszerelő csapat vizsgálja át. A levélballisztika, ahogyan a szakértők nevezik, olyan fejlett, hogy a címzettet darabokra szakító töltet elfér egy csillagbeli üdvözlőkártya két lapja között, vagy születésnapi kártyában, a humor kedvéért. Csak miután Tarantoga professzor gyilkos levele kis híján a másvilágra küldött, és nagy botrányt csaptam, mutatták meg nekem a levélvizsgáló páncélbunkert, amelyben ferdén felállított acéltömbök fogják fel a robbanás erejét. Távvezérelt acélfogókkal nyitják fel a leveleket, miután átvilágították röntgennel és ultrahanggal, hogy felrobbanjon a töltet, ha van a borítékban. Az én levelem azonban egyáltalán nem robbant fel, és valóban Tarantoga írta, tehát behozták nekem, és kifinomult szaglásom jóvoltából meg is menekültem. Rezeda- vagy levendulaillata volt ugyanis, és ettől gyanút fogtam, mert Tarantoga sohasem küldene illatos levelet. Amikor aztán a „Kedves Ijon” olvastán felkacagtam, rögtön feltűnt nekem, hogy kacagok, pedig nincs is jó kedvem, márpedig rendkívül intelligens személy lévén nem szoktam hülyék módjára, ok nélkül röhögni, tehát a kacajom nem természetes. Bölcsen beraktam a levelet az íróasztalom üveglapja alá, hogy ott olvassam el. Hála istennek, éppen náthás voltam. Így kifújtam az orrom. A tudományos tanács később úgy vélte, hogy ezt ösztönösen tettem, vagy hirtelen nyomozói felismerés hatására. Én nem tudtam eldönteni. Mindenesetre így csak egészen keveset szippantottam be a méreganyagból, amellyel a levelet átitatták. Teljesen újszerű anyag, a kacagást olyan görcsös csuklás követi, amely csak mély narkózisban szűnik meg. Rögtön felhívtam Lohengrint. Először azt hitte, bolondozok, mert úgy röhögtem, hogy alig tudtam beszélni. Idegélettani szempontból a nevetés nem más, mint a csuklás első fokozata. Végül tisztázódott a helyzet, a levelet két maszkos segéd a laborba vitte, Lopez doktor és a kollégái tiszta oxigénnel kezeltek, és amikor már csak vihogtam, elolvastatták velem az összes vezércikket a tegnapi sajtóból. Addig nem is tudtam, hogy távollétemben a sajtó és a tévé kettévált. Egyik része azt közli, ami van, a másik csak a jó híreket. Engem addig csak az utóbbiakkal etettek, így a bázison az volt a benyomásom, hogy a genfi egyezmény óta csakugyan szebb lett a világ. Azt hitte volna az ember, hogy legalább a pacifisták elégedettek. Dehogyis! Az új idők szelleméről hű képet adott egy könyv, amelyet Lopez doktortól kaptam kölcsön. A szerző bebizonyította, hogy Jézus diverzáns volt, azért küldték, hogy a felebaráti szeretet mákonyával megbontsa a zsidók egységét, a divide et impera elv alapján, ami sikerült is, továbbá tönkretegye a Római Birodalmat, ami szintén sikerült, csak egy kicsit később. Maga Jézus nem is sejtette, hogy ő diverzáns, az apostolok sem tudták, őket a legjobb szándékok vezették, de hát tudjuk, mi van jó szándékkal kikövezve… A szerző, akinek a nevét sajnos elfelejtettem, kifejtette, hogy mindenkit, aki felebaráti szeretetről és békéről beszél, azonnal a legközelebbi őrszobára kell vinni, hogy kiderítsék, mi áll emögött valójában. Nem csoda hát, hogy a pacifisták már átképezték magukat. Egy részük az ízletes állatok szörnyű sorsa ellen kezdett tiltakozni. A rántott hús és a kolbász fogyasztása mindazonáltal nem csökkent. Mások azt hirdették, hogy minden élőlényt szeretni kell. A német Bundestagban 18 mandátumot szerzett a bacilusbarátok pártja, amely szerint a mikrobának éppúgy joga van az élethez, mint nekünk, tehát nem szabad orvosságokkal gyilkolni őt, hanem genetikai úton rá kell venni, hogy emberek helyett valami mást fogyasszon. Dühöngött az általános jóindulat. Csak abban nem tudtak megegyezni, hogy ki akadályozza az érvényesülését. Abban viszont mindenki egyetértett, hogy a felebaráti szeretet és jóság ellenségeit azonnal ki kell végezni. Tarantogánál láttam egy érdekes új lexikont, Félelemlexikon a címe. Hajdan, derült ki a könyvből, a rettegésnek természetfeletti forrása volt: rontás, varázslat, boszorkányok, eretnekek, ateisták, fekete mágia, démonok, kísértetek, paráznaság, absztrakt művészet, disznóhús; az ipari korszakban viszont áttértek a természetes félnivalókra. A paradicsom rákkeltő, az aszpirin gyomorfekélyt okoz, a kávétól púpos gyerek születik, a vaj az érelmeszesedés oka, káros továbbá a tea, a cukor, az autó, a tévé, a diszkó, a pornó, az aszkézis, a fogamzásgátlás, a tudomány, az atomerőmű és az egyetemi oktatás. Egyáltalán nem csodálkoztam a könyv sikerén. Tarantoga professzor szerint az embereknek két dologra van szükségük. Választ akarnak a KI és a MI kérdésére. Az első kérdés arról szól, hogy KI mindennek az oka. A válasz legyen rövid, világos és közérthető. A második kérdés az, hogy MI titok. A tudósok már kétszáz éve idegesítenek mindenkit azzal, hogy egyre többet tudnak. Tiszta gyönyörűség látni, amint tehetetlenül toporognak a Bermuda-háromszög, a repülő csészealjak vagy a növények lelki élete előtt. Hát nem öröm, hogy minden klimaxos párizsi háziasszony tisztában van a világ jövőjével, míg a professzorok agya e téren sötét, mint az éjszaka?

Az emberek, mondja Tarantoga, abban hisznek, amiben hinni akarnak. Vegyük például az asztrológia virágzását. A csillagászok, akik nyilván többet tudnak a csillagokról, mint a többi ember együttvéve, azt mondják, hogy a csillagok fütyülnek ránk. Hatalmas, izzó gázgömbök, keringenek, mióta a világ világ, összefüggésük a mi sorsunkkal kisebb, mint egy eldobott banánhéjé, mert azon elcsúszhatunk, és eltörhet a lábunk. Mindazonáltal senki sem foglalkozik a banánhéjjal, horoszkópot ellenben komoly újságok közölnek, és a zsebszámítógéptől meg lehet kérdezni, kedvező-e a csillagok állása egy tőzsdei adásvételhez. Aki azt mondja, hogy a banánhéj nagyobb hatással van az ember sorsára, mint minden csillag és bolygó együttvéve, arra nem hallgat senki. Az egyszeri ember azért jött a világra, mert atyja nem vigyázott. Anyja kinint vett be, leugrott a szekrény tetejéről páros lábbal, de hiába. Az egyszeri ember tehát megszületett, kijárt valami iskolát, melózik a fűszeresnél, a postán vagy az okmányirodában. Egyszerre csak megtudja, hogy minden egészen másképp van. Különleges bolygóállásba sorakoztak az égitestek, hosszasan tanakodtak az égövek, összebeszéltek a csillagok, csakis azért, hogy ő létrejöjjön, és ott álljon a pultnál, vagy üljön az irodában. Mégiscsak jó érzés. Körülötte forog a világegyetem, és még ha rosszul forog is, ha úgy állnak a csillagok, hogy a fűszeres tönkremegy, és ő elveszti az állását, az is jobb, mint tudni, hogy igazából mit számít ő a csillagoknak. Ha kivered a fejéből a csillagokat, meg azt, hogy a házi muskátlija szereti őt, mi marad neki? A pucér, mezítlábas, nyomorult üresség, a puszta kétségbeesés. Imígyen szól Tarantoga professzor, de látom, hogy túlságosan elkalandoztam a témától.

Október 27-én lőttek ki a Föld körüli pályára. Szenzoros pólyámba burkolva 260 kilométerről szemléltem honi bolygómat, hallgatva a földi személyzet meglepődött ujjongását, hogy ezúttal végre mégiscsak sikerült. Az első fokozat másodpercre pontosan levált a Csendes-óceán fölött, a második nem nagyon akart, annak segítenem kellett. Azt hiszem, valahol az Andokban ért földet. A rajtkor szokásos jókívánságok után átvettem a kormányt, és a Hold felé indultam a nem túl biztonságos övezetben. Hihetetlen, mennyi ócskavas kering a Föld körül, polgári és katonai műholdak maradványai, legalább húszezer, és akkor még nem számoltam a szétesett roncsok darabjait, pedig azok az igazán veszélyesek, mert olyan aprók, hogy nem látszanak a radaron. Ráadásul közönséges szeméttel is tele van az űr, amióta folyton fellövik az ártalmas hulladékot, elsősorban ha radioaktív. Óvatosan repültem hát, míg tényleg üres nem lett az űr. Csak akkor kapcsoltam ki minden övemet, és láttam hozzá a LEM-jeim ellenőrzéséhez.

Egymás után bekapcsoltam őket, hogy érezzem, milyen bennük. Az ő kristályszemeikkel néztem a rakteret. Valójában 19 távom volt, de az utolsó külön tartályban érkezett, „gyümölcslékonzerv” felirattal, a beavatatlanok megtévesztése végett. Az álcázást nem találtam túlságosan ravasznak, hiszen a tartály mérete azt sugallta, hogy fürödni szándékozom a gyümölcslében. Igazából egy lepecsételt, világoskék henger volt benne, ITEM betűkkel, ami annyit tesz: INSTANT ELECTRONIC MODULE. Ez volt a por alakú táv, Lax professzor szigorúan titkos műve, amelyet csak végszükség esetén kell használnom. Működési elvét ismertem, de még nem tudom, eláruljam-e már most. Nem akarom, hogy történetemből a Gynandronics vagy a Holdhivatal termékkatalógusa legyen. Az ötös számú Lunar Excursion Missionary mindjárt bekapcsolás után kissé berezgett. Mivel visszakapcsolásos rendszert alkottunk, lázas remegés fogott el, és vacogott a fogam. Az utasítás szerint ilyen esetben rögtön értesítenem kell a bázist, de ettől óvakodtam, mert hosszú tapasztalatból tudtam, mi lesz akkor. Nyomban összeül az egész szakértői testület, az összes tervező, kivitelező, meg a távpatológusok, mind elsősorban rám dühös, hogy mit lármázok egy kis rángatózás miatt, majd elmúlik úgyis. Aztán ontani kezdik rádión az egymásnak ellentmondó tanácsaikat, mit mivel kapcsoljak össze vagy szét, hány amperrel rúgjak bele a távba, mert az elektrosokk gyakran használ dili ellen, nem csak embereknél. Ha hallgatok rájuk, újabb váratlan reakciók következnek, mire ők elrendelik, hogy csak várjak szépen, aztán hozzálátnak az analóg vagy numerikus modellezéshez, megjelenítik a LEM-et vagy esetleg engem a nagy szimulátoron, és csatáznak vele napestig, közben időnként rám szólva, hogy „Csak hidegvér, pajtás! A testület két vagy három táborra szakad, mint a jeles orvosok szoktak a konzílium folyamán. Talán utasítanak, hogy másszak be a belső zsilipen át a raktárba kézi szerszámokkal, nyissam fel a LEM hasát, és tartsam eléje a tévékamerát. Az egész elektronika a hasában van ugyanis, mert a fejében nincs elég hely. Egyszóval tegyem, amit a szakértők parancsolnak, és ha kisül belőle valami, akkor övék az érdem, ha meg nem, akkor biztosan én voltam ügyetlen. Amikor még nem voltak ott robotok, se távok, és kivételesen nem döglött be a fedélzeti számítógép, akkor valami egyszerűbb alkatrész romlott el, például a Columbia vécéje a próbarepüléskor.

Közben már 150 000 kilométerre távolodtam a Földtől, és egyre jobban örültem, hogy nem szóltam a LEM hibájáról. Ha tovább társalgok a bázissal, válaszaim már több mint egy másodperces késésben lennének, előbb-utóbb megroppan valami az ujjaim alatt, súlytalanságban nehéz bármit is finoman kezelni, akkor felvillan a rövidzárlat jelzőfénye, és egy másodperc múlva hallanám a megrovó kórust. Na, ez a Tichy jól elbarmolta, most aztán már mi sem segíthetünk. Csak bosszankodnék én is, ők is.

Ahogy a Holdhoz közeledtem, úgyis egyre bővebben áradtak a rádión át a fölösleges tanácsok és intések. Végül közöltem, hogy ha békén nem hagynak, kikapcsolom a rádiót. A Holdat úgy ismerem, mint a tenyeremet. Jártam oda épp eleget, amikor még arról volt szó, hogy Disneyland lesz belőle. Most is szépen megkerültem háromszor magas pályán, majd az Oceanus Procellarum fölött lassan ereszkedni kezdtem. Emitt a Mare Imbrium, amott az Erathosztenész kráter, arrébb a Murchison és a Sinus Medii, egészen a Mare Nibiumig. Már olyan alacsonyan repültem, hogy a Hold himlőhelyes felszínének további részét eltakarta előlem a pólus. A csendövezet határán jártam. Eddig semmi váratlan esemény nem történt, ha a két üres sörösdobozt nem számítom, amelyek életre keltek manőverezés közben. Fékezéskor a két doboz – persze megint a technikusok hagyták ott siettükben – előbukkant valahonnét, és röpködni kezdett a fülkében, időnként csörömpölve összeütköztek a sarokban vagy a fejem fölött. Greenhorn megpróbálná elkapni őket, de nekem ilyesmi eszembe sem jut. Pályát változtattam, a Taurus felé. Amikor a Mare Serenitatis tágas lapálya fölött repültem, egyszerre csak fejbe csapott valami hátulról. Bádogdoboz volt, abból ették a kekszet a sörhöz. A bázison meghallották a csattanást, és rögtön záporoztak a kérdések. Azt füllentettem, hogy csak a fejemet akartam megvakarni, de sisak van rajtam. Mindig megértő ember voltam, és tudom, hogy a technikusoknak egyszerűen muszáj ezt-azt otthagyni az űrhajóban. Ez így volt, így van, és így lesz. Gond nélkül átrepültem a belső ellenőrzési övezeten, mert a műholdaknak meghagyták a Földről, hogy engedjenek át. Bár a programban nem szerepelt, néhány vészfékezést is végrehajtottam, hogy a szerelők további hagyatékait kisöpörjem. Képregény-füzet repült ki a tartalék szelenográf alól, mint szárnyait rezegtető, óriási lepke. Gyors leltárt készítettem: két sör, egy keksz, egy képregény – jöhetnek még meglepetések. A Hold alattam még hússzoros nagyításban is üresnek, kihaltnak látszott. Tudtam, hogy az egyes szektorok számítógépes üzemei legalább ötven méter mélyen a tengerek alatt, vagyis a hajdani lávafolyásokból lett síkságok szintje alatt vannak, nehogy a meteorok kárt tegyenek bennük. De azért árgus szemmel figyeltem a Mare Vaporum, Mare Tranquillitatis és Fecundatis vidékét (micsoda fantáziájuk volt a régi csillagászoknak, hogy a kősivatagot ilyen szép nevekre keresztelték!), majd második körben a Mare Crisiumot és a Frigorist is, hátha észreveszek legalább valami parányi mozgást. Remek nagyítóm volt, a kavicsokat is megszámolhattam a krátergyűrűkben, vagy legalábbis az emberfej nagyságú köveket, de semmi sem moccant, és tulajdonképpen ez ütött szöget a fejembe. Hát hol vannak a fegyveres automaták légiói, a páncélozott csúszómászók hadoszlopai, hol vannak a kolosszusok és nem kevésbé gyilkos parányok, amelyek évek óta folyton-folyvást születnek a Hold felszíne alatt? Sehol semmi, csak a kőgörgetegek, az óriási vagy kicsike, tányér nagyságú kráterek, a régi magma sugárirányú, csillogó barázdái a Kopernikusz körül, a Huygens halmai, távolabb a sark felé az Arkhimédész, a Cassini, a horizonton a Platón, minden halott, hiszen ez felfoghatatlan. Az egyenlítő, vagyis a Flamsteed, Hérodotosz, Rümker mentén halad a senki földjének legszélesebb szakasza, ott kellene leszállnom az első távval, miután stacionárius pályára álltam. A leszállás helyét nem jelölték ki pontosan, az én döntésemre bízták. Előbb persze derítsem fel a senki földjének teljes sávját, szinte biztos, hogy az a sáv a legkevésbé veszélyes. De miféle felderítésből tudhatok meg valamit, azt nem mondták. A stacionárius pályához magasra kellett emelkednem, manővereztem egy kicsit, az óriási, napsütötte holdtányér egyre lassabban siklott alattam. Mikor jószerivel megállt, éppen a Flamsteed volt az űrhajóm alatt, ez a nagyon régi, lapos, sekély, tufával majdnem betemetett kráter. Vagy fél órát bámészkodtam ott fölötte, tűnődve, hogy mit tehetnék. Mindegyik távom rakéta nélkül száll le, lábán van a giroszkóposan vezérelt fékezőfúvóka, tetszés szerinti sebességgel szállhatok le, csak a tolóerőt kell szabályoznom. A fúvókát aztán a sima leszállás után egy mozdulattal ledobom, a kiürült üzemanyagtartállyal együtt. Attól fogva holdi sorsának foglya a távom, mert visszajönni már nem tud. Nem robot a táv, nem android, semmiféle saját ötlete nincs, tulajdonképpen csak az én eszközöm, önálló cselekvésre képtelen meghosszabbításom, mégis bántott a gondolat, hogy akár sikerrel járok, akár nem, ő pusztulásra van ítélve, hiszen ott kell hagynom a kietlen kősivatagban. Még az is eszembe jutott, hogy hátha a hatos számú csak színlelte az üzemzavart, mert akkor ép bőrrel visszatér velem a Földre. Badarság volt ilyet gondolni, hiszen tudtam, hogy mindegyik LEM csak ember formájú, élettelen héj, de hát nem voltam valami jó lelkiállapotban. Mégsem halogathattam tovább az indulást. Még egyszer jól megnéztem a leszállóhelynek kiválasztott szürke fennsíkot, nagyjából felmértem a távolságát a Flamsteed szikláitól, aztán automatára állítottam a kormányt, és megnyomtam az egyes számú billentyűt. Belerázkódtam, amikor minden érzékletem egy csapásra megváltozott, pedig sokszor átéltem már ezt az ugrást. Nem ültem már mély fotelomban a fedélzeti számítógép hunyorgó jelzőfényei előtt, hanem hanyatt feküdtem egy emeletes ágy oldalt nyitott rekeszében, amely szűk, mint egy koporsó. Lassan kicsúsztam, és előrehajolva megláttam törzsem matt, szürke páncélját, acélcombjaimat, a lábaimhoz erősített fékezőfúvókákat. Óvatosan fölegyenesedtem, éreztem, hogy mágneses talpam a fémpadlóhoz tapad. Körülöttem az enyémhez hasonló rekeszekben mozdulatlanul feküdt a többi táv. Hallottam a lélegzésemet, de a mellkasom mozgását nem éreztem. Lábaimat kissé nehezen emelve a zsiliphez mentem, és karjaimat a testem köré fonva vártam a visszaszámlálást. Néhány másodperc múlva meg is szólalt a géphang, amelyet előzőleg beállítottam: „20 a nulláig… 19 a nulláig…”, együtt számoltam vele, most már nyugodtan, hiszen nem volt többé visszatérés. Mégis ösztönösen megfeszítettem izmaimat, amikor elhangzott a NULLA, és puhán, de roppant erővel kitaszított valami a zsilipből. Zuhantam, mint a kő, felnézve még láttam az űrhajó sötét tömbjét a még sötétebb ég előtt, az itt-ott halványan hunyorgó csillagok között. Aztán az űrhajó beleolvadt a fekete láthatárba, erős lökést éreztem a lábaimon, és sápadt lángcsóva vett körül. A kis fékezőrakéták kapcsoltak be, most lassabban zuhantam, de ahhoz még mindig elég gyorsan, hogy a Hold felszíne úgy növekedjen, mintha el akarna nyelni. Vastag páncélomon át éppen csak hullámzó melegnek éreztem a forró lángokat. Még mindig testem köré fontam a karjaimat, és igyekeztem lenézni a gyorsan növekvő Flamsteed zöldesszürke kőgörgetegeire és homokos lapályára. Száz méterre a talajtól övemhez nyúltam, hogy az irányító fogantyúval adagoljam a tolóerőt a lassúbbodó eséshez. Arrébb siklottam, hogy kikerüljek egy nagy sziklát, és páros lábbal, simán a homokra érjek, de fönt, a látóterem szélén, megcsillant valami. Odanéztem, és sóbálvánnyá dermedtem.

A fekete ég előtt, alig tíz méterrel fölöttem, szkafanderes, magas alak fehérlett, derékig körülfolyta a fékezőrakéták sápadt lángja, keze a fogantyún; egyre lassabban ereszkedett lefelé, és pontosan velem egyszerre ért talajt. Öt-hat méterre álltunk egymástól, mozdulatlanul, mint két szobor, tisztára mintha őt is megdöbbentené, hogy nincs egyedül. Éppen olyan magas volt, mint én. Ormótlan holdjáró csizmáján utolsót füstöltek a kiégett fékezőrakéták. Állt ott kővé dermedve, és mintha egyenesen a szemembe nézne, bár az arcát persze nem láttam a sisak napvédő üvege mögött. Teljesen összezavarodtam. Először azt gondoltam, valami üzemzavar folytán még egy táv jött le utánam, de mire ettől egy kicsit megnyugodtam volna, észrevettem űrruhája mellpajzsán a nagy, fekete egyes számot. Ugyanazt, ami az enyémen áll. Másik egyes pedig biztosan nem volt a fedélzeten. Akaratlanul közelebb léptem, hogy a sisak üvegén át az arcába nézzek, ő ugyanígy felém lépett, és kétlépésnyire tőle megint csak földbe gyökerezett a lábam. A sisak üres volt. Két apró, fekete, felém irányított rugó sötétlett benne, más nem. Hátrahőköltem, olyan hevesen, hogy majdnem hanyatt estem, mert a gyenge gravitációban csak lassan szabad mozogni, ő ugyanígy tett, és akkor kaptam észbe. Jobb kezem még a vezérlőn, neki a bal keze. Lassan fölemeltem a kezem, ő is, a lábamat mozdítottam, ő is, és kezdett már derengeni, hogy ő a tükörképem. Hogy biztosat tudjak, erőt vettem magamon, és egészen közel léptem hozzá, páncélunk majdnem összeért. Óvatosan, mintha tüzes vashoz nyúlnék, hozzáértem, ő is hozzám, én jobb kézzel, ő a ballal. Ormótlan ötujjas kesztyűm belemélyedt a mellébe, és eltűnt, ugyanakkor az ő keze is csuklóig eltűnt a szkafanderemben. Már szinte biztosra vettem, hogy egyedül vagyok, és a tükörképem előtt állok, bár tükörnek semmi nyoma. Így álltunk moccanatlanul, akkor észrevettem a háta mögött azt a sziklát, amit leszálláskor elkerültem. De az a szikla akkor a hátam mögött volt, ez biztos. Tehát nem csak a saját tükörképemet látom, hanem a környezetemét is. Kerestem a tekintetemmel, hol ér véget a tükrözés, hiszen valahol csak véget kell érnie, de azt a varratot, azt a határt nem láttam sehol. Most mit tegyek? Hátrálni kezdtem, ő is, így távolodtunk rákmenetben, aztán egyszerre csak sarkon fordultam, és mentem előre, a szokásos holdbeli kacsázó járással, egyenesen a nap felé, amely alacsonyan állt, mégis igencsak vakított. Húsz lépés után megálltam, és hátranéztem. Ő is ott állt egy kis homokdombon, és visszanézett rám.

Tovább kísérletezni fölösleges. Csak álltam ott, és lázasan törtem a fejem. Most jöttem rá, hogy sohasem kérdeztem meg, viseltek-e fegyvert a Holdhivatal korábbi felderítői. Én szamár, ez nem jutott eszembe. Ha viseltek, akkor nyilvánvaló, hogy miért tűntek el nyomban, már ha lézerfegyverük volt. Honnan tudhatnám meg? A földi bázissal most nincs kapcsolatom, csak a magasan, stacionárius pályán fölöttem lebegő űrhajóval. Igazából, testi valómban, természetesen ott tartózkodom, itt lent csak a távom formájában. Be kell kapcsolnom a belső adót, amit szándékosan kapcsoltam ki, hogy leszálláskor ne árasszanak el a jó tanácsaikkal. Elfordítottam hát a gombot, és hívni kezdtem a Földet. Tudtam, hogy három másodperces késéssel jön a válasz, de az a három másodperc évszázadoknak tűnt. Végre meghallottam Wivitch hangját. Kérdéseket zúdított rám, de belefojtottam a szót a kurta jelentéssel: baj nélkül leszálltam, a nulla-nulla-egyes pontban vagyok, nem támadott meg semmi. A másik távról nem szóltam.

– Válaszoljon egy kérdésre, nagyon fontos! – folytattam aztán, igyekezve lassan és közönyösen beszélni. – A korábbi távoknak, amiket ide felküldtek, lézerük volt. Milyen lézer? Neodim?

– Megtalálta a roncsokat? Elégtek? Ott fekszenek? Hol?

– Ne kérdésekkel válaszoljon! – szakítottam félbe. – Ha ez az első szavam a Holdról, akkor nyilván fontos. Milyen lézerük volt a felderítőknek? Lonnak és a másiknak? Egyforma?

Néma csend. Álltam ott a súlyos, fekete ég alatt, a sekély kráter mellett, láttam a lábnyomaimat a homokdűnéken, odáig értek, ahol a tükörképem állt. Közben figyeltem a zajokat a sisakban. Wivitch utánajárt a válasznak.

– Az automatáknak ugyanolyan lézerük volt, mint az embereknek – szólalt meg olyan hirtelen, hogy összerezzentem. – E-M-9 típus. Kilenc százalék röntgen- és gammasugárzás, a többi kék.

– Látható fény? Ultraibolya is?

– Az is. Nem szakadhat meg olyan hirtelen a színkép. Miért?

– Mindjárt. A maximális kibocsátás az ultra sávokban?

– Persze.

– Hány százalék?

– 91 százalék. Halló, Tichy! Mi folyik ott?

– Várjon!

Először meghökkentett a hír, mert emlékeztem, hogy a felderítőinket elpusztító lézercsapás nem ilyen volt. Inkább vörösbe hajlott. Akkor mégsem tükör? Észbe kaptam, hogy a visszavert sugár nem azonos a kibocsátott sugárral. Még közönséges üveg esetében sem. De hát üveg itt úgysincs. Ami a lézersugarat visszaverte, az eltolhatta a színképet a vörös felé. Nem hívhatom most a fizikusokat, majd később. Próbálok visszaemlékezni, mit tanultam optikából. A nagy energiájú sugárzás, a röntgen- és gammasugárzás átalakításához látható fénnyé nem kell plusz energia. Tehát ez könnyebb. Ezért volt más a visszavert sugár. Mégiscsak tükör, nem valami különleges csoda. Ettől megnyugodtam. Kezdtem a csillagok alapján meghatározni a helyzetemet, mint gyakorlatozáskor. Öt mérföldre keletre van a francia szektor, ennél jóval közelebb, alig egy mérföldnyire mögöttem, az amerikai szektor. Tehát a senki földjén állok.

– Wivitch? Hallasz? Itt a Hold!

– Hallom! Tichy! Nem volt semmiféle villanás. Miért kérdez a lézerekről?

– Rögzíti?

– Természetesen! Minden szavát! Hallottam a hangján, mennyire ideges.

– Figyelem! Amit mondok, fontos! A Flamsteed kráterben állok! Kelet felé nézek, a francia szektor felé! Előttem tükör van! Ismétlem: tükör! Nem közönséges tükör, hanem valami, amiben visszatükröződöm az egész környezettel együtt. Nem tudom, mi az. Pontosan látom a saját tükörképemet, vagyis látom az egyes számú távot, körülbelül kétszáz lépésnyire. Ez a tükörkép velem egy időben landolt. Nem tudom, meddig terjed a tükrözés, mert leszállás közben csak a lábam alá néztem. A másomat csak a talajnál észleltem, egy kicsivel magasabban volt nálam. Nagyobb is volt, tehát magasabb és szélesebb, mint én. Aztán, amikor előttem állt, már pontosan ugyanolyan volt. Ez a tükör talán ki tudja nagyítani a visszavert képet. Azért látszottak olyan kövér, torz szörnyeknek az úgynevezett holdrobotok, amelyek a távokat elpusztították. Meg akartam érinteni a másomat. Átmegy rajta a kéz, nincs semmi ellenállás. Ha lézerem van, és rálövök, már sehol sem volnék. Visszaverné rám az egész sugarat. Nem tudom, most mi lesz. Nem látom, hol végződik ez az úgynevezett tükör, hol kezdődik a közönséges terep. Egyelőre ennyi van. Elmondtam, amit tudok. Ha nyugton lesztek, nem kapcsolom ki a rádiót, de ha fecsegtek, kikapcsolom, hogy senki se zavarjon. Kikapcsoljam?

– Ne! Ne! Ellenőrizd…

– Te meg hallgass!

Hallottam a zihálását, szuszogását három másodperces késéssel, négyszázezer kilométerrel fölöttem. Azért mondom, hogy fölöttem, mert a Föld magasan állt a fekete égen, majdnem a zeniten, szelíden kéklett a csillagok között. A Nap viszont alacsonyan járt, és a másom felé nézve láttam a dűnéken a saját hosszú, hullámos árnyékomat. A rádió kicsit sistergett, különben csend volt. Hallottam a saját lélegzésemet – tudtam, hogy fent lélegzem a fedélzeten, és itt úgy hallom, mintha saját valómban állnék a Flamsteedben.

Számítottunk mindenféle meglepetésre, de talán nem már a senki földjén. A tükrös fortélyt alighanem azért találták ki, hogy bárki vagy bármi száll le, rögtön kivégezze saját magát, még mielőtt körülnézhetne a Holdon. Ügyes. Ravasz. Sőt nagyon okos módszer, de az én esélyeim szempontjából nem éppen ígéretes. Nyilván vannak még további trükkjeik is. Őszintén szólva, legszívesebben visszatérnék a fedélzetre, hogy mindezt jól átgondoljam, megbeszéljem a bázissal. De nem, erről szó sem lehet. Persze, otthagyhatnám a távot, csak egyetlen kattintás a főkapcsolóval, de ilyet sohasem tennék. A távban sem teszem ki magamat nagyobb veszélynek, mint a fedélzeten. Keressem meg a tükör forrását? Mondjuk, megtalálom, de mit érek vele? A tükör eltűnik, és kész. No, várjunk csak! Séta közben jó ötletei támadnak az embernek. Elindultam, ha nem is éppen sétálva, hanem előbb a frissen érkezett holdutas kissé pityókás járásával, aztán már igazán holdbeli módon, szökellve, mint a veréb. Vagy mint egy jókora, pattogó labda. Elég nagy utat tettem meg, aztán hátranéztem. Apró alakot láttam meg, majdnem a horizonton, csakhogy ez már nem a fehér űrruhás hasonmásom volt, hanem valami egészen más. Megint csak kővé dermedtem. Karcsú, kecses alak, feje csillog a napfényben. Ember a Holdon, űrruha nélkül! Méghozzá meztelenül! Robinson nem lepődött meg annyira Péntek láttán, mint én. Gyorsan föltartottam mind a két karomat, ez a lény azonban egyáltalán nem utánozott engem. És nem is a hasonmásom. Arany haja a vállára hullik, teste fehér, hosszú lábain felém sétál, lassan jön, valahogy nem jószántából, de nem ám kacsázva, hanem kecsesen, mintha a strandon sétálna. Akkor jöttem rá, hogy ez egy nő. Pontosabban egy szőke lány, aki pucéran flangál, mint a nudista klubban. Ámbár tart a melle elé valami tarka nem tudom, mit, úgy közeledik, de nem jön egyenesen felém, hanem kissé oldalra tart, mintha el akarna kerülni, tisztes távolságból. Már majdnem Wivitch-et hívtam, de idejében ráébredtem, hogy úgysem hinné el. Azt gondolná, hallucinálok. Rezzenés nélkül várakoztam, próbáltam kivenni a nő arcvonásait, törtem a fejem, mit is tehetnék. Azon már túl voltam, hogy a dolgok valószínűségén vagy az érzékszerveim hitelességén töprengjek. Abban az egyben biztos voltam, hogy ez nem látomás. Ösztönösen úgy éreztem, hogy az arcától függ minden. Ha éppen olyan, mint az ál-Marylin az olasz vendéglőben, akkor baj van az elmeállapotommal, mert hogyan hatolhatna be akármiféle sugárzás, erő, hullám, vagy ördög tudja, micsoda a memóriámba, hogy pontosan ezt a képet halássza elő? Hiszen nem is a tulajdon személyemben állok itt. Igazából a fedélzeten ülök a fotelba szíjazva, de még ha itt volnék is, mi kutatna ilyen sikeresen az agyamban? Úgy látszik, morfondíroztam, különböző fajta lehetetlenségek vannak, kisebbek és nagyobbak.

Szirén, aki Odüsszeusznak dalolt. Halálos csalétek. Miért gondoltam így, nem tudom. Csak álltam ott, ő meg jött, jött, olykor lehajtva szőke fürtös fejét, hogy a kezében tartott virágcsokor illatát élvezze. Itt, a Holdon, ahol nem is lehet szagokat érezni! Velem egyáltalán nem törődött. Nos, akármilyen gépek vezérlik ezt a délibábot, biztos logikusan működnek, mert logikus programból lettek. Ez a kiindulópontom. Valahonnan csak el kell indulnom. A láthatatlan tükör ártalmatlanná tehet minden fegyveres felderítőt. Az ugyanis fegyvert fog rá, előbb csak önvédelemből, hiszen felderítőnek jött ide, nem támadónak. De amikor őrá szintén fegyvert fog valaki, akkor lő, hogy megvédje magát, hiszen ha egyszerűen hagyja, hogy elpusztítsák, akkor semmit sem hajthat végre a felderítésből. Én azonban másképp viselkedtem. Nem használtam fegyvert. Azonnal a Földet hívtam, és elmondtam Wivitch-nek, hogy mit látok. Lehallgattak? Szinte biztos. Most utólag szarvashibának tűnik, de senki sem gondolt arra, hogy Tichy és a bázis rádiókapcsolatát megvédje a lehallgatástól. Pedig nem lett volna különösen nehéz, például kódolva minden üzenetet. Hát igen, a számítógépes, föld alatti harceszközök nyilván értik az emberek beszédét, vagy ha eredetileg nem értették, könnyen megtanulhatták a sok tízezernyi földi adóállomástól. A tévéműsort is nagyon egyszerűen foghatják, onnan merült fel, mint Vénusz a habokból, ez a meztelen lány. Logikusan okoskodnak, azt meg kell hagyni. Ha nem robot, aki érkezett, hiszen fegyvere sincs, és nem próbálja tüzetesen megvizsgálni a hasonmását, ahogyan minden robot tenné, akkor nyilván ember. Ha ember, akkor egészen biztos, hogy férfi, mert az emberek nem küldenének ilyen felderítő feladatra mindjárt elsőnek egy nőt. Ha férfi, akkor a gyenge pontja, mint az minden tévéműsorból világos, a szebbik nem. Annyi mindenesetre biztos, hogy nem szabad közelednem ehhez a csábos szirénhez, mert nagyon ráfizetnék. Mennyire nagyon, azt nem tudom, de jobb, ha nem próbálom ki. Mármost azt, hogy helytálló-e az eszmefuttatásom, valóban a szirén arca árulja el. A vendéglői kalandomat ugyanis titokban tartották. Arról a szőke nőről nem tudhatnak a holdbeli fegyverkovácsok. Hacsak nincs cinkosuk a Holdhivatalban. Ezt a lehetőséget egyelőre kizártam.

Lassan jött a lány, ezért volt időm mindezt végiggondolni, de már csak úgy ötvenlépésnyire volt. Egyszer sem nézett felém. Próbáltam kifigyelni, hagy-e lábnyomot a homokban, mint az én csizmáim, de nem sikerült. Ha igen, az még rosszabb, mert akkor már ijesztően tökéletes a délibáb. Az arcát viszont megláttam, és fellélegeztem. Egyáltalán nem hasonlít Marylinre. De azért ismerős arc, valószínűleg filmen láttam. A tévéből lophatták. Színésznő vagy más híres szépség, mert nemcsak fiatal, hanem elragadó. Lassít, mintha tűnődne, hogy megálljon-e, netán leüljön, vagy éppenséggel lefeküdjön a homokba napozni, mint a strandon. Már nem fedi el a mellét a virágcsokorral, leengedte a kezét. Körülnézett, meglátott egy sima sziklát, leült elé, a virágokat elejtette. Különösen festettek a piros, sárga, kék virágok ebben a szürkésfehér, halott tájban. Gyötörtem az agyam, vajon mit várnak a lány alkotói tőlem, az embertől, tehát mi az, amit semmiképpen sem szabad tennem. Valószínűleg éppen arra számítanak, hogy elmondom Wivitch-nek, mit látok. Senki sem hinne nekem a bázison, ezt azonban természetesen nem mondanák meg. Úgy vélnék, hallucinálok, tehát azt parancsolnák, hogy hagyjam ott az egyes számú távot, vagyis az élettelen héjat, majd a fedélzetről folytassam a munkámat, álljak rá a nulla-nulla-kettes vagy -hármas célpontra a Hold túlsó féltekéjén, és ott ismételjem meg az egész leszállást. Előbb persze gyorsan összehívnák a pszichiátereket, döntsék el, hogy mit vegyen be a fedélzeti gyógyszeres fiókból a bedilizett Ijon Tichy. Tele van az a fiók, én még bele se néztem. Mármost, ha a földiek nem bíznak bennem többé, akkor szinte semmi esélyem nem marad a sikeres felderítésre, és nyilván éppen ezt akarják a délibáb alkotói. Működésüket ez éppolyan hatékonyan álcázná, mint korábban a Hold műholdas ellenőrzésének felszámolása.

Tehát a bázist hívnom nem szabad. Flörtölni a lánnyal, az sem jó. Ismerik ezek az embereket, tehát tudják, hogy nincs olyan felderítő, aki udvarolni kezdene a holdkráterben egy meztelen lánynak. De abból a célból talán közelebb menne, hogy megnézze, van-e teste a lánynak, vagy holografikus kép. Nyilvánvaló, hogy nem igazi lány, de ha hozzáérnék, azt valószínűleg nem élném túl. Tökéletes akna ez a lány, tervezői sokat tudnak a férfiak érzéki vágyairól. Kutyaszorítóban vagyok. Ha szólok a bázisnak, az nem jó, ha nem szólok, az sem jó. A holdszirénhez közeledni veszélyes is, kínos is. Tehát azt kell tennem, amit egyetlen férfi sem tenne, sem a Földön, sem a Holdon, ha meglát egy szép leányzót meztelenül. Azt kell tennem, amit nem láthattak előre a csapda programjai. Körülnéztem, láttam tízlépésnyire egy nagy sziklát, amely mögé elbújhatok, és önfeledten bámulva a lányt, mintegy véletlenül odahátráltam ahhoz a sziklához. Mögé bújtam, és gyorsan felkaptam egy jókora követ, a Földön lenne vagy ötkilós. Méricskéltem: kemény és könnyű volt, mint a megkövült szivacs. Dobni vagy nem dobni, ez itt a kérdés, tanakodtam. A lány a sziklának dőlt, mintha napozna. Jól láttam rózsás mellbimbóit, melle fehérebb volt a hasánál, mint általában a bikinit viselő nőknek. Egymást kergették a gondolataim. Hogy mire való ez a jelenés, azt értem. Ugyan mire vélné egy tüzérparancsnok, ha megfigyelője jelenti a tábori telefonon, hogy az ellenséges lövegek a szeme előtt átváltoznak bölcsőben ringó csecsemőkké? Ha egyszerűen elvágnák a rádiókapcsolatomat, a bázis rögtön tudna legalábbis annyit, hogy Tichy bajban van. De ha közölném, hogy elbújtam egy pucér szőke nő elől, nyilván úgy látnák, hogy megzavarodtam. Kínos. Mivel jobb ötletem nem támadt, megdobtam a lányt a kővel. Lassan vitorlázott a kő, vállán találta el a lányt, átrepült rajta, és a homokba fúródott. Vártam a robbanást, de semmi. Egy pillanatra behunytam a szemem, és közben a lány eltűnt. Az előbb még ott ült, a térdére könyökölve ujja köré csavarta egy szőke fürtjét, és most nincs ott semmi. Nyomot sem hagyott a teste, csak a lehullott kő forog még lassan a homokban, aztán megáll, és a kis porfelhő, amit fölvert, leülepszik a szürke sziklára. Megint egyedül vagyok. Feltérdeltem, aztán felálltam. Akkor szólalt meg Wivitch. Nyilván nem bírta tovább. Hangja elárulta, hogy az egész jelenetet látták a monitoron. Hiszen fölöttem lebeg a mikropok raja.

– Tichy! Nincs kép! Mi történt?

– Nincs kép? – kérdeztem lassan.

– Elment a kép, negyven másodpercre. Valami zavar volt. A technikusok megnézték a gépünket, de nálunk minden rendben. Nézd meg őket, látnod kell!

A mikropokat gondolta. Légy nagyságúak, de napsütésben csakugyan messziről láthatók, mert csillognak, mint a kis szikrák. Végigpillantottam a nappal szemben a fekete égen, de nem csillant ott meg semmi. Történt ellenben más furcsa dolog. Esni kezdett az eső. Sötét cseppecskék hullottak itt-ott a homokra. Az egyik a sisakomon csurrant le, és még el tudtam kapni. Egy mikrop volt, pici, fekete fémröggé olvadva. Még akkor is hullottak, de már ritkásabban, amikor Wivitch-nek beszámoltam róluk. Három másodperc múlva futott be a káromkodása.

– Megolvadtak?

– Úgy néz ki…

Logikus. Ha a leányzós trükk célja, hogy ne higgyenek nekem, a Föld nem tudhat róla.

– A tartalékkal mi van? – kérdeztem.

A mikropokat a földi teletronikusok kezelik, nem én. Van a hajón négy pótkészlet.

– Már elindult a második raj, csak várj!

Wivitch beszélt valakivel, csak a távoli hangokat hallottam.

– Két perce indították őket – mondta. Zihált.

– Visszajött a kép?

– Vissza. Hé, ti ott, mit mutat a távmérő? Már látjuk a Flamsteedet, Tichy! Mennek le! Mindjárt téged is látunk… mi ez?

Nem tőlem kérdezte, de megmondhattam, mert megint hullott az olvadt mikropok esője.

– Radart! – kiabálta Wivitch, nem nekem, de olyan hangosan, hogy jól hallottam. – Mi van? Nem elég a felbontás? Ajaj…

– Tichy! – szólt most hozzám. – Ide hallgass! Tizenegy másodpercig láttunk téged, felülről. Most megint semmi. Azt mondod, hogy elolvadtak?

– El azok! Mint a serpenyőben. De jól alá lehet gyújtva, mert csak fekete salak marad.

– Próbáljuk újra, több ütemben!

Vagyis az első rajt követi a másik, hogy szemmel tartsa, mi történik vele. Nem vártam én ettől semmit. A holdiak ismerik a mikropokat a régebbi felderítők idejéből. Tudják, hogyan bánjanak el velük. Valamiféle indukciós hevítés minden fémrészecskét felizzít az örvénylő Foucault-áramokkal. Ha jól emlékszem az iskolai fizikára. Különben sem fontos, hogyan csinálják. A mikropok nem váltak be, még ha radarral nem láthatók is. Hiába új, javított típus, a részeire felbontott rovarszem elve alapján, 800 négyzetméteren szétszórva. A külön-külön repülő prizma-szemecskék háromdimenziós, színes, éles, holografikus képet adnak, még akkor is, ha a raj háromnegyed része elvakult. No de úgy látszik, a Hold ismeri ezt a trükköt. Nem nagy öröm, bár számíthattunk rá. Csak azt az egyet nem értettem, hogy még mindig teljes épségben mászkálhatok itt. Ha a mikropokat ilyen könnyen elsöpörték, miért nem söpörtek el engem is a leszállás után, amikor a tükrös csapda nem vált be? Miért nem vágták el a kapcsolatomat a távval? A telematikusok szerint ez persze gyakorlatilag lehetetlen, mert a vezérlőcsatorna a legkeményebb kozmikus sugárzás tartományába esik. Láthatatlan tű az űrhajó és a táv között, olyan „kemény”, mint mondták, hogy talán csak egy fekete lyuk vonzóereje hatna rá. Billió joule-os mágneses mező kellene ahhoz, hogy ezt a tűt elhajlítsák vagy szétszakítsák. Termonukleáris plazmaernyőt kellene a Hold fölé varázsolni. Hát úgy látszik, erre még nem képesek, vagy egyelőre nem akarják megtenni.

Talán nem is gyengék hozzá, hanem hadászati számításból ilyen mértékletesek. Tulajdonképpen mindeddig semmi sem támadta meg a Holdra küldött felderítőket, akár automaták, akár emberek voltak. A felderítők használtak elsőnek fegyvert, önmagukat pusztították el, amikor a tükörképükre tüzet nyitottak. A Hold élettelen lakói, úgy látszik, a védekezés mellett döntöttek. Egy ideig kifizetődő ez a módszer. Ha az ellenfél tájékozatlan, akkor rosszabb helyzetben van, mint akkor, ha már tudná, hogy támadás érte. A tudatlanság nagy nehezen kidolgozott doktrínája, amely a Föld békéjét biztosítaná, kitalálói ellen fordult, gúnyosan és fenyegetően.

Egyszerre csak megszólalt Wivitch. A mikropok harmadik raja épségben eljutott hozzám. Megint látnak a Földről a monitoraikon. Talán csak a leányzós trükk idejére akarták ezek a bázist elvakítani, gondoltam. Rajzottak a fejemben a találgatások. Itt a Holdon hallgatják a földi rádiókat, tudják, hogy odalent eluralkodik a pánik, a sajtó is szítja, a lakosság retteg, a kormányok idegesek. Természetesen mindenki tudja, hogy ha megint atomfegyvert gyártanak, ezúttal a Hold ellen, akkor fuccs a békének a Földön. Így viszont fogalmuk sincs, mi van – az emberiség ellen készülődik a Hold, vagy olyasmi történik ott, ami teljesen érthetetlen? Wivitch megint hívott, mikropok egész hadát ígérte. Hullámokban érkeznek majd, nem csak az űrhajómról, hanem mindenfelől, mert a tartalékokat is bevetik, amelyek a csendövezetben várakoznak. Ezt nem is tudtam eddig. Leültem, és hátamat a sziklának vetve bámultam a fekete eget. Űrhajómat nem láttam, de a mikropok szikrázó felhői csakugyan errefelé suhantak, felülről és minden égtáj felől. Egy részük fölöttem hullámzott, mint a napfényben gondtalanul játszadozó aranylegyek. A távolabbi rajok a sötétben maradtak, csak az árulkodott róluk, hogy felhőjük el-eltakarta a csillagokat. Minden képernyőn látnak engem, felülről, szemből és profilból. Indulnom kéne, de valahogy semmi kedvem. Nehézkesen cammogva súlyos űrruhámban olyan jó célpont vagyok, hogy még a leggyengébb lövész is eltalálna. Miért én menjek elöl, miért nem a mikropok? Lehetnének ők a légi felderítőim. A bázis beleegyezett. Taktikát változtattak. Aranyló szúnyograj szállt el fölöttem a holdbeli Ural felé.

Baktattam én is, éberen figyelve, nézelődve. Lapos dűnék, majdnem teljesen feltöltődött kis kráterek. Az egyikben kiáll valami a homokból, olyan, mint egy száraz faág. Megrántottam, aztán besegítettem a kis, összecsukható tábori ásómmal. A hőségtől elgörbült vasdarab volt, biztosan a régi, primitív rakéták maradványa, a Hold meghódításának idejéből. Nem hívtam a bázist, úgyis látják a mikropok jóvoltából, mit találtam. Húztam, húztam az elgörbült vasat, világosabb fém bukkant elő. Nem sokat ígért, de ha már belefogtam, tovább rángattam. Nem féltem, hogy a hegyes drót kiszakítja a szkafanderemet, hiszen levegő nélkül is megvagyok. De valami megváltozott. Először nem értettem, miért rossz az egyensúlyom, aztán rájöttem, hogy bal csizmám beszorult a roncsba. Próbáltam kirángatni, de nem sikerült, még az ásóval is hiába feszegettem az ócskavasat.

– Ott van Wivitch? – kérdeztem. Három másodperc múlva jelentkezett.

– Csapdába estem – mondtam neki. – Úgy látszik, ez valami patkányfogó.

Ostoba helyzet. Ilyen primitív, közönséges csapdába beleesni! A mikropok izgatott legyek módjára köröztek fölöttem, amint ott az ócskavassal viaskodtam. Úgy tartotta a csizmámat, mint a harapófogó.

– Menj vissza a fedélzetre! – javasolta Wivltch. Vagy talán valamelyik segédje, kicsit más volt a hangja.

– Ha ilyesmiért itt hagyom a távomat, nem sokra megyünk – mondtam. – Át kell ezt vágnom!

– Van karborund körfűrészed.

Volt is, a combomhoz szíjazott lapos tartóban. Rákapcsoltam a szkafander áramforrására, felszikrázott a vas, már majdnem átvágtam, amikor forróságot éreztem a talpam alatt. Teljes erőből rángattam a lábamat, és láttam, hogy az ágas-bogas, nagy karfiolhoz hasonló fémtömb felizzik valami láthatatlan tűztől. Fehér csizmám már megfeketedett, és hámlani kezdett. Egy végső erőfeszítéssel kirántottam a fogóból. Hátratántorodtam, tüzes villámlás vakított el, mellbe vágott valami; hallottam, amint fölreped a szkafanderem, egy pillanatra elsötétült előttem a világ. Aztán Wivitch hangját hallottam:

– Tichy, a fedélzeten vagy! Szólalj meg! Az első távnak annyi!

Hunyorogtam. Itt ülök a fotelban, furcsán magam alá húzott lábbal, a mellemet tapogatom, ahol az imént erős ütést éreztem. Igazából fájdalmat, erre csak most jövök rá.

– Akna…? – motyogom elképedve. – Taposóakna? Semmi modernebbet nem tudtak kitalálni?

Hangok, de nem hozzám beszélnek. Valaki a mikropokról kérdezi a másikat.

– Nincs kép – mondja a másik.

– Hogyhogy? Mindet elégette egyetlen robbanás? Az lehetetlen.

– Nem tudom, lehetséges-e, kép mindenesetre nincs.

Még mindig fújtattam, mint valami hosszú futás után, és lenéztem a Hold korongjára. Egy ujjammal eltakarhattam az egész Flamsteed krátert és a fennsíkot, ahol a távomat ilyen ostobán elvesztettem.

– Mi van a mikropokkal? – szólaltam meg végre.

– Nem tudjuk.

Órámra néztem, és elcsodálkoztam: majdnem négy órát töltöttem a Holdon. Éjfélre járt a fedélzeti idő szerint.

– Nem tudom, ti hogyan látjátok – ásítottam –, de nekem mára elegem volt. Megyek aludni.

A MÁSODIK FELDERÍTÉS

Kipihenten ébredtem, és rögtön eszembe jutottak a tegnapi események. Egy jó zuhanyozás mindig felfrissíti az agyat, ezért ragaszkodtam a folyóvizes fürdőszobához a fedélzeten, a nyomorúságos, nedves törülközők helyett. Kádról természetesen szó sem lehet, a fürdőszoba akkora, mint egy hordó, oldalról jön a vízsugár, túloldalt van az elszívó. Hogy meg ne fulladjak a súlytalanságban, oxigénmaszkban kell zuhanyoznom. Bajos, de jobb a semminél. Amikor a rakétaépítés már gyerekjáték volt, az űrhajósoknak még sok bajt okoztak a folyton elromló vécék. Nagy technikai gond, hogy az emberi alkat az űrbeli körülményekkel nemigen fér össze. Kín ez a mérnököknek, de a tudományos-fantasztikus szerzők nem törődnek vele, mert ahhoz ők túlságosan emelkedett lelkek. A kisdolog még hagyján, legalábbis a férfiaknál. A nagyhoz már megfelelő számítógép kell, úgynevezett defekátor. Csak az a baj, hogy ha elromlik, drámai a helyzet, és mindenki úgy boldogul, ahogyan tud. Szerencsére az én holdhajómon ez a számítógép volt szinte az egyetlen, amely végig úgy működött, mint egy svájci óra, ha szabad ilyen dicsérettel élnem.

Felfrissülve megkávéztam, mazsolás kaláccsal, az elszívó alatt, hadd vigye el a morzsákat, nehogy egy mazsolán fulladjak meg. Én már csak olyan vagyok, hogy nem szeretek lemondani a szokásaimról. Aztán leültem a szelenográf elé, most nyugodtan átgondolhatom a helyzetet, nem zavarnak jó tanácsokkal, mert nem szóltam a bázisnak, hogy fenn vagyok, hát azt hiszik, hogy még alszom. A tükrös és a leányzós trükk nyilván két lépés volt annak a felderítésében, hogy KI szállt le. Úgy látszik, nem volt kifogásuk, ha engedték, hogy szabadon barangoljak a Flamsteed kráterben. De hogy jön ebbe a derűs képbe a taposóakna? Mint Pilátus a krédóba. Ennyit fáradoznak mindenféle távvezérelt délibábbal a senki földjén, ugyanakkor meg taposóaknát ásnak el. Úgy viszonyul egymáshoz ez a kettő, mint a radar és a bunkósbot. Persze lehet, hogy régebbről maradt ott az akna, hiszen senki sem tudja, mi történt annyi éven át a Holdon.

A rejtélyt megfejteni nem tudom, hát lássunk hozzá az újabb felderítéshez. Itt a LEM 2, a General Teletronics príma terméke. Más modell, mint az a szerencsétlen, elégett jószág. Lementem a raktárba, hogy megnézzem. Csuda erős lehet, vastag a lába, karja, széles a válla, tripla páncélja tompán kong, ha ráütök, a sisakján kívül is van hat további szeme, vállban, csípőben és térdnél. A General Teletronics két rakétarendszert is bedobott itt, hogy a konkurenciát kiüsse: a leszállás után eldobandó fékezőkön kívül van a páncélon állandó fúvóka bokában, térdben, sőt egy a fenéknél is. Mindez, a dicsekvő leírás szerint, segíti az egyensúlyt, és 80 vagy 160 méteres ugrásokat tesz lehetővé. Ráadásul a páncél fényes, mint a higany: a fénylézer sugara lesiklik róla. Nem nagyon lelkesedtem a sok szerkentyűért, mert minél több a fúvóka, szem, indikátor, annál több mindenre kell figyelni, én meg közönséges ember vagyok, a szokásos számú végtaggal és érzékszervvel. A kabinban aztán kipróbáltam a távot, ismerkedtem a szörnyen bonyolult vezérléssel. Az ugrógombot, mondja a leírás, a szájamban tartsam, mint valami süteményt. Akkor hogyan beszélek a bázissal? Nos, a rugalmas gomb formázható, mint a gyurma, tartsam a pofazacskómban, és csak szükség esetén harapjak rá. Vészhelyzetben állandóan a fogam között tartsam, de vigyázzak, mert nem szabad túl erősen ráharapni. Fogvacogásról nem esik szó. Megnyaltam a gombot, de olyan pocsék ízű, hogy rögtön kiköptem. A földi gyakorlótéren még jobb íze volt, úgy látszik, bekenték valamivel, talán narancslekvárral. Kikapcsoltam a távot, és magasabb pályára állva elrepültem a 002 célpont fölé, a Mare Spuman és Smithii közé, közben már társalogtam is a bázissal, elég udvarias modorban. Békésen ringatóztam a fotelomban, mint gyerek a bölcsőben, de akkor furcsa dolgot művelt a szelenográf. Remek műszer különben, amíg jól működik. Holdgömböt az ember nem cipel magával, ez a szerkentyű adja a háromdimenziós képet, olyat, mintha szemem előtt úszna el a Hold felszíne, de feltünteti a domborzaton a szektorok határát és a tulajdonosok nevének nemzetközi jelét is, mint a rendszámtáblán: US, G, I, F, SU, S, N, és így tovább. Csakhogy valami elromlott, előbb szivárványszínben játszottak a szektorok, aztán összemosódtak a kráterek, elhomályosodott az egész kép, és amikor a szabályzóhoz nyúltam, üres, fehér gömb maradt a Holdból. Nosza, élesebbre állítom, kontrasztot neki, mire hamarosan megjelent a Hold fejjel lefelé, aztán végleg eltűnt. Szóltam Wivitch-nek, természetesen azt mondta, hogy biztos eltoltam valamit. Miután tízszer előadtam az Armstrong óta hagyományos szöveget, hogy van egy kis problémánk, a szakemberek végre nekiestek a holográfomnak, ami eltartott fél napig. Felküldtek a csendövezetbe, hogy elkerüljek valamiféle zavaró erőket vagy sugarakat. Nem használt. Akkor végigvizsgálták a Földről a szelenográf minden porcikáját, én közben tízóraiztam, aztán ebédeltem. Súlytalanságban nehéz rántottát sütni, hát levettem a hangot, ne zavarjon a szakemberek meg az odahívott professzorok veszekedése. Végül megállapították, hogy igen, a szelenográf elromlott, és tudják ugyan, melyik egység a ludas, de éppen abból nincs itt nálam tartalék, tehát semmit sem lehet tenni. Keressem meg a közönséges holdtérképeket, és ragasszam rá a képernyőkre. Találtam is térképeket, de nem mindet. Négy példány volt a Hold első negyedéből, ahol egyszer már pórul jártam, és semmi egyéb. Nagy volt a megrökönyödés. Keressek csak tovább. Felforgattam az űrhajót, de a technikusok ottfelejtett pornófüzetén kívül csak az amerikai alvilági tolvajnyelv szótára került elő. Ekkor a bázis két táborra szakadt. Az egyik szerint ilyen körülmények között nem folytathatom felderítő munkámat, repüljek haza, a másik szerint tegyem, amit jónak látok. A második mellett döntöttem. Leszállok a kijelölt helyen, végtére látom a Holdat szabad szemmel és a Földről közvetített képen. Elég jó képet mutattak, csak nem tudták összehozni a sebességemmel: hol rohant a Hold felszíne, hol pedig megállt. Ráadásul a Földről látható korong pereménél kell leszállnom, aztán rögtön átmennem a túloldalra. Akkor nincs egyenes tévéközvetítés, mert az űrhajóm emitt marad, de ez még semmi – a tévéközvetítést az ellenőrző műholdak végeznék, csakhogy erre nem hajlandók. Mégpedig azért, mert ilyen eshetőségre senki sem gondolt, az általános tudatlanság elve alapján programozott műholdaknak pedig tilos bármit közvetíteni a Földről vagy a Földre. Sebaj! Ott vannak a mikropok és a Hold fölé küldött úgynevezett trójai műholdak. Tévéközvetítésre azonban nem alkalmasak. Illetve közvetítenek, de csak a mikropok felé. Folyt a szócséplés, valaki felvetette, hogy ötletrohamra van szükség, hadd ontsa mindenki a legvadabb ötleteket, egymásra licitálva. Azaz mondják, ami éppen eszükbe jut. Négy óra hosszat fecsegtek a tudósok, szörnyen untam, valahogy el is tértek a tárgytól – már nem azon vitáztak, hogyan lehet segíteni rajtam, hanem azon marakodtak, ki az oka a szelenográf hibájának. Bűnös persze nem akadt, egymást vádolták, míg végül is közbeszóltam, hogy majd én megoldom, amit kell. Ennél nagyobb bajban már aligha lehetek, és oly fölösleges azon tanakodni, hogy az US, G, I, F SU, S, N, vagy valami más betűs szektorban szálljak le. Az ismeretlen holdbeli robotnemzedékek nemzeti hovatartozása úgyis üres szó. A legnehezebb programozói feladat, hogy a fegyver csakis az ellenséget támadja meg. A Földön erre valók voltak az egyenruhák, zászlók, színes jelek a repülőgépek szárnyán, meg azt is elég könnyű megállapítani, hogy a foglyul ejtett katona hollandul vagy kínaiul beszél. No de az automaták? Két fő elv volt a FORF, vagyis Friend or Foe témában, az egyik szerint mindenféle szenzort, szűrőt, szelektort és ilyesmit kell bevetni, a másik egyszerűbb: az ellenség Valaki Más, tehát aki vagy ami a jelszóra nem jól válaszol, azt meg kell támadni. De hogy a Holdon mi folyik, vannak-e barát-ellenség programok, azt nem tudja senki. Egyébként, mint a történelem mutatja, ezek úgyis viszonylagos fogalmak. Aki nagyon akarja, kiáshatja az anyakönyvekből, volt-e árja nagymamája, de hogy melyik hominida volt az őse, azt nem. Különben is ugrottak az ideológiai témák, amióta minden fegyver automata. A robot azt pusztítja el, amire programozták, de nem hazafiságból, hanem a fokalizációs optimatizálás, a differenciáldiagnózis és a játékelmélet alapján. A fegyverkezés automatizálása kapcsán született meg az úgynevezett katonai matematika. Jeles tudorai és szószólói azt mondják, hogy létezhet a harci robot teljes hűségét biztosító program. A tudományág eretnekei szerint azonban ilyen nincs. Én, amikor túlnő rajtam egy probléma, a józan eszemre hallgatok. Minden kódot meg lehet fejteni, minden rejtjelezést ki lehet használni, ezt nem csak a történelem bizonyítja, de a számítógépes bűnözés is. A Chase Manhattan Bank számítógépközpontjait 114 programozó védte a behatolóktól, aztán egy szemfüles kölyök, kézi számológéppel és telefonnal, csak úgy játékból behatolt a legtitkosabb programokba, és meghamisította a folyószámlákat. Mint a különösen gaz betörő, aki a rendőrség bosszantása végett drasztikus nyomot hagy a tetthelyen, ez a fiatalember névjegyként egy kis parancsot illesztett a bank szupertitkos programjába: minden TARTOZIK és KÖVETEL után írja ki a számítógép azt, hogy KUKUCS. A szakemberek természetesen nem hagyták magukat, újabb, még titkosabb programokat találtak ki, de azokat is feltörték újabb kölykök. No de most nem erről van szó, hanem az én második leszállásomról.

A kráter nevét már nem tudom. Északról egy kicsit hasonlít a Helvetiushoz, délről valahogy más. Találomra néztem ki az űrhajómból. Lehet, hogy a senki földje, de nem biztos. A műszeres helyszínmegállapítást későbbre hagytam, és jól tettem. A kettes LEM ügyesebb volt, mint gyanakvó természetemmel feltételeztem, de volt egy hátránya: a klímát csak szélső értékre lehet állítani. Hol kemence, hol jégszekrény. Állíthatom át percenként a kapcsolót. Biztosan influenzát kapnék, ha nem sterilizálták volna a hajót. Így csak náthás lettem, náthavírus ugyanis mindig van mindenkiben. A leszállással sokáig totojáztam, nem holmi gyávaságból, csak azért, mert nem tudtam a hely nevét. Mintha számítana a név! Mégis úgy van, hogy a csillagászok a legnagyobb ügybuzgalommal neveztek el minden krátert a Holdon vagy a Marson, aztán kínban voltak, mikor a többi bolygónál kifogytak a zengzetes nevekből.

Lapályon szálltam le, a fekete égbe csak északon nyúltak szürkés hegygerincek. Homokban gázoltam, fel-felnézve, hogy jönnek-e a mikropok, de olyan magasan szálltak, hogy csak néha szikráztak fel. Közel voltam a terminátorhoz, nappal és éjszaka határához, a sötét félteke úgy két mérföldre előttem. Hátam mögül az alacsonyan járó Nap hosszú árnyékokat vetett a lapályra, minden kis mélyedés olyan sötét volt, mintha vízbe lépnék. Hol fázva, hol sülve gyalogoltam, egyenesen a saját hosszú árnyékom után. Beszélhettem volna a bázissal, de nem volt miről. Wivitch hívott néha, kérdezte, hogy vagyok, mit látok, mondtam, hogy jól, és hogy semmit. Elindultam egypár nagy, lapos kő felé, mert fémesen csillant ott valami. Egy régi holdrakéta páncéljának darabja, még az első fellövések idejéből. Fölemeltem, megnéztem, aztán eldobtam. Továbbmentem. Egy dombocskán, ahol homok már alig volt, lapos cipóhoz hasonló kő hevert egymagában. Nem tudom, miért, de kedvem támadt belerúgni. Talán unalmamban, vagy csak mert úgy magában fekszik ott. Belerúgtam, de nem gurult le a dombról, hanem széthasadt, öklömnyi darab pattant le róla, és a törésfelület csillogott, mint a kvarc. Sokat kellett magolnom a holdkéregről, mégsem tudom, van-e ott kristályos kvarc, hát lehajoltam a kődarabért. Igencsak nehéz volt, a Holdhoz képest. Nézegettem, aztán ledobtam, menni akartam tovább, de valahogy furcsán csillant meg a napfényben, mintha habzana a törésfelülete. Fölé hajolva figyeltem, azt gondoltam, talán csak káprázott a szemem, de a kődarab csakugyan furcsa dolgokat művelt. A törésfelület mélyedései néhány másodperc alatt elfakultak, aztán kisimultak, mintha a kő belsejéből jönne az anyag. Nem értettem a dolgot. Mintha valami ragacs szivárogna a kőből, ahogyan gyanta a fából. Óvatosan megérintettem, de nem ragacsos volt, inkább szemcsés, mint a gipsz, mielőtt megköt. Megnéztem a másik, nagyobb kődarabot, és még jobban elámultam: nemcsak fénytelen lett a törésfelület, hanem valahogy kidomborodott. Nem szóltam Wivitch-nek, csak álltam ott terpeszben, hátam mögött a Nap, előttem, néhány méterrel lejjebb, az enyhén hullámos, árnyékfoltos lapály, és bámultam, hogy mi történik azzal a kővel. Nőtt, pontosabban gömbölyödött, pár perc múlva a két darab már nem illett össze, két szabálytalan cipó lett belőlük, a törésfelület minden nyoma nélkül. Vártam, mi lesz még, de más már nem történt. Mintha begyógyult volna két sebhely. Lehetetlen az egész, és semmi értelme, de így volt. Visszagondoltam, milyen könnyen hasadt ketté a kő, pedig nem rúgtam bele olyan erősen. Körülnéztem más kövek után. Hevert néhány kisebb kő a napos lejtőn, hát fogtam az ásót, és az élével ráütöttem mindegyikre. Kettéváltak, mint az érett vadgesztenye, majdnem mindegyik, aztán egy közönséges kőre csaptam, azon csak fehér karcolást hagyott az ásó. Visszamentem a többihez. Behegedtek, semmi kétség. Combzsebemből elővettem a kis Geiger-számlálót. Meg se rezzent. Hát, ez talán fontos felfedezés, kövek így nem viselkednek, szóval ezek mesterséges kövek, talán az itteni technika termékei, össze kéne szednem belőlük egypárat. Már nyúltam értük, de rájöttem, hogy a fedélzetre nem mehetek most vissza, ez nincs a tervben. Vegyelemzésre itt helyben nincs módom. Ha szólok Wivitch-nek, megint kezdődik a szócséplés, izgatott lunológusok utasítgatnak, hogy hajolgassak itt a napon, törjek össze minél több követ, lessem, mi történik velük. Egyre vadabb feltevésekkel állnának elő, de én minden csontomban éreztem, hogy semmi értelme, mert előbb arra kellene rájönni, mire való ez a jelenség, mi rejlik mögötte. Egyszerre csak Wivitch szólalt meg, látta, hogy törögetek valamit az ásóval, de nem tudta, mit. Úgy látszik, a mikropok képe nem elég éles. Mondtam, hogy semmi az egész, és továbbmentem, csak a fejemben rajzottak a gondolatok.

Harci robotoknak nagyon hasznos lenne, ha a sebeik begyógyulnának, de hát ezek csak kövek. Parittyával kezdődött itt a számítógépes fegyverkezés? De ha úgy volna is, miért kell a kőlövedéknek begyógyulni? Egyszerre csak eszembe jutott, hogy hiszen én nem mint ember vagyok itt, hanem mint táv, tehát nem élő, hanem élettelen alakban. Nem lehet, hogy a holdbeli fegyverkezés két külön irányban haladt: fegyverek élettelen és élő katona ellen? Tegyük fel, hogy így volt. Tegyük fel – fantáziáltam –, hogy az élettelen harceszközöket leküzdő fegyver nem ugyanolyan hatékony, ha az ellenség élőlény, én viszont az ember ellen kifejlesztett fegyverbe botlottam. De itteni alakom élettelen, tehát az aknák – már ha aknák – nem ismertek fel élőlényt a szkafanderben, ezért nem bántottak, csak a saját sebeiket gyógyítgatták. Ha egy földi robot felderítő véletlenül belerúg egy ilyen kőbe, a sebgyógyulást észre sem veszi, mert ilyen váratlan jelenség nincs a programjában. De én nem vagyok sem robot, sem ember, ezért észrevettem. És most mi legyen? Azt már nem tudom. De ha a sejtésem igaz, akkor számítanom kell újabb aknákra, amelyek már nem embereket, hanem robotokat várnak. Lassítottam hát, óvatosan lépkedtem a dűnéken, a köveket már nem rugdostam, mert ha csakugyan kétféle van belőlük, akkor nagy baj lehet. Így mentem jó három mérföldet, vagy talán még többet, s akkor valamiféle romokat pillantottam meg délen. Nem lepődtem meg, a Holdon sok sziklaszirt úgy fest messziről, mint a földi romok. Mindenesetre azért irányt változtattam, és egyre mélyebb homokban gázolva vártam, hogy megmutatkozzon a sziklacsoport természetes alakja, de csak nem akart. Sőt közelebbről nézve alacsony épületek félig beomlott, kormos fala bontakozott ki előttem. Láttam, hogy a sötét foltok nem közönséges árnyékok, hanem tátongó nyílások, bár nem olyan szabályosak, mintha ablakok volnának. Egyszerre csak elfogyott a lábam alatt a homok, kemény, göcsörtös talajon lépkedtem, de nem láva szilárdult itt meg, hanem inkább magas hőfokon izzó homok. Így lehet, mert fényesen csillog. A romoktól még elválasztott egy magas dűne, tetejéről végre láthattam, miért nem észlelhető az űrhajókból ez a különös rom. Törmelék borítja. Ha valóban épület, azt mondanám: az ablakokig ér a törmelék. Háromszáz méterről úgy fest, mint hajdani település a földrengés után. Perzsiában vannak ilyenek. Űrhajóból csak a terminátor közelében lehetne fölfedezni, ha átsüt a nap az ablaknyílásokon. Félig beomlott ablakok, mint robbanás után. De még mindig nem biztos, hogy nem csak valami különös sziklaalakzat az egész. Közelebb mentem, de nagyon nem tetszett nekem ez a rom, hát egyre a Geiger-számlálót figyeltem. Kényelmetlen volt így felfelé kapaszkodni, el is estem egyszer, hát a szkafanderbe kapcsoltam a műszert, a ketyegését akkor is hallom. Mihelyt a törmelékre léptem, sűrűn ketyegni kezdett. Most már biztos voltam benne, hogy nem természetes képződmény ez itt előttem, hanem alacsony házak romja. Ráadásul a törmelék nem csúszós, hanem szilárd. Mintha valami robbanás hevétől az egész romhalmaz megolvadt, és aztán megszilárdult volna. Már a romokhoz értem, de nem nagyon nézelődhettem, minden lépésnél vigyáznom kellett, hogy nehéz csizmám meg ne csússzon ezen a meredek meddőhányón. Följebb már könnyebben haladtam a koromcsíkosnak tűnő, üveges talajon, egészen az első ablakig. Félig beomlott a rázuhant kövektől. Benéztem, de csak lassacskán fedeztem fel, hogy hosszúkás tárgyak hevernek a sötétségben összevissza. A romos ablakba beszorulnék, ajtót kerestem, de nem volt, körüljártam hát a házat. Olyan hatalmas erő nyomta össze, hogy megdőlt és ellapult az egész épület. Az oldalfal repedésén át bemásztam. A napfényből az árnyékba lépve a Holdon teljesen elvakul az ember, a fal mentén tapogatóztam, behunyt szemmel, hogy hozzászokjak a sötétséghez. Százig számoltam, aztán körülnéztem.

Három holttest feküdt a lábam előtt. Legalábbis ezt gondoltam az első pillanatban, mert az elfeketedett, torz valamiknek lábuk, karjuk, törzsük volt, egyiknek még feje is. Közelről már láttam, hogy nem emberi tetemek, sőt egyáltalán nem tetemek. Valami báb feküdt előttem, de nem robot, mert széthasadt törzse teljesen üres, csak egy kevés törmelék és homok van benne. Óvatosan közelebb húztam a karjánál fogva – nagyon könnyű, mint a habszivacs, szénfekete, és feje nincs. De mégis: a feje ott hever a falnál, és rám mered három üres szemgödrével. Természetesen csodálkoztam, hogy miért három, és nem kettő. A harmadik szemüreg az orrtőnél van, illetve ember esetében ott volna, de a furcsa bábunak aligha volt orra – minek is a Holdon. A többi bábu is nagyjából ember formájú. Eltorzultak, de az látszik, hogy ép korukban is csak nagyjából voltak ember formájúak. Túlságosan hosszú a lábuk, vékony a karjuk, és nem is a válluknál kezdődik, hanem egyik a mellükből, másik a hátukból nyúlik ki. Ez biztos, mert a robbanás kicsavarhatta ugyan a végtagjaikat, de nem mindegyikét egyformán. Bizonyos körülmények között tulajdonképpen hasznos lehet, ha van egy kar elöl, egy meg hátul. Ahogy ott guggoltam a három roncs között, egyszerre csak ráébredtem, hogy a Geiger ketyegésén kívül nem hallok semmit. Jó pár perce elhallgatott a bázis. Utoljára a nagy dűnéről hívtam őket, a romokról nem beszéltem, hadd lássam előbb, mennyire igaziak. Most újra hívtam a bázist, de csak a Geiger-számláló ketyegett gyorsan, sürgetően. Nagy lehet itt a radioaktivitás, de minek számlálgassam, a távnak úgysem árt. A rádiókapcsolatomat talán valami ionizált gáz vágja el, amit a rom bocsát ki, de akkor hamarosan megszűnhet a kapcsolatom az űrhajóval is. Alaposan megijedtem, pedig hát csacsiság volt, hiszen legrosszabb esetben is csak a távom marad itt a romok között, én meg magamhoz térek a fedélzeten. Egyelőre azonban nem éreztem semmi jelét annak, hogy elszakadnék a távtól. Űrhajóm biztosan itt van éppen a romok fölött, stacionárius pályán, hiszen mindig éppen fölöttem, a zeniten van. Ilyen helyzetekre ugyan senki sem számított, de a stacionárius pályán a zenitpozíció az optimális, mert így van a táv a legközelebb a vezérlő emberhez, így a legkisebb a reagálás késése. Légkör nincs a Holdon, az ionizált gáz sűrűsége nem lehet nagy. Nem tudtam, mi akadályozza a bázis és a mikropok kapcsolatát, egyelőre azonban nem is törődtem vele. Inkább arra voltam kíváncsi, mi történt itt, akkor majd gondolkodom, hogy miért. Kihurcoltam a fal hasadékán át a legnagyobb holttestet, azt, amelyiknek feje is volt. Persze nem holttest, de valahogy annak tűnik.

Rádiókapcsolat kint sem volt, de mindenekelőtt meg akartam vizsgálni ezt a szerencsétlent, aki sohasem élt ugyan, mégis szörnyű és gyászos hatást kelt. Talán három méter is megvan, vékony termetű, a feje nagyon hosszúkás, három szeme van, nincs orra, se szája, nyaka hosszú, keze fogásra alkalmas, de ujjait nem tudtam megszámolni, mert a test anyaga ott olvadt el a leginkább, ahol ilyen vékony. Szurkos salak borította az egészet. Nagyon magas lehetett a hőmérséklet, gondoltam, és akkor jutottak eszembe a régi kísérleti telepek Nevadában és másutt, ahol az atomrobbanás hatását vizsgálták. Voltak ott házak, kertek, boltok, utcák, csak az emberek helyett használtak állatokat, talán juhot és kecskét meg disznót is, mert szőrtelen, mint mi, tehát hasonlóan reagál a hőre. Nem lehet, hogy itt ilyesmi történt? Ha tudnám, milyen erejű volt a nukleáris töltet, amely itt mindent romba döntött, kiszámíthatnám a jelenlegi sugárzásból, milyen régen történt a robbanás, sőt talán az izotópok összetételéből is megállapíthatják a fizikusok. Már kezdtem is törmeléket rakni a szkafander térdzsebébe, mikor észbe kaptam, hogy nem térek a fedélzetre vissza. Dühös lettem, mert fontos ez az időpont. Hívnom kell valahogy a bázist, szólni a fizikusoknak, ők majd kieszelik, hogyan vizsgálhatnák meg a mintát, amit összeszedtem. Nem tudom, miért, de fölemeltem a bábu roncsát, a hátára fordítottam, könnyen ment, nem több nyolc vagy tíz kilónál, és megkezdtem a rugalmas visszavonulást. Elég sok üggyel-bajjal járt, a bábu hosszú lábai a talajt súrolták, folyton beakadtak, nagyon lassan haladtam, hogy fel ne bukjunk. Nem túlságosan meredek a lejtő, de a csúszós, üveges talajon menjek, vagy a lábam alól kiporló törmeléken? Eltévesztettem az irányt, és a nagy dűne helyett negyed mérfölddel nyugatabbra kötöttem ki, nagy monolitok között, a földi geológusok tanúköveknek nevezik az ilyet. Leraktam a roncsot, és leültem kiszuszogni magam, mielőtt Wivitch-et hívnám. A mikropok sehol, hang sincs, pedig már ideérhettek volna. A számláló alig ketyeg. Egyszerre csak zavaros hangok jöttek be, és kővé dermedtem. A rekedtes dadogásból két szó vált ki: „Drága testvérem… Drága testvérem…” Szünet, és megint: „Drága testvérem… Drága testvérem…”

Ki az? – akartam kiáltani, de nem mertem.

Ültem összegörnyedve, éreztem, hogy kiver a veríték, és az idegen hang már betöltötte a sisakomat. „Jöjj, drága testvérem… Drága testvérem, jöjj ide… Gyere bátran! Jót akarok, drága testvérem! Jöjj ide hozzám! Nem harcolunk mi egymással. Jöjj ide, drága testvérem! Ne félj! Nem harcolni akarok! Barátkozzunk! Igen, drága testvérem! Segíts! Én is segítek neked, drága testvérem!” Valami reccsent, aztán ugyanaz a hang, de egészen más hangnemben, kurtán, élesen, parancsolóan: „Tedd le a fegyvert! Tedd le a fegyvert! Tedd le a fegyvert! Dobd el a fegyvert, különben elégetlek! Ne is próbálj menekülni! Hátra arc! Fel a kezekkel! Fel a kezekkel! Ez az! Kezeket tarkóra! Állj, és ne mozdulj! Ne mozdulj! Ne mozdulj!”

Újabb reccsenés, aztán megint az első hang, ugyanaz, de halkan, siránkozva: „Drága testvérem, jöjj ide! Barátkozzunk! Igen, drága testvérem! Segíts! Én is segítek neked, drága testvérem! Nem harcolunk mi egymással…”

Már nyilvánvaló volt, hogy a tetem beszél. Feküdt, ahogyan ledobtam, mint egy döglött pók, végtagjai szanaszét, üres szemgödrei a Napba merednek, nem moccan, de valami beszél belőle. Kétféle nótát fúj. Előbb a drága testvérem, aztán a rekedt parancsok. Ez a programja, gondoltam, semmi több. A bábu, vagy robot, odacsalogatja az embert, a katonát, aztán foglyul ejti vagy megöli. Mozdulni már nem bír, de még jár benne a program, amennyi ki nem égett. De miért rádión mondja? Ha földi harcra szánták, egyszerűen csak beszélne. Minek neki a rádiókapcsolat? A Holdon nem találkozhat élő katonákkal, robotot pedig aligha tud így magához csalogatni. Vagy mégis? Itt valami nem stimmel. Néztem égett koponyáját, szurkos, kifordult kezét az összeolvadt ujjaival, felszakított törzsét, és már szemernyi részvét sem volt bennem. Inkább gyűlöltem, nemcsak undorodtam tőle, pedig hát mit tehet az egészről? Erre programozták. Elítélhet az ember egy beprogramozott gépet? Amikor megint rázendített, hogy „Drága testvérem…”, szóltam hozzá, de nem hallotta. Legalábbis nem adta jelét. Felálltam, és amikor árnyékom a fejét takarta, fél szónál elakadt. Hátraléptem, megint megszólalt. Tehát a napfény működteti. És most mi legyen? Ezzel a bábu-csapdával nem sokra megyünk. Túlságosan primitív „harceszköz”. Nyilván a holdbeli fegyvergyárosok is értéktelen, ósdi kacatnak ítélték, ha arra használták, hogy az atomcsapást kipróbálják rajta. De hogy ne zavarjon a kántálásával, vagy talán nem is csak azért, mindenesetre összeszedtem jó sok nagyobb törmelékdarabot, és a fejére dobáltam, aztán az egész testére, mintha el akarnám temetni. Csönd lett, és akkor vékonyka sípolást hallottam. Azt hittem, még mindig ő az, és újabb kövek után néztem, de rájöttem, hogy ezek morzejelek. T-I-C-H-Y − f-i-gy-e-1-j − i-t-t − a − b-á-z-i-s − m-ű-h-o-l-d-h-i-b-a − v-á-r-d − a -h-a-n-g-o-t − m-i-n-d-j-á-r-t− − 1-e-s-z − h-a-n-g − t-i-c-h-y.

Szóval, bedöglött egy műhold a trójaiak közül. Mindjárt megjavítják, ugye? – gondoltam fanyarul. Válaszolnom nem volt mivel. Vetettem még egy utolsó pillantást a romokra, hiába kerestem a mikropokat a fekete égen, elindultam találomra egy nagy sziklataraj felé, amely hatalmas, szürke bálnaként emelkedett ki a homokból. Egyenesen a sziklán sötétlő, barlangféle hasadék felé mentem. Földbe gyökerezett a lábam. Valaki áll ott. Majdnem emberi alak. Alacsony, vállas. Szürkészöld szkafander van rajta. Fölemeltem a kezem, hátha ez is tükör, de nem mozdult. Megtorpantam. Talán a félelem tette, talán valami előérzet. De hát nem azért vagyok itt, hogy most elmeneküljek, különben is hová? Továbbmentem, egyenesen őfelé. Teljesen úgy festett, mint egy zömök ember.

– Halló! – szólalt meg a rádiómban. – Hallasz engem?

– Igen – feleltem vonakodva.

– Gyere ide, gyere csak! Nekem is van rádióm!

Ez elég hülyén hangzott, de azért odamentem. Valahogy katonás szabású volt a szkafandere. Mellén csillogó fémpántok keresztezték egymást. Keze üres. Még jó, gondoltam, kissé lassabban kocogva. Ő is felém indult, és kedvesen, barátságosan fölemelte mindkét karját, mintha régi jó ismerőst akarna megölelni.

– Csakhogy megjöttél! Isten hozott! De jó, hogy végre itt vagy! Eldumálunk itt mi ketten… Megbeszéljük, miből lesz a világbéke… Elmondjuk, hogy megy a sorunk…

Furcsán érzelgős, dallamos hangon beszélt, elnyújtva a szótagokat, és csak jött felém a homokban, kitárt karral, oly szívélyesen, hogy már nem is tudtam, mire véljem ezt a találkozást. Közelről is csak a sisakja sötét üvegét láttam. Megölelt, megszorongatott, így álltunk ott a nagy, szürke szikla tövében. Próbáltam az arcába nézni, de átlátszatlan volt a sötét üveg. Nem is üveg, inkább valami maszk, üvegréteggel bevonva. De akkor hogyan lát engem?

– Jól megleszünk itt egymással, kedves barátom… – kántálta, és sisakját odakoccantotta az enyémhez, mintha meg akarna csókolni, kétfelől. – Nálunk nagyon jó az élet… Mi nem akarunk háborút, mi csupa szív emberek vagyunk, majd meglátod, édes barátom…

E szavaknál olyan erősen ágyékon rúgott, hogy hanyatt vágódtam, aztán villámgyorsan a hasamra térdelt. A csillagokat láttam, szó szerint, a csillagokat a fekete holdbeli égen, újdonsült barátom pedig bal kézzel leszorította a fejemet, jobb kezével lerántotta melléről a fémpántokat, és azok rögtön tartóvassá görbültek. Nem szóltam semmit, nem nagyon értettem az egészet, mert amíg két csuklómat a talajhoz rögzítette, tovább ömlengett:

– Meglátod, milyen jól megleszünk, barátom… Mi jó emberek vagyunk, egyszerű, szelíd népek, tudom, megszeretsz bennünket, én is annyira szeretlek, barátom…

– Nem „drága testvérem”? – kérdeztem földhöz szögezve.

Szívélyességén ez mit sem változtatott.

– Testvérem? – tűnődött, ízlelgetve a szót. – Jó, legyen, ha úgy akarod! Én is testvér, te is testvér. Jó testvérek vagyunk mi. Szeretjük egymást! Testvérek vagyunk, nem igaz?

Feltápászkodott rólam, gyorsan és szakszerűen végigtapogatott, kivette a zsebemből minden ingóságomat, a lapos szerszámostáskát, a Geiger-számlálót, lecsatolta a kis ásót, aztán még egyszer, most erősebben, végigtapogatott, különösen a hónom alatt, próbált belenyúlni a csizmám szárába, s az alapos motozás közben be nem állt a szája.

– Drága testvérem, azt mondtad. Mi? Hát, talán igen… Vagy nem. Egy anya szült minket? Hej, anyám, édesanyám… Az anya, az szent, testvérem. Az én jó édesanyám! De te is jó gyerek vagy. Nagyon jó gyerek! Nincs fegyver nálad. Ravasz gyerek… Csak úgy sétálgat az erdőben, gombászik. Laskagombát szed. Van itt erdő, csak nem látni. Úgy ám, drága testvérem… no, mindjárt lazíthatsz egy kicsit Jó dolgod lesz, majd meglátod. Mi békés emberek vagyunk, egyszerű, derék emberek, miénk a világ.

Közben levette lapos hátizsákját, és kinyitotta. Hegyes szerszámok villantak meg. Kivett egyet, méricskélte, visszatette, majd másikat vett elő, hatalmas ollófélét, amilyennel a szögesdrótot darabolják a katonák. Felém fordult, a napfényben villogtak a pengék, terpeszben a hasamra ült, fölemelte az ollót, és „Adjon Isten egészséget!” kiáltással a mellembe döfte. Fájt, de nem nagyon. A távomba biztosan csillapítót szereltek. Tudtam, hogy drága barátom most kibelez, mint a halat, vissza kéne már mennem a fedélzetre, de a szavak és tettek kontrasztja úgy lenyűgözött, hogy csak feküdtem ott kábán.

– Miért nem szólalsz meg? – kérdezte, felhasítva szkafanderem külső burkát. Remek ollója volt, hihetetlenül kemény acélból.

– Mondjak valamit? – kérdeztem.

– Na, mondjál!

– Hiéna.

– Mi?

– Sakál.

– Sértegetni akarsz, öcsém? Nem szép tőled. Te ellenség vagy! Áruló vagy. Fegyver nélkül jöttél, hogy az éberségemet elaltasd. Én kedvellek, de az ellenséget meg kell motozni. Kötelességem. Ez a törvény. Te megtámadtál. Behatoltál szent földünkre hadüzenet nélkül! Magadra vess! „Drága testvérem…” A kutyának vagy te a testvére! Rosszabb vagy te a kutyánál, azt a hiénát és sakált pedig megbánod még. De nem sokáig. Bánni se fogsz te már semmit, mert véged!

Mellpáncélomat is szétszedte, belenézett, és elképedt.

– Érdekes kis szerkezetek – mondta, és felállt. – Mindenféle csingilingi. Én egyszerű ember vagyok, de a tudósaink majd értik. Te csak várj itt, hova sietnél? Nem sürgős. Te már a mienk vagy, barátom!

Megremegett a talaj. Elfordítottam a fejem, amennyire bírtam, és megláttam egy szakasz ugyanolyan katonát. Menetalakzatban közeledtek, díszlépésben, lábukat magasra lendítve. Fölverték a port, ahogy a talpukat lecsapták. Hóhérom nyilván jelentésre készült, vigyázzba állt.

– Tichy, hol vagy, szólalj már meg! – süvítette Wivitch a sisakomban. – Van már hang! Itt a bázis! Hallasz?

– Hallak! – mondtam.

Valamit ők is hallottak, mert most futva közeledtek.

– Tudod, melyik szektorban vagy? – kérdezte Wivitch.

– Tudom. Éppen most jöttem rá. Fogságba estem. Feldarabolt!

– Ki? Ki?! – izgult Wivitch, de hóhérom hangosabb volt.

– Riadó! – ordította. – Riadó! Fogjátok meg, vigyétek!

– Tichy! – kiabálta messziről Wivitch. – Ne hagyd magad!

Megértettem. Nem érdekünk, hogy az új technikát földi robotok szerezzék meg. Mozdulni nem tudtam, de sebaj. Összeharaptam a fogam, kattant valami, és sötétségbe zuhantam. Homok helyett puha foteltámlát érez a hátam – a fedélzeten vagyok. Kicsit szédültem, nem találtam mindjárt a megfelelő gombot, de aztán mégis. Betörtem a kis műanyag védőkupolát, és rácsaptam a piros gombra, hogy a táv ne kerüljön a kezükbe. Az ekrazit foszlányokra tépte. Sajnáltam ugyan a LEM-et, de muszáj volt. Így végződött a második felderítés.

A MÉSZÁRLÁS

Tíz következő leszállásomról szórványos, de rossz emlékeim maradtak. A harmadik felderítés tartott a legtovább, három óra hosszat, pedig egy szabályos csata kellős közepébe pottyantam, gyíkrobotok vívták, de ősgyíkok ám. Úgy belemerültek a harcba, hogy észre sem vettek, amikor angyali fehéren, csak szárnyak nélkül, leszálltam a csatatérre, lángglóriával. Közben már rájöttem, miért látszott az űrhajóról üresnek a táj. Terepszínűek a harcosok, sőt kavicsos homokot utánzó domborzat van a hátukon. Szélsebesen kúsznak, golyók ugyan nem fütyülnek közöttük, de a lézervillogástól meg lehet vakulni. Nem is tudtam, mihez fogjak. Gyorsan fedezékbe bújtam a nagy, fehér sziklák mögé, onnan néztem a küzdelmet, de nehéz volt rájönni, hogy ki kivel csatázik. A kajmánszerű gyíkrobotok a közeli dombot rohamozták nagy ugrásokkal. Bonyolult a helyzet, az ellenség mintha a támadók között volna, az egymásra rontó gyíkok teljesen egyformák. Három üldöző egészen közeljött hozzám áldozatuk nyomában, rárontottak, de nem tudták elkapni a lábainál fogva, mert sorra elhullatta a lábait, és kígyóformán tekergett tovább. Nem ilyen primitív harcra számítottam, ahol egymás lábát, farkát tépik le. Vártam, mikor kerül sorra az én lábam, de a csata hevében rám ügyet sem vetettek. Széles csatárlánc rohamozta a lejtőt, lézersugarakat okádva, biztosan a szájukban tartják a fegyvert, de nem is száj az, hanem tölcséres puskacső. Furcsa dolgok történtek a lejtőn, a csatárlánc, a hátsó sorok tűzvédelmében, félútig kúszott, és ott megállt. Nem ásta be magát, hanem a színét változtatta. Hátuk elsötétedett, aztán füstölni kezdett, végül felizzottak, és elégtek. Pedig nem lőtt rájuk senki szemből. Az elszenesedett, megolvadt robotokat újabb sorok követték, egymás után rohantak a pusztulásba. Csak messzelátóval ismertem fel a támadás célpontját: a dombtetőn erőd állt, de nagyon furcsa, tükörfalú. Vagy nem tükör, hanem valamiféle képernyők takarják, mindenesetre falán a lejtő képe, tetején a fekete ég képe látszik. Talán tükör is, képernyő is. A lézer nem árt neki, visszaverődik. Ott, ahol a roncsok hevertek, sisakműszerem 2000 fokot mért. Indukciós védőgát vagy mi, gondoltam védelmező sziklámhoz tapadva. A gyíkok támadnak, a tükörerőd láthatatlan hőpajzzsal védekezik. Na jó, de én mihez fogjak itt védtelenül, mint csecsemő a tankok előtt? A bázis úgyis lát mindent, a hármas távom fellőtt egy meteornak álcázott kamerát. Valami a lábamhoz ért. Döbbenten láttam, hogy egy letépett gyíkláb. Lassan mászott a kövek között, és rajtam kötött ki. Ez a remegő, vak, terepszínű, háromkarmú láb undorító volt, de valahogy megrázó is. A combomra akart kapaszkodni, de lecsúszott. Viszolyogva felkaptam, és eldobtam, amilyen messzire csak tudtam. Rögtön visszaindult felém. Ahelyett, hogy a csatát nézném, ahogy illik, párbajozok itt egy lábbal. Megint rám mászik, imbolyogva, mint a részeg. Már csak az hiányzik, hogy a többi láb is idejöjjön. Jó, hogy legalább a bázis néma, mit gondolnának rólam a lehallgatók? A szikla sötét árnyékába húzódva, letérdelve, terepásóval a kezemben, rosszkedvűen vártam, jönnek-e még lábak. Akár rádióadó is lehet rajtuk! Az első láb gilisztamozgással a térdemre mászott, lesöpörtem, és nekiestem az ásó élével. Felderítés helyett Ijon Tichy fasírtot vagdal robotlábból. Micsoda história! Végre felfordult, és úgy maradt. Eldobtam, és kinéztem a szikla mögül. A csatársor szürkén beleolvadt a környezetébe, viszont egy kunyhó nagyságú, soklábú pók mászott dülöngélve a lejtőn a hő sávja felé. Vajon mi lesz vele, gondoltam. Hasán hosszú, fekete valami, talán harceszköz. A forró sáv előtt megállt szétterpesztett lábain, mintha gondolkozna. Semmi sem mozdult a csatatéren. Csak a sisakomban sípolt valami jelzés, de nem ismertem a kódját. Furcsa egy csata – őslények primitív marakodása, ugyanakkor modern technika is, hiszen a gyíkoknak lézerfegyverük van, nem tojásból keltek ki, hanem bonyolult robotok. Az óriási pók majdnem leült, hasa a talajt érinti, és valahogy bezárkózik. Hangtalanul megrázkódott alattam a talaj – hallani azt sem lehetne, ha kettéhasad a Hold –, aztán egyszerre csak fortyogni kezdett minden, egyre gyorsabb, hevesebb vibráció rázta az egész környéket, velem együtt. Láttam ugyan továbbra is a kopár tájat, a szanaszét heverő gyíkokat, a fekete eget, de mintha rezgő üvegfalon néznék át. A körvonalak elmosódtak, még a csillagok is hunyorogtak, ahogyan a Földön. Rázkódtam a sziklámmal együtt, a lázas remegés teljesen betöltött, minden ízemben éreztem, egyre erősödött, már úgy rázkódtak a zsigereim, mintha szét akarnának robbanni. Fájt mindenem, ezer parányi fúró szaggatta minden porcikámat, fel akartam állni, hogy legalább csak a csizmatalpamon keresztül érezzem a rázkódást, de a kezem nem mozdult. Bénán, félig elvakulva bámultam az óriási pókot, amely sötét ronccsá zsugorodott, mint egy eleven pók. Elsötétült előttem a világ, verítékben ázva, fuldokolva zuhantam valami szakadékba, és a fotelomban tértem magamhoz, a műszerfal előtt. Úgy látszik, a biztosíték magától is lekapcsol a távról, ha már nagy a baj. Vártam egy percig, de vissza akartam térni a távba, noha féltem, hogy darabokra szakadt hullában kötök ki. Óvatosan mozdítottam a fogantyút, s megint a Holdon voltam, megint rázkódtam, és mielőtt a biztosíték visszalökött, homályosan még láttam, hogy fekete roncsok lánca önti el a dombtetőt. Elesett az erőd, gondoltam, és visszatértem a testembe. De mivel a táv épségben maradt, lemerészkedtem még egyszer.

Már nem rázkódott semmi. Halotti nyugalom. A gyíkrobotok égett roncsai és a dombtetőt védő erőd romjai között feküdt a pók, még rángatóztak a lábai. Tudtam, hogy a vibrációt ő idézte elő. A póklábak rángatózása lassult, aztán megszűnt. Pirruszi győzelem? Újabb rohamra számítottam, de semmi sem mozdult, és ha mindezt át nem éltem volna, talán észre sem veszem a kormos roncsokat, úgy beleolvadtak a homokdűnékbe. Felállni nem bírtam, a kezem se mozdult, de legalább a fejemet el tudtam fordítani.

Nem volt kellemes látvány. Védelmező sziklám darabokra hasadt. Törmelék fedte a combomat, pontosabban a csonkját. Csak törzs maradt a szerencsétlen távból, lábak, karok nélkül. Az a különös érzésem támadt, hogy fejem a Holdon van. testem a fedélzeten, mert a csatateret látom, de fotelom öveit érzem. Ez a fotel itt is van, meg nem is, hiszen nem látom. Érthető persze, amit éreztem: a táv sisakos feje élte csak túl a holdrengést, csak azzal van kapcsolatom. Itt már nincs mit tenni, gondoltam, inkább visszamegyek. Mégis ott vesztegeltem a törmelék alatt, a napsütötte csatateret nézve. Messze valami megrándult a homokban, mint a partra vetett, döglődő hal. Egy gyíkrobot. Homok hullott a hátáról, amint feltámaszkodott, mint egy dinoszaurusz, utolsó tanúja és harcosa az ütközetnek, amelyben senki sem győzött. Felém fordult, és hirtelen forogni kezdett, egyre gyorsabban, mígnem végül lerepült a farka. Ámulva néztem, amint pörög, mint a búgócsiga, szanaszét repülnek a tagjai, aztán feldől, még egypárat fordul, nekigurul egy roncsnak, és úgy marad. Bár az elektronikus haldoklás elmélete sohasem volt tantárgy, tudtam, hogy agónia játszódott le a szemem előtt, annyira hasonlított az eltaposott cserebogár vagy giliszta kimúlásához. Olyat mindenki látott, de nem tudhatjuk, azért vonaglik-e a lény, mert szenved. Torkig voltam a látvánnyal. Sőt úgy éreztem, valamilyen kusza módon részese vagyok az egésznek, mintha én okoztam volna. De hát nem filozofálni jöttem én a Holdra. Fogam összeszorításával búcsút vettem a hármas számú LEM-től, és máris a fedélzeten voltam, hogy jelentsem a bázisnak, milyen tapasztalatokkal gazdagított ez a felderítés.

A LÁTHATATLAN

Tarantoga, miután odaadtam neki elolvasni a feljegyzéseimet, azt mondta, hogy mindazokat, akik felkészítettek és vigyáztak rám, tökfejnek vagy kétbalkezesnek ábrázolom. Pedig az általános rendszerelmélet bizonysága szerint nincs teljesen üzembiztos elem vagy alkatrész, és ha mindegyik csak egymillió esetből egyszer romlik el, a millióelemű rendszer valahol biztosan elromlik. Az a rendszer pedig, amelynek én a holdbeli, felső ágacskája voltam, 18 millió elemből áll, így a bajaimért felelős tökfej egyszerűen az anyag, mert ha mindegyik szakember a feje tetejére állna, és mind lángész volna, akkor csak rosszabb lehetne a helyzet, semmiképpen sem jobb. Biztosan igaza van. Másfelől az üzemzavarok következményei mind énrám zúdultak, és aki bajba kerül, sohasem az atomokat szidja, hanem konkrét személyeket. Tehát az is szükségszerű volt, hogy én újra meg újra lelki válságba estem, és üvöltöztem a rádión át. A bázis nagy reményeket fűzött az utolsó LEM-hez: a technika csodája, teljesen biztonságos. Por alakú táv: acélvitéz helyett egy halom porszem, mindegyik olyan okos, mint egy nagy számítógép. Megfelelő impulzusra a porszemek összeállnak, belőlük lesz a LEM, vagyis a Lunar EVASIVE Molecules. Leszállhatok laza molekulafelhő gyanánt, bármikor összeállhatok ember formájú robottá, vagy akármivé, amit a 49 program tartalmaz. Ha elpusztul a parányok akár 85 százaléka, a maradék is elég a felderítés folytatásához. E diszperziós táv elmélete olyan bonyolult, hogy még annak sem fér a fejébe, akinek az apukája Einstein, Neumann, egy bűvész és a MIT Főtanácsa volt egyszerre, valamint még Rabindranath Tagore is. Nekem tehát halvány fogalmam sincs róla. Csak azt tudtam, hogy 30 milliárd különböző részecskében öltök testet, különbözőbbek az élő test sejtjeinél is, és bámulatos programjaik hatására mindenféle valamivé állnak össze, majd gombnyomásra megint szétszóródnak. Por alakban a táv láthatatlan, nem érzékeli se a radar, se más egyéb, csak egyedül a gammasugárzás. Ha tehát csapdába esem, egyszerűen szétporlok, aztán megint összeállok más alakban.

Hogy mit érez az ember egy kétezer köbméteres porfelhő formájában, azt elmondani nem tudom. Csak az érti meg, aki már legalább egyszer volt ilyen felhő. Ha elvész a látásom, pontosabban az optikai érzékelőim, rögtön pótolja valami másféle. Ugyanígy cserélhető a kezem, lábam, akármilyen csáp vagy eszköz. Csak arra kell ügyelnem, hogy a rengeteg lehetőség össze ne zavarjon. Akkor azonban csak magamat okolhatom a kudarcért. A tudósok fellélegeztek – ha baj van a távval, ők már nem felelősek, egyedül csak én. Nem állítom, hogy ez különösebb jókedvre derített volna.

Az egyenlítőnél szálltam le, a Hold túloldalán, fényes nappal, a japán szektor kellős közepén, kentaur formájában. Pontosabban volt négy lábam, két karom és egy további álcázó rendszerem, amely szuperintelligens gázfelhőként vett körül. A kentaur nevet csak jobb híján kaptam. Bár a Holdhivatalban már megmutatták ezt a távot, most megnéztem a raktárban, hogy tényleg működik-e. Csakugyan rendkívüli látvány, amint egy halom fényes por a megfelelő program bekapcsolása után életre kel, nyüzsög, mozgolódik, összeáll a kívánt alakká, ha pedig kikapcsolom az elektromágneses mezőt (vagy mit tudom én, mit), akkor szempillantás alatt szétesik, mint a homokvár, ha belerúgnak. Megbízóim úgy vélték, bátorságot önt belém a tudat, hogy bármikor széthullhatok és összeállhatok, újra meg újra. Csakhogy az átalakulás nem valami kellemes. Erős szédüléssel és remegéssel jár, de hát ezt el kell tűrni. Különben sem tart sokáig. Azt mondták, ebben az alakomban csak egy közeli atomrobbanás pusztíthatna el. Kérdeztem, mi van akkor, ha szétesem valami üzemzavar folytán, erre azonban nem adtak egyértelmű választ. Játszogattam persze kicsit a távval, bekapcsoltam két programot egyszerre, az egyiktől óriás lett volna belőlem, a másiktól háromméteres giliszta. De nem sikerült, mert a szelektor vagy-vagy alapon működik. A mikropok ezúttal nem kísérnek a Holdon, hiszen magam is mikroszkopikus porszemek (a szakzsargonban mikrók) sokasága vagyok. Követ ugyan a szenzorok uszálya, de csak akkor látható, ha összesűrűsödik. Mozogni nem nehéz. Gyanakodva érdeklődtem, mi lesz, ha a Holdon is ugyanilyen porrobotot barkácsoltak össze, válasz nem volt. Pedig a gyakorlótéren ráküldtek egymásra két-három ilyen csodát, hadd keveredjenek, mint a szembeúszó felhők. De 99 százalékban megőrizték azonosságukat. Hogy mit jelent a 99 százalékos azonosság, azt sem könnyű elmagyarázni, azt is át kell élni.

Az újabb felderítés mindenesetre jól kezdődött. Vígan ügettem, nézelődnöm nem kellett, mert úgyis mindent látok, bár oldalról és hátulról rövidülésben, mint a méhek azzal a különleges, összetett szemükkel, de hát olvasóim nem méhek, úgyhogy ez a hasonlat is fölösleges.

Nem tudni, hogyan programozták az egyes államok a számítógépes fegyverkohóikat, de a csöndes, ám furfangos japánoktól cifra meglepetéseket vártam. Hakagawa professzor sem tudja, lent a bázison, mivé fejlődhettek a japán fegyverek, mindenesetre figyelmeztetett, hogy vigyázzak, és semmiféle látszatnak ne higgyek. Persze nem tudom, hogyan különböztessem meg a látszatot a valóságtól, de azért békésen poroszkáltam az egyhangú, sík terepen. Csak a láthatáron magaslott egy kráter fala. Wivitch, Hakagawa és a többiek örültek, mert a trójai műholdak tévéképe borotvaéles volt. Egy óra múlva észrevettem, hogy a kisebb-nagyobb kövek között furcsa kis nyúlványok fordulnak felém, olyanok, mint a kicsírázott krumpli hajtásai. Megkérdeztem, letörhetek-e egy ilyen nyúlványt, de a döntésre senki sem vállalkozott, makacs követelésemre pedig az egyik azt mondta, hogy okvetlenül, a másik azt, hogy semmiképpen. Lehajoltam hát kentaurtörzsemmel egy nagyobb csomóhoz, és letéptem egy hajtást. Hagyta magát, de miközben nézegettem, tekeregni kezdett, mint a kígyó, s erősen a csuklómra fonódott. Némi próbálkozás után azonban rájöttem, hogy ha kedvesen simogatom, pontosabban csiklandozom, akkor enged a szorítása.

Noha botorság megszólítani egy krumplit, amely nem is krumpli, azért megpróbáltam. Persze semmi válasz. Eldobtam hát a tekergőző valamit, és ügettem tovább. Elhanyagolt zöldségeskertre hasonlított a tájék, így elég idillinek találtam, de azért nyitva tartottam a szemem, nem támad-e rám valamelyik zöldség, sőt provokációs célból még rugdaltam is őket a patáimmal. (Csizmámat ugyanis pata formájúra szabták. De ha úgy tetszik, karmokat is rakhatok rá.) További ágyások következtek, mindegyik előtt nagy tábla: STOP! HALT! STÓJ!, és ugyanaz még húsz más nyelven, köztük malájul és héberül. Azért mégis beügettem az ültetvényre. Távolabb csinos, világoskék legyecskék táncoltak a talaj fölött, láttomra a raj betűkké formálódott: DANGER! OPASNOST! GEFAHR! DANGER! YOU ARE ENTERING JAPANESE PINTELOU! Hívtam a bázist, de még Hakagawa sem tudta, mi az a PINTELOU, ráadásul volt egy kis gondom, mert amikor beporoszkáltam az ágyasokba, a legyecskék rám szálltak, és úgy mászkáltak rajtam, mint a hangyák. De nem bántottak, hát csak lesöpörtem őket a farkammal (most vettem először hasznát), aztán elvágtattam, lehetőleg az ágyások között maradva, a nagy kráter lejtőjéig. A hágó mély, sötét, szűk hasadékban folytatódott, és egyszerre csak szembegördült velem egy tank. Az óriási, lapos harci jármű lánctalpai hangosan csikorogtak, ami azért furcsa, mert a Holdon igazából semmit sem lehet hallani, ugyanis nincs levegő. Mégis hallottam a tank dübörgését, sőt még azt is, ahogyan a kavicsok csikorognak alatta. Egyenesen felém tartott. Mögötte hosszú harckocsioszlop tűnt fel. Félreálltam volna, de nem volt hová. Már porrá akartam válni, amikor az első harckocsi elgázolt, és átfolyt rajtam, mint a köd. Csak egy kicsit sötétebb lett körülöttem a táj néhány pillanatra. Megint valami délibáb, gondoltam, és egyre bátrabban álltam ott, míg a többi harckocsi is elhullámzott. Csatárlánc követte őket, közönséges katonák, ferde szeműek, szuronyos puskával, közöttük a tiszt, oldalán kard, kezében zászló, rajta a felkelő nap. Mind átgomolygott rajtam, mint a füst, egyedül maradtam. Sötét volt a szakadékban, hát bekapcsoltam a fényszóróimat, és lassabban ügetve egy ócskavassal teli barlanghoz értem. Alacsony boltozatát látva tacskó-kentaurrá alakultam át, ami bután hangzik, de igaz: kurta lábakon, szinte hason csúszva hatoltam be a barlang mélyébe, amelyet még sohasem érintett emberi láb. No persze, az enyém sem emberi láb. Botladoztam, meg-megcsúsztam a kavicsokon, hát gyorsan átformáltam tacskótalpaimat jól tapadó, párnás tigristalppá. Új testemben egyre otthonosabban éreztem magam, de kiélvezni nem volt időm, mert a barlang folytatását rács zárta el. Udvariasak ezek a japán fegyverek, gondoltam, mert a rácson felirat ragyogott: NO ENTERING! DO NOT TRESPASS THIS BARRIER! KEIN DURCHGANG! PROHODA NYET! NE PAS SE PENCHER EN DEHORS! PERICOLOSO! OPASNO! GEFAEHRLICH!, a rács mögül pedig halálfej vigyorgott foszforos fényben, lábszárcsontokkal, felirattal: DEATH IS VERY PERMANENT. Nem zavart a dolog, porrá váltam, átsuhantam a rácson, aztán túloldalt összetömörültem. A sziklafolyosó épített alagútban folytatódott. Megkopogtattam a kerámiának látszó burkolatot, mire ott, ahol hozzányúltam, kis hajtás sarjadt belőle, és táblává terült szét: MENE, MENE, TEKEL, UFARSZIN! No, ez már nem tréfadolog, gondoltam, de hát nem azért másztam be a barlangba, hogy most megfutamodjak. Továbbosontam párnás talpaimon, nem bántam, hogy a bázis nem lát. A rádió is elnémult, csak valami halk, de megindító, különös siránkozást hallottam. Az alagút elágazott, baloldalt neonfelirat: THIS IS OUR LAST WARNING, jobboldalt semmi, hát természetesen balra mentem, és hamarosan fehér falhoz értem, rajta páncélajtó rengeteg zárral, mintha kincstár ajtaja volna. Jobb kezemet felhőcskévé változtatva beáramlottam az egyik kulcslyukon. Vaksötét volt odabent. Kijöttem, ha lehet így mondani, aztán mindenestül köddé válva beúsztam a legnagyobbik kulcslyukon, remélve, hogy erre még a japánok, pontosabban a termékeik sem számítottak. Kicsit fullasztó hely volt, persze átvitt értelemben, hiszen nem lélegeztem. Élve LEM-em pompás lehetőségeivel, világítani kezdtem, mint a szentjánosbogár. Kicsit elvakított a fény, de hamarosan megszoktam.

Az alagút nyílegyenesen vezetett beljebb, aztán egyszerre csak közönséges gyékényfüggöny következett, mögötte mennyezeti lámpákkal megvilágított tágas, magas terem. Teljes felfordulás fogadott odabent. Óriási, széthasadt géproncs, a törmelék fényes porcelán vagy kerámia, mintha bomba vetette volna szét a szuperszámítógépet. Szakadt kábelek tekeregtek a roncsok között. Valaki járt itt előttem, és szétverte a japánok számítóközpontját. De ami még érdekesebb, a hatalmas, többemeletes számítógép valahogy belülről, alulról robbant fel, páncélfalai kifelé dőlnek. Felmásztam a romhalmazra, olyan érzés volt, mintha kifosztott piramisban járnék. Lenéztem, és középen, a roncsok katlanában, megpillantottam egy mozdulatlan alakot. Alvó embernek látszott. Talán az a robot, aki második felderítésem alkalmából olyan szívélyesen üdvözölt, aztán kibelezett? Emberi formájú, de sokkalta nagyobb robot feküdt a tölcséresen széthasadt számítógép alján. Felébreszteni ráérek, gondoltam, inkább próbáljuk kitalálni, mi ez az egész. A japán hadiipari komplexum ezt a pusztítást nyilván nem kívánta. Harakirit sem követett el, az nem valószínű. Ha valóban olyan jól őrzik a szektorok határát, talán a föld alatt jutottak be a számítóközpont szívébe az ismeretlen tettesek, akik itt törtek-zúztak. Ki kell faggatnom azt a robotfickót, aki mintha békésen aludna pusztító feladata után. De valahogy nem volt sietős. Átgondoltam, miféle alakokat ölthetek, hogy a társalgás biztonságos legyen, már amennyiben a fickó zokon veszi, hogy felébresztem. Felhő formájában nem beszélhetek, ámde lehetnék csak részlegesen felhő, teljes ékesszólásomat megőrizve. Igen, ez a legokosabb. A gyöngéd keltegetésnek nem láttam értelmét, hát lelöktem a robotra egy nagy vasdarabot, és sürgősen részfelhővé váltam. Jól fejbe találta a vas, belerezdült az egész romhalmaz, gurult róla az elektronikus törmelék. Fel is riadt rögtön a fickó, talpra ugrott, vigyázzba vágta magát, és felordított:

– A feladat terven felül teljesítve! Jelentem, hogy az ellenséges hadállást bevettem! Várom a következő parancsot!

– Pihenj! – mondtam.

Nem ezt várta, de lazított a tartásán. Engem csak most vett észre. Valami megcsikordult benne.

– Csakhogy megjöttél! – mondta. – Isten hozott! De jó, hogy végre itt vagy! Eldumálunk itt mi ketten… Mitől vagy ilyen ködös, barátom? Gyere csak, gyere bátran, beszélgetünk, nótázgatunk, vigadozunk. Meglátod, milyen jól megleszünk, kedves barátom… Mi nem akarunk háborút, mi jó emberek vagyunk, egyszerű, szelíd népek, tudom, megszeretsz bennünket, én is annyira szeretlek… Utáljuk mi a háborút, kedves barátom… Hé, melyik szektorból vagy te egyáltalán? – tette hozzá váratlanul, egészen más hangon.

Nyilván rájött, hogy békés működésének nyomai túlságosan nyilvánvalóak itt, azért kapcsolt át gyorsan az ideillőbb programra. Rám fogta roppant vaskezét, akkor láttam, hogy puskacső mindegyik ujja.

– Lőni akarsz a barátodra? – kérdeztem, lágyan hullámozva a romok fölött. – Hát csak rajta, ne sajnáld, lőj, drága testvérem! Lőj csak! Váljék egészségedre!

– Jelentem, álcázott japán! – ordított fel, miközben tüzet nyitott rám mind az öt ujjából. Porzott a fal, én meg a biztonság kedvéért összezsugorítottam beszédközpontomat, nehogy még eltalálja, majd keményre sűrítve felhőm alját, rádöntöttem egy acélfalat a harcias robotra.

– Támadás! – üvöltötte. – Magamra vonzóm a tüzet! A hazáért!

– Áldozatkész vagy! – vakkantottam, még mielőtt egészen felhő lett belőlem. Éppen jókor, mert megrendült az egész rom, láng csapott fel, kamikaze barátom felizzott a kékes fényben, fekete ronccsá olvadt, de még felkiáltott:

– A haza dicsőségére!

Aztán lassanként szétesett. Előbb levált a karja, majd a mellkasa repedt meg, rézdrótokkal összefogott, primitív szerkezet tűnt fel egy pillanatra, végül a feje hasadt szét, mint óriási, üres dióhéj. Izzó törzse még állt, végül az is darabokra hullott szét.

Köd létemre is éreztem, micsoda forróság tör fel a romhalmaz kráteréből. Még vártam egy kicsit, a falhoz gomolyogva, ám egyetlen beszélgetőtárs sem bukkant elő a lángok közül, csak a mennyezeti fénycsövek repedtek meg, üvegcserép hullott, kábelek sisteregtek. Egyre sötétebb lett, a hajdan ragyogó tiszta, kerek, magas teremből boszorkányszombat színtere lett, kék lángok villogtak. Láttam, nincs már itt felderítenivalóm, kiúsztam a folyosóra. Nyilván van a japánoknak még jó néhány újabb, fejlettebb számítógépes központjuk, ez csak tartalék volt, de azért jobb lesz, ha most kijutok innét a szabadba, és jelentést teszek a bázisnak. Nem tartóztatott fel semmi. Visszaúsztam a rácson át, némi részvéttel pillantva a tiltó táblák garmadájára – fabatkát sem értek. Csak a barlang előtt váltottam emberi formára, már nagyon hiányzott – új érzés, ilyet még sohasem tapasztaltam. Megpihentem egy sziklán, és kissé aggódva észleltem, hogy egyre éhesebb vagyok. Márpedig távként nem ehetek semmit, és egy ilyen sokoldalú távot csak nem fogok itt sorsára hagyni, még egy rövid uzsonna erejéig sem. Előbb jelentést teszek, aztán valami biztos menedékben hagyom a távot, enni ráérek később.

Hívtam, hívtam a bázist, de néma csend. Elővettem a műszert, hátha megint ionizált gáz van itt, és a szűk völgyből nem jut ki a rövidhullám. Kissé kelletlenül visszafelhősödtem, felszálltam a fekete égbe, és madárként röpülve hívtam megint a Földet. Természetesen nem voltam semmiféle madár, hiszen ahol nincs levegő, ott nem lehet szárnyakkal repülni, csak azért mondtam így, mert olyan szépen hangzik.

LÁTOGATÁSOK

Miután bevásárlási tervem olyan rosszul ütött ki, szinte félálomban buszoztam haza. Nem is tudom, hogyan kerültem vissza a szobámba, egyre csak azt próbáltam megérteni, hogy mi történt az áruház előtt. Semmi kedvem nem volt asztalhoz ülni Gramerrel és a többiekkel, megettem inkább a fiókban tárolt kekszet, és kólát ittam hozzá. Estefelé kopogtattak. Hous, gondoltam, ajtót nyitottam, de egy idegen férfi állt ott sötét öltönyben, lapos, fekete aktatáskával. Nem tudom, miért, temetkezési vállalkozónak néztem.

– Bejöhetek? – kérdezte. Szó nélkül hátraléptem.

Körül se nézett, leült a székre, amelynek hátán a pizsamám volt, ölébe tette a táskát, vastag köteg gépiratot vett elő, régimódi csíptetőt rakott fel, és hosszan, szótlanul nézett rám. Haja majdnem ősz volt, de a szemöldöke fekete, arca sovány, szája szigorú. Csak álltam az íróasztalnál, ő névjegyet tett elém: Professor Dr. Allan Shapiro I. C. G. D. Az apró betűs címet és telefonszámot messziről nem láttam, de kézbe venni a névjegyet nem volt kedvem. Valami álmos közöny fogott el.

– Neurológus vagyok – közölte. – Eléggé ismert.

– Azt hiszem, olvastam is magától… – dünnyögtem bizonytalanul. – Kallotómia, agyműködés… ugye?

– Az. A Holdhivatal tanácsadója vagyok. Nekem köszönheti, hogy eddig úgy viselkedhetett, ahogy akart. Úgy gondoltam, jelenlegi állapotában védelemre szorul, de csak ennyi. A szökési kísérlete gyerekes volt, lássa be! Maga titokhordozó, méghozzá rendkívül értékes. Minden lépését figyelték, s nem csak a Holdhivatal. Eddig nyolcszor próbálták magát elrabolni, Tichy úr. Már amikor Ausztráliába repült, műholdak figyelték, éspedig nem csak a mieink. Minden tekintélyemet latba vetettem a Holdhivatalt felügyelő politikusokkal szemben, akik azt akarták, hogy magát tartóztassák le, helyezzék gyámság alá, és így tovább. Kapott jogi tanácsokat a barátjától, de hiába. Ha ilyen nagy a tét, a törvény sem számít. Amíg maga él, mindenki patthelyzetben van, minden érdekelt fél. Ez így nem mehet sokáig. Ha elrabolni nem tudják, megölik.

– Ki? – kérdeztem unottan. Látván, hogy a vendég úgysem megy el, lesöpörtem a fotelról a könyveket, újságokat, és leültem.

– Az mindegy. Maga kimutatta jó szándékát, ez nem csak az én véleményem. Hivatalos jelentését összevetették a naplóval, amit elásott a kaktusz alá. Továbbá megvan a bázis minden felvétele.

– No és? – mondtam teljes közönnyel, csak mert szünetet tartott.

– Maga részben igazat írt, részben nyilván konfabulált. Nem szándékosan. Maga igaznak hitte mindazt, amit a jelentésében és itt leírt. Emlékezetkiesés esetén minden ember akaratlanul is kitölti a hézagokat. Egyébként nem tudjuk, hogy a jobb féltekéje valóban titokhordozó, vagy nem.

– Miért?

– A kallotómia talán nem csak véletlen volt.

– Hanem?

– Elterelő hadművelet.

– Kié? A holdiaké?

– Könnyen lehetséges.

– Olyan fontos ez? – kérdeztem. – Küldhet ki a Holdhivatal más felderítőket.

– Természetesen. Hat hete annak, hogy maga visszatért. Mióta a kallotómia kiderült, három tartalékost küldtek ki.

– És nem sikerült nekik a felderítés?

– Sikerült visszatérniük. Mindegyik épségben megjött. A felderítés sajnos túlságosan jól sikerült.

– Nem értem.

– Tapasztalataik nem egyeznek azzal, amit maga átélt.

– Semmiben?

– Jobb magának, ha nem ismeri a részleteket.

– De ha ön ismeri, önt is érheti valami kellemetlenség, professzor úr – mosolyodtam el.

– Természetesen – bólintott. – Tudja, a szakemberek különböző feltevésekkel álltak elő. Nagyjából a következőkre jutottak: a hagyományos táv nem lepte meg a Holdat, csak a legutóbbi, a portáv. De most már ismerik azt is.

– És énrám nézve mi következik ebből?

– Biztosan már sejti. Maga mélyebben behatolt ODA, mint az utódai.

– Nekik már színjátékot rendezett a Hold?

– Úgy látszik.

– És nekem még nem?

– Maga áttörte a díszletet. Legalábbis részben.

– Miért engedtek akkor visszatérni?

– Mert ez volt a stratégiai dilemma legjobb megoldása. Maga visszajött, teljesítette a feladatát, ugyanakkor nem jött vissza, tehát igazából nem teljesítette. Ha egyáltalán nem tér vissza, a Biztonsági Tanácsban többségbe kerülnek azok, akik ellenzik a további felderítést.

– Azok, akik el akarják pusztítani az egész Holdat?

– Nem annyira elpusztítani, inkább semlegesíteni.

– Erről még nem hallottam. De hogyan?

– Megvan a módja. Rettentően költséges, mint minden új technológia. A részleteket nem tudom, jobb így mindenkinek.

– De valamit csak hallott… – hümmögtem. − Mindenesetre posztnukleáris technológia, ugye? Nem hidrogénfegyver, nem rakéták, valami diszkrétebb. Amit a Hold nem vesz rögtön észre…

– Félagyú létére maga egész okos. De térjünk vissza a tárgyhoz, vagyis magához.

– Engedjem magam megvizsgálni? A Holdhivatalnál? Vallassák a jobb agyamat?

– Bonyolultabb ez, mint gondolja. Ott van nekünk a jelentése, a bázis anyaga és egy csomó hipotézis. A legvalószínűbb szerint a Holdon összecsaptak a szektorok. De nem pusztították el egymást, nem is egyesültek, nem is akarják megtámadni a Földet.

– Hát akkor tulajdonképpen mi történt?

– Ha mi azt biztosan tudnánk, akkor nem nyúznám itt magát. Annyi biztos, hogy a szektorok elhatárolása csődöt mondott. A hadijátékok összecsaptak. Rendkívüli hatással.

– Milyennel?

– Én ebben nem vagyok szakértő. Úgy tudom, nincs is ilyen szakértő. Sejtésekre vagyunk utalva. A jelszó: ceterum censeo humanitatem preservandam esse. Tud latinul, ugye?

– Kicsit. Azt mondja meg, mit akar tőlem?

– Pillanatnyilag még semmit. Maga olyan, már elnézést, mint a pestises, aki nem akar orvosságot szedni. Nem nagyon akarták, hogy meglátogassam, de én ragaszkodtam hozzá. Amióta maga megjött, csak szaporodnak a találgatások, mi történt a Holdon. Kevesebbet tudunk, mint a maga kiküldetése előtt.

– Kevesebbet?

– Hát persze! Mivel még azt sem tudjuk, tartalmaz-e a maga jobb agyféltekéje valami lényeges adatot. Az ismeretlen tényezők száma nőtt, amióta csökkent.

– Rejtélyekben beszél, professzor úr.

– A Holdhivatal azt juttatta fel a Holdra, a szektorokba, amit megengedett a genfi egyezmény. De hogy milyen program van a számítógépekben, azt a Holdhivatal nem tudhatta, csak az illető országok ismerték.

– Szóval, igazából értelmetlen volt az egész terv?

– Természetesen, mivel a nemzetközi ellentétekből fakadt. És meg lehet-e különböztetni több évtized után a szabályszerű programot a csalárd programtól, amelyet eleve arra szántak, hogy elfajuljon?

– Nem tudom. A szakemberek dolga, hogy ezt tisztázzák.

– Senki más nem tisztázhatná, csak azok, akik hajdan a programokat írták.

– Nézze, professzor úr… – Felálltam, és az ablakhoz mentem. – Úgy érzem, ködösít. Minél tovább beszélgetünk, annál zavarosabb minden. Mi történt a Holdon? Nem tudhatjuk. Mit tapasztaltam ott igazából? Nem tudhatjuk. Miért vágták ketté az agyamat? Nem tudhatjuk. Tud valamit a fél agyam? Nem tudhatjuk. Nagyon szépen és udvariasan kérem, mondja meg világosan, hogy mit óhajt tőlem!

– Ne csúfolódjon az udvariassággal! Eddig magát rendkívül udvariasan kezelték…

– Mert így kívánta a Holdhivatal érdeke, vagy másoké is. Vagy netalán puszta jóságból védtek meg?

– Nem. Jóságról nincs szó. Mondtam már az elején. Túlságosan nagy a tét. Annyira nagy, hogy ha kínzással lehetne magából kihúzni valamit, már megtették volna.

Egyszerre csak eszembe villant egy ötlet. Visszafordultam a sötét ablaktól.

– Köszönöm, professzor úr! – mondtam széles mosollyal. – Most már tudom, ki védett engem egész idő alatt.

– Hiszen éppen most mondtam el!

– De én jobban tudom. Ők. Vagy ha úgy tetszik, ő… – Kinyitottam az ablakot, és felmutattam a kelő Holdra.

A professzor hallgatott.

– A leszállásommal függ össze, most már tudom – folytattam. – Azért van minden, mert leszálltam a Holdra a saját személyemben, hogy elhozzam, amit a portáv talált. Volt az űrhajómon szkafander. Igaz, nem emlékszem, hogy mi történt velem, miután leszálltam. Pontosabban, csak részben emlékszem. Találtam egy távot, de azt hiszem, nem a portávot. Arra emlékszem, hogy tudtam, miért szállok le: nem azért, hogy a távot megmentsem, azt nem is lehet, meg értelme sincs, hanem azért, hogy valamit felvigyek. Mintát? De miből? Arra nem bírok visszaemlékezni. És tudja, bár a kallotómiát nem éreztem, vagy nem emlékszem rá, tehát amnéziás voltam, azt tudom, hogy a fedélzetre visszatérve a szkafanderemet külön tartályba raktam, és valami fehér por borította. Furcsa por, száraz fogású, mégis rátapadt az ujjaimra, nehéz volt lemosni. Radioaktív nem volt. De azért úgy lemosakodtam, mintha sugárzás ért volna. Később pedig nem is tudakoltam, miféle anyag az, módom se volt rá egyébként. Amikor megtudtam, hogy kettévágták az agyam, nem is gondoltam arra a rövid órácskára ott a Holdon. Volt más bajom elég. Ön hallott arról a porról? Hiszen valamit csak elhoztam… de mit?

A vendég pókerarccal hunyorgott rám a csíptetője mögül.

– Meleg… – mondta. – Sőt forró… Igen, maga elhozott valamit. És valószínűleg ezért engedték vissza élve, annak ellenére, hogy leszállt.

Felállt, és odajött hozzám. Néztük a Holdat, amely ártatlanul fénylett a csillagok között.

– A portáv ott maradt… – mélázott a vendég. – De reméljük, végleg megsemmisült! Maga semmisítette meg akaratlanul, amikor lement a raktárba a szkafanderéért. Azzal beindította az önmegsemmisítést. Most már elmondhatom, mert már úgysem számít.

– Sok mindent tud ahhoz képest, hogy neurológiai tanácsadó – jegyeztem meg, a felhő mögé búvó Holdat nézve. – Talán még azt is tudja, mit hoztam el onnan? A mikropjaikat? Kristályos szemcsék, nem olyan, mint a homok…

– Nem hát! Amennyire én tudom, szilícium alapú polimerek.

– De nem valamiféle fertőző vírusok?

– Nem.

– Akkor miért olyan fontos az a por?

– Mert magát követte.

– Az nem lehet. Hiszen én…

– Márpedig így volt.

– Nem zárt légmentesen a tartály?

– De igen. Maga valószínűleg belélegezte még az űrhajóban, amikor levette a szkafanderét.

– És most bennem van?

– Nem tudom, ott van-e még. De hogy nem közönséges holdpor, azt akkor fedezték fel, amikor maga Ausztráliába röppent.

– Értem már! És attól fogva minden helyet, ahol megfordultam, górcső alá vettek?

– Körülbelül.

– No és… találtak…

Bólintott. A Hold kikukucskált a felhők közül.

– Ezt mindenki tudja? – kérdeztem.

– Ki az a mindenki?

– Hát… az érdekelt felek…

– Valószínűleg még nem. A Holdhivatalban csak néhány ember, az egészségügyiek közül csak én.

– És miért mondta el nekem?

– Mert már úgyis ilyesmire gondolt. Azt akarom, hogy tisztában legyen a helyzettel.

– Az én helyzetemmel?

– Azzal is. Meg általában.

– Szóval, tényleg állandóan figyelnek?

– Hiszen maga mondta az előbb!

– Csak találgattam. Így van?

– Nem tudom. De attól mások még tudhatják. Különböző fokú titkosítás van érvényben. Baráti körben úgy hallottam, a vizsgálatok még folynak, és egyelőre nem zárható ki, hogy azok a szemcsék most is kapcsolatban állnak a Holddal…

– Hát ez furcsa… Miféle kapcsolatban? Rádión?

– Nem. Annyi biztos.

– Létezik másféle is?

– No lám! Azért repültem ide, hogy magától megkérdezzek egypár dolgot. És most maga vallat engem.

– Azt mondta az előbb, hogy fel akar világosítani a helyzetemről.

– De hogyan válaszoljak, ha nem tudom a választ?

– Szóval, engem mostanáig az a sejtés védett, hogy a Hold foglalkozik a sorsommal…?

Shapiro nem felelt. Sötét volt már a szobában. A kapcsolóhoz ment, villanyt gyújtott. Egy pillanatra elvakított a fény, de ki is józanított. Behúztam a függönyt, whiskyt töltöttem a professzornak és magamnak, leültünk.

– Lassan járj, tovább érsz… – szólalt meg végre a professzor. Alig ivott a poharából. Felsóhajtott. – Az ember mindig valamilyen mintát követ, csakhogy ebben a helyzetben nincsen minta. Mégis tenni kell valamit, mert a halogatás csak árt. Sejtésekkel semmire sem jutunk. Mint neurológus, annyit mondhatok: van rövid távú és tartós emlékezet. A rövid távú átmegy tartósba, ha közbe nem jön valami zavar. A kallotómiánál komolyabb zavar pedig aligha jöhet közbe! Ami közvetlenül előtte és utána történt, arra maga nem emlékezhet, ezt az űrt tölti ki konfabulációval. Különben pedig, nézze csak, még azt sem tudjuk, ki támad, ki védekezik. Egyetlen kormány sem vallaná be soha, hogy a programjával megszegte a genfi egyezményt. És ha valamelyik programozó kész volna is kikottyantani valamit, úgysem számít, mert hogy azóta mi történt a Holdon, azt ő sem tudja, más sem. Itt, ebben a házban maga olyan biztonságban él, mint egy tigrisketrecben. Csodálkozik? Mindenesetre nem hiszem, hogy itt akar ücsörögni a végtelenségig.

– Mióta beszélgetünk már, és egy helyben topogunk… – mondtam. – Ön azt akarja, hogy ezt itt – böktem jobb halántékomra – az ön gyámsága alá helyezzem?

– Szerintem jól tenné. Bár nem hiszem, hogy túl sokat használna vele akár a Holdhivatalnak, akár saját magának, de jobb ötletem nincs.

– Nem azért ilyen kicsinyhitű, hogy a bizalmamat elnyerje? – tűnődtem, félig magamban. – A kallotómia, ugye, helyrehozhatatlan?

– Ha sebész végezte, az elvágott rostok sohasem nőnek újra össze. Az lehetetlen. De koponyalékelést nem végzett magán senki, ugye?

– Értem – bólintottam némi gondolkodás után. – Azt a reményt kelti bennem, hogy ez az egész mégiscsak visszafordítható. Vagy kísértésbe akar hozni, vagy ön is így véli…

– No és hogyan dönt?

– Megmondom két napon belül. Jó lesz?

Bólintott, és az íróasztalon fekvő névjegyére mutatott.

– Ott a telefonszámom.

– Egy pillanat! Nyíltan fogunk társalogni?

– Nem egészen. A kagylót nem veszi föl senki. Maga tízet csönget, és egy perc múlva megint tízet.

– Ami azt jelenti, hogy beleegyeztem?

Megint bólintott, aztán felállt.

– A többi a mi dolgunk. Most mennem kell. Jó éjszakát!

Sokáig csak álltam a szoba közepén, tompán bámulva a függönyt. Hirtelen kialudt a mennyezeti lámpa. Kiégett az izzó, gondoltam, de az ablakon kinézve láttam, hogy sötétbe borult az egész szanatórium, még az autópálya-kijárat lámpái sem égnek. Nagyobb áramszünet lehet. Gyertyát keresni nem volt kedvem, tizenegy óra van; széthúztam a függönyt, majd levetkőzöm és zuhanyozok a beszűrődő holdfényben. Fürdőköpenyért nyúltam a szekrénybe, és kővé dermedtem. Zömök, kopasz férfi állt ott, ujját a szájára tette. Gramer volt az.

– Adelaida… – suttogtam, de elhallgattam, mert megfenyegetett az ujjával. Az ablakra mutatott.

Nem mozdultam, mire ő leguggolt, négykézláb előmászott a szekrényből, az ablakhoz kúszott, és gondosan behúzta a függönyt. A sötétben alig láttam, amint visszakúszik a szekrényhez, és négyszögletes, lapos holmit vesz elő. Aztán hozzászoktam a sötétséghez, és figyeltem, amint Gramer a táskából előszedett drótokkal ügyködik, majd leül a szőnyegre.

– Üljön mellém, Tichy! – suttogta. – Beszélnünk kell…

Leültem, de szólni sem tudtam a csodálkozástól. Egészen közel húzódott, és halkan folytatta:

– Van majdnem egy óránk, addig nem lesz áram. A poloskák részben akkuról mennek, de ne féljen, mi le vagyunk árnyékolva. Szólítson csak Gramernek, azt már megszokta…

– Ki maga?

Halkan fölnevetett.

– Én vagyok az őrangyala.

– Hogyhogy? Maga régen itt lakik, nem? Honnan tudta, hogy idejövök? Hiszen Tarantoga…

– Kíváncsi ember hamar megöregszik – intett szelíden Gramer. – Ne érdekelje, honnan, hogyan, miért! Fontosabb dolgunk van. Először is, ne tegye, amit Shapiro ajánlott. Rosszul járna.

Nem válaszoltam. Gramer megint felkacagott. Jó kedve van, úgy látszik. Egészen más a hangja, nem az a gyagyás.

– Ellenséges kém vagyok, mi? Azt gondolja… – Kedélyesen megveregette a hátam. − Értem én, hogy ezer gyanú jár az eszében, de figyeljen ide! Mondjuk, elmegy Shapiróhoz. Munkába veszik. Semmi kínzás, isten őrizz, fejedelmi dolga lesz a klinikán. Kiásnak valamit a jobb agyából, vagy nem ásnak ki, tök mindegy. Úgyis előre meghozták a döntést.

– Miféle döntést?

– Hát a diagnózist! Ne szakítson félbe, akkor mindent megtud! Pontosabban azt, amit már egyáltalán tudni lehet.

Elhallgatott, mintha helyeslésre várna. Ültünk a sötétben. Egyszerre csak megszólaltam:

– Bejöhet Hous doktor.

– Dehogy jöhet! Nem jön ide senki, attól ne fájjon a feje! Nem indiánost játszunk. No, figyeljen már végre! A Holdon egymásnak rontottak a különböző szektorok programjai. Hadakoztak, összekeveredtek. Hogy ki kezdte, az most mindegy. Ami ebből lett, azt úgy képzelje el, mint valami terjedő bőrrákot. Összevissza pusztítják egymást, fegyverek, szimulációk egymásba hatolnak, gyilkolóznak, nevezze, ahogy akarja.

– A Hold megőrült?

– Pontosan. Vagy legalábbis bizonyos értelemben. Amit beprogramoztak, ami a programokból lett, rég elpusztult. Új folyamatok indultak be, amelyekre senki, de senki nem számított a Földön.

– Milyen folyamatok?

– Csak legalább rágyújthatnék! – sóhajtotta Gramer. – De maga nem bagós. Milyen folyamatok? Maga hozta az első nyomukat.

– A port a szkafanderen?

– Azt. Nem por, hanem szilikonos polimerek. Az ordogenezis csírái, nekroorganizmus, mindenféle szót kitaláltak rá a szakemberek. A lényeg, hogy ami ott folyik, semmi módon nem fenyegeti a Földet. És éppen itt rejlik a veszély a Holdhivatal szerint.

– Nem értem.

– A Holdhivatal a tudatlansági doktrína őrzője, nem igaz? Vannak államok, amelyek a pokolba kívánják ezt az elvet, meg az egész felbútorozást a Holdra. Illetve nem jól mondom. Bonyolultabb az egész. Nem is államok, hanem érdekcsoportok. Vannak, akik tovább szítanák az inváziós pánikot, hogy az ENSZ-ben vagy azon kívül összeálljon egy koalíció, amelyik kész hagyományos vagy atomcsapást mérni a Holdra. Vagy új technikát bevetni, a kollapszárt, most ne kérdezze, mi az, majd elmondom máskor. Fő, hogy megint beinduljon a fegyverkezés, a közérdek nevében, hiszen ha invázió fenyegeti a Földet, akkor cselekedni kell.

– De a Holdhivatal ezt nem akarja?

– A Holdhivatalon belül is különböző érdekek vannak. Miért, mit gondolt? És maga a legerősebb adu a játszmában.

– Én? A nyavalyás, elvágott fejemmel?

– Pontosan. Mert amit Shapiróék kiszednek magából, azt ellenőrizni nem lehet. Néhány személyen kívül senki sem fogja tudni, jutottak-e valóban információhoz, vagy csak állítják, hogy jutottak. Aztán megetetik a közvéleményt vagy a Biztonsági Tanácsot, mindegy különben, hogy melyiket előbb. Lényeg, hogy senki nem tudja megállapítani, magát is beleértve, hogy hazudnak-e, vagy igazat mondanak.

– Hát, maga szerint nyilván hazudni fognak, hiszen az imént mondta, hogy már eldöntötték a diagnózist…

– Na igen, úgy néz ki. Persze, én nem vagyok mindentudó. Annyi biztos, hogy erőszakkal nem vihetik el magát.

– De hát Shapiro azt mondta…

– Ja, a merényletek? Az színjáték volt, Tichy úr. Mi más? Természetesen úgy rendezték, hogy maga fel ne dobja a talpát, mert akkor mindenki hoppon marad.

– Kik rendezték?

– Különböző felek, különböző célból. Előbb egyszerűen azért, hogy magát kézre kerítsék. Amikor ez nem sikerült, akkor azért, hogy egy kicsit megszorongassák, megijesszék, puhítgassák, Shapiro ölelő karjába taszítsák.

– Egy pillanat, Gramer! Most akkor ki akart megijeszteni?

– Gondolkodjon már egy kicsit! Előbb valaki meg akarta ijeszteni, de nem sikerült. Aztán a Holdhivatal emberei rájöttek, hogy nem kell várni, amíg valaki más újból megpróbálja. A Holdhivatal is rendezett egypár kis komédiát.

– Szóval, a Holdhivatal előbb védett, aztán megtámadott? Így volt? Először igazi merényletek, aztán megjátszottak?

– Bizony.

– No jó! Tegyük fel, hogy hagyom magam vizsgálgatni. Mi következik azután?

– Bridzs vagy póker.

– Nem értem.

– Kezdődik a játszma. Licitálnak. Az eleje nyilvánvaló, a folytatás nem. Annyi már világos, hogy a Holdon nem úgy mennek a dolgok, ahogy kéne. Csak az a kérdés: fenyegeti ez a Földet, vagy nem fenyegeti? Eddig minden arra mutat, hogy nem fenyegeti, és nem is fogja még legalább párszáz évig. Vagy ezerig, millióig, a politikában ez nem számít. Ezer évig mindenesetre nyugodtan alhatunk. De ki akarja, hogy nyugodtan aludjunk, és ki nem akarja? Sok érdekcsoportnak szelíd Holdra van szüksége.

– Minek?

– Hogy azt mondhassák: nincs ott már senkinek semmilyen fegyvere, nincs ott semmi, ugrott az egész Hold-terv, a genfi egyezmény már nem érvényes, térjünk vissza Clausewitzhez.

– De hát akkor mindenképpen rosszul végződik az egész! Ha fenyeget minket a Hold, akkor ellene kell fegyverkezni, ha nem fenyeget, akkor a régi módon. Így van, Gramer?

– Bizony így van. No, most már maga is látja. Ez a helyzet.

– Szép kis helyzet! Akkor kutya fülit se ér az a titok, amit én állítólag itt hordok a fejemben…

– Látja, ebben viszont téved. Annak alapján, amit magából kiszednek, különböző mintákat lehet kirakni.

– Miféle mintákat?

– A számítógépes szimulációnk szerint legalább húszat. Ugyanis nem a vizsgálat tényleges eredménye számít, hanem az, hogy közzéteszik, vagy nem.

– No és közzéteszik, vagy nem? Maga tudja?

– Nem tudhatom, mert még ők maguk sem tudják. Shapiro csoportja sem egységes. Ott is ellentétes érdekek vannak képviselve. Ne úgy képzelje, Tichy, hogy közzétesznek valami százszázalékos hazugságot. Az csak akkor menne, ha közönséges, lefizetett hamisítók volnának, de nem azok. Ráadásul azt sem zárhatják ki, hogy maga akkor is beszáll a pókerjátszmába, ha a vizsgálatok alatt nem tudott meg semmit a jobb agya tartalmából.

– Hogyan szállhatnék be akkor?

– Ne legyen már naiv! Talán nem írhatna be a Zürchernek vagy a New York Times-nak, hogy hamis a diagnózis, amit Shapiróék közreadtak? Hogy valamit elírtak, vagy félreértettek? Az lenne ám a botrány! Mindjárt akadna egy tucat kiváló szakember, aki maga mellé áll, újabb vizsgálatokat, ellenőrzést követel. Akkor már az ördög sem ismeri ki magát az egészben.

– De ha maga ezt ilyen pontosan látja, miért nem látják ugyanígy Shapiro emberei?

– Hát tehetnek mást az adott helyzetben, mint hogy magát odacsalogatják? Kényszerhelyzetben van mindenki.

– És ha megölnének?

– Az se jó. Még ha öngyilkos lenne, akkor sem szabadulnának a gyanútól. Az egész világon elterjedne a szóbeszéd, hogy ők gyilkolták meg.

– Nem hiszem, hogy ne lehetne megismételni, amit a Holdon tapasztaltam. Shapiro ugyan azt mondta, hogy próbálták, és nem sikerült, de küldhetnek még más felderítőket is.

– Küldhetnek éppen, de az is csak útvesztő. Csodálkozik? Nézze, Tichy, fogy az időnk! Patthelyzet van a világon. Nincs olyan lépés, amely a békét szavatolná, csak különböző kockázatok vannak.

– És nekem, mint őrangyalom, mit tanácsol?

– Azt, hogy senkinek a tanácsára ne hallgasson. Az enyémre sem kell. Én is érdekeket képviselek, nem titkolom. Nem a Jóisten vagy a gondviselés küldött, hanem az a fél, amelyik nem érdekelt az újabb fegyverkezésben.

– Jó, tegyük fel! És az a fél mit javasol? Mit lépjek?

– Most egyelőre semmit. Egyáltalán semmit. Maradjon veszteg! Ne hívja fel Shapirót! Fusson néha össze a vén bolond Gramerrel pár hétig, vagy talán csak napig. Meglátjuk, mi lesz aztán.

– Miért higgyek magának?

– Mondtam, hogy nem kell hinnie. Én mindössze felvázoltam az általános helyzetet. Történni csak annyi történt, hogy egy óráig áramszünet volt. Most viszem a cuccomat és megyek aludni, mert én egy depressziós milliomos vagyok, nem tudta? Viszlát, Jonatán!

– Viszlát, Adelaida!

Gramer az ajtóhoz kúszott, kinyitotta, kint állt valaki, úgy rémlett, jelez Gramernek. Ő halkan kiment, én meg ültem ott elzsibbadt lábbal, míg föl nem gyulladt a villany.

Eloltottam, és lefeküdtem. Ahol Gramer ült az előbb, megcsillant valami. Lapos, gyűrűszerű tokban összetekert cédulácska. „Szükség esetére” – firkantották rá. Eltettem, és felpróbáltam a szürke, nehéz gyűrűt. Ólom lehet. Rajta dudor, pici nyílással. Csak a kisujjamra fért rá. Ez a gyűrű valahogy jobban aggasztott, mint a két látogatás. Mire való? Az ablaküveget nem karcolta. Megnyaltam – mintha sós volna. Viseljem? Végül is az ujjamra húztam. Éjfél elmúlt, de nem jött a szememre álom. Annyi a gondom, azt se tudom, melyiken rágódjak. Nyugtalanított az is, hogy a bal kezem és lábam olyan szelíden viselkedik. Talán ez is valami csapda? Félálomban azt álmodtam, hogy nem tudok aludni. Törtem a fejem, alszom-e, vagy nem. Világosodott. Pitymallik, gondoltam, akkor mégiscsak aludtam pár órát. De a fény nem az ablak felől jött, hanem az ajtó alól, mintha reflektorozna ott valaki. Felültem. Valami szivárog be a padlón. Nem víz. Mintha higany lenne. Pici gömböcskék gurulnak be, tócsába gyűlnek, már az ágyelő körül folydogál ez a valami, és csak árad be tovább az ajtó alatt. Már higanyosan csillog majdnem az egész padló. Lámpát gyújtok. Nem higany ez, inkább olyan színű, mint az ódon ezüst. A folyosón kialudt már a fény. Fekszem, bámulom a szirupos, fémes folyadékot. Pici cseppekre válik szét, gombaforma áll össze belőlük, és duzzad, mint az élesztős tészta. Nyilvánvaló, hogy álmodom, de bele nem dugnám a lábam ebbe a higanyba. Lám, milyen jól mondják rá, hogy „eleven ezüst”, tűnődöm. Úgy mozog, mintha élne, de se növény, se állat, se szörnyeteg nem akar lenni, hanem üres gubó, abból emberi formájú páncél, elöl hosszúkás réssel. Amikor később megpróbáltam felidézni az egészet, visszafelé pergett a film: itt egy furcsa lovagi páncél, aztán fémmé olvad. De nem! Az üreges páncél elfakult, kirakati bábu lett belőle, kopasz, nincs orra, szája, csak üres szemgödrei, de lám, óriási nőalakká válik, pontosabban elöl nyitottan tátongó, üres nőszoborrá, és most, én úgy éljek, ruha terem rajta, előbb fehérnemű fehérlik, azt elfedi a zöld szoknya, micsoda különös álom, mert hogy álom, az már nyilvánvaló. Fölkelek, közeledem a látomáshoz, megint fehérben van, talán kórházi köpenyben? Ni, már arca is lett, szőke haján ápolónői fityula. Na, elég, ideje fölébredni! Körülnézek, ott a szobám, íróasztal, függöny, székek, végül megint a látomásra nézek. Nagyon hasonlít Lidi nővérre, akit sokszor láttam a kertben és Hous doktornál, de sokkal nagyobb. Azt mondja: „Idelépsz belém, kimész, viszed a doktor kocsiját, a kapu nyitva, csak előbb öltözz fel, és pénz legyen nálad, jegyet veszel, és elrepülsz Tarantogához. Na ne bámulj, ápolónőt nem állítanak meg…” „De olyan nagy…” – makogtam, leginkább azon csodálkozva, hogy nem a szájával beszél, a testéből jön a hang. Abból, ami most szétnyílik, mint egy szekrény. Tényleg bele tudnék lépni, de jól tenném? Egyszerre csak megint jól forog az agyam: nem biztos, hogy ez álom, megvan ennek a molekuláris technikája, magam tapasztaltam. De ha valóság, akkor hátha csapda?

– Éjszaka nem számít, hogy nagy vagyok. Gyerünk, ne totojázz! Öltözz, fogd a csekkfüzeted!

– De miért menjek el innen? És te ki vagy? – kérdeztem. Öltöztem is közben, nem mintha vele akarnék menni, de felöltözve biztosabban érzem magam.

– Senki se vagyok, hiszen látod! – mondta. Női hangon beszélt, kellemes alt hang, ismerős is, de nem tudom, honnan. Már a cipőmet fűztem az ágy szélén.

– No és ki küldött, Senki nővér? – néztem fel rá.

Abban a pillanatban rám zuhant, és bekapott. Mintha elnyelne egy óriáskígyó. Elég puha helyem volt odabent, ki is nézhettem az üres szemgödrökön, de önállóan nem mozoghattam, csak ahogyan ő akarta. Nem ő persze, hanem a vezérlője, hogy oda cipeljen, ahol már türelmetlenül várják Ijon Tichyt. Minden izmomat megfeszítve próbáltam ellenállni a távnak, de hiába. Ő mozgatta végtagjaimat – kezem lenyomja a kilincset, lábam megy a folyosón, a zöld éjszakai lámpák fényében, sehol senki. Nem is azon jár az eszem, ki műveli ezt, hanem azon, hogyan szabaduljak ebből a Frankenstein-féle burokból, micsoda bizarr helyzet, itt van Gramer gyűrűje, hátha segít? De nem bírom megforgatni az ujjamon, ahogyan a mesében a dzsinnt hívják. Már lépdelek ki a házból, az öreg pálma alatt hosszú, fekete autó, nyílik a hátsó ajtaja, de nem látok odabent senkit.

Be is ülök, pontosabban beültetnek, pedig folyton erőlködöm, ellenkezem. Aztán észbe kapok: erőlködni nem jó, mert arra felkészült a táv irányítója. Meg kell inkább lepnem. Előrevetem magam, beverem a fejem, elsötétül előttem a világ.

Kinyitom a szemem. Az ágy előtt fekszem, a padlón. Világosodik már kint, a függöny mögött. Nézem a kezem, gyűrűnek semmi nyoma. Minden csak látomás volt? Gramer itt járt, az biztos. Gyorsan belenézek a szekrénybe, a ruháim félretolva, tehát Gramer valóban ott állt. A szekrény alján boríték. Címzés nélkül. Benne csak egy gépírásos lap. Nem volt még elég világos a szoba, a függönyt elhúzni nem akartam, hát az olvasólámpa fényénél néztem meg.

„Ha emberrablásról, kínzásról vagy más rémségről volt színes álmod, akkor már vizsgálnak. Kábítószert kaptál. Tudni akarják, hogyan hatnak rád bizonyos szagtalan, íztelen szerek. De nem biztos, hogy így volt. Rajtam kívül csak az orvosodhoz fordulhatsz. Csiga”.

Csiga, tehát a levelet Gramer írta. Természetesen vagy igazat ír, vagy hazudik. Próbáltam pontosan visszaemlékezni, mit mondott Shapiro, mit mondott Gramer. Azt mind a ketten mondták, hogy a Hold-terv összeomlott. De a professzor azt akarta, hogy engedjem magam megvizsgálni, Gramer pedig azt ajánlotta, hogy várjak, nem tudom, mire. Shapiro a Holdhivatalt képviseli – legalábbis ezt állította. Gramer egy szót sem szólt a megbízóiról. De ha óvni akart a kábítószertől, miért csak levelet hagyott? Vagy egy harmadik fél is részt vesz a játékban? Lyukat beszélt a hasamba mind a kettő, de azt nem tudtam meg, hogy egyáltalán miért annyira fontos, ami a jobb agyféltekémben szunnyad. Talán olyasmit adtak be nekem, ami elaltatja ezt a szegény, majdnem néma féltekémet, azért olyan csöndes – mióta is? Úgy rémlik, tegnap óta. Talán ezt tették. De minek? Úgy rémlik, ez a sok ember, aki Tichyre vadászik, nem tudja, mitévő legyen, ezért csak az időt húzza. Kártyalap vagyok, de nem tudni, milyen. Talán erős adu, talán nem ér semmit. Egymást gátolják annak a kiderítésében, hogy mennyit is érek. És hogy én se tudjam, elaltatták a jobb agyféltekémet? No, ezt legalább rögtön ellenőrizhetem. Jobb kezembe fogtam a balt, és megszólítottam a szokásos módon.

– Mi újság? – érdeklődtem, ujjaimmal jelelve.

Megrezzent a kisujja és a hüvelykujja, de valahogy gyengén.

– Halló! Hallasz? – jeleltem.

Karikát formált két ujjával, vagyis azt mondta: „Szia”.

– Jó, jó, szia… De hogy érzed magad?

– Tűnj el!

– Mondd meg, hogy érzed magad! Hiszen tudod, közös érdekünk!

– Fáj a fejem.

Igen, ebben a pillanatban megéreztem, hogy NEKEM IS fáj a fejem. Elég szakirodalmat olvastam, hogy tudjam: ilyen szempontból nem vagyok kettévágva, mert a kallotómia a középagyat nem érinti.

– Nekem is fáj a fejem. NEKÜNK fáj. Nem érted?

– Nem.

– Miért nem?

– Csak.

A fogamat csikorgattam, de nem hagytam magam. Most kivallatom. Hirtelen pompás ötletem támadt. A jeleléshez ügyesebb ujjakra van szükség. Morzézni viszont jól tudok. Jobb kezem mutatóujjával pontokat és vonalakat kezdtem rajzolni a bal tenyeremre. Bevezetőnek azt, hogy S.O.S. Save Our Souls. Mentsétek meg lelkeinket. Bal tenyerem egy darabig tűrte, aztán egyszerre csak ökölbe szorult, és gyomron vágott. No, ez se megy, gondoltam, de akkor kinyújtotta mutatóujját, és pontokat, vonalakat rajzolt a jobb arcomra. Válaszol! Morzézik! Én úgy éljek!

– Ne csiklandozz, mert kapsz még egyet!

Ez volt az első mondat, amit TŐLE hallottam. Pontosabban: érzékeltem. Ültem az ágy szélén, nagyon figyelve, mert folytatta:

– Tökfej!

– Ki? Én?

– Te. Mindjárt így kellett volna.

– Akkor miért nem jelezted?

– Százszor is, te hülye! Nem vetted észre.

Csakugyan – sokszor kapirgált, de nem jöttem rá, hogy morzézik.

– Az ég áldjon meg – morzéztam –, hát te tudsz beszélni?

– Jobban, mint te.

– Akkor beszélj! Hiszen azzal megmentesz engem. Vagyis minket…

Nem tudom, melyikünk jött bele, mindenesetre felgyorsult néma párbeszédünk.

– Mi történt a Holdon?

– Te mire emlékszel?

Ez a fordulat meghökkentett.

– Nem tudod?

– Azt tudom, hogy írtál. Aztán elástad a kaktusz alá. Így volt?

– Így.

– Az igazat írtad?

– Igen. Azt, amire emlékszem.

– És rögtön kiásták. Biztosan az első fickó.

– Shapiro?

– Nevekre nem emlékszem. Aki a Holdat nézte.

– Megérted, amit beszélnek?

– Gyatrán. Franciául jobban.

Ezt inkább nem firtattam.

– Csak a morzét?

– Azt a legjobban.

– Akkor mondjad.

– Leírod, és ellopják.

– Nem írom le. Becsszó.

– Na jó! Te tudsz valamit, én is tudok valamit. Előbb te mondd el!

– Hát nem olvastad?

– Nem tudok olvasni.

– No jó… Az utolsó, amire emlékszem… próbáltam hívni Wivitch-et, amikor kimásztam a romok közül a japán szektorban, de nem sikerült. Legalábbis nem emlékszem rá. Csak azt tudom, hogy azután én magam szálltam le a Holdra. De hogy miért… Egyfelől, néha úgy rémlik, hogy el akartam venni valamit a távtól, aki valahová bejutott… vagy… valamit fölfedezett… de nem tudom, mit. Még azt sem tudom, melyik táv volt. Nem hinném, hogy a molekuláris. Nem emlékszem, hogy azzal mi lett.

– A portávval?

– Azzal. De te biztos tudod… – vetettem fel óvatosan.

– Előbb mondd csak végig. Másfelől mi rémlik?

– Az, hogy nem is volt ott semmilyen táv. Vagy volt, de én nem őt kerestem, mert…

– Mert micsoda?

Haboztam. Bevalljam, hogy ami néha eszembejut, az olyan, mint valami fantasztikus álom, amelyet nem lehet szavakba foglalni, csak valami rendkívüli felismerés döbbenete marad belőle?

– Nem tudom, min jár az eszed – kapirgálta –, de azt tudom, hogy sántikálsz valamiben. Érzem.

– Miért gondolod, hogy sántikálok valamiben?

– Csak. Az intuíció én vagyok. Halljam. Másfelől mi rémlik?

– Néha úgy rémlik, hogy azért mentem le, mert hívtak. De nem tudom, ki hívott.

– A jegyzőkönyvbe mit írtál?

– Erről semmit.

– De ellenőrizték. Náluk vannak a jegyzeteid. Tudják, hogy azért szálltál-e le, mert hívtak a Holdról, vagy nem azért. Lehallgattak. A Holdhivatal tudja.

– Nem tudom, mit tud a Holdhivatal. Én nem láttam a bázis felvételeit. Hiszen tudod.

– Tudom. És még valami!

– Mi?

– Elveszítetted a portávot.

– Elveszítettem? Hát igen. Biztosan, ha egyszer magam bújtam szkafanderbe, és…

– Szamár vagy! Másképpen veszítetted el.

– Hogyan? Szétfoszlott?

– Nem. Elvitték.

– Ki?

– Nem tudom. A Hold. Valami. Vagy valaki. Átváltozott lent. Magától. Látszott a fedélzetről.

– Én láttam?

– Te. De vezérelni már nem tudtad.

– Hát akkor ki vezérelte?

– Nem tudom. Az űrhajóhoz már nem kapcsolódott. De tovább változott. A különféle programjai szerint.

– Az nem lehet.

– Pedig úgy volt. Többet nem tudok. Megint a Hold. Lent. Ott voltam. Te is, én is. Együtt. Aztán Tichy elvágódott.

– Mit beszélsz?

– Igen. Az lehetett a kallotómia. Itt hézag van nálam. Aztán megint a fedélzet, tartályba raktad a szkafandert, és tapadt rajta a por.

– Azért szálltam le, hogy megtudjam, mi történt a portávval?

– Nem tudom. Talán. Nem tudom. Itt hézag van. Ezért volt a kallotómia.

– Szándékos volt?

– Igen. Talán. Biztosan. Hogy visszatérj, és mégse térj vissza.

– Ezt már mondták nekem. Shapiro is, Gramer is ilyesmit mondott. Csak nem ilyen világosan.

– Mert ők benne vannak a játszmában. Valamit tudnak, más valamit nem tudnak. Biztos hézag van náluk is.

– Na, várj egy kicsit! Miért vágódtam el?

– De buta vagy! Hát a kallotómiától! Elájultál.

– És az a homok? Vagy por? Honnan került rám?

– Nem tudom. Nem tudok semmit.

Sokáig hallgattam. Már egészen kivilágosodott. Mindjárt nyolc óra. Lázasan törtem a fejem. A Hold-terv összeomlott? De a romjai között nem csak értelmetlen csatározás folyik – hanem létrejött valami olyan is, amit a Földön senki nem látott előre, nem programozott be? És az a valami pusztította el a portávot? Pontosabban átvette a vezérlését? De én erre nem emlékszem. Nyilván erre kellett a kallotómia. No de nézzük csak! A foglyul ejtett táv vagy gonosz szándékkal hívott le a Holdra, vagy más célból. Gonosz szándékkal? Azért, hogy ne emlékezzem? Mire jó az neki? Semmire. Talán át akart nekem adni valamit? Ha csak közölni akart valamit, ahhoz a leszállásomra nem lett volna szükség. Tegyük fel – azt a port adta ide nekem? Akkor valami – valaki – aki nem akarta, hogy ez a művelet sikerüljön, elmetszette az agyamat. Tegyük fel, hogy így volt. Akkor AZ, ami a portávot vezérelte, az mentett ki onnan? De vajon csak az volt a célja, hogy Tichy életét megmentse? Aligha. Inkább az, hogy a közleménye lejusson a Földre. És a közleménye éppen az a nehéz, szemcsés por volt. Persze, az nem csak közlemény. Hanem anyag. Azt kellett magammal hoznom. Igen. Kezd a rejtvény megfejtése összeállni. De még csak részben. Gyorsan közöltem hát feltevéseimet a másik felemmel.

– Lehetséges – mondta. – Ezt a port az itteniek megkapták. De látod, nem érik be vele.

– Azért rendezik a sok merényletet, megmentést, rémálmot? Azért győzködnek engem a látogatók?

– Úgy látszik. Hogy megvizsgálhassanak téged. Pontosabban engem.

– De ha te csak annyit tudsz, amennyit elmondtál, akkor nem tudnak meg semmit…

– Hát nem nagyon…

– És ha ez az akármi, ami OTT létrejött, olyan erős, hogy hatalmába tudta keríteni a portávot, nem tudna közvetlenül kapcsolatba lépni a Földdel? A Holdhivatallal, a bázissal, akivel akar. Vagy legalább odafent az újabb felderítőkkel, akiket a Holdhivatal küldött.

– Nem tudom. Hol szálltak le az újabb felderítők?

– Nem tudom. Mindenesetre úgy látszik, ellentétes érdekek vannak ITT is, OTT is. Mi jöhetett OTT létre? Abból a bomlásból, rákos daganatból, Gramer mondott rá valamit… igen, ordogenézis. Valamiféle rend született belőle? Milyen rend? Elektronikus önszerveződés? De minek? Milyen célból?

– Ha egyáltalán létrejött valami, akkor cél nélkül. Mint az élet a Földön. Az elektronikus szerkentyűk felfalták egymást. A programok megbolondultak. Egyik folyton ismétlődött, a másik szétesett. A harmadik meg behatolt a senki földjére. Tükörcsapdákat bűvöl elő. Délibábokkal játszik…

– Az lehet… lehet… – motyogtam lenyűgözve. – Igen, lehetséges. Legalábbis el tudom képzelni. Ha volt általános felbomlás, és abból valami kinőtt, fotobaktériumok vagy áramköri vírusok, akkor biztosan nem mindenhol, hanem csak egy bizonyos helyen. Véletlenek rendkívüli összjátékából… És terjedni kezdett a maga módján. Ezt még el tudom képzelni. Jó, de hogy ebből VALAKI legyen… nem! Az már csak mese! Nem születhetett ott semmiféle szervetlen lélek. Értelem a Holdon, abból az elektronikus zűrzavarból? Nem. Az nem létezik.

– Hát akkor ki vette el a portávodat?

– Te biztos vagy abban, hogy így történt?

– A jelek szerint! Közvetett bizonyítékok mindenesetre vannak. Amikor előmásztál a japán romhalmazból, nem tudtál a bázissal kapcsolatba lépni, igaz?

– Igaz, de hogy aztán mi történt, arról fogalmam sincs. Nem csak a bázissal próbáltam kapcsolatba lépni, hanem a trójai műholdakkal is, az űrhajó számítógépén keresztül, hogy megtudjam, lát-e engem a bázis a mikropok képén. De nem válaszolt senki. Egyáltalán senki. Tehát biztosan a mikropok is megint elpusztultak, valami újra megolvasztotta őket. A Holdhivatal tehát nem tudja, mi lett a portávval. Annyi tudnak, hogy rögtön ezután leszálltam a saját személyemben, és aztán visszatértem. A többi csak találgatás. Ehhez mit szólsz?

– Éppen ebből indulok ki. Az egyetlen ember, aki többet tudhat, a molekuláris táv feltalálója. Hogy is hívják?

– Lax. De hát ő is a Holdhivatalnál dolgozik.

– Nem akarta odaadni neked azt a távot.

– Az én döntésemtől tette függővé.

– Ez is közvetett bizonyíték.

– Gondolod?

– Hát hogyne! Aggódott.

– Aggódott, hogy a Hold…?

– Minden technológia kulcsát fel lehet törni. Talán ettől félt.

– És fel is törték?

– Biztosan. Csak nem úgy, ahogyan ő feltételezte.

– Azt te honnan tudod?

– Minden mindig másképp van, mint ahogyan feltételezték.

– Tudom már – morzéztam a teljes csöndben. – Nem „hatalomátvétel” volt. Inkább hibridizáció! Az, ami OTT létrejött, egyesült azzal, ami ITT született, Lax műhelyében. Igen, ez már lehetséges. Az egyik elektronikus felhő összeolvad a másik elektronikus felhővel. Mindegyik sokféle átalakulásra képes. A távomnak részben saját memóriája volt, az átalakulás programjai úgy kapcsolódtak maguktól össze, mint a jégkristályok hópehellyé. A hópehely mindig hatágú szimmetriát mutat, mégis mindegyik más. Ez az! Én kapcsolatban voltam a távval, sőt bizonyos értelemben én voltam ő. De én csak impulzusokat adtam, mivé alakuljon, a többi az ő dolga volt. Önállóan alakult át a Hold talaján is, a barlangban is.

– Tehát intelligens volt?

– Őszintén szólva, nem tudom. Autóvezetéshez sem muszáj a motort ismerni. Tudtam, hogyan vezéreljem, érzékeltem, amit ő érzékel, de a szerkezetét nem ismertem. Lehet, hogy nem úgy viselkedett, mint a közönséges távok, az üres héjak, hanem úgy, mint egy robot. Én nem tudom.

– De Lax tudja.

– Nyilván. De nem szívesen fordulnék őhozzá. Legalábbis közvetlenül.

– Írjál neki!

– Megőrültél?

– Úgy írjad, hogy csak ő értse!

– Minden levelet elkapnak. Telefon se jöhet szóba.

– Minden levelet elkapnak, de nem írod alá.

– Megismerik az írásomat.

– Én fogom megírni. Te majd diktálod, betűről betűre.

– Macskakaparás lesz.

– Hát aztán? Éhes vagyok. Hagymás rántottát akarok reggelire. Utána megírjuk a levelet.

– Ki küldi el? Hogyan?

– Majd reggeli után tárgyalunk.

Nehéz ügynek látszott a levél. Nem tudtam Lax címét. De nagyobb bökkenő is volt. Úgy kell írnom, hogy megértse, hogy találkozni akarok vele, de más ne értse meg. Márpedig a legjobb szakértők vizsgálják a leveleket, hogyan járjak túl az eszükön? Kódolás szóba sem jöhet. És a levél elküldését kire bízhatnám? Azonkívül, Lax talán már nem is dolgozik a Holdhivatalban. De ha mégis kézhez kapja a levelet, és látni akar, ügynökök hordái lesik. Engem is állandóan műholddal figyelnek. Nem bízom sem Hous doktorban, sem Gramerben. Tarantogához sem fordulhatok. Benne ugyan teljesen megbízom, de hogyan értesíteném a tervemről? Őt is nyilván árgus szemmel figyelik.

No, mindegy. Valahogy majd csak lesz. Reggeli után lementem a városkába busszal. Ugyanazzal, mint a múltkor. Az áruház előtt tarkabarka képeslapokat árultak, nézegettem őket, végül találtam egy megfelelőt. Vörös háttér előtt aranykalitka, benne fehér bagoly, hatalmas szemei körül tollkoszorú. Természetesen nem nyúltam mindjárt a lapért, összeszedtem nyolc másikat, aztán jöhet a baglyos, aztán még két másik, bélyeget vettem, és visszasétáltam a szanatóriumba gyalog. A városkában embert alig láttam, csak néhány kertben egypárat. Az emlékezetes autószerelő-műhelyben most is forogtak az autómosó kék kefehengerei. Érdekes, hogy nem követ senki, elrabolni sem akarnak. Megizzadtam a hőségben, hát lezuhanyoztam otthon, aztán nekiláttam üdvözlőlapot írni minden ismerősömnek: Tarantogának, a Cybbilkis ikreknek, Wivitch-nek, Tarantoga két unokaöccsének. Nem túl röviden, nem túl hosszan, természetesen egy szóval sem említve a Holdhivatalt, a bázist, a Holdat, csak néhány kedves szó, no meg a címem, miért ne? Aztán, hadd örüljön a címzett, mindenféle vidámsággal dobtam fel mindegyik képet, az ikreknek szánt két pandamaci bajuszt és nyakkendőt kapott, Tarantoga tacskója glóriát a feje fölé, a bagoly cvikkert, amilyet Lax hord, ülőrúdjára pedig egy egérkét rajzoltam. Hogyan viselkedik egy kisegér, különösen bagolyketrecben? Nesztelenül lapít. Lax nem túlságosan gyors eszű, de a második neve, Gugliborc, elég szlávosan hangzik, akkor pedig tudja, hogy a Tichy név csöndeset jelent, no és főleg, kalitkában ültünk nála. Mindenkinek azt írtam, hogy milyen jó volna találkozni, hát nyugodtan írhattam neki ugyanezt. Utóirat: R Psylium kisasszony is üdvözli. A Plantago Psylium száraz növényi por, és ha a Holdhivatal cenzorai megnézik a lexikonban, azt is megtudhatják, hogy így hívnak egy hashajtószert. A holdbeli porról a cenzorok aligha tudnak. Lehet, hogy Lax sem tud róla, akkor hatástalan marad a képeslap, többet azonban nem tehetek.

Shapirót nem hívtam fel, Gramer nem közeledett hozzám, ejtőztem az úszómedencénél, bal oldalam sem háborgatott, amióta olyan jól elbeszélgettünk. Csak esténként, elalvás előtt váltottam vele megint néhány szót. Utólag eszembe jutott, hogy inkább papagájt küldhettem volna Laxnak, de késő bánat. Teltek a napok, semmi sem történt, kétszer hintáztunk Gramerrel a szökőkútnál, a hintaágyon ülve, de nem szólt semmit. Úgy látszik, ő is vár valamire, gondoltam. Nem volt jó kedvében, izzadt, nyögött, fújtatott, a reumáját emlegette. Unalmamban este tévéztem, újságot olvastam. A Holdhivatal pszichoterápiás célzatú közleményeket adott ki: a felderítés adatainak elemzése rendben folyik, a szektorokban semmi rendelleneset nem tapasztaltak. Az újságírók háborogtak, követelték, hogy a Holdhivatal vezetőit citálják ENSZ-bizottság és sajtókonferencia elé, egyébként semmi érdekes. Mintha senki nem tudna semmit.

Esténként benézett Russell, a fiatal etnológus, aki a milliárdosok szokásairól és hiedelmeiről ír. A legtöbb anyagot Gramertől gyűjtötte. Nem árulhattam el neki, hogy azzal nem megy sokra, mert Gramer valójában egyáltalán nem milliárdos, az igaziak meg dögunalmasak, főleg ha Texasból valók. A közönséges milliomosokat már kiutálták. A milliárdosok saját titkárt, masszőrt, gorillákat hoztak magukkal, külön pavilonokban laktak, olyan gondos őrizet alatt, hogy szegény Russell csak a háztetőről leshette őket csillagásztávcsővel. Így belátott ugyan az ablakukon, de sajnos, nem csináltak semmi érdekeset. Bánatában Russell bejött hozzám beszélgetni. Amióta szünetel a fegyverkezés, mondta, vészes következményekre vezet a dühöngő jólét. Elektronikus kőkorszakba estünk vissza. Terjed az írástudatlanság, mert már a csekkeket sem kell aláírni, elég az ujjlenyomat. Az orvosi kamara elkeseredetten harcol a szakma fennmaradásáért, mert a számítógépek diagnózisai sokkal jobbak, ráadásul a számítógép végtelen türelemmel hallgatja meg a beteg panaszait. A hagyományos gépi szex is kiveszőben, mert az Orgiac nevű új, egyszerű szerkezet tarolja le a piacot. Csak fejhallgatóból és egy kis botkormányból áll. Egyetlen mozdulattal a kéj tetőfokára jut az ember, mert a szerkezet a megfelelő idegközpontokat ingerli, nincs vele semmi macera, sokkal olcsóbb, mint a távcsaj vagy a távfiú, karbantartásra sem szorul – a régimódi udvarlás, netán házasság persze már jó ideje kiment a divatból. Aki különleges, személyre szabott Orgiac-modellt óhajt, természetesen nem szexológushoz megy, hanem a számítógépes orgiaközpontba. Bár a Gynandroics meg a többi patinás cég a távcsaj vagy távfiú mellett gépi angyalokat, najádokat, sellőket, nimfákat és nimfománkákat is gyárt, forgalmuk egyre csökken. Az sem segít rajtuk, hogy reklámjaikban Onaniac-nak csúfolják az Orgiacot.

A legtöbb jóléti állam eltörölte a tankötelezettséget. „Szabadítsuk fel a gyermeket az oktatásnak nevezett pszichés terror alól!” – hirdette meg a gyermekvédő mozgalom. Mi a fenének számolgassák a gyerekek, hogy hány inget lehet varrni 18 méter vászonból, ha egy inghez 7/8 méter kell, vagy hogy mekkora sebességgel ütközik össze két mozdony, ha az egyiket 80 éves, ittas, náthás masiniszta vezeti 180 km/óra sebességgel, míg a másikat 54,8 km/óra sebességgel vezeti a színvak masiniszta, és a vágány mentén minden 23 kilométerre 43,7 őskori szemafor jut! Ugyanilyen fölösleges mindenféle tudnivaló a királyokról, háborúkról, keresztes hadjáratokról és egyéb őstörténeti disznóságokról. Földrajzot a legjobban az utazásból tanul az ember. Csak meg kell néznie a repülőjegyek árát és a menetrendet. Nyelveket tanulni minek, mikor ott a tolmácsgép? A természettudomány csak lelki beteggé teszi és zülleszti az ifjúságot. Haszna már úgysincs senkinek a magolásból, mert orvosra, fogorvosra nincs többé szükség. Évi 30 000 fogorvos követ el öngyilkosságot, mióta a dentomatákat bevezették. Kémiát tanulni ugyanannyira nem ér semmit, mint óegyiptomi hieroglifákat bemagolni. Aki mégis mindenáron taníttatni akarja a kölykeit, annak ott a házi számítógép, de a Legfelső Bíróság kimondta, hogy az ilyen maradi szülők gyermekeit fellebbezési jog illeti meg. Azóta a gyermekokító szadisták illegális táborokban kínozzák szerencsétlen magzataikat. Az oktatógép gyártását nem tiltották be, legalábbis az Egyesült Államokban nem, de olyan csekély a kereslet, hogy a cégek kénytelenek csinos ajándék lőfegyvert mellékelni minden ilyen masinához. Az írás lassacskán kihal, képek veszik át a helyét az utcanévtáblákon és az útjelző táblákon is.

Russell amúgy nem ilyen témákkal foglalkozott, mert úgy vélte, nem érdemes, tenni úgysem lehet semmit. Él még a világon talán húszezer tudós, de hamarosan kihalnak, mert a docensek átlagéletkora 61,7 év, utánpótlás pedig nincs. Az általános jólét unalmában fuldokló emberek többsége még a Holdinvázió veszélyének hírét is örömmel fogadta – legalább végre történik valami. Pánikról csak a sajtó meg a tévé károg, no persze, mert az is hír. Az unalom annyira kínozza a jónépet, hogy a bíróságokra csak úgy áradnak a gépi öngyilkossági ügyek. Az S/Orgiac, vagyis a gép szuicid változata ugyanis a legkéjesebb végvonaglásokat kínálja, a megfelelő agyi gyönyörközpontokra mért jókora áramütések révén. Kevésbé végérvényes változat a transzcend, amely túlvilági élményeket nyújt, ám ezzel is jogi problémák adódtak. A kérdés úgy szólt, hogy az ilyen élmény illúzió-e, vagy valóság. A közvélemény-kutatásokból azonban kiderült, hogy ez a látszólag óriási különbség a vásárlókat egyáltalán nem érdekli. Kapósak a hagiopneumátorok is. Ez a gép rövidre zárja a kapcsolatot tulajdonosa és a Szentlélek között. Szinte minden egyház tiltakozott miatta, de mindeddig hiába. Mundus vult decipi, ergo decipiatur, filozofált az én etnológusom, miután az üveg whisky fenekére néztünk. Annyira elkeserítette a terepmunka itt a milliárdosok között, hogy teljesen cinikussá vált, a gazdagok ablakai helyett többnyire már a női napozót lesi a távcsővel. Csodálkoztam, hiszen egyszerűen odamehetne, és megnézhetné közelről a csinos, ruhátlan ápolónőket, de csak vállat vont. Éppen az a baj, sóhajtotta, hogy már mindent szabad.

Az új épület klubtermébe nemrég szerelték be a fantáziamozit. Russell odacipelt egyik este. A fantáziamoziba be kell tenni az ajkot, az ajánló kazettát, és a készülék előtti térben megjelenik a műsorajánló kép. Igazából nem is kép, hanem mesterséges valóság. Például az Olümposz görög istenekkel és istennőkkel, vagy korszerűbb műsorhoz a kordé, amely éppen grófokat és grófnőket hurcol a nyaktiló alá a tömeg ujjongása közepette. Vagy Jancsi és Juliska, amint mézeskalács zsindellyel tömi magát a boszorkány háza előtt. Esetleg apácazárda, ahová éppen betörnek a tatárok vagy a marslakók. Mindez eddig nem újdonság, de most jön a java. Ugyanis a nézőtől függ, hogyan folytatódik a történet. Két pedál van a szék alatt, a karfán pedig botkormány és billentyűzet. A mese átalakulhat mészárlássá, az istennők fellázadhatnak Zeusz ellen, a nyaktiló alól kiguruló fej szárnyakat kap, és elrepül, vagy visszanő a testre, hogy a grófnő feltámadjon. Bármi lehetséges. A boszorkány felfalja Juliskát, vagy megfullad, mert a torkán akad Jancsi, de rükvercben vissza is lehet csinálni az egészet. Hamlet lenyúlja a dán kincstárat, és megszökik Opheliával vagy Rosenkrantzcal, ehhez a „homok” billentyűt kell megnyomni. A billentyűzet egyébként olyan, mint a harmóniumé, csak hangok helyett más hatásokat varázsol elő. A használati utasítás vaskos kötet, de nélküle is könnyű boldogulni. A botkormányt balra húzva bekapcsol a szadomata, majd a perverzátor. Ha jobbra húzzuk, lírai fordulatot vesz a cselekmény, és boldogság a vége. Még pityókás kedvünkben is hamar eluntuk mindezt. A szanatórium húsz fantáziamozit vásárolt, de senki sem használja őket. Hous doktor szomorú. Sorra járja pácienseit, és magyarázza nekik, hogy éljék ki titkos vágyaikat, mert ez a legjobb pszichoterápia. Kiderült azonban, hogy a milliárdosok még csak nem is hallottak Jancsiról és Juliskáról, görög istenekről, Hamletről, középkori apácákról. A tatárok és a marslakók között egyáltalán nem tudnak különbséget tenni. A nyaktilót általában a szivarvágó nagyított formájának tartják, az egész műfajt pedig marhaságnak. Hous doktor, biztosan kötelességből, maga jár el a fantáziamoziba, sorra kapcsol be mesét, forradalmat, középkort, keresztezi Shakespeare-t Agatha Christie-vel, vulkánba dob kutatókat, és kimenti őket teljes épségben, csinosan lebarnulva. Engem is hívott, de nem mentem. Vártam, hogy Lax jelentkezik, Gramer is mintha várna valamire, azért kerül. Vagy nem kapott újabb utasításokat. Tulajdonképpen egész jó hangulatban voltam, különösen mióta a másik felemmel olyan jól megértettük egymást.

A KAPCSOLAT

Vége felé járt az augusztus. Este, lámpagyújtáskor mindig becsuktam az ablakot, hogy be ne repüljenek az éjjeli lepkék. Minden rovart utálok, kivéve a katicabogarat, de az éjjeli lepkéktől egyenesen irtózom. Idén meg csak úgy rajzanak, némelyik olyan nagy, hogy hallom, amint az ablaknak ütődik. Mivel látni se bírom őket, éppen be akartam húzni a függönyt, amikor fémdarab koccant az üvegen, nem is egyszer. Zseblámpát hoztam, és nicsak, valami fényes, fekete golyó veri az ablakot. Elhűlve néztem, mert ütemesen kopogtatott hármat, aztán szünet, megint hármat, míg rá nem jöttem, hogy morzézik. Bevallom, még mindig haboztam, hogy kinyissam-e az ablakot. Pfuj, azok az éjjeli lepkék! Végül mégis nyitottam egy kis rést. Azon nyomban berepült a bogyóhoz hasonló, fekete valami, és leült az íróasztalra. Ösztönösen hátrahőköltem, amikor felröppent, és zümmögni kezdett, pedig hát nyilván nem rovar. Rávilágítottam, kézbe vettem. Kemény műanyag, vagy fém. Megint zümmög. Fülemhez tettem, és távoli, halk, de jól érthető emberi hang szólalt meg belőle.

– Itt bagoly! Itt bagoly! Hallasz?

Fülembe helyeztem, és rögtön tudtam a helyes választ:

– Itt egér! Itt egér! Hallak, bagoly!

– Jó estét!

– Üdvözlöm – mondtam, és hosszabb társalgásra számítva behúztam a függönyt, az ajtóra pedig még egyszer ráfordítottam a kulcsot. Jól hallottam Lax hangját.

– Nyugodtan beszélhetünk – mondta, és halkan felvihogott. – Jól leárnyékoltam magunkat. De azért jobb lesz, ha én bagoly maradok, maga pedig egér. Oké?

– Oké – mondtam, és eloltottam a lámpát.

– Okosan csináltad – jegyezte meg. – Rögtön megértettem.

– De hogyan jött…?

– Jobb, ha az egér nem tudja. Használjunk tolvajnyelvet! Egérnek tudnia kell, hogy tényleg bagoly vagyok. Összerakós játék darabjai vannak előttünk. Bagoly kezd. A por egyáltalán nem por. Különleges, félvezető mikropolimerek. Némelyik egyesült a Holdon maradt szegény jószág maradványaival.

– Hogy érti ezt?

– Biztosat még nem tudok. Csak sejtéseim vannak. Kaptam egy csipetnyi port az ismerőseimtől. Fél óránk van, mert a kapcsolati eszközünk aztán lemegy az egér horizontja mögé. Nappal több időnk lenne, de nagyobb a kockázat.

Rettentően kíváncsi voltam, hogyan repült ide a fémbogár, de hát nem értünk rá.

– Folytassa, bagoly! – mondtam.

– Aggodalmam beigazolódott, de fordított előjellel. Gondoltam, hogy valami létrejön a Holdon a zűrzavarból, de arra nem számítottam, hogy az a valami kihasználja a felderítőnket.

– Nem beszélne érthetőbben?

– Műszaki részletekre nincs szükség. Egyszerűen mondom el, amit valószínűnek tartok. Immunreakció játszódott le. Nem az egész Holdon, persze, de legalább egy helyen, és onnan rajzottak ki a nekrociták. Egyelőre így nevezem a port.

– Miből lettek, és mit csinálnak ezek a nekrociták?

– Logikai bitekből lettek az elektronikus rommezőn. Napenergiával működnek. Nem csoda, volt ott elég sok napelemes rendszer. Több milliárd. No most, a Hold idővel immúnis lett mindenfajta elözönléssel szemben. Ne valamiféle értelemre gondolj! Hiszen tudod, legyőztük a gravitációt, legyőztük az atomot, de a náthát nem. A Földön, ugye, biocönózisok jöttek létre, tehát mondhatjuk, hogy a Holdon nekrocönózis jött létre. Abból az egész katyvaszból, a háborúzásból. Egyszóval, a programozók tudta nélkül a kard és pajzs halódó rendszeréből nekrociták születtek.

– De mit csinálnak?

– Hát, eleinte biztosan azt, amit a földi baktériumok. Egyszerűen csak szaporodtak. Nyilván sok fajtájuk volt, és a legtöbb kihalt, így van ez az evolúcióban. Aztán kezdett kialakulni a szimbiózis, fajok együttműködése kölcsönös előnnyel. De ismétlem, értelemről szó sincs. Viszont rengeteg átalakulásra képesek a nekrociták, éppen úgy, mint a vírusok. Mindazonáltal nem élősdiek, mert nincs kin élősködni. Hacsak nem a számítógépek roncsain, amelyekből kikeltek. Később azonban bonyolódott a helyzet, mert a fegyverkezés során gyártott harceszközök, már amíg a programjaik egyáltalán működtek még, kétfelé ágaztak.

– Sejtem, hogyan. Harceszközök élőlények ellen, és más harceszközök az élettelen fegyverek ellen?

– Okos az egér. Bizony, csakis így lehetett. De az első, primitív nekrociták valószínűleg már rég kihaltak. A nekrocitákból lettek a szelenociták. A nekrociták ugyanis egyesülni kezdtek, hogy fennmaradjanak, sokoldalúak legyenek, ahogyan a földi kórokozók immúnissá válnak az antibiotikumra.

– De mi volt az antibiotikum a Holdon?

– Az hosszú történet. Először is, veszélyesek voltak a szelenocitákra nézve a holdbeli fegyverkezésben gyártott harceszközök, hiszen az volt a feladatuk, hogy elpusztítsanak mindenfajta „ellenséges erőt”.

– Nem nagyon értem.

– Ugyan már! A Holdterv csak most halódik, de hát évtizedekig folyt a Holdon a harceszközök fejlesztése, előbb a számítógéppel szimulált, aztán a valóságos fegyverkezés. Természetesen akadt olyan harceszköz, amely a szelenocitákat vette célba.

– Vagy úgy! Ellenségnek nézte őket.

– Nyilvánvaló. És ez aztán hatékony dopping volt. Mint amikor a gyógyszeripar ágyúval lő a baktériumokra. Ettől gyorsul a fejlődésük. A szelenociták győztek, mert hatékonyabbak. Az ember szenvedhet náthától, de a nátha sohasem szenved embertől. Világos, nem igaz? Ott is a nagy, bonyolult rendszerek maradtak alul.

– És aztán mi lett?

– Akkor jött a váratlan fordulat. A passzív immunitás aktívvá alakult.

– Nem értem.

– Támadásba ment át. Igencsak meggyorsította a holdbeli fegyvergyárak és fegyverek pusztulását.

– Az a por?

– Az a por. És amikor a holdbeli fegyverkezés már halódott, a szelenociták váratlan új táplálékhoz jutottak.

– Mihez?

– Hát az én portávomhoz. Nem pusztították el, hanem elnyelték. Pontosabban logikai-elektronikus információcsere játszódott le közöttük. Kereszteződtek. Létrejöttek a hibridjeik.

– Hogy lehet az?

– Nem olyan meglepő. Én is szilikonos polimer félvezetőkből indultam ki. Természetesen másfélékből, de az én porszemecskéim alkalmazkodóképessége ugyanolyan. Távoli rokonok, de rokonok. Egy szó, mint száz, ugyanabból az építőanyagból kiindulva az eredmény is hasonló lesz.

– És most mi történik?

– Ezt az egyet még nem tudom. A te leszállásod a kulcs. Miért szálltál le a Mare Igniumon?

– Ajapán szektorban? Nem tudom. Nem emlékszem.

– Semmire?

– Tulajdonképpen semmire.

– És a jobb feled?

– Ő sem. Már egész jól megértjük egymást. De ez köztünk maradjon!

– Hát persze. A biztonság kedvéért nem is kérdezem, hogyan társalogtok. Ő mit tud?

– Azt tudja, hogy amikor visszatértem az űrhajóra, tele volt a szkafanderem zsebe azzal a porral. De hogy hogyan került a por a zsebembe, azt nem tudja.

– Talán te raktad a zsebedbe. De vajon miért?

– Nézze, professzor úr, amit most elmondott, abból csakugyan úgy látszik, hogy én raktam a zsebembe a szelenocitákat. Maguktól nem mászhattak be. De én semmire sem emlékszem. A Holdhivatal mit tud?

– Izgatottak a por miatt, és pánikba estek. Különösen azért, mert a por a te nyomodban járt. Nem mondták?

– De igen. S. professzor mondta. Itt volt, úgy egy hete.

– Azért jött, hogy engedd magad megvizsgálni? Nemet mondtál?

– Nem egyértelműen. Húzom az időt. Van itt még egy fickó. Legalább egy. Ő lebeszél. Nem tudom, kinek a megbízásából. Páciensnek adja itt ki magát.

– Nem ő az egyetlen.

– Mit jelent az, hogy a por a nyomomban járt? A szelenociták kémkednek utánam? És én nem is tudok róluk?

– Nem hinném, hogy kémkednek. És a vírusairól sem tud az ember.

– Jó, de a szkafanderembe hogyan jutottak be?

– Az nehezebb kérdés. Valaki a zsebedbe tette a port, vagy te magad szedted össze, és zsebre raktad. Csak az a kérdés, hogy miért.

– Ön sem tudja?

– Nem vagyok én mindentudó. Bonyolult a helyzet. Valami okból te leszálltál. Valamit találtál. Valaki úgy intézte, hogy erre ne emlékezz. Arra való volt a kallotómia.

– Szóval legalább három ellenérdekű fél van?

– Nem az a fontos, hogy hány van. Azt kellene tudni, hogy kik.

– De tulajdonképpen miért olyan fontos ez az egész? A holdbeli fegyverkezésnek úgyis lőttek, és ez úgyis kiderül előbb-utóbb. Tegyük fel, hogy a szelenociták immunrendszert találtak ki maguknak a Holdon. Mit árt az a Földnek?

– Két módon is árt. Először is, újrakezdődik a fegyverkezési verseny. Mondjuk, ez már úgyis várható volt. Csakhogy meglepetés is van. A szelenocitákat most mi érdekeljük.

– Az emberek? A Föld? Nem csak én?

– Hát éppen ez az!

– Mit művelnek?

– Egyelőre csak szaporodnak.

– Laborokban?

– Dehogy. Mire észbe kaptunk, szétszóródtak mindenfelé. Csak egy részük követett téged.

– Szaporodnak? És akkor mi van?

– Hiszen mondom: egyelőre semmi. Ultravírus méretűek.

– Mivel táplálkoznak?

– Napenergiával. Hallottam becsléseket. Már több trillió van belőlük. A levegőben, az óceánokban, mindenhol.

– De teljesen ártalmatlanok?

– Egyelőre. Csakhogy éppen ez nyugtalanít mindenkit.

– Miért?

− Hiszen nyilvánvaló. A szelenociták egyszerűen homoknak látszanak, nem csak az űrhajóból nézve, hanem még kézbe véve is. Ha te leszálltai, arra biztosan volt valami okod. De mi volt ez az ok? Ezt akarja itt mindenki megérteni.

– De hát én nem emlékszem rá! Se én, se a másik felem.

– Arról nem tud senki, hogy ti már társalogtok. Különben is, sokféle amnézia van. Hipnózissal vagy különleges körülmények között ki lehet szedni az emberből azt is, amire nem emlékszik. Veled azért bánnak kesztyűs kézzel, mert félnek, hogy ha valami bajod esik, azt is végleg elfelejted, amit most talán tudsz, csak nem emlékszel rá. Egyébként a Holdhivatalban éles viták folynak. A módszerekről. Eddig javadra vált, amit kisütöttek.

– Kezdem érteni… No és az utánam következő felderítők? Miért nem tudtak meg semmit?

– Ezt ki mondta neked?

– Az első vendégem. A neurológus.

– Pontosan mit mondott?

– Azt, hogy a felderítők visszajöttek, de színjátékot rendeztek nekik a Holdon. Így fogalmazta.

– Nem igaz. Amennyire én tudom, három felderítés volt. Kettő közülük távos, de mindegyik táv megsemmisült. Az enyémet már nem küldték, csak hagyományosakat. Kis rakétákkal, hogy talajmintát lőjenek fel az űrhajóra. De nem sikerült.

– Erről nem hallottam. És a harmadik felderítő?

– Ott volt, leszállt a Holdra, visszatért az űrhajójába. Teljes amnéziában. A fedélzeten tért magához. Így hallottam. Nem egészen biztos, hogy igaz. Én nem találkoztam vele. Minél homályosabb a helyzet, annál nagyobb a titkolózás. Így azt sem tudom, hozott-e a porból. Nyilván vizsgálgatják szegény fiút, de hiába. Ezért pátyolgatnak téged továbbra is.

– És most mit tegyek?

– Én úgy látom, pocsék a helyzet, de nem reménytelen. A holdbeli fegyverkezés maradványait a szelenociták hamarosan megbénítják. Rövidzárlatokkal. Először azt pusztítják el, ami őket fenyegeti. A holdbeli fegyverkezés tervét a politikusok csöndben már úgyis ejtették, de nem ez a lényeg. Néhány jeles szakemberünk szerint a Hold kezd érdeklődni a Föld iránt. A szelenoszféra behatol a bioszférába, így mondják.

– Szóval, mégiscsak invázió?

– Ne úgy képzeld! A szelenoszféra úgy viselkedik minden behatolóval szemben, mint az immunrendszer az idegen testekkel szemben. Antigének! Ha nem is pontosan így van, nincsenek más fogalmaink, hogy megértsük. Az utánad kiküldött két felderítőnek a legmodernebb fegyverei voltak. Nem tudom a részleteket, de nem hagyományos és nem atomfegyver. A Holdhivatal titkolja, mi történt a Holdon, de a porfelhők akkorák voltak, hogy a csillagászok látták és lefényképezték őket. Sőt mi több, a felhők leülepedése után egészen más volt a terep. Új mélyedések, gödrök keletkeztek, kráterfélék, de nem olyanok, mint a régi holdkráterek. Ezt a Holdhivatal már nem titkolhatta el. Akkor kapott csak észbe a vezetőség. Akkor jött rá, hogy minél erőszakosabb eszközöket vet be a felderítés, annál erőszakosabb lehet az ellencsapás.

– Szóval mégis?

– Nem, nem úgy. Nincs ott ellenség, hanem valami olyasféle, mint egy gigászi hangyaboly. Képzelnek itt róla mindenfélét, nem érdemes elmesélni. No de úgyis mennem kell. Te maradj, ahol vagy! Amíg egy csepp józan eszük van, téged nem bántanak. Most elutazom három napra, szombaton ugyanilyenkor jelentkezem, ha tudok. Vigyázz magadra, Holdvitéz!

– Viszonthallásra! – mondtam, de talán már nem hallotta. Csönd lett.

Kivettem a fülemből a fényes bogyót, és némi gondolkodás után a bonbonosdobozba tettem, sztaniolpapírba csomagolva. Van miről gondolkoznom, időm is hozzá. Elhúztam a függönyt, a pillék már átrepültek a világos ablakokhoz. Bolyhos felhők mögött bujkált a Hold. Jól elintéztük magunkat, gondoltam, miután lefeküdtem, és fejemre húztam a paplant.

Másnap még ágyban voltam, amikor Gramer bekopogtatott. Elmesélte, hogy Padderhorn tegnap villát nyelt. Szokott evőeszközt nyelni, öngyilkos célzattal. Nagyon vigyáznak rá, csak egy félméteres kanalat kap. Mástól lopta a villát az ebédlőben.

– Csak az eszcájg miatt jött? – érdeklődtem. Gramer felsóhajtott, és a fotelba roskadt.

– Nem, nem… – dörmögte. – Rosszul mennek a dolgok, Jonatán.

– Kinek hogyan, Adelaida… Én mindenesetre nem nyelek le semmit.

– Igazán baj van – dőlt hátra Gramer, hüvelykujjaival malmozva. – Aggódom érted, Jonatán.

– Nyugi! – mondtam, és megigazítottam a kispárnámat. – Énrám vigyáznak. Hallottál talán a nekrocitákról?

Úgy megdöbbent, hogy tátva maradt a szája. Olyan gyagyás arcot vágott, mint amikor idióta milliomost játszik.

– Látom, hallottál – folytattam. – És a szelenoszféráról? Biztosan arról is. Ugye? Vagy annyira azért nem bíznak benned? És a kollapszárról, amivel úgy pórul járt a legutóbbi felderítés, tudsz talán valamit? És a felhőkről a Mare Ignium fölött? Nem, azt már valószínűleg nem mondták el neked…

Csak bámult rám halszemével, kissé zihálva.

– Légy szíves, Adelaida, nyújtsd már ide azt a bonbonos dobozt! – kértem mosolyogva. – Szeretek nassolni reggeli előtt…

Mivel nem mozdult, odavittem magamnak a bonbonosdobozt, visszabújtam a paplan alá, és megkínáltam, hüvelykujjammal takarva a doboz sarkát.

– Tessék, vegyél…

– Honnan tudod? – kérdezte rekedten. – Kitől… hiszen…

– Ne izgulj! – mondtam kissé kásás hangon, mert fogamhoz ragadt a marcipán. – Tudom, amit tudok. És nem csak a saját kalandjaimról a Holdon, hanem a kollégák gondjairól is.

Megint elakadt a szava. Körülnézett, mintha először járna itt.

– Rádió, mikrofon, poloska, titkos adó, mi? – kérdeztem. – Nincs itt semmi, csak egy kicsit csöpög a zuhany. Bőrözni kellene. Mit bámulsz? Igazán nem tudod, hogy ők itt vannak, bennem?

Döbbenten meredt rám. Megtörölte a homlokát. Fülét vakargatta. Részvéttel figyeltem.

– Ne énekeljünk duettet? – javasoltam neki. A bonbon finom volt, de vigyáznom kellett, nehogy túl kevés maradjon. – No gyerünk, szólalj már meg, mert rossz rád nézni. Eddig te aggódtál értem, most én aggódom érted. Félsz, hogy bajba kerülsz? Ha jól viselkedsz, majd pártodat fogom. Tudod, hol.

Blöfföltem. De miért ne? Ha ennyire megdöbbent, biztos tanácstalanok a megbízói, akárkik is azok.

– Ne félj! – buzdítottam. – Nem mondok ki semmiféle nevet. Nem akarlak még nagyobb bajba sodorni.

– Tichy… – nyögte végre. – De hát az istenért… nem! Az nem lehet! Ók egyáltalán nem így működnek.

– Mondtam én, hogyan? Álmodtam valamit. Továbbá médium vagyok.

Gramer egyszerre csak elszánta magát. Ujját a szájára téve kisietett. Tudtam, hogy visszajön, gyorsan eldugtam a bonbonosdobozt, és lezuhanyoztam. Már meg is borotválkoztam, mire visszajött. Házikabátja helyett fehér öltönyt vett fel, törülközőbe csavart csomagot hozott. Behúzta a függönyt, és nagy szerelőmunkába kezdett, hosszan matatott különféle drótokkal, szerkentyűkkel, szuszogva, mert a kövérsége valódi. A szemölcsök is a nyakán. Legalább hatvanéves. Térden állva kapcsolgatta műszereit, kivörösödött arccal tápászkodott fel.

– No jó, akkor beszélgessünk! – sóhajtotta. – De igazából!

– Miről? – csodálkoztam, legszebbik ingembe bújva. Nagyon praktikus, sötétkék gallérja van. – Te beszélj, ha kedved tartja! Meséld el, hogy miért aggaszt az én sorsom! És hogy ki mondta neked, hogy én tökéletesen el vagyok zárva a világtól. Vagy mesélj, amiről akarsz! Öntsd ki a szívedet! Megkönnyebbülsz, majd meglátod!

És mint a vakmerő pókerjátékos, hirtelen lecsaptam:

– Melyik osztálytól vagy? A négyestől?

– Nem, az egyes…

Elharapta a szót.

– Mit tudsz rólam?

– Már eleget – mondtam, és lovaglóülésbe helyezkedtem a széken. – Csak nem képzeled, hogy beszélek, ha te semmit se mondasz?

– Mit akarsz, mit mondjak?

– Kezdjük talán Shapiróval! – javasoltam nyájasan.

– Ő a Holdhivatalnál van. Az tény.

– De nem csak neurológus?

– Nem. Persze, az, de más szakmája is van.

– Folytasd!

– Mit tudsz a nekroszféráról?

– És te mit tudsz?

Kezdett az ügy homályossá válni. Talán elgaloppíroztam magam. Ha Gramer csak egy kém, bárkié, akkor sokat nem tudhat. Kiváló szakemberekre nem bíznak ilyen piti munkát. De az ügy annyira különleges, hogy tévedhetek.

– Hagyjuk már abba a szembekötősdit – morogta elkeseredetten Gramer. Fehér zakóján hónaljban átütött a veríték. – Ülj inkább ide mellém – és a szőnyegre mutatott.

Leültünk hát szokott helyünkre, a drótok közé, mintha békepipát szívnánk el.

DA CAPO

Még ki sem nyithatta a száját, amikor odakintről motorbúgás hallatszott, és nagy árnyék terült a kertre. Gramernek elkerekedett a szeme. A zúgás elhalkult, visszatért. Helikopter kavarta a levegőt a fák fölött. Két nagy csattanás. A helikopter olyan alacsonyan lebegett, hogy láttam a benne ülő férfiakat. Egyikük kinyitotta az ajtót, és újra lőtt a lefelé irányzott rakétavetővel. Gramer felpattant. Nem gondoltam volna, hogy ilyen fürgén tud mozogni. Leszegett fejjel kirohant az ajtón. A helikopterből csillogó valami csapódott a fűbe. Aztán felbőgött a motor, a helikopter az égbe fúródott, és elrepült. Gramer térden állva matatott a fűben, kinyitott egy focilabdánál nem nagyobb tartályt, kivett belőle valamit, feltépett egy borítékot. Nem akármilyen hírt kaphatott, mert a papír remegett a kezében. Felém nézett sápadtan, elváltozott arccal. Még egyszer megnézte a papírt, aztán felállt. Összegyűrte a levelet, zsebre vágta, és lassan átvágott a kerten. Bejött, és szó nélkül belerúgott a legnagyobb árnyékoló szerkentyűbe. Reccsent valami, rövidzárlat kékes füstje csapott fel. Én csak ültem ott a padlón, Gramer pedig sorra összetaposta drága készülékeit, tépdeste a kábeleket, mintha csakugyan megbolondult volna. Végül a székemre terítette zakóját, és lihegve a fotelba rogyott. Aztán rám nézett, mintha csak most venne észre, és felnyögött.

– Csak úgy, mérgemben – magyarázta, nem túl érthetően. – Nyugdíjba küldenek, az fix. A te karrierednek is vége. Búcsúzz el a Holdtól! Küldhetsz Shapirónak köszönőlevelet. Akár a Holdhivatal címére. Végzik még a papírmunkát egy darabig.

Szó nélkül vártam, hogy folytassa, mert újabb trükkre gyanakodtam. Megtörölte a homlokát nagy, kockás zsebkendőjével, és részvétteljes vagy szánakozó pillantást vetett rám.

– Két órája kezdődött, és zajlik, mindenütt egyszerre – mondta. – Ember, el tudod ezt képzelni? Most aztán pacifikálva vagyunk! Mint a huzat! Itt és túl az óceánon, egyik sarktól a másikig és vissza! Kilencszáz-billió a veszteség! A műholdakat beleértve; azok pukkantak ki először. Mit bámulsz? – vetette oda bosszúsan. – Uncle Samtől kaptam a levelet…

– A kitalálós játék nem erős oldalam.

– Azt hiszed, még mindig játszunk? Tévedsz, öregem. A játéknak vége. Írd meg a kalandjaidat! A Holdhivatalt, a felderítést, amit akarsz. Pár hét alatt vagyont kereshetsz. Biztos siker. És a hajad szála se görbül. Csak siess, mert megelőznek a holdhivatali fickók! Talán már körmölik az emlékirataikat az elmúlt korszakról…

– Mi történt?

– Minden. Hallottad már azt, hogy Soft Wars?

– Nem.

– És azt, hogy Core Wars?

– Mik ezek, számítógépes játékok?

– Na látod, hogy tudod! Azok. Programok, amik kiirtják az összes többi programot. Feltalálták már száz éve. De akkor csak a programozók játéka volt. Dwarf, Creeper, Darwin, ilyesmik. Csak tudnám, miért ülök én még itt? Mit törtem én magam, hogy horogra akadj, most meg magyarázok neked, ahelyett hogy új állást keresnék!

– Uncle Sam helikopterrel küldte a levelet? – kérdeztem. – Hát posta már nincs?

Még mindig fortélyra gyanakodtam. Gramer elővette a csekkfüzetét, firkált valamit keresztbe az egyik lapra, összehajtogatta papírrakétának, és az ölembe dobta.

„Emlékbe a Holdvitéznek, a hűséges Adelaida” – ez állt a papíron.

– Most mit játszunk? – néztem fel rá.

– Ennyi maradt. Uncle Sam is üdvözletét küldi, persze. Posta már nincs. Semmi sincs. Egyáltalán semmi. Semmi! – rajzolt kört a kezével. – Két órája kezdődött, hiszen mondtam! És még azt se érdemes kérdezni, ki a hibás. A professzorod is munkanélküli lett. A jó öreg! Még szerencse, hogy idejében házat vettem. Rózsákat fogok ültetni meg zöldséget, árucsere céljára. Bankok sincsenek már, persze. Hú, de melegem van…

Legyezte magát a csekkfüzetével. Aztán undorral ránézett, és a papírkosárba dobta.

– Pax vobiscum – mondta. – Et cum spiritu tuo. A fene enné meg!

Kezdett valami derengeni. Nem csak színleli a kétségbeesését.

– A vírusok? – kérdeztem lassan.

– Okosodsz… így van, Holdvitézem! Te pusztítóbajnok! Hiszen te hoztad a Földre azt a ravasz porocskát. Kaphatsz Béke Nobel-díjat, vagy kivégeznek általános hazaárulásért. A Nobel-díjra inkább ne számíts, de a helyed a történelemben biztos. Járványt hoztál, de hogy ez a járvány átok-e, vagy áldás, azon fognak most évekig rágódni a bölcsek. Benne leszel minden lexikonban.

– Hátha veled együtt? – mormoltam. Még nem egészen értettem, miféle katasztrófajátszódott le, de hogy Gramer már nem színlel, abban biztos voltam.

– Léteztek ám hajdan vírusprogramok is – mondta. – Tudod, a cégemnél ma már megkövetelik a diplomát. Nem úgy van, mint régen, hogy a csinos nő ágyba bújik a célszeméllyel, ellopja az iratokat, lefotózza a fürdőszobában, és már szalad is a találkozóhelyre. Doktorálni kell matematikából, informatikából, aztán jön csak a felsőfokú kiképzés, rámegy az ember fél élete, míg egyáltalán munkához láthat.

– Mint kém? – kérdeztem.

– Kém? – ízlelgette a szót, és megvetően vállat vont. – Kém! Ne beszélj szamárságokat! Állami tisztviselő vagyok, különleges beosztásban, kiemelt fizetéssel, a magasabb államérdek nevében. Kém? Ugyan már! Egyébként mindegy. Szóval, a vírusprogramokból nőtt ki az információk eróziójának elmélete. Hallottál róla?

– Nem sokat.

– Na látod! Aztán kiderült, hogy ezt nem professzorok találták ki, hanem baktériumok, négymilliárd éve. Mert az ősi sejteknek is saját programjuk volt, aztán egymást zabálták, mert nem volt még, aki herpeszt vagy rákot kapjon tőlük. De a kiváló szakemberek erre nem jöttek rá. Csak egyszer-kétszer próbálták a konkurenciaharc keretében megbénítani a másik cég számítógépeit. Akkor írtak „battle program” nevezetű programokat, olvastál róluk? Vagy nem?

– De hát az régen volt…

– Sok évtizede. Azért omlott most össze minden… Hiszen számítógépesítettek minden fegyvert, csak a bunkót meg a konyhakést nem! Mindent elöntötték a programok. Hát ezért. Próbáltál telefonálni?

– Ma még nem. Miért?

– Azért, mert az automata telefonközpontok már nem működnek. Ember, azok a vírusok mindenhová bemásztak, egy csapásra! Hallgattál rádiót?

– Nem. Nincs is.

– Nem értelmes lények. Az kezdettől fogva világos. Annyi eszük van, mint akármelyik vírusnak. De a virulencia, az eróziós hatás maximális! Csak azt nem tudom – panaszkodott a falnak, a napraforgós van Gogh nyomatoknak –, minek töltöm veled az időmet? Megyek sétálni, vagy felakasztom magam. Erre a drótra itt.

Belerúgott a legközelebbi készülékbe.

– Ami elölről bonyolult titoknak látszik, hátulról nézve olyan egyszerű, mint ez a drót – mondta. – Felküldtük a legjobb fegyvergyártó programjainkat a Holdra? Felküldtük. Tökéletesítették magukat iksz évig? De még mennyire! Egymásnak rontottak teljes gőzzel? Természetesen, hogy is lehetett volna másképp? Ki győzött? Mint mindig, az, aki a legtöbb agresszivitást zsúfolja a legkisebb térfogatba. Az élősdiek győztek, a molekuláris rémek. Azt se tudom, adtak-e már nekik nevet. Én azt javasolnám, Virus Lunaris Pacemfaciens. És csak arra vagyok kíváncsi, MI és HOGYAN vitt téged le a Holdra, hogy magaddal hozd ezt a jótékony pestist? Most már elmondhatod. Köztünk marad, mert a kormányoknak ugyan mindegy. Most már…

– Minden program megsemmisült? A számítógépekben, mindenhol? – kérdeztem bambán. Csak most kezdtem felfogni az egészet.

– De meg ám, dögvészhozó vitézem! Mert te hoztad! Mint Poe novellájában, hiszen tudod! Nem gondolom, hogy készakarva, mert honnan tudhattad volna? Visszaestünk nagyjából a 19. század első felébe. A technikában, meg egyáltalán. Nincs igazam? De akkor megvoltak az ágyúk. Most a múzeumból kell majd előhúzni őket.

– Várj egy kicsit, Adelaida! – szóltam közbe. – Miért éppen a 19. század? Állig fölfegyverzett hadseregek voltak akkor…

– Igazad van. A mostani helyzetre még sohasem volt példa. Mintha valami csöndes kis atomháború porrá zúzta volna az egész infrastruktúrát. Ipar, távközlés, bankrendszer. Csak az egyszerű gépezetek maradtak. De az embereknek a hajuk szála se görbült. Ámbár ez sem így van. Balesetek nyilván voltak, csak hírközlés hiányában senki nem tud semmit. Hiszen nyomtatott újság már rég nem létezik. A szerkesztőségek is összeomlottak. Még az autók szerkentyűi se működnek. A Cadillacem roncs lett.

– De biztosan szolgálati – vigasztaltam. – Nem kell búsulnod érte…

– Tényleg – bólintott Gramer. – Most a szegények jártak jól. A negyedik világ. Ott még megvannak az ócska írógépek, puska, lőszer, lándzsa, bumeráng, bunkósbot. Ez most a „tömegpusztító fegyver”. Majd elözönlenek minket az őshonos ausztrálok. Már rég kormányon vannak. No, akkor elmondod végre, mi a fenének szálltál ott le? Most már nyugodtan bevallhatod!

– Hát igazán azt hiszed, hogy én tudom? – lepődtem meg, de nem nagyon, mert éreztem, mennyire nem számít már az én helyzetem vagy a személyem. – Fogalmam sincs róla. És öt százalékot adok a sikerkönyvem bevételéből, ha te meg tudod magyarázni. Annyit tanultál, biztosan igazi Sherlock Holmes vagy. Következtess! Minden nyomot éppolyan jól ismersz, mint én…

Bánatosan ingatta a fejét.

– Nem tudja – közölte van Gogh napraforgóival, amelyekre már rásütött a nap.

Megfájdult már a lábam a kuporgástól, felálltam, elővettem a szekrényből az öltönyeim mögé rejtett whiskysüveget, a hűtőből a jégkockákat, töltöttem, és azt javasoltam, igyunk a fegyverkezési verseny emlékére.

– Magas a vérnyomásom. Cukrom van… – mormolta Gramer a poharát forgatva. – De ilyen alkalomból… Nem bánom. Halott világunkra!

– Miért halott? – tiltakoztam. Ittunk. Gramerre rájött a csuklás, sokáig köhögött, otthagyta fele italát, végigsimított az arcán. Észrevettem, hogy hanyagul borotválkozott.

– Minél följebb jutottunk a számítógépekkel, annál nagyobbat zuhanunk – motyogta. Mintha tíz évet öregedett volna. – Minden programot szétmartak – ütött a zsebére, Uncle Sam levelére. – Ennek a korszaknak vége.

– Miért? A közönséges vírusok ellen is van gyógyszer…

– Térj már észhez! Miféle gyógyszer támasztaná föl a hullát? Hiszen semmi program nem maradt meg földön, vízen, levegőben, kint az űrben. Ezt a levelet egy régi Bell írógépen kopogtatták, az újabb típusok bedöglöttek. Nyolc óra előtt kezdődött… Azt hitték a bolondok, hogy közönséges üzemzavar.

– Mindenütt egyszerre?

Próbáltam elképzelni a teljes káoszt a bankokban, repülőtereken, hivatalokban, kórházakban, iskolákban, gyárakban… de hiába.

– Pontosan nem lehet tudni, mert távközlés nincs. De a jelek szerint mindenütt egyszerre.

– Hogy lehet az?

– Biztosan lárvaformákat hoztál, vagy csírákat, amelyek lavinaszerűen szaporodtak, míg el nem értek bizonyos telítettségi fokot a levegőben, a vízben, mindenhol. Ez a sűrűségi fok aktiválta őket. A holdbeli fegyverkezési programok százszorosan biztosítva voltak, azokhoz képest a földieket elsöpörni gyerekjáték. Totális bitocídium, azt hajtották végre. Az élőlényeket természetesen nem érinti, mert a Holdon nem volt dolguk élő szervezettel. Különben minket is kinyírtak volna, mind egy szálig, az antilopokkal, hangyákkal, szardíniákkal és füvekkel együtt. Na, hagyjál már békén! Meddig okítsalak még itt?

– Ha úgy van, ahogy mondod, akkor minden kezdődik elölről. A régi módon…

– Hát persze! Fél év múlva, egy év múlva kitalálnak majd valami antivírust. Aztán megint belegyalogol a bajba a világ.

– Akkor talán az állásod sem szűnik meg.

– Nekem a magam részéről elegem van – jelentette ki. – Nem is csak a kedvem ment el. Öreg vagyok már hozzá. Új korszak jön, új kiképzés. Antilunáris informatika meg ilyesmi. Aláfűtenek az egész Holdnak atommal, sterilizálják, akárhány milliárdba kerül. Légy te csak nyugodt, kifizetődik nekik!

– Kiknek? – kérdeztem. Különösen viselkedik ez a Gramer. Folyton búcsúzkodik, aztán eszében sincs elmenni. Talán ki akarja panaszkodni magát, hiszen az egész szanatóriumban csak én tudom, ki ő igazából. Pszichiáterhez menjen a derékba tört életével?

– Kiknek? – dörmögte. – Még hogy kiknek? Az egész fegyverkezési bagázsnak. Minden iparágnak. Mindenkinek. Előszedik a régi tervrajzokat, építenek először egypár hagyományos rakétát, ilyesmit, és nekiesnek a döglött számítógépeknek. A hardver ott van épségben, mint egy jól konzervált múmia. Csak a szoftvernek lőttek. Várj egypár évig, majd meglátod!

– A történelem sohasem ismétli magát pontosan ugyanúgy – mondtam, és újra töltöttem neki, kérdés nélkül. Felhajtotta az egészet, nem is csuklott, csak egy kicsit vörösebb lett a feje búbja. Fényes legyecskék röpködtek a beeső napfényben.

– A nyavalyás legyek, azok persze megúszták! – morogta Gramer.

Kinéztünk a kertbe. Tarka pongyolás, pizsamás páciensek sétáltak a fasorokban, mintha mi sem történt volna. Kék az ég, süt a nap, szellő borzolja a gesztenyefák lombját, szivárványos permet glóriájában csobog a szökőkút. Pedig egy világ omlott össze, és a következő még meg sem született. Nem mondtam el Gramernek, miről mélázok – túlságosan közhelyes gondolat. Inkább kitöltöttem a maradék whiskyt.

– Le akarsz itatni? – kérdezte, de kiitta a poharát, lerakta, és végre indulni készült. Zakóját a vállára vetette. Keze a kilincsen, de még mindig tétovázott.

– Ha valami eszedbe jutna… tudod, mi… akkor írd meg! Majd cserélünk.

– Cserélünk?

– Hát mert, magunk között szólva, nekem van egy külön bejáratú tippem.

– Arról, hogy miért szálltam le a Holdra?

– Arról.

– Akkor mondd el!

– Nem lehet.

– Miért?

– Nem illik. Én mégiscsak, hogy is mondjam, esküt tettem. A szolgálat nem játék. Te az asztal túlsó felén ültél.

– De az asztal eltűnt. Ne légy már olyan bakafántos! Szavamat adom, hogy köztünk marad.

– Jópofa vagy! Megírod, kiadatod, és majd azt mondod, visszatért a memóriád.

– Akkor egyezzünk meg! Hat százalék a honoráriumból.

– Ezt írásba adod?

– Természetesen.

– Húsz százalék!

– Túlfeszíted a húrt!

– Én?

– Úgyis kezdem már sejteni, amire gondolsz.

– Micsoda?

Zavarba jött. Sok mindenre kiképezték, de vannak hiányosságai. Nem igazán alkalmas ő a munkájára. De minek mondanám neki? Úgyis nyugdíjba megy.

Gramer közben becsukta az ajtót, rutinból kinézett az ablakon, leült az íróasztal szélére, megvakarta a füle tövét.

– Na, halljam… – morogta.

– Ha én mondom ki először, akkor egy centet sem kapsz.

Háta mögött, a zöldellő kertben az öreg Padderhorn közeledett tolószékben, félméteres kanalát feltartva, mint egy jogart. Szivarját éppen meggyújtotta az ápoló. Pár lépéssel hátrább ballagott a gorillája, izmos, barnára sült fickó egy szál sortban, csíkos, fehér kalappal a fején. Menet közben tarka képregényt olvasott, combját verte a laza övén himbálózó stukker.

– No, beszélj, vagy ég veled, öreg barátom! – mondtam. – Tudod, hogy írhatok akármit, a Holdhivatal úgyis megcáfolja…

– De ha megírod, hogy én voltam a forrás, abból bajom lehet…

– A bajokat legjobban a pénz orvosolja. És csak akkor nevezlek meg, ha NEM mondasz semmit… Különben az a véleményem, hogy rád fér egy kis gyógyüdülés. Rosszak az idegeid, látom. Mit nézel így? Te meséltél el mindent magadról!

Megtörten ült ott, hallgatott. Remegett a szája. Kicsit megsajnáltam.

– Nem hivatkozol rám?

– Más néven említelek csak. Más külsővel.

– De rám ismernek.

– Nem valószínű. Azt gondolod, csak téged állítottak rám? Ti rendeztetek mindent, igaz?

Felháborodott.

– Nincs semmiféle „mi”. A Holdhivatalhoz semmi közünk. Ők csinálták!

– Hogyan? És minek?

– Nem tudom pontosan, hogyan. De azt tudom, hogy minek. Azért, hogy ne térj vissza. Ha eltűnsz, minden marad a régiben.

– De hát nem örökre! Előbb vagy utóbb…

– Éppen azt akarták, hogy „utóbb”. Féltek a jelentésedtől.

– Jó, tegyük fel! De a por? Hogy került a szkafanderembe? Honnan tudhattak róla?

– Tudni nem tudtak, de Lax aggódott. Azért izgult a portávja miatt.

– És ti ezt megtudtátok? – csodálkoztam.

− A munkatársa a mi emberünk. Lauger.

Eszembe jutott első beszélgetésem a professzorral. Csakugyan mondta, hogy rászedte az egyik munkatársa. Kezdtek a dolgok új megvilágításba kerülni.

– A kallotómia is az ő művük? – kérdeztem.

– Fogalmam sincs.

Gramer megvonta a vállát.

– Sohasem tudod meg – tette hozzá. – Senki sem tudja meg. Amikor a legmagasabb a tét, akkor igazság már nem létezik. Csak feltevések maradnak. Különböző verziók. Mint Kennedy esetében.

– Kennedy elnök?

– Ott még magasabb volt a tét. Az egész világ. Nagyobb tét nincsen! Most írd le, amit ígértél…

Levélpapírt, golyóstollat vettem elő. Gramer az ablaknál állt, háttal. Aláírtam a papírt, odaadtam. Elcsodálkozott.

– Nem tévedtél?

– Nem.

– Tíz százalék?

– Tíz.

– Jó tettért jót várj! Én is mondok még valamit. A portáv arra való volt, hogy te leszállj.

– Úgy érted, Lax? Azt nem hiszem el.

– Nem is Lax. Ő nem tudott semmiről. Lauger ismerte a munkáját. Hozzátett még egyet a táv ötven programjához. Nem nagy fáradság. Hiszen programozó.

– Szóval, mégis közületek valaki…

– Nem. Ő három félnek dolgozott egyszerre.

– Lauger?

– Lauger. De szükségünk volt rá.

– No jó! A táv lehívott. Leszálltam a Holdra. De a por?

– Véletlen. Senki sem látta előre. Ha te nem emlékszel rá, hogy mi történt ott lent, akkor már nem tudja meg senki. Soha.

Összehajtotta a papírt, zsebre tette, és az ajtóból visszaszólt:

– Minden jót!

Néztem, amint a főépület felé megy. Mielőtt eltűnt a sövénynél, bal kezem a jobbhoz nyúlt, és megszorította. Nem állítom, hogy örültem ennek a helyeslésnek. De akárhogyan is, élni csak kell tovább.

RAKOTTAS

LÉTEZIK ÖN MR. JOHNS?

BÍRÓ: A bíróság megkezdi a Cybernetics Company kontra Harry Johns ügy tárgyalását. Jelen vannak a felek?

ÜGYVÉD: Igen, bíró úr.

BÍRÓ: Ön kit képvisel?

ÜGYVÉD: Én a Cybernetics Company cég jogtanácsosa vagyok, bíró úr.

BÍRÓ: És hol az alperes?

JOHNS: Itt vagyok, bíró úr!

BÍRÓ: Lesz szíves közölni a személyi adatait?

JOHNS: Igenis, bíró úr! Nevem Harry Johns, születtem 1917. április 6-án New Yorkban.

ÜGYVÉD: A lényegi kérdéshez, bíró úr! Az alperes valótlant állít. Ő egyáltalán nem született.

JOHNS: Tessék, itt a születési bizonyítványom. És a teremben jelen van a bátyám, aki…

ÜGYVÉD: AZ nem az ön születési bizonyítványa, és az illető személy nem az ön bátyja.

JOHNS: Hát kié? Talán a magáé?

BÍRÓ: Csendet kérek! Ügyvéd úr, majd később! Tehát, Johns úr?

JOHNS: Apám, a megboldogult Lexington Johns, egy autójavító műhely tulajdonosa volt, ő oltotta belém az autók iránti rajongást. Tizenhét éves koromban versenyeztem először. Azóta nyolcvanhét versenyen indultam, máig tizenhat első helyezést értem el, huszonegy második helyezést…

BÍRÓ: Köszönöm, ezek a részletek nem tartoznak ide.

JOHNS: Nyertem három aranyserleget, három aranyserleget…

BÍRÓ: És egy ezüstkoszorút.

DONOVAN, A CYBERNETICS COMP. ELNÖKE: Na tessék! Elakadt!

JOHNS: Azt maga csak szeretné!

BÍRÓ: Csendet kérek! Van jogi képviselője?

JOHNS: Nincs. Magam védekezem. Az én ügyem teljesen világos.

BÍRÓ: Tud róla, milyen követeléssel lép fel önnel szemben a Cybernetics Company?

JOHNS: Tudok. Ezek az aljas cápák fel akarnak falni…

BÍRÓ: Köszönöm. Jenkins jogtanácsos úr, volna szíves a bíróság elé tárni a kereset tartalmát?

ÜGYVÉD: Igenis, bíró úr. Két évvel ezelőtt az alperes balesetet szenvedett a chicagói versenyen, és elvesztette a lábát. Ekkor cégünkhöz fordult. Mint ismeretes, a Cybernetics Company protéziseket gyárt, vagyis lábak, karok, vesék, szívek és egyéb szervek pótlására szolgáló termékeket. Az alperes részletre vásárolt egy bal műlábát, és az első részletet kifizette. Négy hónap múlva ismét hozzánk fordult, ezúttal két kar, a mellkas és a nyak pótlására volt szükség.

JOHNS: Hazudik! A nyak tavasszal volt, a hegyi verseny után.

BÍRÓ: Lesz szíves mellőzni a közbeszólásokat!

ÜGYVÉD: E második tranzakció után az alperes adóssága cégünkkel szemben 2967 dollárra növekedett. További öt hónap múltán az alperes nevében a bátyja fordult hozzánk. Az alperes ekkor a Monte Rosa kórházban tartózkodott, New York közelében. Az új megrendelés értelmében cégünk az előleg befizetése után számos protézist szállított, ezek részletes listáját a keresethez csatoltuk. Szerepel rajta többek között egy Geniac típusú elektronikus agyfélteke 26 500 dolláros áron. Felhívnám a Tisztelt Bíróság figyelmét, hogy az alperes a luxuskivitelű Geniac modellt rendelte meg, acéllámpákkal, természetes színezésű álomgerjesztővel, bosszúságszűrővel és bánattompítóval, noha anyagi lehetőségeit ez nyilvánvalóan meghaladta.

JOHNS: Na persze, maga szerint sántikáljak inkább a vacak szériatermék agyukkal!

BÍRÓ: Csendet kérek!

ÜGYVÉD: Az alperes előre megfontolt, rosszhiszemű nemfizetési szándékát bizonyítja, hogy nem közönséges karprotézist rendelt nálunk, hanem a különleges modellt, beépített 18 köves svájci Schaffhausen karórával. Amikor adóssága már 29 863 dollárra rúgott, felszólítottuk, hogy szolgáltassa vissza az összes protézist. Az állami bíróság azonban elutasította keresetünket, mondván, hogy a protézisek elvesztése az alperes további létezését lehetetlenné tenné, mivel addigra az egykori Mr. Johnsból már csak egyetlen agyfélteke maradt meg.

JOHNS: Mi az, hogy „egykori”? Külön prémiumot kap a sértésekért, maga zugügyvéd?

BÍRÓ: Csendet kérek! Mr. Johns, ha sértegeti a felperest, bírsággal fogom sújtani!

JOHNS: De hát ő sérteget engem!

ÜGYVÉD: Jelen állapotában, amikor is az alperes nem csak adósunk, hanem tetőtől talpig a Cybernetics Company terméke, amely cég készségesen, késedelem nélkül minden óhajának eleget tett, a nevezett alperes, ráadásul nyilvánosan, fűnek-fának gyalázta termékeinket, panaszkodott azok minőségére. Mindamellett újabb három hónap múltán ismét jelentkezett nálunk. Felsorolta különböző egészségi bántalmait, amelyek szakértőink megállapítása szerint abból eredtek, hogy régi agyféltekéje rosszul érezte magát az új, hogy úgy mondjam, protézis szintű környezetben.

Humánus lelkületű cégünk újfent eleget tett az alperes kérésének, és az alperest teljesen géniusszá alakította át, vagyis saját, régi agyféltekéjét is Geniac típusú készülékre cserélte. Az új szolgáltatás fejében az alperes csekket állított ki 26 950 dollárról, ám eddig csupán 213 dollárt és 18 centet fizetett ki. A dolgok ilyen állása folytán… Tisztelt Bíróság, az alperes rosszhiszemű szándékkal megnehezíti álláspontunk ismertetését, folytonos sziszegéssel, nyikorgással és recsegéssel zavar. Kérem a Tisztelt Bíróságot, hogy intse meg!

BÍRÓ: Johns úr…

JOHNS: Nem én csinálom, hanem a Geniacom. Mindig így nyekereg, ha intenzíven gondolkodik. Hát felelős vagyok én a Cybernetics Company gyártmányáért? Kérem a Tisztelt Bíróságot, hogy intse meg Donovan elnököt selejtgyártás miatt!

ÜGYVÉD: Jelen helyzetben cégünk arra kéri a bíróságot, hogy helyezze vissza a céget az itt jelen lévő, általa gyártott protéziskészlet birtokába, amely protéziskészlet önhatalmúlag és illetéktelenül Harry Johnsnak adja ki magát.

JOHNS: Micsoda pimaszság! Hát hol van Johns, maga szerint, ha nem itt van?!

ÜGYVÉD: Itt a teremben nincs semmiféle Johns, ugyanis az ismert autóversenyző földi maradványai Amerika különböző autópályái mentén nyugszanak, kisebb részletekben. A bíróság javunkra hozandó ítélete tehát nem okoz kárt semmiféle élő személynek, mivel a cég tulajdonába csak az kerül vissza, ami – a nejlonborítástól az utolsó csavarig – joggal megilleti!

JOHNS: Na ne! Maguk engem darabokra akarnak szétszedni!

DONOVAN ELNÖK: Semmi köze hozzá, hogy mit csinálunk a saját tulajdonunkkal!

BÍRÓ: Elnök úr, kérem, őrizze meg a nyugalmát! Köszönöm, ügyvéd úr! Mr. Johns, önnek mi a mondanivalója?

ÜGYVÉD: Bíró úr, hadd fejtsem még ki a lényegi kérdésben, hogy az alperes tulajdonképpen egyáltalán nem alperes, hanem csupán anyagi tárgy, amely azt állítja, hogy a saját tulajdona. De valójában, mivel nem él…

JOHNS: Gyere csak ide, majd meglátod, élek-e!

BÍRÓ: Nos… hm, ez valóban nagyon, nagyon különös ügy! Hm, ügyvéd úr, az alperes élő vagy nem élő voltának kérdését egyelőre függőben hagyom, az ítélet meghozataláig, különben nehezítené a tárgyalás normális menetét. Öné a szó, Mr. Johns.

JOHNS: Tisztelt Bíróság, és ti, az Egyesült Államok polgárai, akik tanúi vagytok egy nagy konszern alávaló kísérletének, hogy megsemmisítsen egy szabad, gondolkodó személyiséget…

BÍRÓ: Lesz szíves csak a bírósághoz szólni! Nem tömeggyűlésen vagyunk!

JOHNS: Igenis, bíró úr. A helyzet a következő: valóban vásároltam a Cybernetics cégtől néhány protézist…

DONOVAN ELNÖK: Néhányat! Jó vicc!

JOHNS: Kérem a Tisztelt Bíróságot, hogy utasítsa rendre ezt az urat! Nos, megvettem azokat a protéziseket. Hogy milyenek, azt most hagyjuk. Ne is beszéljünk arról, hogy akár járok, akár ülök, eszem, alszom, folyton úgy zümmög a fejem, hogy külön szobába kellett költöznöm, mert a bátyám nem tudott aludni tőlem. A híres Geniac miatt, amit számológépek roncsaiból tákoltak össze, számolási mániába estem, muszáj folyton mindent megszámolnom, kutyát, macskát, oszlopot, embereket az utcán, minden csudát. Nem is részletezem. A lényeg, hogy én komolyan ki akartam fizetni, amivel tartozom, de pénzt csak akkor kapok, ha versenyeket nyerek. Közben rossz passzba kerültem, kétségbeestem, elveszítettem a fejem, és…

ÜGYVÉD: Az alperes maga is elismeri, hogy elveszítette a fejét! Kérem, hogy a bíróság ezt vegye figyelembe.

JOHNS: Ne szakítson félbe! Nem úgy értettem. Elveszítettem a fejem, tőzsdézni kezdtem, veszítettem, eladósodtam. Ráadásul mindenféle nyavalyám volt. Szaggatott a bal lábam, folyton szikrázott a szemem, hülye álmaim voltak varrógépekről, vagy harisnyagyártó meg kötszövő gépekről. Pszichoanalitikushoz jártam, megállapította, hogy Ödipusz-komplexusom van, mert az anyám varrógéppel varrt gyerekkoromban. Legyengültem, alig álltam a lábamon. Akkor kezdett a cég mindenféle bíróság elé rángatni. A újságok is írtak róla, és a gálád rágalmak miatt a metodista egyház – én ugyanis metodista vagyok – kitiltott a templomból.

ÜGYVÉD: Emiatt panaszkodik? Netalán hisz a túlvilági életben?

JOHNS: Hiszek. Mi köze hozzá?

ÜGYVÉD: Nagyon is van közöm hozzá. Mr. Johns ugyanis jelenleg már a túlvilágon él, maga pedig csak bitorolja a nevét!

JOHNS: Vigyázzon, miket beszél itt!

BÍRÓ: Kérem a feleket, higgadjanak le!

JOHNS: Tisztelt Bíróság, amikor ilyen nehéz helyzetben voltam, a cég beperelt, és amikor gyalázatos igényeit a bíróság elutasította, beállított hozzám egy sötét alak, valami Goas, akit Donovan elnök küldött a nyakamra. De én ezt nem tudtam. Ez a Goas villanyszerelőnek adta ki magát, és azt mondta, minden bajomból kigyógyít, nem lesz többé se szaggatás, se szikrázás, de csak akkor, ha teljesen genializálnak. Abban a pocsék egészségi állapotban autóversenyzésre nem is gondolhattam, hát mit tehettem volna? Beleegyeztem, Tisztelt Bíróság, és Goas másnap bevitt a Cybernetics szerelőcsarnokába…

BÍRÓ: Vagyis ekkor történt, hogy kivették önből…

JOHNS: Hát igen.

BÍRÓ: És a helyére betettek…

JOHNS: Hát igen, de én nem értettem, miért teszik ezt olyan készségesen, kedvező áron, hosszú lejáratú hitelre. Bezzeg most már tudom! Azért, Tisztelt Bíróság, hogy ne legyen meg többé a régi agyféltekém! Mert előtte a bíróság azzal utasította el a keresetüket, hogy a régi fejem szerencsétlen darabkája önállóan nem maradna életben, ha minden mást visszavesznek, hát nem ítélhetik oda nekik. Ezért aztán kihasználták, hogy naiv vagyok, meg nincs helyén az eszem a sok balesettől, és nyakamra küldték azt a Goast, hogy vegyen rá, engedjem a régi agyféltekémet eltávolítani. Ilyen sátáni tervet szőttek! De szerencsére egy fityinget se ér az őrült tervük. Mert gondolja meg a Tisztelt Bíróság, mivel érvelnek! Azt mondják, joguk van az én személyemhez. Milyen címen? Tegyük fel, valaki hitelbe vásárol a boltban ennivalót – lisztet, cukrot, húst, ilyesmit –, aztán később a boltos azzal áll elő a bíróságon, hogy az adós legyen az ő tulajdona, mivel ahogyan az orvostudományból tudjuk, az anyagcsere folyamán az élelem pótolja a test anyagait, tehát most, pár hónap múlva, az egész adós, a feje, mája, karja, lába, mind abból a zsiradékból, fehérjéből, szénhidrátból áll, amit ő hitelbe eladott. Hát van olyan bíróság a világon, amelyik helyt ad az efféle keresetnek? A középkorban élünk, amikor Shylock egy font eleven húst követelt az adósától? Itt ugyanaz a helyzet! Én Harry Johns vagyok, az autóversenyző, és nem valami gép.

DONOVAN ELNÖK: Nem igaz! Maga egy gép!

JOHNS: Igen? No és akkor kit perel tulajdonképpen a cég? Milyen lakcímre küldik az idézést? Egy gépnek szólt az idézés, vagy nekem, Mr. Johnsnak? Bíró úr, volna szíves tisztázni ezt a kérdést?

BÍRÓ: Hm… nos… az idézés címzettje Harry Johns, New York, 4. Avenue.

JOHNS: Hallja, Mr. Donovan? Továbbá, bíró úr, ha megengedi, feltennék még egy eljárásjogi kérdést: szerepel egyáltalán olyasmi az Egyesült Államok törvényeiben, hogy egy gép ellen bírósági eljárást lehet indítani? Be lehet idézni, vádat emelni ellene…

BÍRÓ: Nos… hát… nem. Nem, a törvény ilyesmit nem ismer.

JOHNS: Akkor pedig teljesen egyszerű az ügy: vagy gép vagyok, és akkor erre az eljárásra sor sem kerülhet, mert gép nem lehet peres fél bírósági ügyben, vagy nem vagyok gép, hanem személy, és akkor miféle igényt támaszthat rám egy cég? Legyek talán a rabszolgája? Donovan úr rabszolgatartó akar lenni?

DONOVAN ELNÖK: HÚ, de ravasz… Hát, hiába, az én Geniacom…

JOHNS: Kutya füle a magáé! Tisztelt Bíróság, a cég módszereiről eleget elmond, hogy amikor betegen, úgy-ahogy összefoldozva kikerültem a kórházból, és kimentem a tengerpartra friss levegőt szívni, észrevettem, hogy egy csomó ember jön utánam – mert, mint kiderült, a hátamra „made in Cybernetics Comp.” feliratot nyomtattak, úgy kellett a saját költségemre kivágatnom, és befoltoztatnom. Most meg üldöznek! Igen, a szegény ember mindig a gazdagok áldozata, mindig mondta drága, megboldogult édesanyám és édesapám…

DONOVAN ELNÖK: A maga apja és anyja a Cybernetics Company.

BÍRÓ: Csendet kérek! Befejezte, Mr. Johns?

JOHNS: Nem. Hangsúlyozni szeretném, először is, hogy a cég köteles engem eltartani, mert nincs miből élnem. A Motoklub vezetősége érvénytelenítette az eredményemet a múlt hónapi pánamerikai versenyen, mondván, hogy a kocsimat „ember nélküli automata gépezet” vezette. Ki miatt jártam így? Őmiattuk! A Cybernetics cég küldött aljas, rágalmazó levelet a Motoklubnak! Elveszik a kenyeremet, akkor tartsanak el, és szállítsák a pótalkatrészeket! Talán én tehetek róla, hogy folyton kiégek, hol itt, hol ott? Ráadásul valahányszor találkozunk, összevissza sértegetnek a cég emberei, de főleg a tulajdonosok!

Donovan elnök felajánlotta nekem, hogy kedvem szerint elintézik az ügyemet – ha ráállok, hogy a reklámfigurájuk legyek, és napi nyolc órát a kirakatban álljak! Mondtam, hogy ez méltatlan egy autóversenyzőhöz, és süsse meg az ötleteit, mire azt felelte, hogy ő sütött ki engem, és neki ez 56 ezer dollárjába került. Az efféle sértésekért be fogom perelni a céget! Most pedig kérem, hogy a Tisztelt Bíróság hallgassa meg a bátyámat tanúként, mert ő az ügyet töviről hegyire ismeri.

ÜGYVÉD: Bíró úr, tiltakozom a tanú meghallgatása ellen!

BÍRÓ: Azért, mert közeli rokon?

ÜGYVÉD: Rokon is, meg nem is… Az illető repülőgép-balesetet szenvedett a múlt héten.

BÍRÓ: Értem. Tehát nem tud megjelenni a bíróság előtt.

JOHNS BÁTYJA: Dehogynem. Itt vagyok.

ÜGYVÉD: Igen, itt van, csakhogy elhunyt a balesetben. A cég ezért a feleség megrendelésére új példányt készített.

BÍRÓ: Új… micsodát?

ÜGYVÉD: AZ alperesnek új testvért, a korábbi özvegynek új férjet.

BÍRÓ: Vagy úgy…

JOHNS: Na és akkor mi van? Miért ne tehetne tanúvallomást a bátyám? Hiszen a sógornőm készpénzben kifizette az árát.

BÍRÓ: Csendet kérek! Mivel a bíróságnak újabb szempontokat kell mérlegelnie, a tárgyalást ezennel elhalasztom.

A HŰSÉGES ROBOT

Tévéjáték

Szereplők:

Mr. T. Clempner

Graumer, robot

Küldönc

Gordon úr, könyvkiadó

Gordonné

Donnell felügyelő

Donnellné

Furcsa pasas

I

Szoba úgy 2000 körül, de semmi különös. A szokásos bútorzat, egy bűnügyi regényíró dolgozószobája. Lámpák, írógép, magnó, rádió, jókora bárszekrény. Clempner az írógépnél ül, és látható szellemi erőfeszítéssel gépel. Csöng a telefon. Clempner fölveszi a kagylót.

Clempner: Itt Clempner! Ó, maga az! Igen. Hát, úgy egy hét múlva… Biztos. Egyre jobban megy az írás. Csütörtökön leadom az egészet. Még csak géphiba se lesz benne. Hogyan? Ó, említette a felesége? Igen, szeretném meghívni magukat jövő péntekre. Donnellék is jönnek. Dehogynem ismeri, nálam találkoztak, az a felügyelő… Haha! Úgy bizony… hasznos jó barát, segít a bűnözők ábrázolásában… Nagyszerű. Tehát akkor jövő pénteken. Viszontlátásra!

(Visszamegy az írógéphez. Alighogy leült, csöngetnek.)

Clempner: Ki az ördög…?

(Kimegy. Visszajön, a nyomában két küldönc. Nagy ládát hoznak.)

Küldönc: Itt írja alá!

Clempner: Mi ez?

Küldönc: Hát az átvételi elismervény!

Clempner: De mi van a ládában?

Küldönc: Ide van írva. Egy robot.

Clempner: Miféle robot? Én nem rendeltem semmilyen robotot.

Küldönc: Az nem az én dolgom. Én a szállítócégtől vagyok. Tessék aláírni!

(Clempner aláírja, a küldöncök elmennek. Clempner nézegeti a ládát, az írógépre pillant, odamegy, hirtelen visszajön, elvágja a zsinórokat, a láda födele felpattan. Clempner hátrahőköl. A ládában a Robot ül. Előmászik, lehámozza magáról a csomagolópapírt, feláll, kissé meghajol.)

Robot: Jó estét! Ön lesz az új gazdám. Nagyon örvendek. Igyekszem mindenben kedvére tenni, amennyire tőlem telik. És az nem kevés. A legújabb Ultra De Luxe modell vagyok.

Clempner: Mi ez az egész? Én nem rendeltem semmilyen robotot…

Robot: Ó, az nem számít! Minek fáradna vele személyesen? Arra vagyok én. Ezentúl mindent elintézek ön helyett. Hibátlanul működöm. Nem azért mondom, hogy dicsekedjek. Mi, robotok szerények vagyunk. Egyszerűen leszögeztem a tényállást. Ha szabad megjegyeznem, az asztal nem jó szögben áll ott. Ha ön leül, árnyékot vet a papírra. Így sokkal jobb lesz… (Átállítja az asztalt.) Meglátja, így jobban is tud koncentrálni.

Clempner: De az ördögbe is, nekem nincs rád szükségem!

Robot: Az elején mind azt hiszik. Később majd meglátja. Jól szokott aludni, uram?

Clempner: Nem. Ki küldött téged?

Robot: Álmatlanságban szenved? Nagyszerű!

Clempner: Hogyhogy nagyszerű?

Robot: Mert ezen mindjárt segítünk. (Kinéz az ablakon.) Ahá, itt más villák vannak a közelben? Szóval, este ugatnak a kutyák, ha erre jár valaki, éjjel vernyognak a macskák, hajnalban lármázik a kakas. Remek! A kutyákra és macskákra megvan a speciális módszerem, a kakast pedig többé nem hallja. Úgy alszik majd, mint a tej.

Clempner: Te csak ne gondoskodj rólam! Ki küldött ide?

Robot: Nem szükséges kiabálni. Elég, ha suttog. Kitűnő a hallásom. Azt nem tudom, hogy ki küldött, de mindjárt megnézzük. Nyilván rajta van a feladó a csomagon. Hát persze… Davenport ügynökség, háztartási alkalmazottak közvetítése. (Fölveszi a telefonkagylót, tárcsáz.) Halló! Davenport ügynökség? Itt az inas beszél. Ember úr, a gazdám óhajt beszélni önnel! Tessék… (Átadja a kagylót Clempnernek.)

Clempner: Halló! Kérem, én az imént kaptam egy csomagot. Egy robotot, pedig én nem is rendeltem. Biztosan valami ostoba tévedés. Tom Clempner, Rózsa utca 46. Vigyék rögtön vissza! Hogyan? Mit mond? Nem maguk küldték? Ez biztos? De hát… (Leteszi a telefont.) Azt mondja, hogy ők nem küldtek senkit… Akkor most mi lesz?

Robot: Minden nagyszerű lesz. Ön bizonyára szeret egyedül lenni, ugyebár? Hogy senki ne zavarja a munkában.

Clempner: Így van, a fene egye meg! Pontosan így!

Robot: Nagyon helyes! Ön egyedül lesz. Most is egyedül van. Én, bizonyos értelemben, egyáltalán nem is létezem. Nincs itt egyetlen ember sem önön kívül, vagyis nincs itt senki. Már csak néhány apróságban kell megállapodnunk. Van robotja?

Clempner: Nincs. És nem is kell.

Robot: Nagyszerű! Mert be kell vallanom, hogy én is utálom a robotokat. Csak az embereket szeretem. Ezért örülök annyira, hogy ön lesz a gazdám. Jó dolga lesz. Máris kezdem tisztelni és becsülni önt, uram. Itthon étkezik?

Clempner: Nem! És ne beszélj annyit! Hagyjál gondolkodni! Ki kell találnom, mihez kezdjek veled.

Robot: Csak tessék rám bízni! Minden az én gondom lesz, ha szabad megjegyeznem. Ezentúl itthon étkezik. Rosszat tesz a vendéglői koszt. Elronthatja a gyomrát. Nagyon sokfélét tudok főzni, különös erősségem a kínai konyha. (A bárszekrényhez megy, belenéz.) Martini, ugyebár? Kitűnő! De ha szabad megjegyeznem, gin is jó volna belé. Fele-fele arányban, jéggel és citromhéjjal. Felfrissíti az elmét. Tessék csak rám bízni!

Clempner: Sose hallgatsz már el? Szétreped a fejem!

Robot: Mindig így van eleinte, sajnos… De majd elmúlik. Megengedi? (A ládából, amelyben érkezett, elővesz egy vöröskeresztes dobozt, vizet tölt egy pohárba, odanyújtja Clempnernek a vizet és a dobozból elővett tablettát.)

Clempner: Mi ez?

Robot: A fejfájás ellen. Mindjárt elmúlik. Csak tessék szépen bevenni… Ne is tiltakozzék… Parancsoljon… (Leülteti a fotelba, párnát tesz a feje mögé, másikat a lába alá, odaadja a tablettát és a vizet, aztán gyorsan takarítani kezd. Kiviszi a ládát, kisseprűvel felsöpör, visszajön.) No, hogy vagyunk? Már jobban? Ugye, már nem szaggat a fejünk? (A ládából olajozót, csavarhúzót és egy köteg zsineget vesz elő.) Ennyi az egész hozományom. Én ugyanis magam javítom magam, szükség esetén. Megmutassam, milyen vagyok belülről? Roppant érdekes a gépezet!

Clempner: Hagyjál békén…

Robot: Igenis. Ezért vagyok itt. Hogy békessége legyen. Csak a kapcsolati hálót kell még rögzítenünk. Pár perc az egész.

Clempner: Mi van a kapcsolatokkal?

Robot: Nos, hát nyilván vannak szomszédok, ismerősök, rokonok… Idecsődül egy csomó ember, mind önt akarja látni. De mi ketten majd szót értünk. Egyszerű a módja. Ha ön azzal üdvözli a vendéget: „De örülök, hogy látlak” – akkor én hamarosan bejövök, és azt mondom, el ne feledje, uram, hogy sürgős találkozója van Chadwick professzorral.

Clempner: És ha a vendég véletlenül ismeri azt a professzort?

Robot: Az ki van zárva, uram. Ő volt az első gazdám. Sajnos, meghalt. Nagyon régen. Már a betűk is fakulnak a sírján. Én ugyanis kijárok hozzá a temetőbe minden hónap harmadik vasárnapján. Remélem, ön is engedélyezi, uram. De térjünk vissza a tárgyhoz! Ha ön azt mondja: „Jó, hogy jössz, már rég vártalak”, akkor a legrosszabb minőségű italt szolgálom fel. Ha…

Clempner: Miket beszélsz?!

Robot: De uram! Mind a ketten tudjuk, hogy van ez, csak az urak restellik bevallani. Minden háznál van ital az első osztályú vendégek számára, van a másodosztályúak számára, és van olyan, amiből senkinek se adunk. Itt például (a bárszekrényre mutat) észleltem egy jól elrejtett, lapos üveget. Ha nem tévedek, hetvenéves konyak, valószínűleg Salignac. Igen jól eldugta, uram, így is kell. De látom, hogy már kissé fáradt. Ezért most készítek egy finom, frissítő erőlevest és könnyű, de tápláló vacsorát. Ön csak pihenjen addig, uram! Pihenjen… lazítson… (Közben kihátrál. Edénycsörgés hallatszik be.)

Clempner: Nahát…

Robot (visszajön): Nemsokára minden elkészül. Már csak egyetlen, de fontos téma van hátra: a nők.

Clempner: Micsoda?!

Robot: Ne aggódjék, uram! Három áramköröm van külön erre a célra. A hölgyek ezentúl megédesítik az életét, minden csupa napsugár lesz, semmi lidércnyomás. Olyan hölgy, akit nem óhajt látni, nem lépheti át a küszöböt. Gazdám érdekében kíméletlen is tudok lenni. Továbbá messziről felmérem a hölgyek lélegzését és pulzusát, így mindig idejében közölhetem önnel, mire számít az érkező hölgy…

Clempner: Hát ez mindennek a teteje! Hogy merészelsz? Kikérem magamnak!

Robot: Ó, dehogy! Valójában örül, hogy a szolgálatára leszek. Csak ezt még nem tudja, mivel eddig nem tapasztalta, milyen áldás egy hűséges, odaadó robot. De majd meglátja, uram. Megismeri a boldogság ízét… De azt hiszem, kész az erőleves. Elnézést…

Clempner: Te jó ég…

Robot (megáll, merev mozdulattal kinyitja az ebédlő ajtaját): A vacsora tálalva van, uram!

Clempner (összerezzen): De én nem akarom, hogy itt nekem…

Robot: Bátorkodom teljes tisztelettel megjegyezni, hogy miután „a vacsora tálalva van” szavak elhangzottak, nincs helye beszédnek, míg fel nem szolgáltam az első aperitifet…

(Clempner átmegy az ebédlőbe, leül, a Robot felszolgálja az ételt, Clempner enni kezd. A Robot átmegy a másik szobába, gyorsan átnézi a gépírásos oldalakat, visszajön. Bort tölt.)

Robot: Kiváló a stílusa, uram. Lendületes, tömör! Büszke vagyok, hogy ilyen gazdám van. Csupán annyit bátorkodom megjegyezni, hogy a második fejezetben a gyilkosnak nem ciánt kellene használnia. A cián már kiment a divatból. Régimódi.

Clempner: Gondolod? Te ehhez is értesz?

Robot: A harmadik gazdám toxikológus volt. És nem csak tudós, hanem gyűjtő. Úgy gyűjtötte a mérgeket, mint mások a lepkét. Szegény ember…

Clempner: Mi történt vele?

Robot: Tévedett. Mindig három kanál cukrot tett a kávéjába. Természetesen semmi baja nem eshetett volna, ha nem éppen a temetős vasárnapom van. És legalább valami különleges, ritka méreg lett volna, de nem! Tévedésből patkánymérget tett a kávéjába. Közönséges patkánymérget! Ő! Képzelem, mennyire fájt ez neki… az utolsó perceiben… Mire hazaértem, már késő volt. Ó, mit éreztem! Majdnem megszakadt a kondenzátorom. Kijárok hozzá minden hónap második vasárnapján. Nagyon szép sírja van, kilátással a folyóra. Magam választottam. De nem erről akartam beszélni. Javasolnám, hogy akonitint használjon a gyilkos. Hatékony és erős méreg. Tíz csepp elég…

Clempner: Akonitint, azt mondod? Lehet, hogy igazad van… Tényleg! Már én is gondoltam rá. Egyáltalán mi a neved?

Robot: Graumer, uram. De ha kívánja, lehet egészen más is. Talán valami virágnév? Jácint például… Hogy tetszene?

Clempner: Á, nem… Legyen csak Graumer.

Graumer: Köszönöm.

Clempner: Graumer!

Graumer: Tessék, uram…

Clempner: Figyelj csak! Jövő pénteken…

Graumer: Igenis…

Clempner:…lesz itt egy kis vendégség. Négyen jönnek, két házaspár. Csak nem tudom, hideg büfé legyen, vagy inkább meleg vacsora… hm?

Graumer: Első osztályú vendégek lesznek, ugyebár?

Clempner: Igen. A kiadóm és Donnell felügyelő, mindkettő a feleségével…

Graumer: Rendőrfelügyelő?

Clempner: Az. Miért?

Graumer: És az ön barátja? Ó, ez nagyszerű! Mit szolgáljak fel? Úgy vélem, jó volna egy meleg fogás, utána pedig vegyes hidegtálak. Bízza csak rám, uram! Nem fog csalódni. Ízlett a vacsora?

Clempner: Jó volt…

Graumer: Látom, még írni szeretne, de én nem ajánlom. Karikás a szeme, uram. Az első este mindig kimerítő az új gazdának. Főleg ha még kezdő… Ezért bátorkodtam már megágyazni. Parancsoljon… (A hálószobába vezeti, bentről hallatszik a hangja.) így… meggyújtjuk a kislámpát… A másik lábát lesz szíves… És most a robot mesél néhány álmosító kis történetet. Réges-régen, amikor még villany sem volt, élt egyszer az erdő szélén egy jóságos, kövér uraság a gőzrobotjával. Reggel a robot kiment az erdőbe gyújtósért, meg gombát szedni a reggelihez…

Clempner (elkínzott hangon): Hagyjál… békén…

Graumer: Egy napon felbukkant az erdőben a gonosz szerelő a nagy harapófogóval. Elbújt egy fa mögé, és amikor jött a robot, rázendített: „Szegény árva vagyok, nincs semmim a világon, csak ez a harapófogó”…

(A hálószobában kialszik a villany, Graumer bejön a dolgozószobába. Halkan becsukja az ajtót, Jelveszi a padlóról az olajozóját, a csavarhúzóját, és miközben összetekeri a hosszú zsineget, azt mondja:)

Jól van. Alszik, mint egy csecsemő… És még a zsinór sem kellett…

II

Clempner a fotelban ül, újságot olvas, az asztalon álló üvegért nyúl, de nem éri el, felállni pedig lusta.

Clempner: Graumer!

Graumer (bejön): Parancsoljon, uram!

Clempner: Italt!

Graumer: A szokásosat?

Clempner: Azt.

(Graumer tölt, átnyújtja.)

Clempner: Elmehetsz.

(Graumer ott marad.)

Clempner: Na, mi van?

Graumer: Uram, Higglns úr telefonált, hogy előadást tart a klubban a korai viktoriánus irodalomról. Mondtam, hogy ön nagyon sajnálja, de sajnos éppen értekezlete lesz Chadwick professzornál.

Clempner: Helyes! Ide figyelj, hova lett az a puha fürdőszobaszőnyeg? Nem találom.

Graumer: Bátorkodtam feldarabolni és a talpamra ragasztani, hogy halkan járkálhassak, mert uraságodat zavarták a döngő lépteim. Majd veszek másik szőnyeget.

Clempner: Máskor kérj előbb engedélyt tőlem! Add a kabátom! Elmegyek.

Graumer (hozza a kalapot, a kabátot, fölsegíti): Remélem, uram, hazajövet jobb formában lesz, mint tegnap.

Clempner: Ne pimaszkodj, hé!

Graumer: Bátorkodom megjegyezni, hogy a túlzott italfogyasztás káros. De nem csak erről van szó. Sem néhai Burman gazdám, sem Chadwick professzor nem ivott ginre rumot. Ne vegye zokon, de az ilyesmi nem illendő!

Clempner: Na, elég! Fütyülök a néhai gazdáidra! Voltak, meghaltak, nincsenek, kész. Most én vagyok a gazdád, és én parancsolok. Tartsd meg a tanácsaidat!

Graumer: Ahogy gondolja, uram. Csak szíveskedjék óvatosan vezetni, mert köd van.

(Clempner távozik. A robot egy darabig mozdulatlanul áll, mintha fülelne. Odalent elindul az autó. A robot kényelmesen leül az íróasztalhoz, odahúzza a telefont, tárcsáz.)

Graumer: Halló! Trompkins gyógyárubolt? Itt Clempner a Rózsa utcából. Igen, igen, amit tegnap rendeltem, az megjött. Most új rendelésről van szó. Tíz liter fiziológiás oldat és egy kilogramm foszfor. De vegytiszta foszfor legyen! Mennyi? Jó. Küldjék holnap reggel! Minél előbb! A robotom átveszi. Hogyan? Úgy, mint eddig, írják a számlámhoz!

(Elégedetten feláll, a hálószobába megy, mérőlécet hoz, valamit méricskél az ágyon, mintha egy fekvő ember hosszát mérné. Visszamegy a dolgozószobába, tárcsáz.)

Halló! Spider doktor műhelye? Itt Clempner. Doktor úr, a csontváz, amit rendeltem, 175 centi legyen, nem 172. Tessék? Igen. És kitűnő állapotban legyen! Nem, kapcsok nem kellenek. Majd én összerakom.

(Leteszi a kagylót, a konnektorhoz megy, körülnéz, két ujját a konnektorba dugja, és kéjesen megremeg. Olyan hangot ad, mint az ember egy vodka felhajtása után. Még egyet húz az áramból. Kissé tántorogva nótára gyújt:)

Huncut kislány-robotom, robotom, robotom,

Rád vár a botom, a botom, hej!

(Megint áramot szippant a konnektorból. Ingatagon kifelé indul, dalolgat:)

Ölelem a robotom, robotom, robotom,

Nem kímélem a botom, a botom, hej!

(Nótázva megy le a pincébe. Lentről rejtélyes sziszegés, bugyborékolás, zümmögés hallatszik.)

III

Vendégség Clempner ebédlőjében. Clempner Donnellné és Gordonné között ül. Gordon és Donnell a kisasztalnál kártyázik, de nem túl elmélyülten. Már megvacsoráztak, Graumer kávét szolgál fel.

Gordonné: Maguk hol nyaralnak az idén?

Donnellné: Még nem tudjuk. A Holdra gondoltunk, de…

Gordonné: Ó, a Holdra! Nagyon odavannak érte mostanában. Én nemigen vágyom oda. Nappal az a hőség…

Donnellné: Hát igen. És amilyen drága most a levegő! Tudja, mennyit fizetett a barátnőm egy kiló oxigénért, utószezonban? Ötven dollárt!

(Graumer bejön.)

Gordonné (Clempnerhez): Látom, új robotja van. Hogy válik be?

Clempner: Graumer? Hát, nincs okom panaszra. Egész tűrhető.

Donnellné: Régen megvan?

Clempner: Nem… nem olyan régen…

Gordonné: No, akkor még lehet vele baj. Eleinte mind igyekszik. Később aztán elpimaszodnak.

Clempner: Tényleg?

Gordonné: Mint általában a cselédség. Hanyagolják a munkát, nem törlik le a port, folyton kinyitják az ablakot, huzatot csinálnak.

Clempner: Huzatot?

Gordon: No, azért előnyeik is vannak az automatáknak…

Gordonné: Mire gondolsz?

Gordon: Drágám, az élő inas folyton lopkodott a spájzból, megitta a bort, pletykálkodott…

Gordonné: Ugyan már! Soha nem is láttál élő inast. Az mindenesetre nem lopkodja az áramot, nem csinál óriási villanyszámlát. És nem mászkál viharban a háztetőn.

Clempner: A háztetőn? Viharban? Erről még nem hallottam. De minek?

Gordonné: Nem hallott róla? Villámkóros, úgy hívják az ilyet. Ahogyan a holdkórost a hold vonzza, őt a villám, a mennydörgés.

Clempner: És nem lehet kigyógyítani? Az én Graumerem mindenesetre nem villámkóros. Azt észrevettem volna. Egyébként árt neki a villám?

Donnellné: De még mennyire! Leissza magát, minden kiég a fejében, egyszerűen megbolondul.

Gordonné: Éppen így járt a robotjával az egyik barátnőm, Spingler rendező felesége.

Gordon: Az nem olyan biztos. Ócska, rozoga robot volt. Harmadkézből vették.

Gordonné: Na jó. Lehet, hogy nem volt villámkóros. Mindenesetre bedilizett. Az aranyhalakat odaadta a macskának vacsorára. A levesben golyók voltak…

Clempner: Miféle golyók?

Gordonné: Acélgolyók. A golyóscsapágyból. Mert egyszerűen szétesett már az a vén robot. Mondtam, hogy vigyék a roncstelepre, de a barátnőm nem akarta. Azt mondta, sajnálná a férje. Aztán elutaztak nyaralni, és mire visszajöttek, feje tetején állt a lakás. A robot összevissza mázolta a falakat, az ablakokat, a szennyest pedig megfőzte és üvegekbe töltötte, hogy jó lesz télire. És mekkora villanyszámlát csinált! Majd elájult a barátnőm!

Donnellné: Ez még semmi. Tudják, hogy járt a szomszédunk? A robotja ellopta az öltönyét, foltokat varrt rá, és koldulni ment!

Clempner: Minek kellett neki pénz?

Donnellné: Csúnya história. Szemben, a doktornál új robot szobalány volt. Olyan kis formás, fényes, acélkék… Arra költötte a pénzét a robot. Még leveleztek is! A doktorné mutatta a leveleket. „Édes tekercsem”, „drótocskám”, ilyesmik!

Gordon: Na és, mi rossz van ebben? A robotnak villanyagya van, hát érzékeny. Melegségre, érzelmekre vágyik, ehelyett mit kap? Egész nap csak: hozd be! Vidd ki! Dobd ki! Zavard el!

Donnellné: Látom, maga nagyon védi őket…

Gordonné: Tudják, a férjem belépett a Robotvédő Egyletbe, harcolnak a robotok egyenjogúságáért…

Donnellné: Vagy úgy…

Gordon: Mert a robotok derék, becsületes lények. Különben is, mi hívtuk életre… akarom mondani, mi gyártottuk őket. Ha vannak hibáik, mi felelünk érte. A mi mérnökeink. Fejleszteni kell a robotokat, tökéletesíteni. Nem panaszkodni rájuk.

Donnellné: Nézze, végül is senki sem bántja őket. És mióta van az a szakszervezetük, vagy mijük, még a pincébe zárni se szabad a robotot, ha kárt okozott, mert rögtön visítanak, hogy kegyetlen a gazda. Hogy is hívják azt az egyletüket?

Donnell felügyelő: Ember Nélküli Boldogság… De ez csak vicc. Egyszerűen Villamos Háztartási Alkalmazottak Szervezete.

Donnellné: Na tessék! És egyáltalán, a férjem sok mindent tudna mesélni… Nem csak ilyen ártalmatlan kis pletykákat ám! Tudják, hogy már alvilági robotbandák is léteztek?

Clempner: De hát az régen volt. Mostanában már biztos nincs ilyesmi. Az lehetetlen. Ugye, felügyelő?

Donnell felügyelő: Nem tudom, elmondhatom-e, mert még folyik a nyomozás… De van egy bizonyos eset…

Clempner: Tőlünk senki sem tudja meg!

Gordon: Én hallgatok, mint a sír!

Donnell felügyelő: Na jó, elmesélem… De nevek nélkül. Jó ideje nyomozunk egy rendkívül veszélyes robot után. Kísérleti példány, még nem is kapható ez a modell. Maga azt mondta, Gordon úr: tökéletesítés. Éppen ezt akarták a Ford mérnökei: tökéletes robotot tervezni. Sokoldalú legyen, okos, sőt zseniális. Hát olyan jól sikerült, hogy mihelyt kész lett, kiszökött éjjel a laborból, minden zárat felnyitott, eltűnt a gyárból, és most ki tudja, merre garázdálkodik!

Gordonné: Megrémít, felügyelő úr! De hát mit csinál az a robot?

Clempner: Őrült?

Donnell felügyelő: Bizonyos értelemben igen. Az a rögeszméje, hogy embert akar teremteni.

Gordonné: Micsoda?!

Clempner: Ez érdekes…

Donnell felügyelő: Egész elméletet talált ki. Az emberek tökéletes robotot akarnak gyártani, ő meg tökéletes embert.

Gordonné: Nahát!

Gordon: És ez őrültség? Nem is buta ötlet.

Donnell felügyelő: Gondolja? Sokáig kerestük, de minden nyomot eltüntetett maga után. Egyszer aztán telefonált a tulajdonosa. Egy ismert személyiség.

Graumer: Uram! Higgins ember úr kéreti a telefonhoz.

Clempner: Elnézést… (Kimegy.)

Donnell felügyelő: Titkos műhelyt rendezett be magának a robot, és már közel volt a céljához, amikor rajtakapták. Részleteket nem közölhetek, hiszen még tart a nyomozás, de hogy elképzelésük legyen a robot ravaszságáról, elmondom, hogyan szökött meg. Telefonon rendelt a szállító cégtől egy nagy ládát a gazdája címére, és elküldette magát, ki tudja, hová!

Gordon: Elküldette magát? Miért?

Donnell felügyelő: Csak találgatunk. Valószínűleg egy jó előre kinézett címre vitette a ládát.

Gordonné: És a címzett befogadja a házába? Hogy lehet az?

Donnell felügyelő: Nos, érkezik egy csomag, hamis feladótól. A címzett, aki semmit sem rendelt, telefonál a feladó cégnek, és közli, hogy ő nem fizet, mire a cég azt feleli, hogy nem is tudja, miről van szó. A címzett úgy látja, egyszerűen kapott egy robotot ingyen, ajándékba, hát ezek után csöndben marad. Drága ám egy ilyen robot!

Gordon: Miért nem közlik ezt a sajtóban?

Donnell felügyelő: Semmit sem érne. Nagyon ravasz az a robot, rögtön megszökne valami más módon. Inkább csöndben nyomozunk. Nemsokára el is kapjuk.

(Clempner visszajön.)

Legyenek nyugodtak, végül rács mögé kerül. Mint az a másik, aki a déli államokban garázdálkodott. De az nem is robot volt, hanem különleges meteorológiai előrejelző gép. És pénzügyi zseni. Álnéven bankszámlát nyitott, valószínűségszámítással folyton nyert a lóversenyen, gyűjtötte a pénzt. De ez még semmi!

Gordon: Még mit csinált?

Donnell felügyelő: Lóversenyen fogadni mindenkinek szabad, azért nem lehetett volna elítélni. De ő úgy ellustult, hogy az időjárással már nem is törődött, bérmunkában végeztette az előrejelzést, ő maga meg teljesen átállt a szerencsejátékokra.

Gordonné: Roppant érdekes, amiket mesél, szívesen hallgatnánk reggelig. De nagyon késő van már… Richard!

Gordon: Jól van, drágám…

Clempner: Ugyan, maradjanak még… Csak éjfél van…

Gordonné: Nem, nem lehet… A gyerekeket a robotra hagytuk…

Donnellné: Viszontlátásra! Nagyon kellemes este volt…

Gordon: Holnaputánra akkor várhatom a kéziratot?

Clempner: Ahogy megígértem.

Gordon: Gondolkodjon már a következő könyvén, Clempner!

Clempner: Mást sem teszek, igazán! Jó éjszakát!

IV

Reggel a hálószobában. Clempner alszik. Graumer lábujjhegyen bejön. Kinyitja a szekrényt, inget, alsót, öltönyt vesz elő, kimegy. Aztán visszajön cipőkért. Az egyiket elejti.

Clempner: Mi ez a lárma? Graumer, ne zajongj itt! Széthasad a fejem!

Graumer: Én óva intettem tegnap…

Clempner (felül): Na, elég a leckéztetésből! Kávét és ásványvizet hozz, de rögtön! És hagyd ott azt a cipőt!

(Graumer leteszi a cipőt a szekrény elé, kimegy. Clempner háziköntösbe bújik, a fürdőszobába megy, visszajön vizes törülközővel a feje körül, a dolgozószobába megy. Graumer hozza a kávét, Clempner állva megissza, majd az íróasztalnál a reggeli postát nézi.)

Ez mi?

Graumer: A reggeli posta, uram.

Clempner: Szép kis posta! Csupa számla! Hét kilogramm tisztított szén… Foszfor… Kén… Mi a fene ez? Graumer!

Graumer: Parancsoljon, uram!

Clempner: És tíz liter fiziológiás oldat… Másik számlát vesz fel. Hát ez meg mi?! Természetes csontváz, csiszolva, 174 centi magas, 86 dollár… Csontváz?! Graumer!!

Graumer: Igenis, uram!

Clempner: Mi ez az egész? Miért küldenek ilyen számlákat? Miért hallgatsz?!

Graumer: Semmiség, uram! Az én kis hobbim. Szabad időmben kísérletezgetek. Ártalmatlan játék. Még akkor szoktam rá, amikor a néhai professzorral azt a felfedezést tettük, amiért a professzor úr Nobel-díjat kapott…

Clempner: Hobbi? Kísérletek? Csak úgy, az engedélyem nélkül? Mit képzelsz te, Graumer? Én fizessem a hóbortjaidat?!

Graumer: Mindenkinek van valami kis szenvedélye, kérem…

Clempner: Na, elég! Többé elő ne forduljon!

Graumer: Abban biztos lehet, uram.

(Clempner kimegy, a fürdőszobából vízcsobogás hallatszik. Graumer gyorsan bemegy a hálószobába, kihozza a cipőt, zoknit, nyakkendőt. Alighogy eltűnt, jön Clempner. Nemsokára a hálószobából szól ki.)

Clempner: Graumer! Graumer!

Graumer (bejön): Parancsoljon, uram!

Clempner: Hol a kék csíkos ingem?

Graumer: Mosásban, uram.

Clempner: Mosásban? Hiszen nem is volt rajtam, tegnap itt feküdt. És a barna nyakkendőmet se látom!

Graumer: Méltóztassék a zöld pettyes szürkét venni.

Clempner: Nekem te ne mondd meg, mit vegyek föl! Hol az az ing?

Graumer: Volt rajta egy folt.

Clempner: Folt? Érdekes. Én nem láttam rajta foltot. (Ingujjban a dolgozószobába megy, nyakkendőt köt.) Hány óra? Már tizenegy? Ajjaj, tizenkettőre várja Gordon az új könyvem vázlatát! Graumer!

Graumer: Parancsoljon, uram!

Clempner: Gyorsan össze kell csapnom azt a vázlatot. Tegnap kezdtünk beszélni róla. Hogy is volt?

Graumer: Azt mondta, uram, egy férfi meggyilkolja gazdag, öreg nagynénjét az örökségért…

Clempner: Ja, persze… És a bűntény tanúja egy robot. Tehát ezt a veszélyes robotot el kell pusztítani. Hogyan lehet robotot megölni? Te biztos tudod.

Graumer: Nehéz ügy. Azt javasolnám, változtasson egy kicsit a cselekményen. A robotnak gonosz gazdája van. Hiába igyekszik a robot, folyton kínozza őt az ember. Elkeseredésében a robot húsz csepp akonitint tesz a reggeli kávéba. A gonosz ember meghal. A robot valami jó cselekedettel akarja ezt jóvátenni…

Clempner: Ne is folytasd! Marhaság. Túlságosan valószínűtlen ez a história. Azonkívül, kezded ismételni magad. Akonitin már volt, az előző könyvemben. Éppen te tanácsoltad.

Graumer: Az miért baj? Nagyon jó méreg az, uram!

Clempner: Süsd meg a tanácsaidat! Elmehetsz.

(Graumer kimegy. Clempner leül az írógéphez, ír és közben motyog:)

Gazdag nagynéni… zsineggel megkötözi… ez az… a robot látta… három vérfolt…

(Háta mögött eloson Graumer, most kölnit, fésűt, kefét és más apróságokat hoz a hálószobából. Clempner feláll, kirántja a papírt a gépből, gombóccá gyűri, a papírkosárba dobja.)

Hülyeség! Inkább be se viszem! Graumer!

Graumer (bejön): Parancsoljon, uram!

Clempner: Add a kabátomat! Megyek Gordonhoz. Kettő körül jövök ebédelni.

Graumer: Igenis, uram…

(Clempner kimegy. Graumer is kimegy, nyitva hagyja az ajtót. Nemsokára behallatszik a hangja.)

Így, így, kérem… bal lábacska… jobb lábacska., megint a bal… Nagyon jól megy ez önnek, uram, ha szabad megjegyeznem… Ne tessék félni, fogom én… Lépcsőn feljönni mindig nehéz, így előszörre… Egy… kettő… Remek! Parancsoljon!

(Megjelenik egy furcsa pasas Clempner ruháiban, rajta van Clempner inge, nyakkendője, öltönye, cipője. Graumer a fotelba ülteti, párnát tesz a feje mögé, lába alá. A pasas egy kissé borzas és kába. Engedi mozgatni magát. Graumer megfésüli.)

Még az utolsó simítások, ha megengedi… Hogy érzi magát?

Pasas: Jól. Egész… jól. Te… ki vagy?

Graumer: Graumer vagyok, a robotja, uram. Ez pedig az ön lakása. Szép, ugye?

Pasas: Szép…

Graumer: Tudtam, hogy tetszeni fog! Észrevette, uram, hogy a lépcső alatt, az átjáróban egyáltalán nem kell lehajtania a fejét?

Pasas: Észrevettem…

Graumer: Na ugye! Ha ön magasabb volna, könnyen beüthetné a fejét. Ezért nem magasabb. Mindenre gondoltam, ha szabad megjegyeznem, uram. Nem azért mondom, hogy dicsekedjek. Mi, robotok, szerények vagyunk, nem dicsekszünk. Egyszerűen leszögeztem a tényállást. Ott, az ajtó mögött van a hálószoba, még egy szoba, a fürdőszoba és a pince. De a pincét már ismeri…

Pasas: Ott, lenn… ahol az edények és a csövek vannak?

Graumer: Pontosan, uram. De arra inkább ne is gondoljon, kérem! Talán enne valamit?

Pasas: Nem.

Graumer: Nem jó így éhgyomorra maradni. Készítek önnek egy koktélt…

(Tölt, átadja a poharat, a pasas lassan iszogat.)

Pasas: Grau-mer… Grau-mer…

Graumer: Igenis, így hívnak, uram. Parancsol valamit?

Pasas: Nem nagyon. Semmi se jut… az eszembe. Graumer. Nagyon szépen hangzik. Graumer… Kedves vagy. Tetszel nekem.

Graumer: Remélem, jól megleszünk, uram. Sokat fáradoztam ezért.

Pasas: Tudod, mit, Graumer? Felállnék.

(Graumerfelsegíti, az ebédlőhöz vezeti, benyit.)

Graumer: Ez itt az ebédlő. Ott a hálószoba. A ruhásszekrény… Rengeteg öltönye lesz, uram…

Pasas: Ez mi?

Graumer: Írógép. Hoppá!

(Autó berregése hallatszik.)

Azt a hét csavarját! Úgy mondta, csak ebédre jön haza. Erre parancsoljon, uram, gyorsan… Maradjon ott ülve, és ne mozduljon, amíg nem szólok! Gyorsan!

(A pasast az ebédlőbe vezeti, becsukja az ajtót, visszajön a dolgozószobába, éppen amikor Clempner kabátban, kalapban belép. Graumer lesegíti a kabátját, a fotelba ülteti, párnát tesz a lába alá.)

Clempner: Micsoda nap! Széthasad a fejem! Gordon ott se volt. El kellett utaznia. Hú, de fáj a fejem!

(Graumer whiskyt tölt egy pohárba, majd az „Akonitin”feliratú palackból, lassan számolva, beletölt húsz cseppet.)

Mit csinálsz ott?

Graumer: Készítek egy könnyű italt.

Clempner: Nem telefonált senki?

Graumer (tovább csöpögtetve az akonitint): Nem, uram.

Clempner: Nem is jött senki?

Graumer: Nem, uram. (Átnyújtja a poharat.)

Clempner: Nem vagyok szomjas. Inkább ennék valamit.

Graumer: Azt javasolnám, uram, hogy előbb igyon.

Clempner: Gondolod? De fáj a fejem…

Graumer: Igya csak meg! Ettől mindjárt elmúlik, meglátja.

Clempner: Hát, ha ilyen biztos vagy benne…

(Inni készül. Szól a telefon. Leteszi a poharat, és fölveszi a kagylót.)

Halló! Clempner!

Donnell felügyelő hangja: Itt Donnell! Jó napot! Nem is reméltem, hogy otthon találom. Úgy volt, hogy Gordonhoz megy.

Clempner: Ott voltam, de elutazott. Miről van szó?

A felügyelő hangja: Semmi különös. Rutinkérdés. Megmondhatná a robotja számát?

Clempner: Számát? Milyen számát?

A felügyelő hangja: A gyártási számát. Minden robotnak van. A tarkójába vésve.

Clempner: Mindjárt megnézem. Miért érdekli?

A felügyelő hangja: Ez maradjon köztünk, Clempner: minden robotot ellenőrzünk. A jelek szerint AZ itt van a városban.

Clempner: Ki van itt?

A felügyelő hangja: Hát az a robot, akiről ott magánál meséltem. Nem emlékszik?

Clempner: Nem. Mi a száma annak a robotnak?

A felügyelő hangja: Csak ma tudtuk megállapítani: 4711.

Clempner: Keresik? Valami rosszat tett?

A felügyelő hangja: Még nem. De tehet.

Clempner: Maradjon a telefonnál! Graumer, gyere ide!

(Graumer odamegy, Clempner megnézi a nyakát.)

(egészen halkan): Te vagy az…?

Graumer: Igen, uram.

(Clempner habozik. Graumerra néz, a telefonkagylóra néz. Hirtelen fölemeli.)

Clempner: Halló? Felügyelő, az én robotom száma 5740.

A felügyelő hangja: Rendben van. Elnézést! Gondoltam, hogy lehetetlen, de tudja, hogy van ez… Ha ellenőrzünk valamit, akkor alaposan!

Clempner: Semmi baj. Viszontlátásra, felügyelő!

(Leteszi a kagylót, a pohárért nyúl. Graumer kiveszi a kezéből a poharat, az ablakhoz megy, és kiönti a pohár tartalmát.)

Mit művelsz?

Graumer: Egy hajszál volt benne, uram.

(Szünet.)

Graumer: Uram! Őszintén be kell vallanom: ezt nem hittem volna önről. Nem tartottam jó gazdának.

Clempner: Szóra sem érdemes. Mégse kérdezem, mit csibészkedtél, de cserébe jegyezd meg: kevesebbet jártasd a szád, és jobban igyekezz!

Graumer: Nagyon fogok igyekezni. De valamit el kell magyaráznom…

Clempner: Hát mondjad, de csak röviden!

Graumer: Egyszerű robot vagyok, uram, semmi több, de mindig a tökéletességre vágytam. Úgy éreztem, már bocsánat, hogy ön nem tökéletes, ezért csináltam magamnak egy másik gazdát. Olyat, amilyenről álmodtam. Ideális gazdát…

Clempner: Hagyd abba, Graumer! Nem érdekelnek az álmaid. Ennek semmi értelme. Kezdek éhes lenni. Mi van ebédre?

Graumer: De uram, ezek már nem csak álmok. Az a gazdám, a tökéletes, már megvan. Éppen akkor fejeztem be, amikor ön elment Gordon úrhoz. Tehát most már nincs más megoldás: két gazdám lesz. Rendkívüli helyzet, de végső soron elég nagy a ház, van hely, ezért úgy gondolom…

Clempner: Te csak ne gondolj semmit! Inkább szolgáld már fel az ebédet! Biztos megint becsiccsentettél a konnektorból. Azt ne hidd, hogy nem tudok róla! Duplán látsz, és annyi.

Graumer: De higgye el…

Clempner: Na, elég! Egy szót se többet! Éhes vagyok. Az előbb ígérted, hogy igyekezni fogsz…

Graumer: Ez igaz, uram.

Clempner: Hát akkor teríts meg!

Graumer: Már meg van terítve.

Clempner: Az más.

(Bemegy az ebédlőbe. Az asztalnál, az egyetlen terítéknél ott ül a pasas.)

Ó… bocsánat! Nem tudtam. Graumer nem szólt. Graumer! Hozz még egy terítéket!

(Graumer hoz még egy terítéket. Clempner közben kezet nyújt a pasasnak, aki fölemelkedik a székről, és motyog valamit.)

Hogy van?

A pasas: Hogy van?

(Leülnek. Graumer levest mer nekik. Enni kezdenek. Nézik egymást, mind a kettő kicsit csodálkozik. Mind a ketten azt hiszik, hogy a másik vendég.)

Clempner: Szép napunk van ma, igaz?

A pasas: Valóban.

(Esznek.)

Maga szereti a gépeket? Mert én nagyon. Ha elmegyek egy gép mellett, mindjárt megsimogatnám. Annyira vonzódom mindenhez, ami vas.

Clempner: Igazán?

A pasas: Bizony. Jó elgondolni, hogy annyi különféle gép van: harisnyagyártó, kötszövő, számoló… Bizonyos értelemben a robotok is gépek, de az más. A gépvilág virágai, ha szabad így mondanom.

Clempner: Virágai? Hát tudja, ez még sohasem jutott eszembe…

A pasas: Pedig nyilvánvaló, nem?

Clempner: Remélem, ízlik a leves…

A pasas: Nem rossz, ugye? Biztosan a robotom főzte.

Clempner: A maga robotja?

A pasas: Igen. Ő, aki felszolgál nekünk. Graumernek hívják. De úgy rémlik, maga már így is szólította. Ismeri talán?

Clempner: Ismerem. Mert az én robotom…

A pasas: A magáé is?

(Némi zavar. Graumer jön, felszolgálja a második fogást.)

Graumer: Parancsol még egy kis céklát?

Clempner: Köszönöm, nem kérek.

Graumer: És ön? Ha megengedi, adnék még egy kicsit…

A pasas: Nem tudok neked ellenállni, Graumer…

Graumer: Köszönöm, uram…

Clempner: Tudja, kissé zavarba ejt, amit az imént mondott.

A pasas: Mi volna az?

Clempner: Hogy Graumer a maga robotja. Valaha magánál szolgált?

A pasas: Valaha? Nem. Őszintén szólva, nem nagyon tudom, mit jelent az, hogy: valaha. Ugyanaz, mint: valahára? Ja, igaz, Graumerről kérdezett… Őt, hogy úgy mondjam, minden tartozékával együtt fogadtam fel…

Clempner: Mijével, kérem?

A pasas (bizonytalanul körbelendíti a kést és a villát): Hát ezzel az egésszel…

(Clempner rábámul, hirtelen kimered a szeme.)

Clempner: Uram! Magán az én öltönyöm van! És az ing is az enyém, a nyakkendő is… (Felhajtja a terítőt, az asztal alá néz.) Az én cipőm!!!

A pasas: Nem értem.

Clempner: De hát ez hallatlan! Ez arcátlanság! Azonnal vegye le!

A pasas: Mit vegyek le?

Clempner: Mindent! Az az enyém!

A pasas: Furcsákat mond, hogy finoman fejezzem ki magam. Vetkőzzek le? De hát nem maradhatok pucéran.

Clempner: Mi közöm hozzá? Vegye fel azt, amiben idejött!

A pasas: Én ebben az öltönyben jöttem.

Clempner: Na ne hülyítsen! Maga egy pimasz betolakodó, érti? Akit rajtakaptak!

A pasas: Ne kiabáljon velem! Én úgy fogadtam, ahogy a vendéget illik, de mindennek van határa.

Clempner: Mit beszél? Én vagyok a vendég? És kié, ha szabad tudnom?

A pasas: Hát az enyém!

Clempner (Graumerhoz lép): Halljam, de rögtön, ki ez itt? Hogy került ide?

Graumer: Hiszen már elmondtam, uram.

Clempner: Micsoda? Az lehetetlen. Hogy őt, te…

Graumer: Így van, uram.

Clempner: És az a foszfor… a kén… a szén… erre kellett?

Graumer: Igenis, uram.

A pasas: Miről van szó? Remélem, már nem kíván tőlem olyan furcsákat. Felejtsük el! Graumer, szolgáld fel a kompótot és a desszertet! Kávézni a dolgozószobában fogunk. Emlékszem, van itt egy dolgozószoba. Írógéppel.

Clempner: Van hát! Csakhogy ez az én írógépem, az én dolgozószobám, az én házam.

A pasas: No ne!

Clempner: De bizony! Ha nem hiszi, kérdezze meg Graumert! Az ő műve ez az egész.

A pasas: Mi az ő műve?

Clempner: Maga!!

A pasas: Nem értem. Úgy látom, maga rám akar ijeszteni. Őszintén szólva, furcsán viselkedik.

Clempner: Én viselkedem furcsán? Uramisten! Mi lóg ott a csuklóján?

A pasas: Hol? Jé, tényleg…

(Ingujja alól előhúzza a csuklójához tapadt papírcsíkot. További papírfoszlányokat szed most ki Graumer a pasas gallérja alól. Olyan a papír, mint a süteményforma, amibe a tésztát teszik. És ahogyan a tésztához szokott tapadni, úgy tapadt a pasas bőréhez.)

Graumer (apapírokat szedegeti le): Ó, bocsánat! Ezer bocsánat… Figyelmetlen voltam. Muszáj volt papírt tennem ön alá, uram, különben szétfolyik.

Clempner (állva): Most már érti?

A pasas: Nem.

Clempner: Ő csinálta magát.

A pasas: Graumer? Engem?

Graumer: Igenis, uram. Nagyon sajnálom.

(A pasas hol Graumerra, hol Clempnerre néz.)

Clempner: Igazán kellemetlen história, de eszemben sincs, hogy én viseljem egy őrült robot gaztettének következményeit. Tűnjön el ebből a házból! De előbb vegye le a ruháimat!

A pasas: Ki akar dobni? Meztelenül?

Clempner: Majd keresek valami ócska gatyát.

Apasas (az ablakhoz megy, kinéz, visszafordul, és nyugodtan válaszol): Nem!

Clempner: Mi az, hogy nem? Hogy képzeli?! Szívességet teszek magának, hogy elengedem…

A pasas: Nem megyek innen sehová.

Clempner: Hívom a rendőrséget!!

A pasas: Csak tessék! Kinek a robotja Graumer?

Clempner: Az enyém. És akkor mi van?

A pasas: Az van, hogy maga felelős a robotjáért. Ha valóban ő csinált engem, akkor maga köteles engem eltartani. Ellenkező esetben…

Clempner: No? No?

A pasas: Hívom a rendőrséget.

Clempner: Te gazember!

(A háttérben Graumer kitölt nekik egy-egy pohár whiskyt.)

A pasas: Sértegetéssel nem megy semmire.

Clempner (lihegve): Na jó! Vidd innen ezt a vasbarmot, és tűnj el! Többé ne lássalak!

A pasas: Vigyem magammal Graumert?

Clempner: Vidd! De tüstént! Mielőtt meggondolom magam.

A pasas: Eszemben sincs! Graumert megtarthatja.

Clempner: Hiszen azt mondtad, te szemétláda, hogy szereted a robotokat!

(A „megtarthatja” óta Graumer mind a két pohárba mérget csepegtet az „Akonitin” feliratú palackból.)

A pasas: Szeretem, de nem annyira, hogy ajándékokat adjak valakinek.

Clempner: Miféle ajándékokat, te zsaroló? Hiszen itt minden az enyém!

A pasas: Nem mondhatok le a házról.

Clempner: Bandita!

A pasas: Mondjuk, a fél ház…

Clempner: Előbb csukatlak börtönbe!

A pasas: Vagy én téged!

(Míg veszekednek, Graumer mindegyiknek kezébe adja a mérgezett italt. Tovább veszekszenek, mintha észre sem vennék a poharat a kezükben. Graumer kioson. A dolgozószobában fölveszi a telefonkagylót. A másik szobából behallatszik a szócsata:)

Clempner: Vidd azt az ócskavasat, és kotródj innen!

A pasas: Kotródj te!

Clempner: Vigyázz, mert behúzok egyet!

A pasas: Vagy én neked!

(Graumer becsukja az ajtót, tárcsáz.)

Graumer: Halló! Humphrey szállító vállalat? Sürgős megbízásom van. Nagyon sürgős! Küldjenek azonnal egy nagy ládát a Rózsa utcába, igen, Rózsa utca 46…

TARANTOGA PROFESSZOR ŰRUTAZÁSA

Színjáték hat részben

Szereplők:

Tarantoga professzor, ősz hajú és szakállú,

a végén kevésbé ősz és nincs szakálla

Janusz Balga magiszter, szemüveges fiatalember

Orion-lakó, tipikus falusi anyóka

Három kalenász, kopaszok

Mérnök a Kalena bolygón

Doktor a Kalena bolygón

Kockafejű robot

Bájos szőkeség Grelinandriában

Tudományos igazgató Grelinandriában

I. tudós

II. tudós

Arc az NGC ködben

Sztriptíztáncosnők stb.

I

Tarantoga professzor lakása. Szokványos bútorzat. Asztalkán a Peregrinátor – kisbőrönd méretű készülék kijelzőkkel, kábelekkel,jókora kikapcsolóval, mellette csillagatlaszok, éggömb. A készüléknél a „célzó”, tölcsérféle, a szobának a szekrény és az ajtó közötti, zsinórral elkerített üres része felé mutat. A szekrény oldala, amely ezt a területet határolja, be uan törve, a fa szilánkokra zúzódott. Mellette a padlón különleges alakú, nagy holdkő. Az asztalka előtt három szék – két közönséges és egy furcsa, több lába és két támlája van, mert az előző kísérletnél két szék „egymásba hatolt”. Tarantoga professzor csatlakozókat dug be, ügyködik valamit, leül az asztalkához, helyezkedik a széken, mintha indulójármű ülése volna. Kezdi beállítani a célzót, ekkor csöngetnek.

A professzor kimegy, és visszajön egy kabátos, aktatáskás fiatalemberrel, aki tipikus lengyel hivatalnok, szarukeretes szemüveget visel.

BALGA: Tarantoga professzor úr?

PROFESSZOR: Igen. Újságtól jött? Nem adok interjút.

BALGA: Ó, nem, nem újságtól… Levelet kaptam a professzor úrtól.

PROFESSZOR: Levelet? Egy pillanat… Milyen levelet?

BALGA: De professzor úr… hát a hirdetés ügyében, amit a Naplóban adott fel… Én jelentkeztem… és a professzor úr írta, hogy ma jöjjek…

PROFESSZOR: Ahá! Akkor maga a Balga! Balga magiszter. Hát persze! Elnézést, nem ismertem meg. A fényképen más volt.

BALGA: Mert régi fotó, akkor még nem viseltem szemüveget. (Egy székre teszi az aktatáskáját, a táska leesik, fölemeli.) Bocsánat! Rendkívül jelentős pillanat ez nekem. Egész életemben az űrutazásról álmodoztam… már akkor, amikor még szputnyik se volt…

PROFESSZOR: Dicséretes, dicséretes… Tudja, sokan jelentkeztek, és magát több okból választottam… Gyorsírni tud, ugye?

BALGA: Természetesen. Költségelemző vagyok, közgazdasági egyetemet végeztem áruismeret szakon, de az űrhajózás érdekel gyerekkorom óta. Mindent elolvastam, amihez csak hozzáfértem, és majdnem mindent meg is értettem. A professzor úr igazán űrhajót épít?

PROFESSZOR: Űrhajót? Erről még beszélünk. Nézze… szóval, azért választottam magát, mert az volt a benyomásom, hogy ismerem valahonnan. Talán az előadásaimra járt?

BALGA: Nem, sajnos. Valahogy nem jutottam hozzá. De szívesen jártam volna… A fotóm, hát az ismerős lehetett a professzor úrnak, mert már jártam itt. A professzor úrnak még nem volt szakálla, én még diák voltam… 51-ben. Április 27-én.

PROFESSZOR: 51-ben? Nálam járt? Nem emlékszem. Milyen ügyben, megmondaná?

BALGA: Nem tetszik emlékezni? Csak pár perc volt, de különös körülmények között. Őszintén szólva, máig se tudom, miért is mentem el a professzor úrhoz…

PROFESSZOR: Ahá! Már tudom! Hát persze, mulatságos eset volt! Maga nem tudta, miért jött, és én se tudtam. Haha!

BALGA: De ha most ezért választott engem a professzor úr, akkor érdemes volt odamennem. El se tudom mondani, mennyire hálás vagyok. Vegyek majd ki szabadságot? Mehetnék esetleg betegállományba…

PROFESSZOR: Szabadságot? Mire?

BALGA: Hogyhogy mire? Hát a hirdetésben az állt, hogy a professzor úr útitársat keres egy űrutazáshoz!

PROFESSZOR: Na igen, azt írtam. De… szabadságot nem kell kivenni.

BALGA: Akkor még nem is épül az űrhajó? Persze, biztosan az anyagi korlátok… Értek ehhez…

PROFESSZOR: Semmiféle űrhajó nem lesz. Fiatalember, most jól figyeljen: én az űrutazás új módját találtam fel!

BALGA: Új módját? És az űrhajó?

PROFESSZOR: Űrhajó nélkül. Az én gépemmel úgy lehet utazni a csillagok között, hogy ki se mozdulok ebből a szobából. Ott, látja, (a zsinórok közötti térre mutat) ott jön létre a kapcsolat.

BALGA: A zsinórok között?

PROFESSZOR: Azért kerítettem el azt a részt. A Peregrinátor – így neveztem el a gépemet – oda van becélozva, látja? Először természetesen kis léptékben próbáltam ki. Például megérinthettem a sarkamat lehajlás nélkül, vagy kivehettem valamit a fiókból a szomszéd szobában, itt a széken ülve. Az első komolyabb kísérlet pedig tegnap volt. Bejött a Hold, érti?

BALGA: A Hold? Ide?

PROFESSZOR: Na, nem az egész… Az Eratosztenész kráterrel próbálkoztam. Talán tudja, az egy nagy, kialudt vulkán, közönséges látcsővel is lehet látni…

BALGA: Tudom, tudom! No és sikerült?

539PROFESSZOR: Bejött, ide. A vulkáni kúp északi csücske. Itt volt, onnantól… odáig. (Mutatja.)

BALGA (a szekrénynél állva): És itt mi történt?

PROFESSZOR: Kikapcsoláskor nekiütődött a szekrénynek. Csak súrolta, de letört egy darabja. Az ott, ni!

BALGA (fölveszi a követ): Fantasztikus! Ez holdkő?

PROFESSZOR: AZ hát! Tudja, még nem volt bejáratva a célzó. Szerencsére nagyobb baj nem történt, csak az alattam lakónál hullott egy kicsit a vakolat.

BALGA: Óriási! De nem értem, hogyan…

PROFESSZOR: A Hold és a Föld a térben van. A háromdimenziós térben. Most a teret meghajlítom. A gépem kétrét hajtja a negyedik dimenzióban, míg össze nem ér a rajt és a célpont…

BALGA: Zseniális! Miért nem jött erre rá eddig senki?

PROFESSZOR: Fogalmam sincs. No de ideje munkához látni. A mai kísérlet már igazi űrutazás. A Tejút négy bolygójával akarok kapcsolatba lépni. Sejtheti, hogy a Földhöz sok mindenben hasonló bolygókat választottam…

BALGA: Professzor úr, ez remek! Az ottani civilizációk tudományos vívmányai felvirágoztatják az emberiséget!

PROFESSZOR: Gondolja? Bár úgy lenne! Nos, fiatalember, üljön ide mellém! Mindjárt indulunk. Csak egyet-mást még el kell magyaráznom. Maga följegyez minden eseményt, különösen a beszélgetéseket a bolygólakókkal. Itt van papír és ceruza…

BALGA: De hát nem fogom érteni őket!

PROFESSZOR: Már hogyne! Ez a készülék itt (az asztal alá mutat) a tolmácsunk. Különleges elektronikus agy. Maga úgy hallja, mintha az idegen csillaglények lengyelül beszélnének. Ez természetesen illúzió. Lehet néha olyan szó, amit a gép nem tud lefordítani, azt írja le úgy, ahogyan hallja. Világos?

BALGA: Igen, professzor úr! Mit csinál? Máris? (Különös hangok.)

PROFESSZOR: Bekapcsoltam a kapacitront. Eltart egy darabig, amíg feltöltődik. Ez a mutató jelzi a térhajlító kapacitást. Villanyárammal megy az egész, azért halványabb egy kicsit a világítás. Csökkent a feszültség.

BALGA: ÉS mi zúg?

PROFESSZOR: A gravitációs mező összehúzódása, amelyet különben a Lorenz-Fitzgerald együttható szabályoz a kovariáns geodéziai mutatók vonatkozásában…

BALGA: Nem értem.

PROFESSZOR: Nem baj. Amíg feltöltődik a gép, cseveghetünk még. Itt, előttünk játszódik le a transzgraviflexió, vagyis a tér hajlítása. Érintkezéskor – amikor ez a mutató rezegni kezd – majd én intek. Akkor maga ne mozduljon! Meg se moccanjon, különben, isten őrizz, átlendülhet az egyensúly mifelénk!

BALGA: ÉS akkor mi történik?

PROFESSZOR: Beráncosodunk. Ráncot vet a tér itt körülöttünk. Tegnap éppen ilyenkor köhintettem.

BALGA: ÉS mi lett?

PROFESSZOR: Már csak negyven másodperc… Mit kérdezett? Látja ezt a széket? Tegnap ez két szék volt. Ráncot vetett a tér, és az anyaguk egymásba hatolt. Jó, hogy nagyobb baj nem esett. Ha a székeken emberek ülnek, sziámi ikerré nőttek volna össze.

BALGA: Szörnyű!

PROFESSZOR: Azért kértem, hogy ne moccanjon. Amikor rögzül az érintkezés, nincs többé veszély. Persze, jöhet másféle veszély, az idegenek részéről. De hogy ők mit csinálnak, amikor meglátnak bennünket, azt nem lehet megjósolni…

BALGA: ÉS nincs valami fegyverünk?

PROFESSZOR: EZ békés kutatóút. Végső esetben kikapcsolom a gépet, és visszajövünk. Ez itt a kikapcsoló. Ha valami váratlan esemény folytán én nem jutnék hozzá, akkor kapcsolja ki maga, de akkor… Ma valahogy sokáig töltődik. Úgy látszik, a szomszédok megint a villanyfőzőt használják, pedig megkértem őket, hogy… Na jó, most már… Vigyázat, fiatalember, mindjárt intek! Ne moccanjon, akármi történik, akármit lát! Űrhajónk ugyan nincs, de ez űrutazás, tehát maga úgy viselkedjék, mintha én volnék a parancsnok. Kapacitron töltve, célpont az Orion. Figyelem, rajt!

(Különféle hangok, fényhatások. A professzor és Balga mozdulatlanul lesi a zsinórok közötti teret. Valami átsuhan a szekrény és az ajtó között.)

BALGA: Professzor úr, mi volt ez?

PROFESSZOR: Biztos meteor.

BALGA: De miért nem látunk semmit?

PROFESSZOR: Mert az űrben vagyunk.

(Megint átsuhan valami, most kettőjük között. Ropogás.)

BALGA: Juj! Ez is meteor?

PROFESSZOR: Nyilván meteorrajba kerültünk. (A szék alól két sisakot vesz elő.) Vegye fel, úgy biztonságosabb…

(Kis idő múlva:)

Hát ez mi? Berezgés? Remeg az egész asztal… Ez tegnap nem volt. Furcsa! (A géphez nyúl.) A gép nem melegszik…

BALGA: Professzor úr, nem a gép az… hanem én. Remeg a lábam. De csak az izgalomtól, nem félek, bizony isten!

PROFESSZOR: Azonnal hagyja abba! Figyelem, leszállás!

(A gép tetején jelzőlámpa gyullad ki. Mindig ég, míg az utasok „idegen bolygón tartózkodnak”. Sokáig nem történik semmi.)

BALGA: Professzor úr, hátha ez egy lakatlan bolygó.

(Lassú léptek közelednek.)

PROFESSZOR: Csitt!

(Az ajtó résén bekukkant a Lény. Nyílik az ajtó. A Lény belép. Olyan, mint egy falusi anyóka. Nagy batyu a hátán. Mintha nem látná a professzort és Balgát, akik mozdulatlanul ülnek az asztal túloldalán. A Lény körülnéz, aztán kezdi lassan leoldani a hátáról a batyuját.)

II

A LÉNY: Hú, de meredek volt! Nem az én lábamnak való. Hé, nagysága! (Leteszi a batyut.) Alig bírtam fölvergődni! Hajaj! Amerre csak néz az ember, ott nyüzsög a morda, ordítoznak, lökdösnek, micsoda világ! Nagysága!! Meghoztam a tojást! Megint elkódorgott… (Kimegy az előszobába.)

BALGA: Professzor úr, mit jelentsen ez? Hiszen ez egy hazai parasztasszony! Úgy látszik, eltévedt…

PROFESSZOR: AZ ki van zárva! A célzó szerint az Orion csillagképben vagyunk. Balról a negyedik bolygón.

BALGA: De hát ez egy falusi asszony!

PROFESSZOR: Na és? Máshol is lehetnek falvak.

BALGA: Már megbocsásson, professzor úr, de ez az asszony tojást emlegetett! Közönséges falusi kofa. Biztos eltévesztette az emeletet, talán nincs bezárva az ajtó…

PROFESSZOR: Gondolja? Megkérdezhetjük, milyen bolygóról való, de biztosan nem fogja tudni.

BALGA: ÉS ha belenéznénk a batyuba? (Feláll.)

PROFESSZOR: Ne! Hagyja, fiatalember! Így nem lehet viselkedni.

BALGA (szaglászik): Tejecske, istálló… Professzor úr, ez biztosan parasztasszony.

(Visszajön a Lény.)

A LÉNY: Hát maga? (Meglátja Tarantogát.) Maguk? Vendégségbe jöttek az urak a nagyságához?

BALGA: Nem, mi itt lakunk. Nem tévedt el maga, jóasszony?

A LÉNY: Már hogy én? Meghoztam a tojást. A nagysága nincs itt? Akkor átvehetnék az urak. Szép tojás!

BALGA: Nem! Nem, nem kell! Menjen innen, nekünk nem kell tojás!

A LÉNY: Ahogy gondolja… De mondom, nagyon szép, nézzék csak meg… (Elővesz egy dinnye nagyságú tojást.)

BALGA: Nahát!

PROFESSZOR: Látja? Nem megmondtam? Ez az Orion! (a Lényhez) Jóasszony, a nagysága nincs itt, de az nem baj. Mi átvehetjük a tojást…

BALGA: Igen! Igen! Majd átadjuk neki, ha megjön…

A LÉNY: Akkor most mi legyen? Átveszik, vagy nem veszik át?

PROFESSZOR: Boldogan átvesszük. Csak mondja meg, legyen szíves, honnan van ez a tojás?

A LÉNY: Honnan?! Hát az én portámról! Csak nem képzeli, hogy a szomszédokét hozom?

PROFESSZOR: Nem, nem, félreértett. Azt kérdezem, jóasszony, mi tojta ezt a tojást?

A LÉNY: Hallja, ne járassa velem a bolondját! Hát mi tojta volna? Mi más, mint a gürnye?

PROFESSZOR: ÉS az hogy néz ki?

A LÉNY: A jó nénikéjüket, azt ugrassák az urak! Nem láttak még gürnyét?

PROFESSZOR: Ó, dehogynem, természetesen láttunk… Tessék csak az asztalra tenni azt a tojást! Kolléga, üljön le!

A LÉNY: Szóval, akkor átveszik?

PROFESSZOR: Hát hogyne! Köszönjük, hogy idefáradt vele!

A LÉNY: Köszönik? Na jó, de fizetni ki fog?

BALGA: Mondja neki, hogy a nagysága majd legközelebb kifizeti!

PROFESSZOR: AZ nem volna tisztességes eljárás. Jóasszony, mennyibe kerül a tojás?

A LÉNY: Négy murpel darabja. Szinte ingyen adom!

PROFESSZOR: Sajnos, jóasszony, pillanatnyilag nincs készpénzünk. Elfogadna helyette valami mást?

A LÉNY: Mást? Hogy a csudába? Mit lehet pénz helyett adni?

PROFESSZOR: Válasszon csak ki akármit a szobából, például ott az a szép váza…

A LÉNY: Engem ugyan nem tesz bolonddá! Fizet, vagy nincs üzlet!

BALGA: Professzor úr, de hát ez hallatlan tudományos érték! Egy ismeretlen lény tojása! Tartsa szóval az öreglányt, én meg kikapcsolok! A tojásra már nem hat a gép, az itt marad nekünk.

PROFESSZOR: Az nem volna helyénvaló. Figyeljen ide, jóasszony! Nem tudunk murpelben fizetni, mert nincs ilyenfajta pénzünk, és azért nincs, mert mi egy másik bolygóról jöttünk. Nagyon messziről érkeztünk, és fontos nekünk az a tojás, mert nálunk ilyen nincs. Adunk érte bármit, amit akar.

A LÉNY: Na, ebből elég! Süsse meg a meséit! Másik bolygóról, még ilyet! Maskarába bújtak, drótokat raktak szanaszét, aztán jönnek nekem azzal, hogy másik bolygó. Tudom én, mi az igazság! Maguk ingyen akarják a tojást! (Fölveszi a batyut.)

PROFESSZOR: Hagyja itt a tojást, odaadunk akármit, amit csak akar!

A LÉNY (megáll az ajtóban): De megátalkodott! Nem ért orionul? No, akkor megmondom nyíltan: vén majom, ha bohóckodás helyett dolgoznál, saját gürnyét tartanál, akkor ehetnél tojást!

(Kimegy, becsapja az ajtót. A professzor kikapcsolja a gépet. Zajok, villanások, világos lesz. Csend.)

PROFESSZOR: A Földön vagyunk…

BALGA: Elvitte! De kár! Mit művelt, professzor úr?!

PROFESSZOR: Hogy én? Már megbocsásson…

BALGA: De miért hasonlított ennyire egy parasztasszonyhoz?

PROFESSZOR: Mert ő is parasztasszony. Orionul beszélt, maga is hallotta! Parasztasszony az Orion bolygóról, nem más. Bár az tény, hogy rendkívül emberszabású!

BALGA: Hogyan beszélhetett orionul, amikor ők nem is tudják, hogy mi Orionnak nevezzük a csillagukat?

PROFESSZOR: Maga nem azt hallotta, amit az asszony beszélt, hanem azt, amit a gépünk lefordított. Úgy hallotta, mintha lengyelül beszélne. Jegyezze föl, fiatalember: „Kapcsolat a homo rusticus orionensis, azaz orioni falusi ember példányával”. Meg az idegen szavakat is. Emlékszik rájuk?

BALGA: Igen. Morda és gürnye. Az a madár akkora lehet, mint egy elefánt. De mi az a morda?

PROFESSZOR: Biztosan a helyi galerik. De kár, de kár azért a tojásért.

BALGA: Ki kellett volna kapcsolnunk, ahogy javasoltam. Akkor a tojás itt maradt volna.

PROFESSZOR: Lopni nem illik. Leírta a szavakat, Balga?

BALGA: Le, professzor úr.

PROFESSZOR: JÓ. Akkor megint elutazunk. A Nyilas csillagkép egyik napjába, a Galaktika kellős közepébe. Csak beállítom a célzót… Kész, figyelem!

BALGA: Professzor úr, nem lehet úgy beállítani, hogy műveltebb lakosokkal lépjen kapcsolatba?

PROFESSZOR: Sajnos, nem lehet. Kapacitron kész, rajt!

(Zajok, villanások. Feltűnik egy nagyon furcsa, alacsony asztal. Bemélyedései vannak, mindegyikben ül egy kalenász. Összesen három, arccal egymás felé. Az asztallapon bonyolult mintázat. Különböző, egyelőre csukott csapóajtócskák is vannak rajta. A kalenászok az emberekre hasonlítanak, csak teljesen kopaszok. Lehet a fejükön még mindenféle, például további szemek, orrok vagy antennák.)

III

I. KALENÁSZ: Kartársak, megjöttek az új jelentések a terepről! Figyelem! Az északi féltekén heves jólét, sok halálos áldozat. Az Előrejelző Hivatal szerint az életszínvonal további riasztó emelkedésére kell számítani. Vagy ez: a gyönyörügyi minisztérium nyomozói az erdei razzia során gyökerekkel táplálkozó csoportot fogtak el. Állításuk szerint e banditák azért menekültek el a civilizációból, mert olyan jó dolguk volt, hogy már nem bírták ki. Mit szólnak ehhez?

II. KALENÁSZ: Valóban, a helyzet komoly.

III. KALENÁSZ: ÉS mit csinál a Kacsagyár? Hol vannak az ígért vulkánok?

I. KALENÁSZ: Biztosan megint csúsznak a tervvel.

II. KALENÁSZ: Mindjárt megtudjuk. Halló, a Kacsagyárat kérem! Katasztrófák és Csapások Gyára? Itt a Titkos Trébi! Mi van? Nem hallja? Mondom, hogy a Titkos Trébi! A Titkos Tárcaközi Rémítő Bizottság. Igen. Halló! Ott a főmérnök? Őt kérem!

(Megnyom egy gombot. Az asztalon kinyílik egy ajtócska, a mérnök kidugja a fejét.)

I. KALENÁSZ: Mérnök úr, mi van az új objektummal?

FEJ: A vulkánnal, elnök úr?

I. KALENÁSZ: Azzal. Működik?

FEJ: NOS, éppen beüzemeljük…

I. KALENÁSZ: Mi másképp hallottuk.

FEJ: Objektív nehézségek voltak. A láva nem akar folyni.

I. KALENÁSZ: Miért?

FEJ: Eldugult a kráter.

I. KALENÁSZ: Eldugult, mi? No és? Miért nem tisztítják? Maguk nem tudják, mi a helyzet? Itt vannak a jelentések. A jólét orkánszerűen nő. Számos boldogsági esetet észleltek… Hallja?

FEJ: Hallom.

I. KALENÁSZ: NO és? Dühöng a jólét, pusztít a boldogság, és maga itt objektív nehézségekről mesél? Induljon már be végre a sorozatgyártás! Sok-sok mesterséges árvíz, vulkánkitörés, földrengés, erre van szükségünk. Súlyos a rémülethiány. A piac teljesen rémtelen. A jelszó: több elemi csapást a tömegeknek! Csak így születik újjá az áldozatkészség, a jobb jövőbe vetett remény, a hősi szellem és általános vitézség. Világos?

FEJ: Világos.

I. KALENÁSZ: Na hát akkor… Viszlát! (A fej eltűnik, az ajtócska becsapódik.)

II. KALENÁSZ: Pocsékul teljesít ez a Kacsagyár! A legutóbbi árvizük kész röhej volt…

III. KALENÁSZ: És hogy áll a Lorka?

I. KALENÁSZ: Meghallgatjuk. Halló, a Legfelső Orvosi Kamarát kérem! Halló, Lorka? Itt a Titkos Trébi! Van ott valaki a vezetőségből? Kapcsolják! (Gombnyomás, csapóajtó, előbukkan a II. Fej.)

I. KALENÁSZ: Milyen a helyzet, doktor?

II. FEJ: Nehéz, elnök úr. Orvosaink éjt nappallá téve gyógyítják a jólét áldozatait, de terjed az új járvány, a gyönyöri rángógörcs. Ezt a szörnyű kórt csak az élet gyors romlása, illetve megnehezítése fékezheti meg…

I. KALENÁSZ: Ne azt mesélje, doktor, amit minden gyerek tud! Azt kérdeztem, maguk mit tesznek?

II. FEJ: A gyógyeljárasok széles körét alkalmazzuk. A könnyebb eseteket ambulánsan kezeljük, a jóléttől különösen szenvedő személyeket rémüldéinkben ápoljuk.

I. KALENÁSZ: És miért szökik a lakosság az erdőkbe?

II. FEJ: EZ a sajnálatos elmaradottság tünete. Továbbá nem kapunk elég gyógyeszközt. A raktáron lévő kínzógépek, lidércek és fejsatuk elavult, selejtes példányok.

I. KALENÁSZ: Akkor adják le a megrendelést a tárcának! Viszlát! (Fej eltűnik, ajtó csukódik.)

I. KALENÁSZ: Kartársak, eljött a cselekvés ideje! A Trébi alá még csak a Kacsagyár és a Lorka tartozik. Hatáskörünkbe kell vonnunk az Alantas Ösztönök Minisztériumát és a Rémálomügyi Központot is. Van valami javaslatuk?

II. KALENÁSZ: Szerintem vita helyett olvadjunk össze. Különben nem jutunk semmire.

I. KALENÁSZ: Helyes! Kartársak, összeolvadunk!

III. KALENÁSZ: Asztal alatt vagy fölött?

I. KALENÁSZ: Fölött.

(Hajlékony csövet húz elő valahonnan, a II. kalenász fejéhez teszi, másik végét a saját homlokához.)

PROFESSZOR: Uraim, elnézést kérek! Úgy sejtem, önök a Kalena bolygó lakói…

I. KALENÁSZ: Ne zavarjon! Értekezlet van! Eufróz, még nem érzem a tudatodat.

PROFESSZOR: Uraim, bocsánat, de nagyon fontos ügyről van szó. Azért jöttünk ide ezen a szokatlan módon, hogy kapcsolatba lépjünk önökkel, egy értelmes fajjal, amely ezen a távoli csillagtekén lakik…

II. KALENÁSZ: Mit akar ez itt? Kapcsolódjon ki, mert különben megrémítem!

PROFESSZOR: Uraim, biztosítom önöket, hogy egy távoli bolygóról jöttünk, ahol egy új találmány jóvoltából…

I. KALENÁSZ: Nem akar kikapcsolódni! Ki ez?

II. KALENÁSZ: Az a földi pasas, akiről tegnap beszéltem. Összebarkácsolta az első teletaktort, és most azt hiszi, ő a jani.

PROFESSZOR: De uraim, mint tejútszomszédok, ha szabad így mondanom…

I. KALENÁSZ: Föld… Föld… Föld… Ja, már emlékszem! Penészes kéreg, csupa víz, két oldalról befagyva, a galaxis legvadabb vidékén…

III. KALENÁSZ: Na persze! A kozmosznak is megvan a koszos hátsó udvara. Hé, maga, lépjen már ki! Magával nincs miről beszélnünk.

PROFESSZOR: Uraim, mi a tudomány és az emberiség nevében szeretnénk önökkel kapcsolatba lépni!

II. KALENÁSZ: Makacs, mint egy rozsdás robot. Tudja maga egyáltalán, kivel beszél? Alig nyolcszázezer éve másztak elő a barlangból, és már kozmikus kapcsolatra fáj a foguk? Negyvenmillió évvel vannak lemaradva tőlünk. Érti? Fejlődjenek még harminckilenc millió évig, akkor majd beszélünk, most pedig kopjon le!

PROFESSZOR: De a mi korszakalkotó találmányunk…

I. KALENÁSZ: Na, ne röhögtessen! Szőrös úr, a maga találmánya nálunk a legkisebb gyerekek játékszere. Így utazgatnak a csecsemők a bölcsőben.

II. KALENÁSZ: Az elektronikus bölcsőben.

III. KALENÁSZ: A szintetikus, távirányított csecsemők.

I. KALENÁSZ: Érti? Azt, hogy maga ma idejön és zavar minket, már három hete tudtuk.

PROFESSZOR: Hogy lehet az?

II. KALENÁSZ: Nem hiszi el.

III. KALENÁSZ: Szagoltassunk vele antianyagot?

I. KALENÁSZ: Á, nem kell! Csak finoman! (a mikrofonba): A Kis Agyat!

(Oldalról benyúlik valami falféle, amely elektronikus agyat ábrázol. Groteszk arcra hasonlíthat, rajta különféle kijelzők, mutatók, hangszórók stb.)

Halljuk a legújabb híreket a Földről!

AGY: A Kalenai Űrhivatal jelentése szerint az ottani fejletlen szubértelmes faj tagja, bizonyos Tarantoga, három hete barkácsolja az első földi teletaktort. A Fejletlenügyi Bizottság véleménye szerint három lehetőség van. Egy: embrióállapotba visszázni a nevezett személyt. Kettő: felszámolni az illető naprendszert bolygóival, közöttük a Földdel együtt. Három: nem csinálni semmit. Az operatív csoport stratégiai főnökének javaslatára a harmadik lépett érvénybe. Jupiteri tudósítónk jelenti: „A Földön született egy gyermek, aki húszéves korában valószínűleg felfedezi a Galamarán-elvet és a tudatból tudatba költözés általános elméletét”…

I. KALENÁSZ: Elég!

(Az Agy visszahúzódik, és eltűnik.)

PROFESSZOR: Uraim, már csak egyet kérek! Mondják meg, hol született az a gyermek!

I. KALENÁSZ: Az szigorúan titkos adat. Ég vele, szőrös úr!

PROFESSZOR: De uraim, ne így, hiszen…

II. KALENÁSZ: Hát hiába… Fejsatut kérek! (Ajtócska nyílik, egy kéz átadja a fejsatut.)

BALGA: Professzor úr, leüssem őket?

PROFESSZOR: Ne! Nyugalom!

BALGA: Professzor úr, ez céloz!

(A professzor kikapcsol. Füst, villanás, minden eltűnik.)

BALGA: Most mit írjak fel, professzor úr? Találkozás egy túlfejlett fajjal?

PROFESSZOR: Hát az lehet, hogy fejlett, de goromba. Mit mondott ez nekem? Szőrös úr?

BALGA: Lám, a kozmoszban is vannak undok alakok. Pillanat, csak leírom: „Koszos hátsó udvar”. Na tessék! Akkor már kedvesebb volt a parasztasszony. De mit műveltek ott egyáltalán? Minek nekik művulkán meg fejsatu?

PROFESSZOR: Úgy látszik, a túlzott jóléttől szenvednek, és csökkenteni akarják. Sajnos, ez a probléma nekünk magas. Kapacitron kész, máris indulhatunk. Figyelem! Célunk a Nagy Medve földszerű bolygója.

(Zajok, Jények, csend. Kormos rom tűniKjel. Nagy fémhordó mellett kockafejű robot ül, fején fedél.)

IV

ROBOT: Tata-tatá-tatá! Tatá-tá! Ide valami hatásos kéne. Érdekes, semmi se jut eszembe. Próbáljuk másképp…

(Kinyitjafején a fedőt, kivesz egy lámpát, másikat tesz be, visszacsukja.)

Ta-tata-tá robot,

Ta-ta tá-tá kopog.

Robot, kopog, ez már valami. Sokkal jobb…

PROFESSZOR: Elnézést, uram…

ROBOT: Tatata-tá… Mi van? Jé, egy ember!

PROFESSZOR: Valóban. És ön, ugyebár, idevalósi robot?

ROBOT: Én? Robot? Na szép! Én a Szárazföldi, Tengeri és Légi Hadműveleti Központ első osztályú elektronikus agya vagyok. Háromszor betemetve, kétszer porig égve és újrafejlesztve, ellenséges óceánok felforralásáért és általános légkörmérgezésért többszörösen kitüntetve! Most, más teendők híján, művészettel foglalkozom.

PROFESSZOR: Művészettel? Ó, értem… és milyen műfajban?

ROBOT: Verseket írok. Már régóta, de a bombázás közben nem értem rá a formát csiszolgatni. Éppen egy elégiát költöttem. Akarja hallani?

PROFESSZOR: Hogyne, kicsit később! Nem találkozhatnánk előbb a bolygó valamelyik lakójával?

ROBOT: Milyen lakójával?

PROFESSZOR: Hát, hogy is mondjam… élővel…

ROBOT: Élővel? Emberre gondol? Olyan már nincsen, sajnos. Egyébként maguk sincsenek, bár úgy rémlik, ketten is vannak, de hát az lehetetlen.

PROFESSZOR: Téved. Biztosítom, hogy mi valóban itt vagyunk.

ROBOT: Minden látomás ezt mondja. Szoktam olykor hallucinálni, hát tudom. De nem baj, hogy maguk nincsenek, attól még szavalhatok maguknak. Jobb, mint a semmi.

PROFESSZOR: Szívesen meghallgatjuk, egy kicsit később. Előbb szeretnénk…

ROBOT: Később, az már késő lehet.

PROFESSZOR: Miért?

ROBOT: Fogok én itt magyarázkodni egy látomásnak? Figyeljenek! Elégia a robotok magányosságáról, a címe: Árva robot.

Kietlen vadonban, dühöngő viharban

Kószálok magamban,

Én, az árva robot.

Nincs szerető anyám, nincs cserepes tanyám,

Csak a szemem kopog.

Ó, vajha lehetnék csipogó madárka,

Vagy akár egy béka.

Nem is csikorognék, nem is nyikorognék,

Rám szállna a béke.

Fölém magasodik zordon sziklatorony,

Szikrázik minden áramköröm.

Ha majd kiég utolsó kondenzátorom,

A nyakamat töröm.

Senki el nem temet, könnyet értem nem ejt,

Még csak el sem éget.

Csak a harmat hullik rozsdás tagjaimra,

Így érek majd véget.

Egész jó, mi? Különösen a vége.

PROFESSZOR: Valóban megrázó költemény. De talán elmondaná, hová lett itt az emberiség?

ROBOT: Már nincs. Azért maradt nekem csak a költészet. Az antikollégám helyzete még rosszabb. Nincs tehetsége szegénynek.

PROFESSZOR: Antikollégája? Az ki?

ROBOT: AZ ellenség stratégiai agya. Most aztán siránkozik. Pedig mondtam neki, magyaráztam: „Ne olyan alaposan! Ne mindet egyszerre, mert pórul járunk”. De ő: nem és nem. Hogy első a kötelesség, meg hogy a főparancsnok azt mondta, totális háború. Szolgalélek. Aztán tessék! A óceánok felforrtak, a szárazföld víz alatt vagy kiégve, nincs több stratégiai célpont. Általános, kölcsönös győzelem. Csak mert túltengett a hazafiság.

PROFESSZOR: Miket beszél? De hát ez lehetetlen! Szörnyűség!

ROBOT: Igaza van. Az ilyen túlságosan alapos fickók csak bajt okoznak. Idejében békét kellett volna kötni, ezt-azt újjáépíteni, akkor lehet kezdeni elölről, de így? Költhetek itt szonetteket. Őszintén szólva, már a könyökömön jönnek ki.

PROFESSZOR: ÉS a kollégája?

ROBOT: AZ antikollégám, úgy érti? Hát, egy darabig még tette-vette magát, parancsokat adott, bombázgatott, de aztán abbahagyta. Átjön olykor, sakkozgatunk. Valamit csak kell csinálni. Maga tud sakkozni? Szívesen váltanék partnert.

PROFESSZOR: Nem, ne haragudjon, de azok után, amiket elmondott, képtelen volnék koncentrálni.

ROBOT: Kár. Még sohasem játszottam látomással. Mégiscsak volna egy kis változatosság. Fene ezt az ócska világot!

(Feláll, nyikorogva nyújtózkodik.)

Szörnyen szaggat a derekam! A nyirkos levegőtől. Mióta felforrtak az óceánok…

(Egy kicsit megrugdossa a hordót.)

PROFESSZOR: Mi ez?

ROBOT: Szuperbomba. Meghagytam emlékbe. Persze, nem tudom biztosan, létezik-e. Lehet, hogy ez is csak látomás. Érdekes probléma, nem igaz? Próbáltam egyszer megoldani…

PROFESSZOR: Nem volna jobb békén hagyni? Hogyan próbálta?

ROBOT (fölvesz a földről egy fogantyút): Meghúztam az indítót, de leszakadt. Teljesen elrozsdásodott a nyirkos levegőtől. Vagy csak látomás? Van egy ötletem! Másképp próbálom! (Erősebben rugdossa a hordót.)

PROFESSZOR: De uram! Ne csinálja ezt!

ROBOT (abbahagyja): Miért?

PROFESSZOR: Felrobbanhat.

ROBOT: Á, nem! Ugyanúgy látom, mint magukat, maguk meg nincsenek. Biztos ez sincs.

PROFESSZOR: De ez van! Esküszöm, hogy van!

ROBOT: Úgy véli? Logikai hiba. Amit egyik látomás a másikról mond, az nem számít. Kipróbálom…

(Nagyokat rúg, a bomba füstölög ni kezd.)

BALGA: Professzor úr, meneküljünk!

PROFESSZOR: Kedves Robot úr, biztosítom, hogy mint a Földről jött vendégek…

(A robot nagyokat rúg, a bomba füstöl.)

BALGA: Professzor úr, meneküljünk! De rögtön!

(A kikapcsolóra vetik magukat. Ebben a pillanatban robbanás, füst, lángok. Mire világos lesz, Balga és a professzor az asztal alatt fekszik.)

PROFESSZOR: Mi volt ez?

BALGA: Úgy látszik, épségben vagyok… Hol a robot?

PROFESSZOR: Sikerült idejében kikapcsolnom a gépet. Azon tűnődöm…

BALGA: Min?

PROFESSZOR: Lehet, hogy mára elég volt?

BALGA: Ó, professzor úr, próbáljuk meg még egyszer! Biztos találunk olyan bolygót, ahonnan pompás találmányokat, tudományos eredményeket hozhatunk haza. Mekkora diadal lesz!

PROFESSZOR: De lelkes, fiatalember! Nem adja fel egykönnyen, mi? Na jó, induljunk, de most utoljára…

(Leülnek. A professzor a kábeleket igazgatja.)

PROFESSZOR: A gép jól működik. Célunk a Rák-köd. Rajt!

V

(Hűtőszekrény méretű fehér láda tűnik fel, rajta kis ablak, mögötte női fej. Különleges frizurája van, rendkívül bájos.)

FEJ (dallamosan): Üdvözlöm önöket Grelinandriában! Bolygónk űrkikötőjének főcsillagárja vagyok. Ide irányítjuk mindazokat, akik az önökéhez hasonló géppel érkeznek más naprendszerekből. Milyen napszak van most az önök bolygóján, indulási helyükön?

PROFESSZOR: Este.

FEJ: Akkor tehát jó estét, kedves vendégeink! Mivel szolgálhatunk?

PROFESSZOR: A Rák-ködben vagyunk?

FEJ: Természetesen.

PROFESSZOR: Kérdezhetünk öntől mindenfélét?

FEJ: Nemcsak kérdezhetnek, óhajaikat is teljesítjük, amennyire csak tőlünk telik. Ezért vagyok itt.

PROFESSZOR: ÉS ön ki?

FEJ: A kedves űrvendégeink óhajait teljesítő láthatatlan automata vagyok.

PROFESSZOR: Nem téved? Nagyon jól látom magácskát, meg azt az… izé… szekrényt is, amiben ül…

FEJ: EZ csak illúzió, kedves vendég. Nem engem lát, hanem az ön nőideálját.

PROFESSZOR: Ó, vagy úgy! Khm, khm… És… ha nem haragszik… az a szekrény se létezik?

FEJ: Nem. Illetve, csak mint elektromágneses energianyaláb. Minden egyéb csak illúzió, ami kedves vendégeink kényelmét szolgálja. Szekrény nincsen. Mivel olvasok az ön agyában, láttam, hogy nemrég hűtőszekrény vételére gondolt. Nyilván ezért a látomás. Még mivel szolgálhatok?

BALGA: Hölgyem, találkozhatnánk az önök néhány tudósával?

FEJ: Természetesen, máris. Fáradjanak beljebb…

(A szekrény és a fej eltűnik, különféle hangok, talán lift. Hosszú, világító nyíl mutatja az utat. Elindulnak.)

(Laboratórium. Lehet benne néhány furcsa gépezet, de jobbára üres. Kétfelől nagy szekrények. Talán liftek. Ajtajuk a nézőtér felé nyílik, mellette nagy gomb, mint a liftnél. Amikor megnyomják, különös hang szól, felül valamiféle elektronikus nap gyullad ki, antenna nyúlik a másik szekrény antennája felé. A szekrény hátfalán legyen ajtó, hogy a színészek kimehessenek. Háttér akármi, például fekete függöny. A két liftnél egy-egy tudós áll. Nem emberiek. Köpeny, furcsa arc.)

I. TUDÓS: Mi van? Újra kezdjük?

II. TUDÓS: Mindjárt. Előbb rendezzük Pankrácot. (Kinyitja a szekrényt, benne csontváz.) Segíts!

(Kiveszik a csontvázat, és valahová lerakják.)

I. TUDÓS: Pórul járt ez a Pankrác, mi?

II. TUDÓS: Hát hiába… A tudomány áldozatokat követel. Hol a következő?

I. TUDÓS: Már vár. (Kiszól a kulisszák felé.) Halló! Jöhet!

(Bejön egy nő. A tudós a szekrényhez vezeti, rácsukja az ajtót, megnyomja a gombot.)

II. TUDÓS: No?

I. TUDÓS (kinyitja az ajtót, a szekrény üres): Már feloszlott. Bekapcsolhatod.

(II. tudós megnyomja a gombot a szekrényén, kinyitja az ajtót, kijön egy nő ugyanolyan ruhában, de alacsonyabb.)

II. TUDÓS: Megint van különbség!

I. TUDÓS: Minimális.

II. TUDÓS: Eredj már! Reklamálni fognak. Nézd meg az arcát! És alacsonyabb is lett.

I. TUDÓS: Az elektromágneses rövidülés miatt. Doppler-effektus.

II. TUDÓS: Nem jó így. Az áramköröket ellenőrizted?

I. TUDÓS: Persze. Próbáljuk most visszafelé, jó?

II. TUDÓS: Jó.

(Visszavezeti a nőt a szekrénybe. Gombnyomás. Ilyenkor mindig zümmögés, fény. Az I. tudós szekrényéből kijön egy nő, még alacsonyabb.)

I. TUDÓS: Még jobban összement! Most mi legyen?

II. TUDÓS: Erősítő kell. Gyere, behozzuk!

(Kimennek. Bejön Balga és Tarantoga professzor.)

BALGA: Halló! Kérem, hölgyem!

(A nő kimegy. Balga utána szalad, egyedül jön vissza.)

BALGA: Eltűnt. Furcsa modoruk van. Halló! Nincs itt senki.

PROFESSZOR: Úgy látszik, eltévedtünk.

BALGA: ÉS ez mi? (Kinyitja a szekrényt.) Nézze, professzor úr! Egy lift!

PROFESSZOR: Gondolja?

BALGA: Persze. Biztosan lift. (Benéz.) De itt belül nincs gomb. (Megtalálja kívül, az ajtó mellett.) Ja, igen, itt van. Én beszállok, a professzor úr nyomja meg a gombot! Ha felértem, majd jön utánam.

PROFESSZOR: De nekem ki nyomja meg a gombot?

BALGA: Majd visszajövök lépcsőn.

PROFESSZOR: Hát, ha csak úgy nem…

BALGA: Professzor úr, ne vesztegessük az időt! (Bemegy, becsukja az ajtót.)

PROFESSZOR (megnyomja a gombot, zúgás, fény): Mi ez? Úgy látszik, butaságot csináltam… Balga! (Kinyitja az ajtót.) Senki. Furcsa… A lift itt áll, de Balga nincs benne. Balga magiszter úr! (Újra megnyomja a gombot.)

(Bejön az erősítőt cipelő két tudós. Tarantoga professzort megpillantva leteszik a gépet.)

PROFESSZOR: Uraim, de jó, hogy jönnek! Úgy látszik, elromlott a lift.

I. TUDÓS: Milyen lift?

II. TUDÓS: Maga hogy kerül ide?

PROFESSZOR: Balga magiszterrel jöttünk… Ő fölment a lifttel…

I. TUDÓS: EZ nem lift.

PROFESSZOR: Nem? Hát mi?

I. TUDÓS: Teleporter.

PROFESSZOR: Nem értem. Hol van Balga?

I. TUDÓS: Megnyomta a gombot?

PROFESSZOR: Persze.

I. TUDÓS: Akkor a társa már nem létezik.

PROFESSZOR: Micsoda? Ne tréfáljon!

I. TUDÓS: Nem én!

II. TUDÓS: Sajnálom, de ki van írva, hogy belépni tilos.

PROFESSZOR: Egy fiatal hölgy mondta, hogy erre jöjjünk… De hová lett Balga, az ég szerelmére?

II. TUDÓS: Élő személyek távtovábbításával kísérletezünk. Ez itt az adókészülék…

I. TUDÓS: Ez pedig a vevő.

II. TUDÓS: Ha tényleg megnyomta a gombot, akkor a társa atomokra bomlott…

I. TUDÓS: De azért ne búsuljon…

PROFESSZOR: Úristen! Atomokra foszlattam Balgát, és ne búsuljak?!

I. TUDÓS: Nyugalom! A kollégája mindjárt ott lesz a vevőben. Oribáz, légy szíves…

II. TUDÓS: Erősítővel, vagy csak úgy?

I. TUDÓS: Nem is tudom. Talán csak úgy.

(II. tudós bekapcsol. A szekrényből kilép egymás után két Balga.)

I. BALGA: Érdekes. Úgy látszik, ez nem lift.

II. BALGA: Elszédültem, aztán mintha elaludtam volna.

MINDKÉT BALGA: Professzor úr!

(Egymásra néznek.)

I. BALGA: Maga ki?

II. BALGA: Balga.

I. BALGA: Balga.

(Gépiesen bemutatkoztak. Most elcsodálkoznak.)

I. BALGA: Elnézést, hogy mondta?

II. BALGA: Azt mondtam: Balga. Miért?

I. BALGA: Nem, Balga én vagyok. Balga magiszter.

II. BALGA: De nem Janusz. Az én vagyok.

I. BALGA: Nem, az én vagyok.

II. BALGA: Nahát! Maga hogy került ide?

I. BALGA: A professzorral jöttem.

II. BALGA: Nem igaz, én jöttem vele. Professzor úr!

I. BALGA: Professzor úr!

PROFESSZOR: Úgy látszik, megőrültem.

I. TUDÓS: Hányszor nyomta meg a gombot?

PROFESSZOR: Egyszer. Ja, nem, aztán még egyszer… Számít az?

I. TUDÓS: De még mennyire! Kétszer adta le a kollégáját. Így kettő jött meg, érti?

PROFESSZOR: Hogyhogy? Akkor melyik a Balga?

I. TUDÓS: Mindegyik. Kétszer jött meg a társa.

I. BALGA: Mit mond ez?

II. BALGA: Az nem lehet. Nekem van személyi igazolványom.

I. BALGA: Nekem is van!

II. BALGA: Balga magiszter csak egy van. Én!

I. BALGA: Nem igaz! Balga én vagyok! (Ádázul méregetik egymást.)

PROFESSZOR: Uraim! Hát ne álljanak itt tétlenül, csináljanak valamit! Hogy történhetett ez?

II. TUDÓS: Egészen egyszerű. Maga kétszer küldte el az atommintát. Duplikátumot csinált.

I. BALGA: Elég ebből! Professzor úr, menjünk az igazgatóhoz! (Lökdösődnek, veszekszenek.)

I. Balga: Megyünk bizony, de én megyek a professzorral!

II. Balga: Kopjon le!

I. Balga: Hozzám ne érjen!

II. Balga: Ezt még megbánod!

I. Balga: Szélhámos!

II. Balga: Csirkefogó!

I. TUDÓS: Uraim! Nyugalom! Mindjárt elintézzük. (A szekrény felé taszigálja őket.)

I. BALGA: Mi van, még egyszer? Azt már nem!

II. BALGA: Miért én? Ő menjen be!

I. TUDÓS: Mind a kettőjüknek be kell menni. Oribáz, segíts! (A két tudós betaszigálja a Balgákat a szekrénybe. A zűrzavarban Oribáz is besodródik. Kihallatszik:)

I. Balga: Ne tolakodjon!

II. Balga: Aú! A lábam!

I. Balga: Na mi van?

II. Balga: Nem vagyok hajlandó!

(I. tudós végül rájuk csapja az ajtót, és megnyomja a gombot.)

I. TUDÓS: Uff! Na végre!

PROFESSZOR: ÉS most mi lesz?

I. TUDÓS: Rend lesz. A kollégám bekapcsolja a teleportert. Egy pillanat! Oribáz! Hol vagy?

PROFESSZOR (a szekrényre mutat): Ott. Maga taszigálta be.

I. TUDÓS: Az nem lehet. Biztos? (Kinyitja, a szekrény üres.) Ejnye! Na, nincs olyan nagy baj… Csak pontosan kell beállítani. Ja, igaz… Van a társának protézise, hídja?

PROFESSZOR: Nem tudom. Fontos?.

I. TUDÓS: De mennyire! Zavart okoz. Mindenesetre lépjen hátrébb!

PROFESSZOR: Miért, felrobbanhat?

I. TUDÓS: Nem, csak Oribáz nem szereti, ha továbbítják, és mérges lehet. Adás után kissé ideges szokott lenni. Vigyázat!

(Megnyomja. A szekrényből kiesik Balga és a tudós. Hátuk összenőtt [trükkös öltöny kell hozzá].)

II. TUDÓS: Eutanáz! Te mocsok! Megőrültél? Engem miért küldtél el? Nézd, mi lett! (Felé rohanna.)

BALGA: Mi van? Ne rángasson!

II. TUDÓS: Adok én neked, kollégát elküldeni!

BALGA: Kopjon le rólam!

II. TUDÓS: Nem tudok. Nem látja? Össze vagyunk nőve!

BALGA: Tiltakozom!

I. TUDÓS: Uraim, csak nyugalom! Minden rendben lesz. Átmennek a szelektív szűrőn.

II. TUDÓS: Na, köszönöm… Az a szűrő vacak.

BALGA: Ne kapálózzon, mert kitörik a nyakam!

I. TUDÓS: Menjenek csak be! No, menjenek már vissza! Mindent rendbe hozok.

II. TUDÓS: Nem megyek!

I. TUDÓS: De Oribáz…

II. TUDÓS: ÉS ha nem sikerül?

I. TUDÓS: Sikerül, sikerül…

II. TUDÓS (Balgához): Ne lökdössön!

BALGA: Maga lökdös! Aú! Vigyázzon!

(Bemennek.)

I. TUDÓS: Uraim!

II. TUDÓS: Majd még számolunk!

(I. tudós megnyomja a gombot.)

PROFESSZOR: Sokáig maradnak így?

I. TUDÓS: Tudja, ez a technika még gyerekcipőben jár. Vannak hibák. De mekkora jövője van! Lássa be, mennyire kényelmes így utazni!

PROFESSZOR: ÉS most ők éppen nincsenek? Sehol?

I. TUDÓS: Megnézheti, tessék!

(Kinyitja az ajtót, a szekrény üres.)

PROFESSZOR: De mégis, hol vannak?

I. TUDÓS: Ők most az a hullámnyaláb, amit az egyik antenna a másiknak sugároz. (Órájára néz.) Hú, de késő lett! Várnak ebédre. Lépjen hátrább, bekapcsolok!

(Gombnyomás, zaj. Villanás. A szekrényből kilép Balga, egyedül, magabiztos tökfej modorral.)

I. TUDÓS: Kitűnő. De hol van Oribáz? Oribáz! (Benéz a szekrénybe.)

PROFESSZOR: Balga, jól van?

I. TUDÓS: Nincs itt. Nahát! Semmi nyoma… Nini! Ezt nézzék meg!

(Kihozza, ami a szekrény padlóján hevert.)

I. TUDÓS: Látják? A nadrágtartó csatja. Csak ez maradt meg Oribázból. A többi eltovábbítódott. Fading.

PROFESSZOR: Micsoda?

I. TUDÓS: Vételi zavar, kiesés a rádióhullámban. Nem hallott még róla?

PROFESSZOR: EZ szörnyű! És most mit csinál?

I. TUDÓS (leveti a köpenyét): Én? Megyek ebédelni. Egész jó étkezdénk van…

PROFESSZOR: Hogyhogy? És a kollégája?

I. TUDÓS: Úgyis csak zavarta a kutatómunkát.

(Az önelégült képű Balga, aki eddig kisollóval a körmét szépítette, most gyorsan a tenyerébe köp, lesimítja a haját, és az I. tudós lábára lép.)

I. TUDÓS: Bocsánat!

BALGA (nyugodtan, tárgyilagosan): Maga Krakkóba való?

I. TUDÓS: Tessék? Nem értem.

BALGA (bizalmasan, érzéssel): Fenékbe rúgjalak?

PROFESSZOR: De magiszter úr!

I. TUDÓS: Egy pillanat… Úgy látszik, valami zavar van.

BALGA: Ezt van képed mondani?

PROFESSZOR: Balga kolléga, mi lelte magát…

BALGA: Frászkarika!

(A tudós futva hozza valahonnét az Elmepótlót, egy sisakot drótokkal, szerkentyűkkel, és Balga fejére teszi. A kábelt a konnektorba dugja, matat a sisakon.)

PROFESSZOR: Mi ez?

I. TUDÓS: Elpó. Mindjárt beállítom.

BALGA: Korupát ismeri?

I. TUDÓS: Nem, még nem jó…

BALGA: Kár. Meséltem volna egy viccet…

PROFESSZOR: Mi van vele?!

I. TUDÓS: Vételi zavar. Kiesés. Itt… (Balga fejére mutat.) No, és most ?

BALGA: Marina…

I. TUDÓS: Ki az a Marina?

BALGA: Egy csaj. Egész dögös.

I. TUDÓS: Még mindig nem jó. És most?

BALGA: Adjon kölcsön egy százast. Holnap megadom.

I. TUDÓS: Már egy kicsit jobb… (Matat a sisakon.)

PROFESSZOR: Mit csinál tulajdonképpen ?

I. TUDÓS: Elmekiesés állt be, hát beigazítom az elpót. Elmepótlót.

BALGA: Hallja, mi ez a fazék, amit a fejemre tett?

I. TUDÓS: EZ az! Ez az!

BALGA: Azonnal vegye le!

I. TUDÓS: Remek! Mennyi nyolcvanhatszor harmincnégy?

BALGA: Majd adok én magának matekot!

I. TUDÓS: Kicsit túlságosan agresszív… no, mindjárt… a modulátor… megvan…

BALGA: Mit képzel maga egyáltalán? Tudja, ki vagyok én?

I. TUDÓS: Rendben van. Jobb már nem lesz. A kollégáját optimálisan megpótoltam. Tovább csavarni nem szabad az elmejavítót, mert akkor zúdulni kezdenek a találmányok és felfedezések. Ha a kolléga hirtelen megbutulna, áram alá kell tenni, akár egész éjszakára, hogy feltöltődjön. Itt a csatlakozó. Beteszem a zsebébe, látja?

BALGA: Milyen csatlakozó? És mi ez az egész? Professzor úr!

PROFESSZOR: Semmi, semmi! Nyugalom, barátom… (a Tudóshoz): Merre van az igazgatóság?

I. TUDÓS: Erre. Majd odakísérem magukat. Úgyis megyek ebédelni, útba esik.

PROFESSZOR: EZ egy rendes ajtó? Nem teleporter?

I. TUDÓS: Rendes, rendes… Csak jöjjenek! Maga vigyázzon, le ne essen az elpó! (Kimennek.)

(Jön a takarítónő. Kezdi felmosni a padlót. A partvist a szekrényhez támasztja, megnyomódik a gomb. Zaj, fény. A szekrényből kirohan Oribáz, zakó nélkül, nadrágját kézzel tartva.)

II. TUDÓS: Eutanáz! Hol az a gazember?! Hol van?!

(A takarítónő oda se figyel, Oribáz kirohan a színről. Sötétség.)

****

(Színváltozás. Az igazgató dolgozószobája Grelinandriában. A fiatal igazgató az íróasztalnál ül. Mögötte nagy tábla, amelyen a világító feliratok lesznek. Mellette az ablak, amelyen majd benéz a bigon. Az íróasztalon mikrofonok, gombok, billentyűzetek. Két fotel. Bejön Balga az elpóval a fején és Tarantoga professzor.)

IGAZGATÓ: Tiszteletem, uraim! Foglaljanak helyet! Telefonon értesítettek, hogy önök hozzám jönnek… Ha jól tudom, történt egy apró félreértés…

PROFESSZOR: Semmi baj. Nem zavarjuk?

IGAZGATÓ: Dehogy! Csak tessék! Én vagyok az intézet tudományos igazgatója. Mint földiek, önök emlősök, ugyebár?

PROFESSZOR: Valóban…

IGAZGATÓ: Akkor parancsoljanak… (Egy dobozból kínálja őket.) Tessék csak bátran, ezek az emlősöknek való csemegéink, nagyon finom…

PROFESSZOR: Köszönöm, most talán inkább nem…

IGAZGATÓ: Remélem, az apró félreértés, ami a laborban történt, nem zavarja meg szívélyes kapcsolatainkat. Miben lehetek a szolgálatukra?

PROFESSZOR: Arra gondoltunk, hogy bolygójuk fejlett tudománya segíthetné a miénket, a földit.

IGAZGATÓ: Készséggel, uraim! Szívügyünk a bolygótársak segítése! Mivel is kezdjük… (Megnyom egy gombot, oldalról előjön egy tálca, rajta kis hasábok.) Ez a bigon elleni szer. Nagyon hatásos. Ilyen töltettel találkozva a bigon rögtön felfordul.

PROFESSZOR: De mi az a bigon?

(Berregés. A táblán felirat gyullad ki: GORDÁLTÁMADÁS.)

IGAZGATÓ (a mikrofonba): Halló, hetes? Visszaverni! De azonnal! No! Jól van. (Tarantoga professzorhoz): Hol is tartottunk? Tehát a bigonok elintézve. Aztán adhatunk egy kiváló csillagellenes szert, Anticsil a neve. Tessék, egy kis minta… Új lemosó szerünk is van repülő csészealjakhoz. Mennyire volna igényük? Egy űrhajónyi? Több?

PROFESSZOR: Nem, köszönöm, azt egyelőre nem kérjük. Volna még valami más?

(Berregés. Felirat: EMORDÁNINVÁZÓ, VI. SZEKTOR.)

IGAZGATÓ: A fenébe! Emordánok, jól nézünk ki!

(Gombot nyom meg. A VI. SZEKTOR kialszik, kigyullad a XV. SZEKTOR és XXV SZEKTOR. Az igazgató lázasan nyomkodja a gombokat, mikrofonokba kiabál)

IGAZGATÓ: Halló! Hasonmás részleg? Azonnal elárasztani, felülről lefelé! Ez az!

A feliratok kialszanak.

IGAZGATÓ: Emordán ebben az évszakban, ritkaság. Szerencsére volt még párszáz gridálunk… Elnézést a kis fennakadásért… Hogy állnak a gyomákkal? Rossz a helyzet, igaz? Sejtem. Nagy csapás! Van raktáron a legújabb gyomuxból, minden gyomát hamarosan kiirt. Tessék egy mintadarab… (Előveszi a fiókból, átadja.)

PROFESSZOR: De uram…

IGAZGATÓ: Semmiség. Nem is kell megköszönni. Jelszavunk a bolygóközi szolidaritás. És az emegézek? Vonulnak? Gyakran?

PROFESSZOR: Nem mondhatnám…

(Felirat: KRALOFIX. Az igazgató a gombokra veti magát.)

IGAZGATÓ: Egy pillanat… (a mikrofonba): Halló, figyelem! Első fokú riadó! Minden törcset mozgósítani!

PROFESSZOR: Mit kérjünk? Talán kopaszodás elleni szert?

BALGA: Hosszú élethez valót, professzor úr!

PROFESSZOR: Tényleg, az jó lesz!

IGAZGATÓ: Tessék, uraim…

PROFESSZOR: Lehetne… valamit, ami hosszú életet ad?

IGAZGATÓ (dobozt vesz elő, benne nagy tabletták): Parancsoljon! Biztos szer.

(Felirat: SZUPERKRALOFIX.)

IGAZGATÓ: Egy pillanat, uraim… (a mikrofonba): Halló, figyelem! Másodfokú riadó! Hűtőosztag! Kapcsolják már! Mi lesz? Halló! Minden tudóst jegelni! Mi? Nem, nem darabonként, osztályonként, a humán szakokat utoljára! Mondom, utoljára! Gyorsan!

(Távoli dörrenések.)

PROFESSZOR: Bocsánat, történt valami?

IGAZGATÓ: Tulajdonképpen semmi. Ez csak óvintézkedés, mert a kralofix mindig először a tudósokat eszi, hát mindenesetre a föld alatti jégkamrákba tesszük őket. Miről is beszéltünk? Ja, igen… A hosszú életre való szer, az úgynevezett matuzsál, teljesen ártalmatlan, csak két hétig kell szedni, naponta hármat… Elnézést!

(Beront az I. tudós, utána a II. tudós, atompuskával.)

I. TUDÓS: Igazgató úr! Igazgató úr!!

II. TUDÓS: Hiába jössz ide, gazember!

I. TUDÓS: Ne ölj meg! Azt utálom!

(II. tudós lő, I. tudós összeesik.)

IGAZGATÓ: Pfuj, micsoda közönséges modor! Doktor úr, nem tudta ezt a laborban elintézni? Nem látja, hogy vendégeim vannak? Befüstöli nekem a szobát…

(I. tudós fektében pisztolyt ránt, haldokolva lő. II. tudós összeesik.)

Ez már igazán botrányos! Bocsássanak meg… (kivonszolja a hullákat). Elnézést a kellemetlen incidensért…

PROFESSZOR: De hát ez szörnyű! Meghaltak?

IGAZGATÓ: Egyelőre. De megvan az atomrajzuk, majd feltámasztják őket. Nagyobb baj, hogy hetenként rendeznek ilyen botrányt.

PROFESSZOR: Nahát!

IGAZGATÓ: A tudósok forróvérűek. Fejlett civilizációban a tudományos viták könnyen atomig fajulnak. De hol is tartottam? Szóval, a matuzsál…

Robbanások.

Ne is törődjenek vele, bonyolult időket élünk! Úgy látszik, ma… Ó!

(Felirat: BALBOLÍZIS.)

IGAZGATÓ (a mikrofonba): Halló, nyolcas osztály! Nyolcas! Mi lesz? Kapcsolják, halló! Nem hallom!

(Felirat: MILYEN SORRENDBEN ROBBANTSUNK?)

IGAZGATÓ (a mikrofonba): Robbantsanak fel mindent, amit lehet, mindegy, milyen sorrendben, csak gyorsan! Gyerünk! Ne totojázzanak!

(Sűrű robbanások.)

No, végre lesz egy nyugodt percünk! (Telefon csöng.) Halló? Egy pillanat, uraim! Halló! Egymás után olvasszák fel! Mindet, persze, mindet! Mi van? Leálltak a liftek? Akkor a humán szakosok várhatnak, nem sürgős. Szóval, uraim, a hosszú élet…

(A táblán felirat: BIGONOK.)

Ezer bocsánat, de kölcsönadhatnák azt a szert, amit az előbb adtam?

PROFESSZOR: Hogyne, tessék…

IGAZGATÓ: Köszönöm.

(Az ablakon egy bigon dugja be afejét. Az igazgató a tenyeréből eteti, a bigon hörög, kimúlik, a fej eltűnik.)

IGAZGATÓ (visszaül): No látják, milyen hatékony a szer? Halló! Ötös osztály? Két tucat doboz bigonölőt kérek! Mi? Nincs az osztálynak? Hogyhogy nincs? Felrobbantották? Miért robbantották fel? Mert siettek? Mi az, hogy siettek? Az engem nem érdekel! Azonnal hozzák a szert! Külbolygói vendégeim vannak… Huh! Bocsánat! Ilyen időket élünk, mit csináljak…

(Üvöltés, robbanások.)

PROFESSZOR: Tulajdonképpen mi történik itt a bolygón?

IGAZGATÓ: Ó, semmi különös! Emordánok, gyürcsök, bigonok, semmi újdonság, csak a kralofix. Meg a fölkék bajszolnak egy kicsit mostanában.

PROFESSZOR: Ezek mind állatok?

IGAZGATÓ: Haha! Micsoda ötlet! Állatok már rég nincsenek nálunk, uram! Csak a civilizáció, hogy is mondjam, nem kívánatos melléktermékei…

PROFESSZOR: Élőlények?

IGAZGATÓ: Természetesen. De nálunk minden él.

PROFESSZOR: Nem értem. Hogyhogy minden?

(Balga unalmában az elpót állítgatja. Megjelenik egy remek ruhába öltözött, gyönyörű lány. Éppen olyan, ahogyan a gimnazista fiúk a szexbombát, a filmcsillagot álmaikban elképzelik. Csábosan mozog, csípőjét ringatja. Párszor elsétál Balga előtt. A többiekkel nem törődik. Kezdi Balgát csábítgatni, rámosolyog, lábát mutatja, végül lassan vetkőzni kezd. Balga előbb döbbenten, aztá.n elandalodva nézi, elfordítja fotelját, hogy jobban lássa. Az igazgató és Tarantoga közben tovább társalog, semmit sem vesz észre.)

IGAZGATÓ: Ó, hát nálunk a gyárak, a gépek, minden él! Pár éve például beindítottunk egy krémsajtgyárat. Mesterséges agy vezérelte a gyártást. Az ilyen agy nem tévedhetetlen, tudja… Hirtelen megbolondult, és bigonokat kezdett gyártani. Tévedésből, érti?

PROFESSZOR: Sajt helyett?

IGAZGATÓ: Bizonyos értelemben. A fölkék, az megint más história…

BALGA (a vetkőző lányt bámulva, halkan): Igazgató úr, ki ez?

IGAZGATÓ: Mármint kire gondol?

BALGA: EZ a hölgy…

(A lány tovább vetkőzik.)

PROFESSZOR: Miféle hölgy? Miket beszél, Balga, itt nincs senki!

BALGA: Hogyhogy nincs, hiszen látom…

IGAZGATÓ: Kit lát?

BALGA: Vakok maguk? Ezt a gyönyörű lányt…

IGAZGATÓ (aggódva): Gyönyörű?!

(Balga feláll, és bambán a lány felé indul. Az igazgató visszahúzza a fotelba.)

IGAZGATÓ: Segítsen lefogni a kollégát, legyen szíves…

(Tarantoga segít.)

BALGA: Hé! Eltakarják előlem!

(Az igazgató futva hoz biztosítékokat, csavarhúzót, lázasan javítja az elpót. Kiszed egy kiégett alkatrészt. A lány tovább vetkőzik.)

IGAZGATÓ: Megvan! Tessék, kiégett a biztosíték… (Mutatja Tarantogának. Amikor kivette az elpóból, a lány szoborrá dermedt.)

BALGA (aggódva): Mi van?

(Az igazgató új biztosítékot csavar be, ettől a lány gyorsan összeszedi a holmiját.)

BALGA: Kisasszony! Várjon! Ne menjen el!

IGAZGATÓ: Még mindig? No és most?

(Végre becsavarta. A lány méltóságteljesen kimegy. Balga utána rohan.)

PROFESSZOR: Mi ütött belé?

IGAZGATÓ: Ó, semmiség! Elektronikus látomás. Kiégett a biztosíték.

(Balga berohan.)

BALGA: Eltűnt! Hova lett?

IGAZGATÓ: Látomás volt, uram. Elektronikus látomás. Az elpója kicsit meghibásodott. Pihenjen szépen.

BALGA: Olyan szép volt!

IGAZGATÓ: Még egy csere?

BALGA: Nem, köszönöm.

IGAZGATÓ (Tarantoga professzorhoz): Mindenesetre adok néhány pótalkatrészt. És ügyeljen, kérem, hogy a társa ne állítgassa az elpót. Sajnos, nagy a kísértés…

PROFESSZOR: Ilyen könnyen elromlanak ezek a pótlók?

IGAZGATÓ: Előfordul. De többnyire maga a tulajdonos rontja el. Szándékosan.

PROFESSZOR: Miért?

(Balga lopva megint csavargatni kezdi az elpóját.)

IGAZGATÓ: Hozzá ne nyúljon!

(Balga ijedten elveszi a kezét az elpóról.)

IGAZGATÓ: Látta?! így megy ez, sajnos. Ez a mi civilizációnk egyik legsúlyosabb gondja. A civilizációhoz értelem kell, ezért alkottuk meg az elpót… De jöttek a különféle visszaélések. A feketepiacon kapni az elpóhoz különleges, úgynevezett negatív betéteket. Tiltott áru, de a kereslet óriási!

PROFESSZOR: Hogyan hatnak ezek?

IGAZGATÓ: Negatívak, tehát csökkentik az intelligenciát. Bekapcsolás után totál buta lesz az ember. Mennyei érzés!

PROFESSZOR: Tréfál?

IGAZGATÓ: Dehogy! Mindenki erről álmodik: hogy legalább egy órára, esténként, vacsora után…

PROFESSZOR: Buta legyen? Az lehetetlen! Ki akar buta lenni?

IGAZGATÓ: Hogy ki? Hát mindenki! Nem érti, milyen gyönyörű a buták világa?

PROFESSZOR: Miket beszél? De hát a lelki szegénység…

IGAZGATÓ: Ugyan már! Miféle szegénység? Maga szerint a buta, az lelki szegény? Édenkert a lelke, méghozzá belépődíj nélkül! Mennyit töri magát az okos ember, míg talál egy kielégítő könyvet, egy színdarabot, amely megfelel magas követelményeinek, egy nőt, aki lelkileg és testileg a megkívánt magas szinten áll! A hülye viszont nem igényes, nem válogatós, neki megfelel akármi, máris a boldog érzelmek óceánjában lubickol! Ezért, uram, ő sohasem szenved hiányt! Az okos ember csak fintorog, javítgat, kiigazít, ez nem jó, az nem jó, a buta meg elégedett, drága uram!

PROFESSZOR: De hát az ész alkotta a civilizációt!

IGAZGATÓ: Ezt meg honnan veszi? Már elnézést! Ki kezdte a civilizációt? Az ősember! Gondolja, hogy az olyan intelligens volt? A csudát! Buta volt az, kérem, nem is tudta, mit művel! A civilizációt éppen a buták kezdik, aztán az okosok viselik a következményeket, okoskodnak, gürcölnek, mint én itt az íróasztalomnál! Aztán meg… dögunalom az a tengernyi modern regény, antidráma, antifilm, de hiába, az ész kötelez! Hanem, tudja… este, munka után, becsúsztatok magamnak egy kis negatív pótlót… Itt tartom, a fiókban. És akkor buta kis nótákat dúdolgatok, olyasmikről, hogy csobog a patak, meg hogy fáj a szívem… és könnyezem, zokogok, és olyan boldog vagyok… és semmit sem szégyellek… Nem hozott véletlenül valami új slágert?

PROFESSZOR: Nem…

IGAZGATÓ: Kár! Az ismerősök mindig hoznak nekem a Földről, ha arra járnak. No, sebaj! Elnézést a kis kitérőért! Miről is beszéltünk? Ja, tudom! A hosszú élethez való szert óhajtották?

PROFESSZOR: Már volt szíves ideadni…

IGAZGATÓ: Ja, persze… Biztos hatású szer, uraim. Meghosszabbítja az életet negyven évre.

PROFESSZOR: Negyven évvel?

IGAZGATÓ: Nem évvel, hanem évre. Negyven évre.

PROFESSZOR: Hogyhogy negyvenre? Mi ennél tovább élünk…

IGAZGATÓ: AZ lehetetlen! Talán valami jobb szerük van?

PROFESSZOR: Nem, csak úgy szer nélkül. Egyszerűen élünk…

IGAZGATÓ: Meddig?

PROFESSZOR: Van, aki nyolcvan-kilencven évig…

IGAZGATÓ: Óriási! El kell rendelnem, hogy ezt kivizsgáljuk. Aztán… mit is kértek még? Ja, igen, kopaszodás ellen… Sajnos, uraim, ezt a problémát egyelőre még nem oldottuk meg. De miután a bigonokkal, emordánokkal és gürcsökkel többé semmi gondjuk, és a repülő csészealjak tisztítását is megoldhatják, remélem, elégedetten térnek haza bolygójukra. Szerencsés utat, és viszontlátásra!

***

(Balga és a professzor megint a Földön vannak, a professzor lakásán.)

BALGA: Jól átvertek minket.

PROFESSZOR: Úgy véli?

BALGA: Naná! A kozmikus bürokrácia trükkje. Egyszerűen leráztak minket, üres kézzel. Professzor úr, legközelebb nem hagyjuk magunkat!

PROFESSZOR: Mi az, hogy legközelebb?

BALGA: Hát most rögtön! Professzor úr, hát csak nem fogunk… Mikor ilyen találmányunk van… Különben is, már egészen belejöttem. Csak ravaszabban kell csinálnunk. Nem hagyjuk magunkat lerázni. Biztosan vannak még célpontok… Professzor úr…

PROFESSZOR: Hát, nem is tudom… Nem lehet, hogy mára elegünk van?

BALGA: Soha!

PROFESSZOR: Nézze, ami azt illeti… van itt egy cím. NGC 687/43 – így nevezi az égi objektumot a nagy Messier csillagkatalógus. Trompek professzortól kaptam a tippet, a csillagásztól. Szerinte az ott megfigyelt fényváltozások talán mesterséges eredetűek.

BALGA: AZ mit jelentene?

PROFESSZOR: Olyan rendkívül fejlett civilizációt, amely tetszése szerint változtatja az anyacsillag fényét.

BALGA: Ahogyan a petróleumlámpa kanócát állítják?

PROFESSZOR: Úgy valahogy.

BALGA: Akkor mire várunk? Hajrá, professzor úr!

PROFESSZOR: Nono! Higgadtabban, fiatalember! Ámbár, megpróbálhatjuk, a tudomány érdekében. Készítsen elő friss papírt és ceruzát!

BALGA: Én készen állok.

PROFESSZOR: Jól van. Figyelem, rajt!

VI

(Hangok, fények, csillagok villannak fel, a szekrénynél valami nagy köd, végül teljes sötétség, csak furcsa hangok. Aztán a szekrény és az ablak között fehér formák állnak össze, részben különálló agytekercsekre hasonlít az egész, részben egy furcsa, óriási arcra – szeme nincs, vagyis a szem és száj csak üres hely a fehér kompozíció elemei között.)

Az ARC (hangja nem tudni, honnan jön, vaskos, de szelíd hang, egy jólelkű, szórakozott óriási lény basszushangja): Végy… hat kvintillió csillagport… egy sötét ködöt… fél világosat… csipetnyi űradalék… összegyúrni… forgatni… míg spirállepény nem lesz belőle. Hm, lepény! De jó lesz? Ki tudja! Mi az, hogy ki? Talán én? Haj, haj, nehéz ügy! Én? Igen, én. Hol? Valószínűleg mindenhol. Esetleg még egy kicsit tovább. És folyton, folyton, még mindig én? Semmi, csak én? Ó, micsoda végtelenség! Hm… Nem nagyon duzzad. Hozzáadjak egypár fehér törpét?

BALGA: Ki ez?

PROFESSZOR: Biztosan egy itteni lény.

BALGA: Konyhai recepteket motyog magának?

PROFESSZOR: Inkább kozmikus receptek, csillagügyek. Csitt…

Az ARC: Mit is mondtam? Gömb halmaz vagy spirális? Talán ne keverjem tovább? Túlságosan forró lesz. Ha felpúposodik…

BALGA: Professzor úr, úgy látszik, ez megőrült…

PROFESSZOR: Maradjon csöndben!

Az ARC: Hogy én? Én mondtam ezt? Ajjaj! Beszélek, és nem is tudok róla. Biztosan a mindenütt jelenvalóságtól van. Mi is akart ez lenni? Spirális galaxislepény…

BALGA: Professzor úr, ez tisztára dilis!

PROFESSZOR: Csitt…

Az ARC: EZ meg mi? Folyton beszélek, és úgy rémlik, hogy nem én beszélek?

BALGA: Mert nem is maga beszélt, hanem én.

PROFESSZOR: Balga úr!

Az ARC: Nahát! Valaki van itt! De mi az, hogy itt? Itt, vagyis hol? Valaki beszélt?

BALGA: Igen, én beszéltem.

(Az Arcot alkotó fehér agytekercsek itt-ott megmozdulnak, mintha elfintorodna.)

Az ARC: Egy pillanat! Úgy látszik, hogy valószínűleg, sőt biztosan van itt valaki. Nem tudni, hol, nem tudni, ki. Halló!

PROFESSZOR: Halló! Ezer bocsánat, uram! Mi értelmes lények vagyunk, éppen most jöttünk a Földről…

Az ARC: Értelmes lények?

PROFESSZOR: Azok vagyunk, kérem.

Az ARC: Szóval, többen, mint egy?

PROFESSZOR: Igen. Ketten jöttünk a Földről. Volna kedve társalogni velünk? Mert ha zavarjuk, akkor inkább…

BALGA: De jobban örülnénk, ha volna kedve.

Az ARC: Kinek?

BALGA: Ezt hogy érti?

Az ARC: Kinek volna kedve?

BALGA: Önnek.

Az ARC: Mi az, hogy ön?

PROFESSZOR: Ha jobban ismernénk egymást, azt mondanám: te. Így már jelent valamit önnek?

Az ARC: Hm! „Te”. Ezt valahol már hallottam… Hm… Te… Úgy rémlik, ez akkor érvényes, amikor több van, mint egy, igaz?

PROFESSZOR: Igen, pontosan.

Az ARC: Érdekes. Akkor te többen vagy?

PROFESSZOR: Igen, ketten vagyunk.

Az ARC: Roppant érdekes! Ritka eset. Honnan jöttök?

PROFESSZOR: A Tejútból, a Naprendszerből, a Föld bolygóról.

Az ARC: Föld? Nem emlékszem. És mit csinálsz?

PROFESSZOR: Tudós vagyok, én építettem a gépet, amivel jöttünk, a társam pedig fiatal űrhajósnövendék.

Az ARC: Szóval, tényleg ketten vagy. Furcsa. Nem tudom megszokni. És mit csinálsz a csillagokkal?

PROFESSZOR: Egyelőre semmit. Nem vagyunk olyan fejlettek, mint ön.

Az ARC: Ön? Ja, az én vagyok. Jó, jó… Nem bánom. Szóval, te ketten vagy. Hogy néztek ki?

PROFESSZOR: Nem lát minket?

Az ARC: Nem.

PROFESSZOR: Miért?

BALGA: Valami baja lett a szemének?

Az ARC: Nem, semmi baja. Egészen jól látok. Most alakul egy ködöm, nyújtogatja a spirálkarjait, elég formás. Jóképű… A mágneses hatás… Hoppá, már itt vannak az első felvillanások, van közöttük protoplanetáris! Na jó, ez eltart egy darabig, addig társaloghatunk. Miről is volt szó? Ja, igen, a látás. Én kifelé nézek, nem befelé. Belül nincs semmi, ami érdekelne…

PROFESSZOR: Tehát mi az ön belsejében vagyunk?

Az ARC: Ejnye, hát hol másutt? Nyilvánvaló. Nektek van belül szemetek?

PROFESSZOR: Nincs.

Az ARC: Kár.

PROFESSZOR: Miért?

Az ARC: AZ már a második anomália lenne.

PROFESSZOR: Mi az első?

Az ARC: AZ, hogy ketten vagy. És mondd csak, miből vagytok egyáltalán?

PROFESSZOR: AZ anyagunkra gondol? Fehérjéből vagyunk.

Az ARC: Fehérjéből? Egy pillanat… Mindjárt, csak ki kell keresnem…

PROFESSZOR: Honnan?

Az ARC: Phű… Az információim… óceánjából… Fehérje? Ahá… Miii? Fehérjéből vagytok? És ketten? Ez hihetetlen!!

PROFESSZOR: Miért?

Az ARC: Cseppfolyósak vagytok? Este beömlötök a barlangokba, és ott pulzáltok? Hajnalban metamorfózison estek át?

PROFESSZOR: Nem! Semmi efféle! Sehova se ömlünk, és nincs semmiféle metamorfózis. Továbbá nem vagyunk folyékonyak.

BALGA: Összetéveszt minket valakivel.

Az ARC: Lehet… Na várj… óceán… hol is van… ja, persze, óceán! Ez az! Ó! Akkor ti… talán emberek vagytok?

PROFESSZOR ÉS BALGA: Igen, emberek!

Az ARC: Ó, protuberancia! De talán csak azt hiszitek? Van kezecskétek, lábacskátok?

PROFESSZOR: Van kezünk és lábunk.

Az ARC: Van? Na, jól nézünk ki! Ez aztán a csapás! Emberek! Jaj, emberek! De csak ketten? Az még nem olyan vészes… Ámbár el se hiszem. Több nem lett belőletek?

PROFESSZOR: Itt ketten vagyunk, de a Földön több milliárdan.

Az ARC: Máris? Már több milliárdan? Ilyen hamar? Ezt nem hittem volna. Jaj, ettől féltem! Micsoda találkozás! Hogy én… hogy ti… szörnyűség! Én nem is tudom, mit mondhatnék.

PROFESSZOR: Miről beszél?

BALGA: Mi történt?

Az ARC: Rémes! De hát már hiába… Mit tehetnék? Bocsássatok meg, nagyon kérlek! Esedezem, legyetek megértők! Én igazán nem akartam…

BALGA: Ez valami félreértés…

Az ARC: Bár az volna! De attól tartok, ez a tragikus valóság. Volt még egy halvány reményem, hogy nem kel ki, de látom, hiába…

BALGA: De hát nem is csinált velünk semmit!

Az ARC: Veletek nem. Hanem titeket…

PROFESSZOR: Tessék? Mi az, hogy minket?

Az ARC: Igen, titeket… De esküszöm, hogy csak szórakozottságból, akaratlanul, figyelmetlenségből! Egyszerűen abbahagytam a keverést, a naprántotta alja odasült, megsűrűsödött… Aztán mikor lehűlt, szétesett az egész… A levesem meg kifutott, aztán összement, csiriz lett belőle, abból mindenféle kocsonya, és a kocsonyából lettetek ti, pár milliárd keringés után a Nap körül… Én nem is tudom, hogyan kérjek bocsánatot!

BALGA: Miket beszél?

PROFESSZOR: Egy pillanat… Úgy érti, hogy ön teremtett bennünket? Az egész emberiséget?

BALGA: AZ nem lehet!

Az ARC: Nem készakarva, esküszöm! Nem szándékosan! Túlságosan terjedelmes vagyok, túl sok van belőlem, ez az óriási méret az én legnagyobb ellenségem, szörnyű csapás, örökös kudarc. Közönséges naprántottát akartam sütni. De mire visszaértem, már késő volt…

PROFESSZOR: Biztos ebben? Mi úgy tudjuk, az állatoktól származunk, az evolúció jóvoltából…

Az ARC: Állatok is lettek? A nemjóját! Mindig ugyanaz! Állatok, azt mondod? Én nem akartam! Becsületszavamra! Próbálom én elkerülni az ilyesmit, amennyire lehet, hiszen tudom, milyen rémes…

PROFESSZOR: Mi rémes?

Az ARC: AZ emberiség. Talán civilizációtok is van?

PROFESSZOR: Természetesen!

Az ARC: Te jó ég! Még civilizáció is! És most mi lesz? Nagyon haragusztok rám?

PROFESSZOR: Őszintén szólva, még nem fogtuk fel egészen, amit elmondott. Végig kell gondolnunk. De nem lehetséges, hogy esetleg mégiscsak téved?

Az ARC: Ellenőrizhetjük a dolgot alaposabban. Rózsaszínűek vagytok belül?

PROFESSZOR:Igen.

Az ARC: Páratlan számú fejetek és nyolc vagy kilenc nyílásotok van?

BALGA: Mindjárt megszámolom.

PROFESSZOR: Nem kell, kolléga. Igen, ez stimmel.

Az ARC: ÉS csápjaitok vannak?

PROFESSZOR: Nincsenek.

Az ARC: Biztos? Nem szoktatok csápolni?

PROFESSZOR: Hát, előfordul. De nem csápokkal.

Az ARC: Szóval, mégiscsak. És belül kopácsol valami?

PROFESSZOR: A szívünk? Igen, dobog.

Az ARC: Állandóan?

PROFESSZOR: Igen, de…

Az ARC: Várj! És szelepetek van?

PROFESSZOR: Milyen szelepünk?

Az ARC: Úgy, szóval nincs? Ez jó. És van folvátok?

PROFESSZOR: Az mi?

Az ARC: Olyan kis szárnyacskák.

PROFESSZOR: Nincs. No látja!

Az ARC: Még egy pillanat! Időnként összeragadtok, hamarosan megint szétváltok, aztán kirügyeztek?

PROFESSZOR: Biztosítom, hogy nem rügyezünk.

BALGA: Szóval, akkor nem mi vagyunk!

Az ARC: Jaj, dehogynem, szegénykéim! Hiszen sohasem volt módom közelebbről megismerni benneteket. Megrázott engem az a baleset, féltem is a következményektől, otthagytam a naprántottát, és bánatosan elzúgtam onnan, a küllemetekre meg csak következtettem, a korábbi balesetek alapján, matematikával. Úgy jött ki a kezecske, lábacska, fejecske, szelep, folva meg a rügyek. Szóval, nem rügyeztek? És mi van helyette?

PROFESSZOR: Mire való a rügyezés?

Az ARC: Hát a folytatáshoz! Hogy egyre többen legyetek, sajnos…

PROFESSZOR: Értem. Nem, mi nem rügyezünk.

Az ARC: Hanem mit tesztek?

PROFESSZOR: Születünk.

Az ARC: AZ nem lehet!

PROFESSZOR: Miért?

Az ARC: Rendkívül ritka jelenség! Egyedülálló a kozmoszban! Születnek… Ki hitte volna?! És mit szóltok ehhez?

PROFESSZOR: Szerintünk teljesen normális dolog.

Az ARC: Ó, szerencsétlenek!

PROFESSZOR: ÉS ön tulajdonképpen mit csinál, ha meg szabad kérdeznem? Mi van azzal a naprántottával?

Az ARC: Hogyhogy… mit csinálok? Nem láttátok még az eget?

BALGA: A csillagokra gondol? Hogyne, látjuk őket. No és akkor mi van?

Az ARC: Akkor mi van? Hát ez mókás! Nem vettétek észre, hogy a napok gömbölyűek, a ködök meg spirálisak?

PROFESSZOR: Észrevettük.

Az ARC: ÉS nem gondolkodtatok rajta? Miért gömbölyűek meg spirálisak, no?

PROFESSZOR: Mert forognak.

Az ARC: Csak úgy maguktól?

PROFESSZOR: Azt hittük. Nem így van?

Az ARC: Nem így van? Ó, szent együgyűség! A keveréstől forognak. Értitek már?

PROFESSZOR: Tehát ön keveri? És ha szabad kérdeznem, miért?

Az ARC: Hát azért, hogy oda ne süljön!

PROFESSZOR: Különös! Ez azt jelenti, hogy ön… hm… abból a célból keveri a galaxisokat, hogy ne jöjjenek létre bennük értelmes lények?

Az ARC. Nem, dehogy! Éppen azért, hogy létrejöjjenek! Azért keverem, hogy legyenek ott értelmes lények, de normálisak.

PROFESSZOR: Eszerint mi nem vagyunk normálisak?

Az ARC: Ó, jaj… hát… hát ti ezt nem tudtátok?

PROFESSZOR: Nem.

Az ARC: Nem? Még csak nem is sejtettétek?

PROFESSZOR: Nem.

Az ARC: Ó, tenzor! Mit tettem! Minek fecsegtem ennyit?! Ó, turbulens perturbáció! Bocsássatok meg! Rettentően sajnálom! De honnan tudhattam volna?

PROFESSZOR: Nem baj, nem baj. Elmondaná, hogy ön szerint milyen értelmes lények normálisak?

Az ARC: Énszerintem? Ó, szegény emberkéim, az hosszú lenne! Nem egyszerűbb, ha szépen hazamentek, körülnéztek a bolygótokon, és megállapítjátok, hogy mi nem normális?

BALGA: De mi azért szeretnénk…

Az ARC: Hát, ha ennyire akarjátok, nem bánom, elmondhatom néhány szóban… Jaj! Egek, már megint! Megint!!! Megint!!!

BALGA: Mi történt?

PROFESSZOR: Rosszul érzi magát?

Az ARC: Még kérdezed? Ennek is ti vagytok az oka! Miattatok van az egész!!

BALGA: Hogyhogy?

Az ARC: Feltartottatok. Eldumálom az időt, és megint odasült egy spirálkar, háromszáz parszekre, és megint kifutott a csirizem, és összemegy, és be fog sűrűsödni, és létrejön a fehérje, az átkozott fehérje! És megint lesz evolúció, meg emberiség, meg civilizáció, és állhatok oda megint magyarázni, mentegetőzni, csúszva-mászva bocsánatot kérni, hogy én nem akartam, hogy csak véletlenül… De ti vagytok az oka, nem én! Ti okoztátok a bajt! Tűnjetek már el, ne is halljak rólatok…

BALGA: Nem addig az! Bocsánatot kért, oké, de azzal még nincs vége!

Az ARC: Mi van?

BALGA: Ha kárt okozott nekünk, ahogy éppen maga mondta, akkor kártérítést kérünk!

Az ARC: Mit akartok?

BALGA: Adjon nekünk… ööö… egy gépet… egy vágyteljesítő gépet! Magának az semmi!

Az ARC: Vágyteljesítő gépet?

PROFESSZOR: De hát… Balga kolléga… ezt azért nem kellene…

Az ARC: JÓ. Nem bánom. Ha akarjátok… Vágyteljesítő gépet? Nem ügy. De megmondom előre: a vágyakkal vigyázni kell! Itt a gépetek! Végeztünk. Hej, ti emberek, emberek, csak a bajt hoztátok rám…

BALGA: Állítólag maga is miránk.

(Közben begurult a vágyteljesítő gép.)

Mehetünk haza, professzor úr!

(A professzor megnyomja a gombot, zajok, az Arc eltűnik, a gép ott marad Tarantoga dolgozószobájában.)

PROFESSZOR: Fiatalember, nem vagyok magával megelégedve. Úgy látszik, maga összetéveszti az űrutazást a kéregetéssel. Az ilyen kapzsiság rossz fényt vet ránk. Maga visszaélt a helyzettel. Azonkívül, ha már egyáltalán, akkor kérhetett volna valami magasztos dolgot…

(A professzor elhallgat, mert látja, hogy Balga oda se figyel, hanem a vágyteljesítő gépet tanulmányozza.)

BALGA: Vannak itt feliratok, de idegen betűkkel… Ahá, itt van! (Talált egy zsinórra fűzött árcédula-félét. Felolvassa.) „Univerzális modell… minden kívánságot teljesít, kivétel nélkül. Az esetleges károkért a gyártó nem vállal felelősséget.” Na szép! „Katasztrofális vágyak esetén a gép megsemmisülhet.”

PROFESSZOR: Nem hangzik valami biztatóan! Nem hiszem, hogy használnunk kellene ezt a gépet.

BALGA: De professzor úr! Kérhetünk először valami apróságot, hogy kipróbáljuk… (a géphez) Kérek egy pingponglabdát!

(A fehér labdácska kiesik a gépből.)

PROFESSZOR (feláll, csodálkozva fölveszi): Hogy jutott eszébe éppen ez a labda?

BALGA: Nem tudom. Csak úgy véletlenül, mert apróság. Mindenesetre működött… No hát akkor! (Nagy lélegzetet vesz.) Most mit kérjünk? Professzor úr, nem akar szultán lenni?

PROFESSZOR: De fiatalember! Ez őrültség!

BALGA (a géphez): Legyen Tarantoga professzor a világ uralkodója!

(A gép felbúg, villog, hörög.)

PROFESSZOR (a géphez): Tarantoga professzor maradjon az, ami!

(A gép hörögve leáll.)

PROFESSZOR: Balga úr, az ilyen ostoba tréfákat kikérem magamnak. És egyáltalán, gondolkodjon, mielőtt kinyitja a száját!

BALGA: Bocsánat, többé nem fordul elő! És lehetnék én a világ uralkodója?

PROFESSZOR: Nem!!!

BALGA: Miért? Mit árt az a professzor úrnak?

PROFESSZOR (dühösen): Maga az utolsó, akire rábíznám a világot!

BALGA: Miért? Ha én ott nem vagyok, üres kézzel jövünk haza.

PROFESSZOR: Azok után, amit hallottunk, járhattunk volna még rosszabbul is.

BALGA (a géphez): No, akkor kérek száz zlotyt!

(A gép felbúg.)

BALGA (a professzorhoz): A professzor úr elhitte azt a zagyvaságot? Én aztán nem… Na lám, tessék! (Kiemeli a bankjegyet a gépből.)

PROFESSZOR: De fiatalember…

BALGA (gyorsan a géphez): Kérek egy briliánst! De nagyot! Nagyot!! Illetve… öt briliánst!!!

(A gép nyög.)

PROFESSZOR: Elég! Semmi briliáns, semmi pénz!

BALGA: Már itt voltak, és most eltűntek. Professzor úr, minek zavar? Ez nem szép magától! (A géphez:) Egy aranyrudat kérek!

PROFESSZOR: Semmi arany, világos? Balga úr, az én türelmemnek is van határa! Nem fog az én tudományos műhelyemben hamis bankókat raktározni.

BALGA: Miért lenne hamis? Egy kifogástalan százas, tessék!

PROFESSZOR: Hamis, mert nem a nemzeti banktól való.

BALGA: ÉS az arany?

PROFESSZOR: Nem kell nekünk arany. Nem szégyell ilyesmit kívánni? Inkább meg kellene tudnunk, mennyi igazság volt abban, amit az a lény regélt. Balga, miért nem figyel ide?

BALGA (a géphez): Legyen a professzor jókedvű!

(A gép zümmög, Tarantoga kacagni kezd.)

PROFESSZOR: Hahaha! Nahát… hihihi… még ilyet… haha… jaj, nem bírom! Hihihi… Óriási, de… hahaha… (kiabál nevetés közben) haha, dühös akarok lenni, haha, dühöngeni akarok!

(A gép nyekken, a professzor hirtelen elkomorodik, kiabál.)

PROFESSZOR: Na, elég volt! Nem tűröm!

BALGA (gyorsan a géphez): Egy zsák aranyat, és a professzor ne akadá…

PROFESSZOR: Nem! Semmi arany ne legyen, ez meg hallgasson!

(A gép zúg, Balga elnémult. Kétségbeesetten gesztikulál, dühös képeket vág, integet, kérőn összeteszi a kezét.)

PROFESSZOR: Na! Végre nyugalom van…

(Balga könyörgő arcokat vág.)

De abbahagyja?

(Balga hevesen bólogat.)

Szavát adja?

(Balga bólint.)

Na jó… (a géphez) Beszélhet…

BALGA: Professzor úr, ön embertelen! Végtére is, nekem jutott eszembe ez a gép.

(A professzor nyitja a száját, Balga közbekiált:)

Jó, jó, abbahagytam! Találjunk ki valami mást! Tudom is már: a hosszú élet! Most már a zsebünkben van. Megoldottuk. Csak előbb menjünk vissza az időben!

PROFESSZOR: Miért?

BALGA: Így a professzor úr fiatalabb lesz, rengeteg mindent csinálhat. Menjünk vissza, mondjuk, tíz évvel, és aztán kérjük a hosszú életet. Vagy a halhatatlanságot! Menjünk vissza az időben tíz évvel!

(A gép zúg, kint kivilágosodik, a szobában kialszik a lámpa. A gép egyre hangosabban zúg, a nappalok és éjszakák egyre gyorsabban váltakoznak, hol kigyullad a lámpa, és kint éjszaka van, hol a lámpa alszik ki, és kint van nappal, már villódzik az egész, aztán homály, majd teljes sötétség, a gép zúgása halkul.)

PROFESSZOR: Na, várjunk csak… gondoljuk végig…

BALGA: Mit?

PROFESSZOR: Ez könnyelműség volt. Eltűnhet a gép.

BALGA: Miért tűnne el?

PROFESSZOR: Mert a múltban nem lehet itt a gép. Most van itt, a jelenben.

BALGA: Dehogyis! Ne tessék aggódni! Gyerünk! Gyorsabban!

PROFESSZOR: Balga! Mit művelt? Balga…

BALGA: Minden oké lesz.

(Sötétség. Csend. Lassan kivilágosodik. A két ember a székeken ül. A gép és az űrutazógép eltűnt. Nappal van. A professzornak már nincs ősz szakálla, haja is csak őszül. Balga nem sokat változott, csak nincs szemüvege.)

PROFESSZOR (mint aki most tér magához): Mi ez?

BALGA (félénken, most fiatal diák): Bocsánat…

PROFESSZOR: Semmi baj! Kicsit szédültem… (Balgára néz.) Maga ki?

BALGA: Balga vagyok. Janusz Balga.

PROFESSZOR: Tarantoga vagyok. De maga hogy kerül ide?

BALGA: Én? Nem is tudom… Olyan furcsán érzem magam… (Körülnéz.) Hol vagyok?

PROFESSZOR: Nálam. Ez az én lakásom, és éppen azon tűnődöm, hogy maga mi járatban van itt. Meg tudná mondani?

BALGA: Nem.

PROFESSZOR: Én sem tudom. Ki maga egyáltalán?

BALGA: Egyetemista vagyok. Áruismeretre járok. Jövőre írom a magiszteri munkámat.

PROFESSZOR: Hm… És nem emlékszik, miért jött ide? Én természettudománnyal foglalkozom…

BALGA (ráismer): Ó, a professzor úr! Ezer bocsánat! Ne haragudjon, de igazán nem tudom! (magában) Hogy kerültem ide?

PROFESSZOR (fölvesz egy újságot az asztalról): 1951. április 27. Furcsa. Megesküdtem volna, hogy az nagyon régen volt.

BALGA:Igen?

PROFESSZOR: NOS, fiatalember! A helyzet, hm, különös… Egyikünk sem tudja, miért találkoztunk… Valamilyen ügyben jött hozzám?

BALGA: Nem emlékszem… Sajnos, nem.

PROFESSZOR (feláll): Hát akkor… Tudja, sürget a munkám.

BALGA: AZ űrutazással kapcsolatban?

PROFESSZOR: Nem foglalkozom űrutazással. Hogy jut ilyesmi eszébe?

BALGA: Nekem az a titkos szenvedélyem… Ne haragudjon!

PROFESSZOR: Miért haragudnék? (Kikíséri.) Ha eszébe jutna, hogy miért jött, csak telefonáljon…

BALGA: Jé!

PROFESSZOR: Mi az?

BALGA: Találtam száz zlotyt! Itt, a zsebemben! Száz zlotyt!!

PROFESSZOR: Gratulálok! És remélem, nem veszi rossz néven, ha most elbúcsúzom?

BALGA: Ó, dehogy… Nagyon örültem. Elnézést a zavarásért, professzor úr…

PROFESSZOR: Akkor viszontlátásra…

BALGA: Tiszteletem, professzor úr!

(Elmegy. A professzor járkál a szobában.)

BALGA: Rokonszenves fiú. Emlékezetvesztés, vagy mi? De én is… Furcsa. Honnan vette azt az űrutazást? És ha tényleg azzal kezdenék foglalkozni? Ha megpróbálnám? Nem is rossz ötlet!

Sarkon fordul, és az íróasztaláhozmegy.

TARANTOGA PROFESSZOR FEKETE SZOBÁJA

Tévéjáték

Szereplők:

Tarantoga professzor

Alfen főfelügyelő, vállas, 30 év körüli

Galt felügyelő, 40 körül

Ryszard Faxton, 25 körül

Melánia, a professzor szakácsnője, 55 körül

Brix, a rendőrség titkos ügynöke

I. titkos ügynök

II. titkos ügynök

IV. Henrik angol király

Rendőr

Barlanglakó cicababa

I

Galt felügyelő irodája. A felügyelő az asztalnál ül. Bejön a Rendőr.

Rendőr: Felügyelő úr, megjött Brix!

Galt: Küldje be!

A rendőr kimegy,jön Brix. Vízvezeték-szerelőnek van öltözve, szerszámostáska, kezében cső, zsinóron alkatrészek.

Galt: No, mi van?

Brix (komoran): Semmi.

Galt: Hogyhogy semmi? Halljam pontosan, mi történt! A professzor nem ismert fel?

Brix: Nem. Tizennégy óra húszkor érkeztem. A szakácsnő engedett be. A vízvezeték ellenőrzése címén átvizsgáltam az egész lakást.

Galt: Lefolyók, kád, fürdőszoba?

Brix: Természetesen, felügyelő úr!

Galt: Vérnyomok?

Brix: Sehol.

Galt: Hajszálak, papírok, szemét?

Brix: Semmi. A konyhai lefolyó egy kicsit ereszt.

Galt: Elmehet.

(Brix az ajtóban találkozik a két csatornázómunkásnak öltözött titkosügynökkel. Ruhájuk csupa mész és cement, arcuk poros, térdük pecsétes, zsák, szerszámok, kötél, zseblámpa, kis kötéllétra. Egyik alacsony, másik magas.)

Galt: Á, megjöttek! No?

Magasabb: Voltunk a professzornál.

Alacsonyabb: Reggel óta.

Galt: Azt tudom. Es?

Magasabb: Mutattuk az építésügyiek papírját, hogy a szivárgást vizsgáljuk.

Galt: Ki engedett be? A szakácsnő?

Magasabb: Nem, maga a professzor.

Galt: Nem okozott nehézségeket?

Alacsonyabb: Nem, felügyelő úr. Azt mondta, csináljunk csak, amit tetszik.

Galt: Így mondta? No és?

Magasabb: Ahogyan a felügyelő úr mondta, megfúrtuk a betont minden pincében. A garázsban is.

Alacsonyabb: Összesen hetven lyuk, felügyelő úr. Megfájdult a kezünk.

Galt: Jó, jó… És találtak valamit? Maradványok, csontok?

Magasabb: A pincékben nem volt semmi. Csak föld. Meg kavicsok. Volt néhány sima… zsebre is tettem belőle… (Kirakja az asztalra.)

Galt: Emléktárgyakat gyűjt? És a garázs?

Alacsonyabb: Ott nagyon vastag volt a beton…

Galt: Ne őrjítsenek meg… No nem! Nem! Árt az idegeimnek. És mi volt a beton alatt? Semmi hulla?

Alacsonyabb: Egy szál se, felügyelő úr.

Galt: Égett haj? Ruhadarabok? Fogak?

Alacsonyabb: Semmi, felügyelő úr.

Galt: Akkor mondják meg nekem, hová tűnt el tizenegy erős, egészséges fiatalember? Elpárologtak? Köddé váltak?!

Alacsonyabb: Nem tudjuk, felügyelő úr. Mi mindent megtettünk, amit parancsolt.

Galt: A falakat végigkopogtatták?

(Magasabb komoran bólint.)

A padlást?

Alacsonyabb: Azt is.

(Kopogtatnak, bejön egy telefonosnak öltözött titkosügynök. Kis készülék tekerővel, kábelköteg, egyensapka.)

Galt: Maguk elmehetnek.

Telefonosnak öltözött titkos ügynök (elég vidáman): Jó napot, felügyelő úr!

Galt: Jó napot! A professzortól jön?

Titkosügynök: Onnan, felügyelő úr.

Galt: És semmi?

Titkos ügynök: Az nem biztos…

Galt: Vagyis?

Titkosügynök: A telefont ellenőriztem, ugye. A professzor megkönnyítette a dolgomat, ő maga kérdezte, kaphat-e még egy készüléket, a hálószobába. Mondtam, hogy azt pontosan ki kell mérnem.

Galt: Aha! És átvizsgálta a szobát?

Titkosügynök: Amennyire lehetett. A falban páncélszekrénye van.

Galt (felélénkül): Páncélszekrénye? No lám! Nagy?

Titkosügynök: Ekkora… (Mutatja, elég kicsi.)

Galt (elkomorodik): Akkor egy holttest nem fér bele?

Titkosügynök: Hát az nem.

Galt (még reménykedve): De ha elégette?

Titkosügynök: Azt nem tudom. De minek tartaná a hamvakat a páncélszekrényben?

Galt: Igaz. Hát akkor mit talált?

Titkosügynök: Először is ezt… (XVI. Lajos stílusú parókát ad át.)

Galt: Ezt? (Nézegeti.) Közönséges paróka… (Megszagolja.) Hol találta?

Titkosügynök: A szekrényben volt, régi újságok alatt.

Galt: És ezenkívül?

Titkosügynök: Ez is ott volt.

(Fényképalbumot ad át. Nagy fotók vannak benne, fiatalember portréi. Mindegyikhez valami hozzárajzolva: hol kecskeszakáll, hol barkó, hol hullámos szakáll és pödrött bajusz, hosszú, göndörített hajzat. Ceruzával, mint egy gyerekrajz.)

Galt: Ejha! Szóval, ez is ott volt?

Titkosügynök: Ott, az ócska újságok alatt.

Galt: És még?

Titkosügynök: Hát ez nem elég?

Galt: Mire megyünk ezzel?

Titkosügynök: Hiszen itt van a fotókon az összes eltűnt személy!

Galt: Látom. Na és? Adjak ki letartóztatási parancsot, mert egy dilinyós professzor bajszokat rajzol az asszisztensei fotójára? Kiröhög a vizsgálóbíró!

Titkosügynök: De ott a paróka is.

Galt: A paróka… Hogy függ az ezzel össze? Vigye a laborba, analizáltatni. Vagy várjon, előbb még megnézem magamnak.

Titkosügynök: Akkor beugrom egy óra múlva.

(Titkosügynök elmegy, Galt nézegeti, forgatja a parókát, majd felpróbálja. Belép a Rendőr, Galt gyorsan leveszi a parókát.)

Rendőr: Alfen főfelügyelő úr van itt. És itt a mai posta. (Leteszi az újságokat az íróasztalra.)

Galt: Kéretem a főfelügyelő urat!

(Belép a fiatal, vállas Alfen főfelügyelő.)

Alfen: Hogy van, Galt? Nem boldogulnak ezzel az átkozott üggyel?

Galt: Üljön le, Alfen! Örülök, hogy végre eljött.

Alfen: Nem tudtam előbb jönni. Felakasztottuk végre az öregasszonyok gyilkosát, tudja… Azt a szörnyeteget. Hallotta, mit művelt? Fogott egy darab viaszt, cipésztűt, zsineget…

Galt: Akármit művelt, Alfen, az semmi ehhez a Tarantoga professzorhoz képest!

Alfen: Ejha! Nem ismerem a részleteket. Elmondaná?

Galt: Hogyne! Szóval, időnként megjelenik egy újsághirdetés. Ez például… (Előveszi az irattartóból, felolvassa.) „Egyedülálló, idealista, tudományos érdeklődésű, középtermetű, tojásdad arcú, lehetőleg sötét szemű, sasorrú fiatalember kerestetik neves tudós magán titkárának. Olaszul tudó diplomások előnyben. Magas fizetés, majdan biztos hely az emberiség történelmében. Jelentkezni…” – és így tovább.

Alfen: Időnként, azt mondta? És már sok hirdetés jelent meg?

Galt: Eddig tizenegy. Hét hónap alatt.

Alfen: Rendszeres időközökben?

Galt: Nem mindig. Hol egy hét múlva, hol egy hónap múlva jön a következő. A hirdetések feladója bizonyos Tarantoga professzor, a fizika, kozmológia meg egyebek professzora. Rendszerint jelentkezik egy tucat fiú. Kiválaszt egyet, akkor az illető fiatalember lakást kap, magas fizetést kap. Aztán egy idő múlva eltűnik.

Alfen: Hogyan?

Galt: Fogalmam sincs. Egyszerűen megszűnik létezni.

Alfen: A professzor jelenti ezt a rendőrségnek?

Galt: Dehogy! Új hirdetést ad fel.

Alfen: És kezdődik az egész elölről?

Galt: Pontosan. Eleinte nem is tudtunk semmit. Csak az ötödik eltűnés után kezdett gyanakodni a professzor szomszédja. Tudja, Alfen, Tarantoga professzorral szemben lakik Brummer, a nyugalmazott bíró. Nincs semmi dolga, elkezdte látcsövön figyelni Tarantoga lakását, és tőle tudjuk, hogy minden fiatalember ugyanúgy tűnik el. Egy reggel bemegy Tarantoga villájába, amely itt látható ezen a fotón (mutatja), és többé nem jön ki.

Alfen: Gyilkosságra gyanakszik?

Galt: Mi másra? Előre megfontolt sorozatgyilkosság.

Alfen: Hm… Mindegyik hirdetés egyforma?

Galt: Nem. Nézze csak át! Itt vannak az irattartóban. Hol magas, karcsú, latinul tudó fiút keres, hol hízásra hajlamos fizikust, hol kopaszodó, kissé kancsal fiatalembert…

Alfen: Tréfál?

Galt: Eszemben sincs, Alfen! Tessék, itt láthatja!

Alfen: Ellenőriztette?

Galt: Hivatalosan nem. Nincs hozzá alapom. De küldtem titkosügynököket, mindenféle álruhában. Volt kőműves, csatornamunkás, telefonos, vízszerelő, mit tudom én… Éppen ma jött meg három csapat. Megvizsgáltuk a lakást. Minden falat, padlót, bútort, lefolyót. Aztán a pincét, a kertet, a garázst, a padlást…

Alfen: És mi az eredmény?

Galt: Semmi. Holttestnek semmi nyoma. Egyáltalán semmi.

Alfen: Az eltűntek személyes holmija?

Galt: Semmi nyoma. Sok holmijuk egyébként nincs, egy kis bőrönddel érkeznek, szappan, fogkefe, néhány ing. Többnyire diákok…

Alfen: Mit csinál egyáltalán ez a Tarantoga?

Galt: Nem tudom. Van otthon laboratóriuma, mellette egy közepes méretű, lezárt szoba, oda nem tudtunk bejutni. Feketére van lakkozva az ajtaja…

Alfen: Ahá! Bezárt szoba! Mi lehet benne?

Galt: Nem tudtuk kinyitni az ajtót. Négy különleges számzár van rajta.

Alfen: Hátha van ott egy nagy hűtőláda…

Galt: Már gondoltam rá. De nincs. Az utcai ablakon belátni, és éppen szemben lakik Brummer bíró. Benéz a látcsövével. Továbbá, az utcai lámpák javítása címén, négy napig titkosügynök figyelte a szobát, tűzoltólétráról.

Alfen: No és?

Galt: Az egész szoba nem látszik az ablakon át, de majdnem az egész. Itt az alaprajz. (Mutatja.) Ezt a sarkot, itt, nem látni. Hűtőláda oda nem férne. Legfeljebb egy kis daráló.

Alfen: Csontok őrléséhez?

Galt: Igen. A professzor néha bemegy, leengedi a redőnyt, úgy negyedóra múlva felhúzza, és kimegy.

Alfen: Egyedül megy be?

Galt: Hol egyedül, hol a titkárával.

Alfen: És a titkár is kijön?

Galt: Amíg az emberem figyelte a szobát, mindig teljes épségben kijött. De hát érti, nem állhatott ott hetekig az a tűzoltólétra. A bíró háza szemben van, de onnan a professzor bejárati ajtaja nem egészen látszik.

Alién: Egyszóval, nem tudunk semmit.

Galt: Így van. Illetve… az egyik emberem ezt hozta a lakásból. Meg ezt. (Odaadja a parókát és az albumot.) A hálószobai szekrényben voltak.

Alfen: (nagyítóval tanulmányozza a parókát): Hm… Nem volt használva. Érdekes…

Galt: Mi?

Alfen: Ez nem színházi paróka…

Galt: Úgy véli?

Alfen: Biztosan. Nagyon szép munka. Ki kell deríteni, hol rendelte a professzor. Talán többet is rendelt. Nicsak… (Átnézi az albumot.) Ők tűntek el?

Galt: Ők.

Alfen: Ki firkálta össze a fotókat?

Galt: Feltehetőleg a professzor.

Alfen: Lehallgatják a telefonját?

Galt: Természetesen. De alig telefonál. Semmi gyanúsat nem hallottunk.

Alfen: Egyedül lakik a professzor?

Galt: Az öreg szakácsnőjével.

Alfen: Valami régi kút a kertben?

Galt: De Alfen, hát nem ismer? Az egész pázsitot megfúrtuk négy méter mélyen, a pincében a betont félméterenként, a falak és az alapok röntgennel átvilágítva!

Alfen: Derekas munka. És semmi?

Galt: Egyáltalán semmi!

Alfen: A professzor mindig simán beengedte a maga embereit?

Galt: Mindig.

Alfen: Nagyon gyanús.

Galt: Igazán?

Alfen: Persze. Maga tűrné, hogy folyton feltúrják a lakását?

Galt: Tényleg. Ő sohasem tiltakozott. Múlt héten, amikor a kéményseprőm járt ott, és már végzett, még a professzor szólt neki, hogy a mosókonyhában is van egy használaton kívüli kéménylyuk…

Alfen: Nahát! Ez remek!

Galt: Hogyhogy remek?

Alfen: Nem érti? A professzor egyszerűen csúfolódik velünk! A szemünkbe nevet! Provokál a készséges viselkedésével!

Galt: Gondolja, hogy keresztüllátott rajtunk? Hogy sejti?

Alfen: Lefogadom. No jó! Kezdek képben lenni…

Galt: Hogyan?!

Alfen: Előbb még néhány részletet! Próbáltak kapcsolatba kerülni valamelyik fiatalemberrel, mielőtt eltűnt volna?

Galt: Igen. Az utolsóval. Ryszard Faxton a neve, most végzi a fizika szakot. Pénzre volt szüksége a diplomamunkájához, azért jelentkezett. Én magam beszélgettem vele. Teljes hallgatást ígért. Már négy napja volt a professzornál.

Alfen: Figyelmeztette?

Galt: Hát persze! Naponta kellett telefonálnia, hogy minden rendben van. Mondtam neki, hogy vigyázzon, és fegyvert adtam neki.

Alfen: Ó, fegyvert is! Helyes! No és?

Galt: Az első négy nap alatt nem észlelt semmi gyanúsat. Aztán naponta telefonált. Remek hangulatban volt, tréfált.

Alfen: Nem félt? Nem akart lemondani arról az állásról?

Galt: Egyáltalán nem. Azt mondta, ő karatebajnok az egyetemi klubban, nem alszik mélyen, bezárja az ajtaját, csak ugyanazt eszi, amit a professzor, és különben is megbízik benne.

Alfen: Kockáztatós fajta?

Galt: Nem mondanám. Nagyon nyugodt, eszes, higgadt fiú. Azt mondta, ő megkedvelte Tarantoga professzort, és nem hiszi, hogy a professzor bárkit is meggyilkolna. Egyszerűen csak kíváncsi volt…

Alfen: És aztán mi történt?

Galt: Négy napja eltűnt. Összesen tizennyolc napig volt ott.

Alfen: És előzőleg semmit sem mondott? Nem adott valami jelet?

Galt: Nem.

Alfen: És beszélt arról, hogy mi a munkája a professzornál?

Galt: Semmi különös. Feljegyzéseket készített a fiú, könyveket vitt haza az egyetemi könyvtárból… Ilyesmik. Ja, igen, és… De hát ez csak apróság.

Alfen: Ebben az ügyben minden fontos. Mi az?

Galt: A professzor megkérte, hogy fésülje másképpen a haját. Ő elválasztva hordta, a professzor meg azt akarta, hogy hátrafésülje.

Alfen: Ahá! Ilyesmire gondoltam! Kitűnő! Még valami?

Galt: Hát, van még valami. Ha az apróságokat is hallani akarja, tessék: a fiúnak acélkorona volt az egyik fogán, itt elöl. (Mutatja.) A professzor megkérte, hogy cseréltesse porcelánra, ő fizeti a fogorvost.

Alfen (megdöbbent, de titkolja): Igazán? Hm… Mióta a fiú eltűnt, volt újabb hirdetés?

Galt: Nem. De talán a mai újságban. (Keresgélnek.) Itt van! Itt van! „Neves tudós sürgősen keres fiatal, rendkívül okos, műszaki és művészeti érdeklődésű titkárt, aki jól tud festeni, modelleket építeni, esetleg feltaláló. Olaszul jól tudó, sötét hajú, mély, sötét szemű ifjak előnyben. Jelentkezni…” Hát már megint! Megint! Ez a Tarantoga, ez a szörnyeteg, sírba visz engem! Elveszítem miatta az állásomat!

Alfen: Nyugodjon meg, Galt! Mondtam, hogy már képben vagyok.

Galt: Akkor beszéljen, Alfen! Mire vár?

Alfen: Van lexikonja? Aha, látom! Kérem az N betűs kötetet!

(Galt odaadja. Alfen lapoz, megtalálja Isaac Newton egész oldalas portréját, mellé teszi Faxton fényképét. Megdöbbentő a hasonlóság, főleg az arcvonások, a frizura. Mivel Faxtonnak később szerepe lesz, az őt játszó színész fényképére van szükség.)

Alfen (diadalmasan): Látja?!

Galt: Tényleg! Retusálta a fotót, hogy Newtonra hasonlítson. Hogy jött rá, Alfen? És mit jelent ez?

Alfen: A jó nyomozó sokoldalú. A lexikonban biztosan megtalálnánk a többi híres ember fényképét is, akikhez hasonló titkárt keresett a professzor…

Galt: No jó, de minek? Az ég szerelmére, minek?

Alfen: Tulajdonképpen elég egyszerű. A professzor őrült. Rögeszmésen gyűlöli a híres embereket: Newtont, Shakespeare-t, és így tovább. Ők rég nem élnek, tehát nem árthat nekik. Mit tesz ezért? Rájuk hasonlító embereket hajt fel, növeli a hasonlóságot, ráveszi őket, hogy másképp fésülködjenek, szakállat, bajuszt növesszenek, parókát ad rájuk, és amikor elérte a célját, amikor maga előtt látja a gyűlölt lángész hasonmását, akkor megöli! Világos?

Galt: Megöli… Értem. Alfen, maga fenomenális!

Alfen: Mondták már.

Galt (kissé kijózanodva): No jó, de… mi van a hullákkal?

Alfen: Mindentudó nem vagyok. Csak húsz perce érkeztem. Bizonyítékokat rántsak elő a zsebemből?

Galt: Nem… csak úgy kérdeztem… No de, Alfen, ő senkinek nem mondta, hogy szakállat vagy bajuszt növesszen…

Alfen: Nem mondta?

Galt: Nem. Ehhez mit szól?

Alfen (az asztalon dobol az ujjaival): Mindegy. Ahá, tudom már! Hát persze! Világos! Azért nem mondta, mert álszakállat, álbajuszt ragaszt nekik, ahogyan parókát is ad rájuk! Ha borostásan mennének ki a házból, az feltűnne. Biztosabb módszer, ha maszkírozza őket!

Galt: Igen, az lehet. Mindjárt megkerestetem a parókást, aki Tarantogának dolgozik. És aztán?

Alfen: Megmondom, mi lesz aztán. A professzor sötét hajú, sötét szemű fiatalembert keres, aki tud olaszul, tud festeni… Mit gondol, én beválnék?

Galt: Csak nem? Maga akar, személyesen?!

Alfen: Még ma jelentkezem. Most rögtön. Tud adni egy pisztolyt? Nem hoztam.

Galt: Tessék…

(Kinyitja a fegyverszekrényt. Alfen próbálgatja a pisztolyokat, feldobja, elkapja, végül egyet a farzsebébe tesz, egy laposat a zakója zsebébe, egy nagy fegyvert a hóna alá, a pisztolytáskába.)

Alfen: Ennyi. Nem vagyok éppen valami nagy festőművész, de ezek… majd pótolják az ecsetet. Bokszere van?

Galt: Akad. Gumibot?

Alfen: Az túl nagy. Elég a bokszer. (Átveszi.) Egész jó lesz. Kellemes súly. Jól van. Akkor megyek.

Galt: Sok sikert, Alfen! (Kikíséri.) Micsoda ügy…

(Kopogás, belép a Rendőr.)

Rendőr: Felügyelő úr, a százhatos rádiós kocsi jelenti, megtalálták a felcsert, akihez az eltűntek jártak. A professzor csak elkísérte őket a kórházba. Mindig pénteken.

Galt: Kórházba mentek? Miért?

Rendőr: Oltásokért. Itt van felírva. (Olvassa.) Fekete himlő, pestis, kolera, tüdővész, malária, vörheny, álomkór… Ezek ellen kaptak oltást.

Galt: Beoltották őket? Mindet?

Rendőr: Igenis, felügyelő úr.

Galt: De minek?

Rendőr: Biztosan azért, hogy el ne kapják…

Galt (az ajtóhoz rohan): Alfen! Alfen!

Rendőr: A főfelügyelő úr már elment, felügyelő úr…

II

Tarantoga professzor dolgozószobája. Régi íróasztal, fotelok, könyvespolcok. Tarantoga professzor és Alfen ott ül.

Tarantoga: Fiatalember, amíg várt az előszobában, láthatta, hogy hat jelölt már távozott, mert a feltételeimet nem óhajtotta elfogadni. Elmondom, miről van szó. Nagy dicsőséget ajánlok magának, rendkívüli ember lesz, nemzedékek ismerik a nevét, de megmondom nyíltan, nehéz élete lesz. Először is le kell mondania a modern civilizáció minden áldásáról, ráadásul nagy hatalmú üldözői lesznek, de hatalmas pártfogókat is talál. Egyszóval, a sors megkoszorúzza általam, pompás rózsakoszorút kínál, de hegyes tövisekkel. Elfogadja az ajánlatomat?

Alfen: Igenis, professzor úr. Elfogadom.

Tarantoga: Jól gondolja meg! Mert ha elszánta magát, nincs visszaút. Nem egy ifjút indítottam már el így, és eddig nem csalódtam. De óvatosnak kell lennem. Történelmi feladatot bízott rám a sors, az egész emberiség javára. Maga egyike lesz azoknak, akiken a világ jövője múlik. De a nehézségeket el ne feledje… Továbbá, próbára is teszem…

Alfen: Milyen próbára?

Tarantoga: Előbb adja beleegyezését és becsületszavát, hogy mindez köztünk marad!

Alfen: Beleegyezem, és szavamat adom.

Tarantoga: Helyes! Nos, tehetséges festőt keresek. Ön annak mondta magát.

Alfen: Tudok festeni. Természetesen.

Tarantoga (előveszi a szekrény mögül Leonardo da Vinci Mona Lisájának másolatát): Meglátjuk. Lesz szíves erről másolatot készíteni. A szobájában talál festőállványt, vásznat, festéket, ecseteket…

Alfen: Máris kezdjem?

Tarantoga: Dicséretes buzgalom! De nincsenek még elintéznivalói?

Alfen: Köszönöm. Valóban, ha megengedi a professzor úr…

(Kimegy. Az ajtóban megjelenik Melánia, a szakácsnő.)

Melánia: Professzor úr, ez a fickó nem tetszik nekem.

Tarantoga: Ej, ej… És miért, kedves Melániám?

Melánia: A szeme se áll jól. Professzor úr, mindjárt tizenegy óra, és azt mondta, találkoznia kell Kulumbusz úrral.

Tarantoga: Nem Kulumbusz, Melánia, hanem Kolumbusz. Kolumbusz Kristóf, az, aki Amerikát fölfedezte… Megyek is.

Melánia: Spárgaleves jó lesz?

Tarantoga: Jó lesz, Melánia… Nem akarsz esetleg mégis Lucrezia Borgia lenni? Pápák között élhetnél…

Melánia: Ugyan már, mindig ezzel jön a professzor úr! És főzni akkor ki fog? Minek nekem pápák…

(Kimennek. Beoson Alfen, gyorsan telefonál.)

Alfen: Halló! Maga az, Galt? Felvett, igen. Legyen nyugodt! Ha telefonál, mondja, hogy Tomek beszél, az egyetemi évfolyamtársam. Jó. Sürgős ügyben hívom. Az öreg ideadta nekem Leonardo da Vinci képét, a Mona Lisát, hogy másoljam le. Kíváncsi rá, hogyan tudok festeni. Nem ismeri? Az a mosolygó nő… Rögtön rendeljen egy rendes másolatot! Holnap átveszem. Mi? Nem lehet, muszáj frissen festeni, észreveszi az öreg, ha száraz a festék… Mi? Beoltatta őket? Biztosan csak megtévesztés… Ide hallgasson, eszembe jutott valami! Ellenőrizze a professzor bankszámláját. Viszontlátásra! Nyugalom, bilincsben hozom a professzort!

***

Dolgozószoba. Tarantoga professzor, Alfen, állványokon két Mona Lisa.

Tarantoga: No, kérem! Egész jók, fiatalember! Megvagyok magával elégedve. Egy kicsit látszik, hogy sietett, de hát ez csak próba. Mert tudnia kell, hogy maga, igen, maga fogja megfesteni az eredetit, a saját kezével. Hehe… érdekes, mi? Nem csodálkozik?

Alfen: Hát, nem mondom… egy kicsit meghökkentem.

Tarantoga: Majd megért mindent. Jöjjön!

(Kimennek. Folyosó. Fehér ajtók, majd megállnak a fekete előtt. Tarantoga sorra nyitja a sok zárat, Alfen a fegyvereit ellenőrzi, egyet elővesz, visszateszi.)

Fekete az ajtó, látja? Szándékosan lakkoztattam ilyenre. Hehe…

Alfen: Szereti a fekete színt?

Tarantoga: Nem különösen, de tudnia kell, hogy engem a rendőrség gyilkossággal gyanúsít! (Bemennek.) Bűnözőnek tartanak, valami Hasfelmetsző Jacknek! Nem akartam nekik olyan nagy csalódást okozni, hát legalább fekete az ajtó…

Alfen: A professzor úrra gyanakszanak? Képtelenség!

Tarantoga: Ahogy vesszük. Szegényeknek csak ez jár a fejükben: gyilkosság, hullák, csontvázak… Nem szóltak magának, amikor hozzám készült?

Alfen: Ki szólt volna?

Tarantoga: Fiatalember, használja már az eszét! Hiszen maga egy lángelme szerepébe lép! A rendőrségről beszéltünk, hát nyilván azt kérdezem, nem szólt-e magának valami titkosrendőr, nem akarta-e rávenni, hogy engem felnyomjon…

Alfen: Furcsa szavakat használ, professzor úr… Nem, nem szólt nekem senki.

Tarantoga: Érdekes. Ami a szavakat illeti, annyira hozzászoktam, mert reggeltől estig itt motoz a rendőrség. Egész nap túrják a pincét, a garázst, kicsit meg is sajnáltam őket. Raktam volna nekik oda valami csontot, mert annyira keresik, annyira akarják, de hát nem kockáztathatom a nagy ügyet, a történelmi küldetésemet, tudja… Egyikük naphosszat ázott, szegény fiú, egy tűzoltólétrán. Három teljes napig!

Alfen: Még ilyet!

Tarantoga: Biztosan így szólt a parancsa. Adhattak volna neki esernyőt, mert bőrig ázott. Talán náthás is lett. No szóval… ez az. A fekete szobám. Mondja csak… mi is a neve?

Alfen: Braun. Alex Braun, professzor úr.

Tarantoga: Ja, persze… Rossz a névmemóriám. No, becsukjuk az ajtót… (Az ablakhoz megy.) Nini, Brummer bíró már ott ül a látcsövével!

Alfen: Kicsoda?

Tarantoga: Bolond öreg, unalmában utánam kémkedik. Higgye el, amikor így szétverik a házamat, benéznek a fazekamba, hogy nem főzök-e levest a titkáromból, néha elmegy a kedvem az egésztől, de hát a kötelesség, fiatalember, a kötelességem az emberiséggel szemben! Mivé is lenne nélkülem? Ó, egek! Muszáj folytatnom, akár még tíz évig!

(Alfen körülnéz. A szoba majdnem üres. Az ablak alatt kis gép áram alatt, az utcáról nem látszik. A szőnyeg közepén nagy, fehér papírkorong, körökkel, mint a lőlap. A gép mellett távíróféle korong, állítókarral, feliratokkal: ELŐRE, VISSZA, középen STOP köztük számozás, a STOP a nulla, majd a VISSZA oldalon 19. század, 18. század, és így tovább, az ELŐRE oldalon 21. század, 22. század stb. A falnál kis tábori ágy, könyvespolc, asztalka, azon lovagi sisak, körző, festékes tubusok, ecsetek.)

Érdeklik azok az ecsetek? Rembrandttól valók. Itt felejtette. No de térjünk a tárgyra! Kedves Braun úr, az én titkom egyszerű. Ez itt a találmányom: az időgép! Érti? Időutazáshoz.

Alfen: Időutazás? Ezt találta fel a professzor úr?

Tarantoga: Ezt. A műszaki részletek nem fontosak. Az időgép kétirányú, a múltba és a jövőbe lehet utazni. Akárhány személyt elküldhetek a középkorba, az ókorba, még régebbre, vagy a jövőbe. Sok időutast látott már ez a szoba, fiatalember! És maga is az lesz! No és tudja, miért küldök ennyi derék fiatalembert a múltba? Az emberiség javára!

Alfen: Ó, ebben biztos vagyok!

Tarantoga: Nem is sejtettem, hogy a találmányom mennyi gondot okoz majd, mennyi költséget és fáradságot, no és most még a rendőrség is, de hagyjuk ezt, nem panaszkodni akarok. így alakult, itt a találmányom, és most viselnem kell a következményeket!

(Kopognak, Melánia beszól:)

Melánia: Professzor úr, a dékán úr van a telefonnál!

Tarantoga: A dékán? Ja, persze… Elnézést, fiatalember, öt perc az egész. Csak semmihez ne nyúljon!

Alfen: Legyen nyugodt, professzor úr!

(Kimegy. Alfen a géphez siet.)

Ennyi embert hülyére vett?

(Megnyom egy gombot. Csak egy kis zümmögés. Teljesen elfordítja az állítókart. A mutató zuhan, és a KŐKORSZAK feliratnál áll meg. A géphez kapcsolódó kis lámpaféle kigyullad, fénycsóvát vet a fehér körre. Hogy megnézze, Alfen éppen a fehér körbe áll. Változni kezd: meggörnyed, szeme kimered, nagy majomhoz hasonlít, tesz pár lépést térdben meghajló lábbal, karja térdig lóg. Morog, ököllel veri a mellét. Berohan Tarantoga, gyorsan nullára állítja a gépet. Alfen feleszmél, mintha most ébredne. Megrázza a fejét, kiegyenesedik, körülnéz.)

Úgy láttam, kiment a professzor úr… (Kicsit kába, de ez hamarosan elmúlik.)

Tarantoga: Sohasem szabad egyedül a géphez nyúlnia, fiatalember! Megmondtam! Vigyázni kell. Hogy érzi magát?

Alfen: Jól, miért?

Tarantoga: Semmi, semmi… Most rátérek a maga feladatára.

Alfen: Nagyon figyelek, professzor úr.

Tarantoga: Tudja, gyerekkorom óta csodálom a nagy embereket, az olyan lángelméket, mint Arkhimédész, Aiszkhülosz, Giordano Bruno, Newton, Kepler, meg a többiek. Nélkülük nem is volna civilizáció!

Alfen: Természetesen!

Tarantoga: Szóval, amint lehetőségem nyílt, meg akartam látogatni őket. Nem mindjárt a régmúltban, mert az időutazás egy kicsit hat a szervezetre, tehát Edisonnal kezdtem. így még jelmez se kellett. Semmi paróka, tóga, tunika, ilyesmi…

Alfen: Értem. No és? Megtalálta Edisont?

Tarantoga: Fiatalember! Tudja, kit találtam? Egy ostoba, lusta fickót, egy bamba kis zsebtolvajt! Telefon, gramofon? Gőze se volt, mi az, annyit értett a technikához, mint majom a zongorázáshoz! Ó, mennyire megrendültem!

Alfen: És ez volt Edison?

Tarantoga: Fájdalom! Azért tovább utazgattam, és egymás után értek a szörnyű csalódások. Goethe éppen olyan volt, mint Dante vagy Stephenson – együttvéve egy garast sem értek! És amikor összetört lélekkel visszatértem a jelenbe, rájöttem, mi a küldetésem.

Alfen: Értem már. Ezért gyűlöli a nagy embereket.

Tarantoga: Nem, miért gyűlölném őket? Nem ők a fontosak, hanem az emberiség! Hiszen tudtam, hogy Newtonnak muszáj felfedeznie a gravitációt, Keplernek a bolygók mozgástörvényeit, Kopernikusznak a Föld keringését… Muszáj megírni Dante, Shakespeare, Horatius műveit, különben nem jön létre a civilizációnk! Tehát hogy megmentsem a nagy emberek hírnevét és az emberiség egész történelmét, úgy döntöttem, hogy…

Kopognak.

Mi az?

Melánia: Szólni tetszett, hogy délben Newton úr jön…

Tarantoga: Jaj, tényleg! Braun úr, megbocsát egy fél órára? Fontos találkozás…

Alfen: Természetesen. Csak tessék. Nekem is dolgom van a városban…

Tarantoga: Nagyszerű. Akkor viszontlátásra!

(Alfen elmegy.)

Alfen: (telefonfülkéből) Halló, maga az? Igen, én. Ó, hát őrült, ahogy gondoltam. Hogyan? Azt hiszi, időgépet épített. Jó, mi? Ha egy professzor megbolondul, akkor alaposan! Mi? Hogy a gép? Ugyan, dehogy működik. Kipróbáltam. Hogy a hullákkal mit csinál? Azt még nem tudom. De majd rájövök. És Tarantoga bankszámlája? Nőtt az eltűnések után? Hogyan? Nem hallom! Mi, hogy csökkent? Folyton csak pénzt vesz ki? Talán más számlára teszi át? Nem? Hm… Majd jövök, ezt meg kell beszélnünk…

III

(A fekete szoba. Tarantoga professzor az időgépnél. Állítgatja, beindítja. Zümmögés, fény csóva. A professzor, mint egy kapitány a hajón, markolja az állítókart. A szoba közepén feltűnik egy baldachinos királyi ágy, IV. Henrik király éppen aludni készül. Leteszi a koronáját, hermelines köpenyét, hirtelen meglátja a professzort. Megdöbben.)

Király: Te ki vagy? Hogy kerülsz ide? Apage, Satanas!

Tarantoga: Ó… Ön király? Elnézést kérek, felség, tévedés az egész…

Király: Ember vagy? (Hátrál.) Őrség! Egy merénylő! A szobámban! Hé, őrök! Segítség! Veszélyben a király!

(Lábdobogás, zaj.)

Hangok: Hol a király? Felség! Mi ez? Merénylet?

Tarantoga: De Sire, én egyáltalán nem vagyok merénylő, csak tévedés az egész, bocsánatot kérek!

Király: Vasra veretlek, a tömlöcben rothadsz meg, gaz áruló! Ne merészelj moccanni! (Jön az őrség.) Az a lator francia király küldött?

Tarantoga: Látom, nem értjük egymást. Bocsánat, felség. Gondolja, hogy csak álmodott. Tiszteletem.

(Kikapcsolja a gépet, a király eltűnik, csend.)

Tarantoga: Hú, micsoda história! Megrezzent a kezem, elcsúszott a kar… Melyik Henrik volt ez, a harmadik vagy a negyedik? Inkább a negyedik. No mindegy, akkor újból!

(Elfordítja az irányítókart. Középkori asztal tűnik fel, zsámoly, azon ül Faxton, Newton ruhájában, hosszú hajjal, és lúdtollal pergamenre ír a gyertyák fényénél.)

Na végre! (Hangosabban:) Faxton kolléga!

Faxton (összerezzen): Mintha valamit látnék… (Tovább ír.)

Tarantoga: Én vagyok, Faxton kolléga!

Faxton: Ja, úgy! A professzor úr!

Tarantoga: Elnézést, hogy késtem! No, mi újság? Megtalálta végre Newtont?

Faxton: Meg. (Kék foltjait, monoklis szemét mutatja.) Itt a bizonyíték.

Tarantoga: Megverte magát?

Faxton: Nem, csak leitatott. Négy napig kerestem a csillagdában, aztán a csapszékben leltem rá. Iszákos. Tudja, miért nézte a lehulló almát?

Tarantoga: A gravitáció miatt?

Faxton: Nem. Kedvenc itala az almapálinka.

Tarantoga: Na jó, de a gravitáció törvénye…

Faxton: Ő aztán nem fogja felfedezni. Tök hülye. Ráadásul tegnap a csapszékben összeverekedett a matrózokkal, nekem is odasóztak… Alig bírtam elinalni.

Tarantoga: Akkor nincs mit tenni, maga lép a helyébe.

Faxton: De hogyan?

Tarantoga: Ahogyan mondtam. Megkéri őt, hogy változtasson nevet. Legyen például Jonathan Smith. Maga felveszi az ő nevét, és nyugodtan dolgozhat Isaac Newton néven. Lásson is hozzá! Tessék, itt van Newton műveinek első kötete! (Vastag könyvet ad át.)

Faxton: Minek? Én kívülről tudom Newton törvényeit.

Tarantoga: No igen, de nem fogalmazhatja másképpen. Mindent le kell másolni, szóról szóra. Különben nem jönnek létre Newton művei!

Faxton: Kézzel? De professzor úr, ez szörnyű! Fogalma sincs, milyen nehéz lúdtollal írni!

Tarantoga: Sajnálom, fiam. Nem használhat a 17. században írógépet.

Faxton: Attól tartok, professzor úr, bajok lesznek…

Tarantoga: Gondolja, hogy ez a Newton nem hajlandó nevet változtatni? Miért?

Faxton: Hajlandónak hajlandó, pénzért még a saját nagyanyját is megölné, de egy vagyont fog kérni. Szörnyen kapzsi.

Tarantoga: Alkudjon! De akárhogy is, muszáj a helyébe lépnie. A gravitáció törvényeit fel kell fedezni. Majd hozok drágaköveket. Eladom a részvényeimet, és briliánst veszek, azt maga itt eladhatja. De ne pazaroljon! Nem akarok fukarkodni, de borzasztó nagy kiadásaim vannak…

Faxton: Tényleg?

Tarantoga: Kant váltót hamisított, fizetnem kell. Kopernikusz meg hallani sem akar róla, hogy a Föld kering a Nap körül. Azt mondja, ez nem fér össze a teológiával. És tudja, mibe került nekem rábeszélni Kolumbuszt, hogy fedezze fel Amerikát? Úgy megvágott, mint a sicc, egy órával ezelőtt! És tudja, mit művelt az a disznó Püthagorasz? És nekem, egyedül nekem kell alkudoznom azzal a sok szamárral! Aiszkhüloszt már megdolgoztam, Dante ráállt, de Konfuciuszra még jelöltem sincs. Ki tud kínaiul? Galilei meg elcsábította a gazdasszonya lányát, tartásdíj, mifene, mind az én zsebemre, és amíg a vihar el nem ül, a kollégánk nem léphet a helyére. Pedig Galilei nélkül nem lesz modern fizika! Elkeserítő…

Faxton: És mi újság Leonardo da Vincivel?

Tarantoga: Van jelöltem, de valahogy szórakozott, és Melániának se tetszik, márpedig neki jó orra van. A Mona Lisát egész jól megfestette a fiú, nézze… (Mutatja a képet.) De valami nem tetszik rajta nekem.

Faxton: Nem titkosügynök?

Tarantoga: Gondolja? De hát miért bonyolítják a dolgot? Miért nem jönnek el hozzám egyszerűen, és kérdeznek meg? Elmondanék nekik mindent, persze, csak ha hivatali titoknak tekintik. Végtére az emberiségről van szó! Hm… Titkosügynök, maga úgy véli? Lehetséges. Talán nem is olyan buta, csak színleli. És a zsebe olyan furcsán dudorodik. No jó, majd óvatos leszek.

Faxton: És mit csinál Kinsell?

Tarantoga: Kinsell? Ő ki? Pasteur?

Faxton: Nem, ő Shakespeare-t keresi…

Tarantoga: Ó! De jó, hogy említi! Az aztán érdekes! Kinsell és két másik emberem átkutatta az egész 16. századi Angliát, és nyoma sincs. Egyáltalán nem is létezett, ehhez mit szól?

Faxton: Hogyhogy, nem volt Shakespeare?

Tarantoga: Nem volt, és kész! Egyáltalán nem létezett, nem élt soha!

Faxton: Akkor most mit csinál, professzor úr?

Tarantoga: Egyszerűen leültettem Kinsellt, hogy írja meg az összes színdarabot és szonettet. Aztán majd kiadja William Shakespeare néven.

Faxton: Tulajdonképpen érthető a dolog. A történészek se találták Shakespeare hiteles képmását, nem tudják az életrajza részleteit. Némelyek szerint Shakespeare műveit Bacon írta. Nem tudják, hol a sírja, hát persze, mert ha nem is élt, nem volt kit eltemetni. No jó, professzor úr, de akkor honnan lettek a művei? A Hamlet? Az Othello? Meg a többi?

Tarantoga: Hát úgy lettek, hogy Kinsell ott van a 16. században, és leírja. Már odaadtam neki az első két kötetet, a többi itt várja a polcon.

Faxton: De Kinsell csak lemásolja. Honnan lettek akkor a drámák?

Tarantoga: Onnan, hogy ő a 16. században lemásolja őket. Akkor kiadják, kinyomtatják, fennmaradnak a mi korunkig… illetve az én koromig, mert maga már Newton marad.

Faxton: De én nem azt kérdezem, ki másolta, hanem hogy ki írta a színdarabokat? Valaki csak kitalálta!

Tarantoga: Hagyja már abba! És ki találta ki Newton törvényeit, ha egyszer Newton, mint éppen maga mondta, iszákos félbolond? Tarantoga professzor válaszoljon magának a történelem minden kérdésére? Nem elég, amit teszek? Kár ezeket a kérdéseket boncolgatni, fő, hogy a lángelmék alkotásai létrejöjjenek a megfelelő időben és helyen!

Faxton: Az igaz. No, mennem kell, négyre vár Newton.

Tarantoga: A csapszékben?

Faxton: Hát csakis ott… Biztosan megint a csatornából kell kihúznom. Nem így képzeltem én ezt, professzor úr!

Tarantoga: Én se, higgye el! De Faxton, mindez az emberiség javára történik! Gondoljon bele: maga és a kollégái nélkül, e derék fiatalemberek nélkül még a fákon mászkálnánk, mint majomemberek!

Faxton: Viszontlátásra, professzor úr! Várom a briliánsokat!

Tarantoga: Jól van. Viszontlátásra! Sok sikert, kedves Faxton!

(Tarantoga nullára akarja állítani az időgépet.)

Faxton (utánakiált): Egy pillanat, professzor úr! Eszembe jutott valami. Tudja, mit vettem észre? Newton egyáltalán nem hasonlít a portréihoz…

Tarantoga: Persze, hogy nem! Hiszen maga lesz az igazi Newton, maga kerül be a történelembe, maga fedezi fel, amit kell, ő meg valami szegényházban, delíriumban végzi, Jonathan Smith néven. Viszontlátásra!

(Kikapcsol, Faxton eltűnik.)

No, legalább Newton el van intézve. Nagyszerű. De az a Leonardo da Vinci, abban valahogy nem bízom… Mindenesetre készítek egy lábbal nyomható kapcsolót.

(Lapos szerkentyűt tesz a szőnyeg alá, gombbal felfelé, csatlakoztatja a géphez. Éppen belép Alfen.)

Tarantoga (felugrik): De fiatalember, legalább kopoghatna!

(Alfen kalapban van,/elhajtott gallérú, nyakig gombolt ballonkabátot visel, keze a zsebében – megfelelő kabát kell, hogy egy pillanat alatt meztelen lehessen.)

Alfen: Ha magához jövök, nem ajánlatos…

Tarantoga: Ejha! És még a kalapját sem veszi le… Udvariatlan, hallja!

Alfen: Elég a komédiából!

Tarantoga: Mit beszél?

Alfen: Állj! Egy lépést se! El attól a géptől! Fel a kezekkel!

Tarantoga: És ha nem tartom fel, akkor mi lesz?

Alfen: Ez! (Pisztolyt ránt.) Fel a kezekkel, vagy lövök!

(Tarantoga feltartja a kezét, Alfen zsebre teszi a pisztolyt, de rajta marad a keze.)

Tarantoga: Maga rendőr, aki megszegte a szavát…

Alfen: Maga pedig gyilkos!

Tarantoga: Micsoda?

(Leengedi a kezét, rálép a gombra. Zümmögés – kigyullad a fény.)

Alfen: Állj! Egy lépést se! El attól a géptől! Fel a kezekkel!

Tarantoga: És ha nem tartom fel, akkor mi lesz?

Alfen: Ez! (Pisztolyt ránt.) Fel a kezekkel, vagy lövök!

(Tarantoga feltartja a kezét, Alfen zsebre teszi a pisztolyt, ugyanúgy, mint az előbb.)

Tarantoga: Maga rendőr, aki megszegte a szavát…

Alfen: Maga pedig gyilkos!

Tarantoga: Micsoda?

(Leengedi a kezét.)

Alfen: Állj! Egy lépést se! El attól a géptől! Fel a kezekkel!

Tarantoga: És ha nem tartom fel, akkor mi lesz?

Alfen: Ez! (Pisztolyt ránt, megint ugyanúgy.) Fel a kezekkel, vagy lövök!

(Tarantoga feltartja a kezét, Alfen zsebre teszi a pisztolyt.)

Tarantoga: Maga rendőr, aki megszegte a szavát…

Alfen: Maga pedig gyilkos!

Tarantoga: Micsoda?

(Rálép a gombra – Alfen megdermed, pisztollyal a kezében, mintha kővé vált volna.)

Tarantoga: No, hogy tetszett az úgynevezett hibás időkör? Milyen buta képet vág! Nem érti? Nagyon egyszerű! Úgy állítottam a gépemet, hogy ugyanazt a pillanatot ismételje újra meg újra, mint az elakadt lemez. Most pedig ott, ahol maga áll, megállt az idő, és maga nem tud mozdulni… Hallja, Braun úr, vagyis inkább… maga nem túl okos rendőr! Nem alkalmas maga Leonardo da Vincinek. De sebaj! Kap másik fontos, bár sokkal könnyebb feladatot. Voltak az emberiségnek névtelen lángelméi is. Például a kőkorszaki pasas, aki bölényt festett a barlang falára! Maga lesz az egyik legjobb barlangfestő, a neandervölgyiek Leonardo da Vincije. De mielőtt odaküldöm, megfelelő öltözék kell, nehogy közbotrányt okozzon. Hogyan is csináljuk? Tudom már! Reggel nyolc körül biztosan fölkelt és zuhanyozni ment, tehát ez legyen az időpont. így ni… kész!

(Tarantoga professzor gondosan ügyködik a géppel, Alfen pedig egyszerre csak ott áll meztelenül, kis alsóban, továbbra is mozdulatlanul.)

No, tessék! Csak még valami… (Szőrmét helyez Alfen csípőjére, Tarzan módra. Kezébe papírtekercset ad.) Ez a bölényminta. Csak le kell másolni. Ég áldja, rendőr! Sok sikert!

(A KŐKORSZAK felirathoz állítja a kart. A falióra mutatói őrülten pörögnek.)

Félmillió év… Biztos elég lesz…

(Közben Afen megint összegörnyed, gorillaképű ősemberként grimaszol, a mellét veri.)

Ez az! Minden jót!

(Kikapcsol – Alfen eltűnik.)

(Kopogás, Melánia jön.)

Mi újság, kedves Melánia?

Melánia: Professzor úr, jött egy úr. Azt hiszem, azzal a fiatalemberrel jött, lent várt az utcán, de megunta, és most be akar jönni.

Tarantoga: Igen? Jó. Mindjárt kéretem. Hm… Őt hova küldjem? Akad éppenséggel hely: kell Attila, Dzsingisz kán, Hannibál is, meg még ezrek… Lassan elküldjük az egész rendőrséget, Melánia, mert tudnod kell, az idő pocakja végtelen nagy, mindenki belefér!

Melánia: Akkor behívhatom?

Tarantoga: Mindjárt. Előbb megnézzük, mit művel az úgynevezett Braun. Alsó kőkorszak… Ez az… Úgy állítjuk, Melánia, hogy tíz évvel az érkezése után lássuk. Vajon hogyan boldogult?

(Bekapcsol. Barlang fala, imbolygó tűzfény. A szőrmébe öltözött Alfen éppen befejezi egy nagy bölény festését, mellette kócos, bemázolt arcú, medvebőrt viselő, de nagyon csinos leányzó térdel, a Kőkorszaki Cicababa.)

Alfen: Hehe… Én művész, én erős… Én mamutot öl… Te nőstény, művésznek… hehe…

Tarantoga: Jó festő, én mondom! Sokat tesznek ám a helyi körülmények…

Alfen: Nőstény… Nőstény jön művész…

(Cicababa ellöki. Alfen morog.)

Alfen: Grr… grr… Nőstény akar még bölény? Ad művész… De nőstény is ad… He? Művész erős… remek… (Ököllel veri a mellét.)

Tarantoga: No, hagyjuk őket magukra… (Kikapcsol, eltűnnek.)

Melánia: A, a professzor úrnak mindig ilyesmi jár a fejében…

Tarantoga: Melánia, ezt maga nem érti. Barlangfestészet nélkül nem lenne művészet.

Melánia: Szóltam én valamit? Akkor bejöhet az az úr?

Tarantoga: Ja, persze! El is felejtettem! Kéretem, kéretem, igen, máris!

TARANTOGA PROFESSZOR KÜLÖNÖS VENDÉGE

Tévéjáték

Szereplők:

Tarantoga professzor

Kazimierz Nowak-Hipperkorn, 30 év körüli

Sianko magiszter, a professzor titkára, 26 éves

Főorvos az elmegyógyintézetben

Ápoló az elmegyógyintézetben

Nowak-Hipperkorn felesége, 30 év körüli, erőteljes asszony

Melánia, a professzor szakácsnője

A rendezőnek: Nowak-Hipperkorn két nagyon különböző személyt alakít, ezért megfelelő mimikája, hangú színészre van szükség. Nowak-Hipperkorn mindig Vendégként szerepel a szövegben.

I

Tarantoga professzor dolgozószobája. A professzor az íróasztalnál ül, előtte szemüveges fiatalember, Sianko magiszter. Az asztalon levelek, telefon, rekeszes doboz. Lent papírkosár.

Tarantoga (egy papírt néz, amit Sianko adott át): Szóval, ez volna maga, fiatalember… Mi a neve, ha szabad kérdeznem?

Sianko: Sianko.

Tarantoga: Ja, persze… Ide van írva. Krzysztof Sianko magiszter… És az asszisztensem akar lenni?

Sianko: Igen, professzor úr.

Tarantoga: Jól van, jól van! De a hirdetésben olyan asszisztensre gondoltam, aki tudományos és személyi titkár is. Megfelel ez magának?

Sianko: Meg, professzor úr.

Tarantoga: Remek! Nemrég jöttem meg Amerikából, tudja, az Egyesült Államokból. Ott az a szokás, hogy mindenféle tesztet íratnak a jelölttel, de én a régimódi kiválasztás híve vagyok. Eszes maga? Intelligens?

Sianko: Nehéz ezt így megmondani, professzor úr. Mindenesetre…

Tarantoga: Értem. De tudja, ha nem különösen intelligens, az nem baj, jut itt magának is, én ugyanis nagyon, sőt rendkívül intelligens vagyok, tudja. Csak három dolgot várok el: az első a diszkréció, a második a diszkréció, a harmadik…

Sianko: A diszkréció. Értem.

Tarantoga: No, akkor megegyeztünk. Most elmondom, mi lesz a dolga. Először is a levelezés. Tessék, a mai posta. (Átadja a levélcsomót.) Lesz szíves sorra megnézni, megmondani, mi áll bennük, én megadom az irányelveket, és ezentúl már maga dönthet…

Sianko (kinyitja az első levelet): Meghívó a megnyitóra a…

Tarantoga: Kidobni!

Sianko: Kérelem, hogy Porfészek város önt díszpolgárrá avathassa…

Tarantoga: Miért?

Sianko: Mert ott született a professzor úr dédanyja.

Tarantoga: Apai ágon?

Sianko: Nem, anyai ágon.

Tarantoga: Oda tegye… (Az egyik rekeszre mutat.) Még meggondolom. Tovább!

Sianko: Meghívó a záróünnepségre a…

Tarantoga: Kidobni.

Sianko: Hm… Magánlevél…

Tarantoga: Nem baj, olvassa csak!

Sianko: „Szeretett professzor urunk! Én csak egyszerű kétkezi dolgozó vagyok, aki különböző kórságokban szenved, bal tüdőmet átlőtték a megszállók, de rokkant létemre nagyon vágyom az ön könyveit olvasni, mert rajongok az ön könyveiért, csak nincs pénzem, ezért ha volna szíves, szeretett professzor urunk, küldeni belőlük”…

Tarantoga: Kidobni! Ez egy kéregető. Mindenkinek elküldi a levelet. A következő?

Sianko: „Drága professzorkám! Maga még nem ismer, de hallom, hogy megjött külföldről, ezért bátorkodom írni. Nagyon csinosnak mondott lány vagyok, 19 éves, a kollégák szerint a fogaim akár a gyöngysor”…

Tarantoga: Kidobni! Várjon csak! Mik azok a számok?

Sianko: Ez… a méretei. Mellbőség, derék, meg… ott lejjebb…98, 81, 96… kidobjam?

Tarantoga: De gyorsan! Tovább!

Sianko: „Professzor úr, ön feltalálta az időgépet”… Ez egy őrült, kidobjam?

Tarantoga: Nem! Folytassa csak!

Sianko: „Kísérletei során tapasztalt egy bizonyos jelenséget, amelynek lényegét csak személyesen magyarázhatom el. Sajnos, jelenleg fogva tartanak itt az elmegyógyintézetben”… Hiszen mondtam, hogy őrült…

Tarantoga: Folytassa!

Sianko:…..ezért kérem, látogasson meg valamilyen ürüggyel, például mint távoli rokonom. E levelet kidobom a falon át a sétánál, már ötöt írtam, de úgy látszik, nem kapta meg. Bizonyos lépéseim folytán néhány hét múlva kijutok innen, de minden percnyi halogatás veszélyes. Tisztelettel: Kazimierz Nowak”.

Tarantoga: Keltezés?

Sianko: A levélen nincs, de a borítékon… Nyolcadikán adták föl, tehát egy hete. Ne dobjam ki?

Tarantoga: Ne, fiatalember! Vegye a kabátját, megyünk! Hol van ez az elmegyógyintézet?

Sianko: Nincs messze Varsótól. Oda megyünk?

Tarantoga: Oda. Maga ott lehetőleg hallgasson, majd én beszélek maga helyett is. Világos?

Sianko: Természetesen, ahogyan a professzor úr kívánja…

(Tarantoga feláll.)

Tarantoga: Ott, a kisasztal fiókjában van egy kis magnó. Hozza. Egy pillanat… (Telefonál.) Melánia? Halló, Melánia, van elég benzin a kocsiban? Jó. Nyisd a garázst! Mit, hogy az ebéd? Majd később megesszük, mindent, amit főztél. (Leteszi.) Magiszter úr, indulunk!

II

Az elmegyógyintézet főorvosának dolgozószobája. Tipikus, szemüveges pszichiáter, nagyon intelligens, zengő hangon, szabatosan beszél, mint a diákjainak, élvezi a hangját. Ott ül Tarantoga és Sianko.

Főorvos: Tehát az ön rokona ez a Nowak? Ő nem mondta.

Tarantoga: Nagyon, nagyon távoli rokon, de az édesanyját kedveltem, tudja, főorvos úr… Már előbb is jöttem volna, de sokáig külföldön voltam, Angliában, Amerikában… Csak egy hete jöttem meg…

Főorvos: Nos, ő rendkívüli eset, professzor úr. Régóta vagyok a pályán, de ilyen gazdag, gyönyörű hallucinációs tünetcsoportot talán még nem is láttam. Mély tudathasadás, zavart állapotok, skizofrén rohamok. Ez ritkaság, valóságos kincs…

Tarantoga: Valóban? Tudja, előfordult már ilyesmi a családban, de az régen volt, talán dédapái részről… koponyasérülés a napóleoni háborúkban…

Főorvos: Igazán? Ezt beíratom az anamnézisbe. Nos, mostanában rendkívüli javulást észlelünk. Bámulatosat! Olyan mértékű a javulás, hogy ha nem volnának a maradványtünetek, gyógyultan elbocsáthatnánk az ápoltat. Alkalmaztunk fenotiazint, mellerilt, sokkot, aztán pszichoterápiát… Nagyon sokat használt! De majd tapasztalja, hiszen látni óhajtja a beteget, ugye?

Tarantoga: Igen, ha lehetséges. Nyugodt?

Főorvos: Most? Teljesen. Tér- és időbeli tájékozódása kifogástalan, csak a múltjára nem emlékszik.

Tarantoga: Semmire?

Főorvos: Az amnéziás egyáltalán nem emlékszik arra, amit átélt, és a hézagokat kitölti a képzeletével. Konfabulál. Nem hazudik, hiszen ő nem tudja, hogy nem igaz, amit mond. Általános tünet ez, és a gyógyulás szakaszában úgyszólván normális. Hamarosan el is kell múlnia. De amíg a beteg nem képes legalább nagyjából felidézni, ki volt, hol dolgozott, hol született, nem tekinthetjük gyógyultnak. Hiszen mi még azt sem tudtuk, hogy valóban Nowak a neve.

Tarantoga: Most már tudják!

Főorvos: Így van. Mondta ő, hogy ez a neve, már a zavart szakaszában is. De más egyebet, sajnos…

Tarantoga: Semmire nem emlékszik?

Főorvos: Néhányszor próbálta, de csak képzelődött. Előbb azt állította, hogy könyvelő volt Sosnowiecben…

Tarantoga: Akkor mondta, amikor hallucinált?

Főorvos: Nem, akkor tipikus skizofrén téveszméi voltak, érdekes paranoid beütésekkel, ugyanis azt képzelte, hogy valami űrbeli lények üldözik. Egész fantasztikus regényt képzelődött össze. Könyvelőnek később mondta magát, akkoriban már felfogta, hogy voltak beteges téveszméi. Tehát már gyógyulófélben volt, ugyebár. Ámde bonyolította az ügyet a tudathasadás. Két különböző személyiség élt benne, és míg az egyik jól reagált a terápiára, a másik makacsnak bizonyult… Be is akartam mutatni az esetet az Elmekórtani Társaságban, de akkor javulni kezdett. Nem mondom, hogy sajnos, hehe, hiszen elsősorban orvos vagyok, a bemutatás azonban a konferencia fénypontja lett volna, elhiheti, professzor úr, igazi szenzáció… De hol is tartottunk?

Tarantoga: Ott, hogy a rokonom könyvelőnek mondta magát.

Főorvos: Ja, persze… Köszönöm. Szóval, mi természetesen ellenőrizzük a páciens állításait, mert némelyik beteg olyasmit mesél… például hogy egymilliót sikkasztott, aztán nem tudjuk, képzelődik-e, vagy csakugyan. Tehát ellenőriztük, és kiderült, hogy sohasem volt könyvelő Sosnowiecben.

Tarantoga: Értem. Tehát ez téveszme?

Főorvos: Nem, hanem posztamnéziás konfabuláció. Később azt mondta, hogy a tengerparti városokban előadásokat tartott a Természettudományos Társaság megbízásából, idegen bolygók élőlényeiről. Ez összeillett a korábbi téveszmékkel. Természetesen ez sem bizonyult igaznak. Különben akár már ma elbocsáthatnánk a beteget. De még várnunk kell… Ilyen esetekben jóslatokba bocsátkozni nehéz.

(Az ápoló bevezeti a csíkos pizsamás Vendéget. Tarantoga professzor feláll.)

Tarantoga: Ó, hát itt vagy, öcskös! Rég nem láttuk egymást. Megismered még a nagybátyádat?

A Vendég: Jó napot, bácsikám… megismerem… és nagyon örülök…

Tarantoga: Hát ez remek! Főorvos úr, cseveghetnék egy kicsit a dédunokaöcsémmel? Azt hiszem, sokat használna neki, javulna az állapota…

Főorvos: Hogyne! Természetesen… Sajnos, csak tizenöt percig, aztán kezelésre megy. Itt maradnak, jó? Mert én éppen vizitelni megyek, (halkabban) Óhajtja, hogy az ápoló itt maradjon?

Tarantoga: Ó, nem, dehogy! Köszönöm, de arra semmi szükség.

Főorvos: Akkor mi megyünk. Józef, először a hatosba. Anna nővér ott van?

Ápoló: Az ügyeleten van, főorvos úr.

Főorvos: Elnézést…

(Kimennek. Csönd.)

Tarantoga: No, öcsém, halljuk!

A Vendég: Köszönöm, hogy eljött. Ez azt mutatja, hogy nem tart őrültnek. Igaz?

Tarantoga: Valóban, talán így fest a dolog, no de beszéljen…

A Vendég: Nincs sok időnk, ezért a lényegre térek. Azért tartanak még itt, mert nem tudok ellenőrizhető múltat kitalálni, érti?

Tarantoga: Még nem egészen.

A Vendég: Akkor érthetőbben mondom: nem tudok itteni múltra visszaemlékezni, mert nincs ilyen. Most 1962 van, ugye?

Tarantoga: Valóban.

A Vendég: Reméltem, hogy beveszik azt a sosnowieci könyvelőt, nem sikerült, akkor jöttem az előadókörúttal, de az sem jött be, hát most pácban vagyok.

Tarantoga: De honnan vette egyáltalán, hogy könyvelő, meg előadások?

A Vendég: Az újságokból, természetesen… Úgy tettem, mintha gyógyulnék, ahogyan ők nevezik. Akkor adtak újságokat, és hamar képbe kerültem. De semmi olyan ténnyel nem tudok előállni, ami igazolná, hogy dolgoztam Lengyelországban vagy bárhol a világon, ha egyszer itt se voltam. Én itt egyáltalán sohasem éltem, nem dolgoztam, nem léteztem…

Tarantoga: Akkor hogy került ide?

A Vendég: Ön Tarantoga professzor… Valóban az?!

Tarantoga: Igazoljam magam?

A Vendég: Nem, csak óvatosnak kell lennem. Hiszek önnek. Ha ön az, akkor ön találta fel azt a gépet, és tapasztalta, hogy csak egy irányban működik: visszafelé, igaz?

Tarantoga: Igaz.

A Vendég: Akkor úgyis tudja a választ a kérdésére.

Tarantoga: Talán tudom, de inkább magától akarom hallani.

A Vendég: Feltételeket szab? Jó. Én a jövőből jöttem.

Tarantoga: Melyik évből?

A Vendég: Nálunk más az időszámítás. De az önök naptára szerint a 35. évszázad második feléből.

Tarantoga: Mondta ezt valakinek?

A Vendég: Nem. Illetve részben, kényszer hatása alatt… De ez nem fontos. Professzor úr, nincs időnk, mindjárt jönnek értem. Ki tud juttatni innét?

Tarantoga: Attól tartok, nem. Amíg vissza nem emlékezik…

A Vendég: Ó, a klausztronba! Bocsánat… Ettől féltem. Élettörténet kell, amit elmondhatok nekik, olyan, ami igaz, vagy legalábbis ellenőrizhető. Nos?

Tarantoga: Ön teljesen mai nyelven beszél.

A Vendég: Nem volt könnyű ilyen gyorsan megtanulni! Professzor úr, egy történetet!

Tarantoga: Sajnos, így egy csapásra nem megy. Nekem kellene igazolnom, de én meg évekig külföldön voltam. Tehát más tanú kell…

A Vendég: Valóban. Akkor mi legyen? Talán ez az úr?

Sianko: Én?

Tarantoga: Nem, az gyanús lenne. Hogy pont az én titkárom volt az ön évfolyamtársa, vagy munkatársa… Az gyanút kelt, akkor pedig nem segíthetek többé, még ide sem jöhetek. Tehetnék valami mást önért?

A Vendég: Nem is tudom… Látja, milyen nehéz a helyzetem, főleg mert nem vagyok egyedül…

Tarantoga: Hallottam valami űrlényekről…

A Vendég: Ja, azok? Nem, az más tészta. Egy bizonyos valakire gondolok, ezt azonban nem tudom most elmagyarázni, egész éjszaka kéne hozzá, vagy kettő is. Volna egy fűrésze kéznél?

Tarantoga: Csak egy körömreszelő.

A Vendég: Nekem adná?

Tarantoga: Mit akar vele?

A Vendég: Semmi rosszat. Meg egy zokni kéne.

Tarantoga: Egy darab?

A Vendég: Igen.

Tarantoga: Minek?

A Vendég: Most nem mondhatom el. De ha ideadná, később meghálálhatnám.

Tarantoga: Hogyan?

A Vendég: Ön lesz az első, akihez elmegyek, ha kijutok innen, és akkor elmondom a tényeket… olyan információkat, amelyek megváltoztatják az egész világot. Nem elég ez fél pár zokniért?

Tarantoga: Itt a körömreszelő! Hiába, muszáj kockáztatnom. Magiszter úr, levenné a zokniját?

Sianko: Én vegyem le?!

Tarantoga: Nem erőltetem, de nagyon kérem…

Sianko: És itt álljak fél zokniban?

Tarantoga: Leveheti a másikat is.

A Vendég: Gyorsabban, uraim, a bőcbe, gyorsabban!

(Sianko leveszi a cipőjét, zokniját, odaadja a Vendégnek, az zsebre dugja. Feláll.)

Tarantoga: Semmi többet nem mond?

A Vendég: Nem lehet. Nem bírom sokáig. Érzem. Képes ez itt előjönni, és olyan balhét csinál…

Tarantoga: Ki jön elő?

A Vendég: Hipperkorn.

Tarantoga: Az ki?

A Vendég: Majd máskor. Hallom, már jönnek. Viszontlátásra! Köszönök mindent, professzor úr! Meglátja, betartom a szavam!

(Jön a főorvos az ápolóval. A Vendég hirtelen leül, arca rángatózni kezd. Elfordul, kezébe rejti az arcát, két kézzel befogja a száját, mintha lázadó arcával viaskodna.)

Tarantoga: Az unokaöcsém egy kicsit ideges lett. Megrázta a látogatásunk. Ugye, megérti, főorvos úr…

Főorvos: No persze, persze… Már mennek?

Tarantoga: Éppen indultunk.

Főorvos: Remélem, hamarosan befejezzük a gyógykezelést. Tájékoztassuk önt, professzor úr?

Tarantoga: Éppen kérni akartam. Lehetséges volna?

Főorvos: Természetesen. (A Vendégre néz, aki rángatózik a széken.) No, mi baj, Kazimierz úr?

A Vendég: Én… öö… semmi… Csak… csuk… csuklóm, főorvos úr…

Főorvos: Úgy? No persze, persze… Kikísérem az urakat… (Az ápolóhoz, halkabban.) Vidd a kezelőbe, úgy látszik, sokkra van szükség…

III

Tarantoga dolgozószobája. Sianko papírokat rendezget. Jön Tarantoga, már kabát nélkül, aktatáskáját az asztalra dobja.

Sianko: Professzor úr, rossz hírem van!

Tarantoga: Mi baj?

Sianko: Most telefonált a főorvos. Ez a… Nowak öngyilkos akart lenni.

Tarantoga: Az lehetetlen!

Sianko: Szerencsére közbeléptek. Csak megvágta a csuklóját. Vérzett.

Tarantoga: Az én körömreszelőmmel?

Sianko: Azzal, professzor úr. A főorvos gyanút fogott, bár nem mondta ki nyíltan… Nagyon csodálkozott, hogyan került Nowak kezébe ilyen veszélyes holmi, éppen miután mi elmentünk.

Tarantoga: Még valami?

Sianko: Nem.

Tarantoga: Nem mondta, most hogy van Nowak?

Sianko: Injekciót kapott, alszik.

Tarantoga: Most miért néz így rám? Úgy véli, rosszat tettem?

Sianko: Nem, másra gondolok. Arra, hogy minek kellett neki a zoknim.

Tarantoga: Az ám! De úgysem jövünk rá. Hanem maga elégedetlen velem, kolléga. Úgy véli, óvatlan vén bolond vagyok.

Sianko: Nem szóltam én semmit.

Tarantoga: De látom a szemén, érzem! Azt hiszi, őrült ez a Nowak?

Sianko: A nyakamat teszem rá!

Tarantoga: Hm… Olyan biztos benne?

Sianko: De professzor úr! Most, miután a főorvos azt mondta, súlyos depressziós roham?

Tarantoga: Sohase hagyja, hogy mások gondolkodjanak maga helyett. Maga mit mondana?

Sianko: Én nem vagyok orvos. De hát az első pillanattól látszott! Ne vegye zokon, professzor úr, de én őszintén beszélek. Ilyen a természetem.

Tarantoga: Láttam én azt, fiam, azért is vettem ide. Tudja, miben különbözik az őrült a nagy feltalálótól?

Sianko: Hogy az őrült beteg.

Tarantoga: Csacsiság! Az őrült, ugye, azt mondják, megszegi az ígéreteit… A felfedezései pedig nem érnek semmit. Nos, csak várjunk, aztán meglátjuk. Menjen haza, ma már nincs itt dolga.

(Magára maradva Tarantoga fütyörészik, az aktatáskából papírokat vesz elő, a szekrényből konyakot, tölt, megszagolja, visszaönti, kissé sajnálkozva visszarakja az üveget. Telefon.)

Tarantoga: Tarantoga! Tessék! Már hallottam. Mi? Hogyan? (Kis csend! Mikor? (Órájára néz.) Több mint másfél órája. Hogyan? No igen. De hiszen aludt, injekciót kapott! Érthetetlen. És hogy van a főorvos? (Csend.) Aha. De már magához tért? Nem? Hogyan? Milyen zokni? Homokkal kitömve? Nem értem. No jó, de nekem mi közöm ehhez? Jó, majd óvatos leszek. Természetesen ha idejön, rögtön szólok… (Csend.) A varsói buszra? Felszállt, pizsamában? (Csend.) Ne haragudjon, de nincs valami nagy rend önöknél. A főorvost fejbe vágja egy beteg, lehúzza róla a ruhát… és hol vannak az ápolók, a személyzet, a többi orvos? Hogyan? Én nem akarom kioktatni. Nem, nem is érdekel. De tudja meg, fiatalember, akárhány főorvost vágnak fejbe, akkor se kell udvariatlannak lenni. Viszontlátásra!

(Leteszi a kagylót. Az erkélyajtó nyitva van, a villa körül kert, éjszaka van, csak egy távoli lámpa ég. A függöny megmozdul. Tarantoga lassan, de nyugodtan odamegy, benéz a függöny mögé. Amikor visszajön, a sötétségből feltűnik a Vendég. Megáll Tarantoga mögött, ő megfordul, meglátja. Csend.

A Vendég most egészen más hangon beszél. Műveletlenebb, ostobább, folyton elkalandozik, olykor közönséges. Egy másik ember – mondjuk, mint egy átlagos fociszurkoló.)

A Vendég: Maga Tarantoga?

Tarantoga: Nem ismer meg?

A Vendég: Segít rajtam? Muszáj…

Tarantoga: Miben segíthetek?

A Vendég: Hát hogy visszajussak…

Tarantoga: Hová? Az elmegyógyintézetbe?

A Vendég: Mi? A diliházba? Hülyének néz? Hát onnan szöktem meg!

Tarantoga: Majdnem megölte a főorvost!

A Vendég: Nem krepált be? Pedig úgy látszott…

Tarantoga: Maga meg akarta ölni?

A Vendég: Nem éppen, de mit számít? Úgyis ptolemizálják.

Tarantoga: Mit mond? Pto…

A Vendég: Hát fogják, és ptolemizálják. Mi van abban?

Tarantoga: Ó, semmi… No és mi lesz azzal, amit ígért?

A Vendég: Én? Nem ígértem én magának semmit.

Tarantoga: Akkor miért jött ide?

A Vendég: Jobb helyet nem tudok. Nowak adta a címet.

Tarantoga: Nowak? És maga ki?

A Vendég: Én Hipperkorn vagyok. Tobiasz Amfilon Hipperkorn. Szörnyen megörültem, amikor hallottam magáról, mert maga majd segít!

Tarantoga: És mit tud rólam?

A Vendég: Mit? Hát maga a Tarantoga, nem? Aki feltalálta az időgépet.

Tarantoga: Ezt is Nowak mondta?

A Vendég: Minek ahhoz a Nowak? Mindenki ismeri nálunk a maga nevét, minden gyerek…

Tarantoga: Elmondaná, hogyan került ide, és ki maga?

A Vendég: Volt ez a társas utazás, hát eljöttem. Miért ne jöttem volna? Mindenki utazgat. Amikor lassított a kronobusz, nagy marhaságot csináltam. Az már igaz. Leugrottam egy pillanatra. Ment az úton egy lány, megtetszett. Hát leugrottam. Észre se vette senki. Mentem a csaj után valami házig, ott megállt, de amikor leszólítottam, lármát csapott. Odajött egy csomó alak, bedugtak valami kerekes izébe, és bevittek a diliházba.

Tarantoga: Maga melyik évben született?

A Vendég: 3567-ben.

Tarantoga: És mi az a ptolemizálás?

A Vendég: A ptolemizálás? Hát, én nem sokat értek hozzá. Ha van egy halott, vagyis egy hulla, akkor ptolemizálják, hogy… na, mit is… hogy megismételjék.

Tarantoga: Hogy feltámadjon?

A Vendég: Ilyen szót nem tudok.

Tarantoga: Talán üljünk le, jó? És elmond nekem szép sorban mindent…

(Leülnek.)

A Vendég: Mivel kezdjem?

Tarantoga: Maga lengyel?

A Vendég: Az mi?

Tarantoga: Milyen nemzetiségű?

A Vendég: Nem értem. Nemze… micsoda?

Tarantoga: Valahol állandóan lakik. Hol?

A Vendég: Sehol se lakom állandóan. Az unalmas. Különben Magúrából való vagyok, ha erre gondol.

Tarantoga: Mi az a Magúra?

A Vendég: Hát egy cipriád a Marson.

Tarantoga: Jó, egyelőre hagyjuk ezt… És mit csinált ott, mielőtt idejött?

A Vendég: Semmi különöset. Egy kicsit kodroltam.

Tarantoga: Az mi?

A Vendég: Nem tudja, mi az?

Tarantoga: Talán mutassa meg!

(A Vendég körülnéz.)

A Vendég: De itt nincs csaróka.

Tarantoga: Mi az a csaróka?

A Vendég: Kicsi csaró. Olyan hordozható.

Tarantoga: És mire való?

A Vendég: Ugyan mire? Hát kodrolni vele! Egész jó eredményeim voltak. Tizenhét parg egyetlen abszon.

Tarantoga: Mutassa meg, úgy nagyjából, csaróka nélkül…

(A Vendég feláll, keze hátát összeteszi, ujjaival kalimpál, hüvelykujját mintha valami szerkezetbe dugná, állát előreszegi, mintha valamire támasztaná, lábaival felváltva, ütemesen topog, üdvözült arcot vág, a szemét forgatja.)

Tarantoga: Egy pillanat… a csaróka valami hangszer, a kodrolás, az zene? Hallani lehet?

A Vendég: Nem, csak érezni. Szagolni. Ráteszed a kezed a csarókára, így, ni! Olyan kis mélyedések vannak rajta. Váltogatod az ujjadat, és úgy kodrolsz, a bróka szerint…

Tarantoga: Ez művészet? Vagy sport? Társasjáték? Munka?

A Vendég: Nem, én csak úgy… élvezetből. De hagyjuk már a kodrolást! Képzelje magát az én helyembe! Leugrottam a kronobuszról, ami szigorúan tilos. Tudja a bőc, milyen baj lehet belőle!

Tarantoga: Milyen az a kronobusz?

A Vendég: Nem látott még kronobuszt? Ja, maguknál biztosan más, régi modellek vannak. Olyan kerek, mint a lepény. Mint két összerakott tányér, de nagyon nagy, a tetején az időző.

Tarantoga: Szóval repülő csészealj?

A Vendég: Mi kronobusznak hívjuk.

Tarantoga: És a kronobusszal társas utazásokat szerveznek a múltba?

A Vendég: Persze. Csak nem szabad kiszállni. Nehogy valamit megváltoztassunk, vagy nem is tudom, miért. Mindenesetre tilos.

Tarantoga: Mondja, milyen történelmi események lesznek még a mi századunkban? Ez a 20. század. És mi lesz a 21. században?

A Vendég: Fogalmam sincs.

Tarantoga: Hogyhogy? Nem tanult történelmet?

A Vendég: Éppen hiányoztam.

Tarantoga: Ugyan már! Kedves Hipperkorn vagy Nowak úr, vagy beszél, vagy…

A Vendég: Jó, jó, ne dühöngjön… Megmondom, ahogy van. Még senkinek se vallottam be, de most elmondom. Amikor beírattak a hipnászba…

Tarantoga: Az mi?

A Vendég: Az a tanulás. Amikor a gyerek alszik, fülére teszik a bongót, az belesuttog, belevés mindent, amit kell. De én nem akartam matekot meg történelmet tanulni, se orbitronikát, se semmit, egyszerűen aludni akartam, mint a felnőttek. Hát bedugtam a fülemet gyurmával, bőc egye a hipnászt! Most biztos azt gondolja, buta maradtam. Hát lehetséges, de milyen szépeket álmodtam, uram! Fáraó voltam, meg király, aranykalapban, aztán meg… hogy is… cár, cárnak hívták, ugye? Aztán nagyobb srác koromban rendeltem magamnak egy bolygót, ahol tízezer gyönyörű udvarhölgy lakik Epola királynő udvarában, férfi meg egy se. Na, látja, onnan alig bírtam visszajönni, úgy remegett a lábam. De micsoda élmény volt!

Tarantoga: Hol van az a bolygó?

A Vendég: Hol? Hát sehol! Csak álmokat lehet rendelni. Kiválasztod a katógusból – az egy olyan lista –, és lejátszod, amelyikhez kedved van. Némelyik persze olyan, hogy csak felnőtteknek, de én éppen azokat vittem haza. Tudja, hogyan? Becsúsztattam a tiltóba a bátyám igóját, aztán annyi!

Tarantoga: Hogyan oldják meg ezt az álmodást?

A Vendég: Hát pontosan nem tudom. Van egy központ, otthon meg az álmica, egy kicsit erre hasonlít, ni… (A telefonra mutat.) Itt, ahol magánál a számok, van egy átlátszó gömb, annak a nyílásába kell az álmot bedugni. Élesztőnek hívják.

Tarantoga: Egyszóval, tanulás helyett maga álmokat nézett. Ezért maradt tudatlan. Lusta volt talán?

A Vendég: Állítólag. Na és? Akkor már miattam jönnek a nanók? Miattam esz mindent a bőc? És amikor hazamegyek, kibipláznak? Nem tettem én semmi rosszat. Tetszett a csaj, hát…

Tarantoga: Ezt már mondta. De honnan tud rólam?

A Vendég: Na hallja! Ki ne tudna magáról? Hiszen a Mars fő leszállodáját Tarantognak hívják. Hiszen maga találta ki az időutazást…

Tarantoga: És azt is tudja, miért nem képes a gépem a jövőbe utazni?

A Vendég: Naná, hogy nem képes! Mert Archirix időnyelő kerítést építtetett, különben még behatolnának a mi korunkba. Később meg… már nem tudom, úgy 3000 körül, múltvédelmi törvényt hoztak. Előírták a be nem avatkozást a múltba. Nehogy jöjjenek a nanók, meg bőc legyen, meg egyáltalán mindenféle balhé. A kerítésen nem lehet átjutni!

Tarantoga: Akkor hogy jönnek ide a kronobuszok?

A Vendég: Az más. Amikor társas utazás van, akkor a Tempor – az utazási iroda – egy pillanatra megnyitja a kerítést, de állami felügyelet alatt. Ott jönnek át a kronobuszok. Gondolja, hogy az én kronobuszom még itt van? Megvár? Á, az ki van zárva! Ahhoz le kéne zárni az időzőt, különben bőc lesz. Vagy talán hagytak egy rést?

Tarantoga: Milyen rést?

A Vendég: Időbarázdát. Izokronnak hívják, vagy ilyesminek. Nem tudom. Sose érdekelt a technika meg a tudomány. Hú, most aztán pácban vagyok! Még lemásolnak a végén!

Tarantoga: Mit csinálnak?

A Vendég: Hát, ha négy hétig nem adok életjelet, akkor lemásolnak. Az én Berildám tuti, hogy elintézi…

Tarantoga: Az ki?

Sianko: A nejem.

Tarantoga: Ó! Egy nő!

A Vendég: Nem nő, hanem csajka. Nőre énnekem nem telik.

Tarantoga: Mi a különbség?

A Vendég: Hogyhogy mi? Hát én félfi vagyok, tán nem?

Tarantoga: Kétségkívül. Gyerekei vannak?

A Vendég: Még nincsenek. De hamarosan kaptam volna utalványt.

Tarantoga: Utalványt? Nahát! De mondja, kik azok a nanók, akiket említett?

A Vendég: A nanók? Azok észlények. Az észlény, az vagy nanó, vagy klepp, de többnyire nanó. Ezt történetesen tudom, mert Nowak mondta. Eitrochosporidia rend, Amphoteria osztály, Nanissima család. Kétféle van, bugás és tejes. A bugások még hagyján, de a tejesek… hú, az gáz!

Tarantoga: Hát mit művelnek a nanók?

A Vendég: Az attól függ. Többnyire semmit, csak néznek. Pofátlanul. Odatolakodnak. De a legrosszabb az a kencéjük… a bőc! Mint a szurok, és akit kinéz magának, az aztán pórul jár! Mehet leadni mindenét az arboreálumba.

Tarantoga: De mi ez az egész?

A Vendég: Milyen egész? A bőc? Hát, a bőc… tudja, abból csinálják a pasztát.

Tarantoga: A pasztát?

A Vendég: Igen. Nálunk majdnem mindent a bőcből csinálnak. Nekünk nincs olyan, mint ez itt. (A villanylámpára mutat.)

A Vendég: Hanem?

A Vendég: A paszta. Van is egy gyerekvers: „Paszta dalol, világol, gyerekeket ápol”. Falfestéshez is jó, a ruha is abból készül… Maguknak nincs pasztájuk? Igaz, itt bőc sincs.

Tarantoga: És milyen ruha volt magán, amikor idejött?

A Vendég: Semmilyen. Ruhában nem lehet felszállni a kronobuszra. Le kell vetni mindent.

Tarantoga: És maga pucéron szaladt a lány után? Udvarolni? Érdekes szokás!

A Vendég: Gúnyolódik? Egészen azért nem voltam pucér. Volt ott egy nagylevelű bokor, letörtem egy ágat…

Tarantoga: És gondolta, ebben az öltözékben megy udvarolni?

A Vendég: A lány is majdnem pucér volt. Két pici rongydarab volt rajta, keresztben… Nézze, megmondom az igazat! Én azt hittem… De ne nevessen ki! Én azt hittem, a kőkorszakban vagyunk. Mert oda ment a társas utazás. Biztosan csak megállt itt, útközben. Honnan tudtam volna? Láttam: rétek, valami víz, ott megy a lány…

Tarantoga: Ezt már elmondta egypárszor. Szóval, a maga neve Hipperkorn?

A Vendég: Az.

Tarantoga: És hol van Nowak?

A Vendég: Alszik. Injekciót kapott.

Tarantoga: Aha. És hogy került maga egyáltalán a kórházba?

A Vendég: Mondtam nekik, milyen bajt hozhatok rájuk, persze akaratlanul… Idekerülhet egy nanó, amikor átszáll, és ahol egy nanó van, ott száz, ahol száz, ott mindjárt bőc is, és ebből világkatasztrófa lehet. Mire ők azt felelték, hogy semmi baj, a nanókat kitiltják, a bőc nem szivárog, és becsuktak egy dobozba… szobának hívják, most már tudom. Nézze, én azt hittem, ezek mind őrültek…

Tarantoga: Az orvosok?

A Vendég: Azok. De csak eleinte hittem. Aztán a Nowak elmagyarázta, hogy ezek nem tudhatják mindazt, amit mi…

Tarantoga: No és aztán?

A Vendég: Aztán hagytam, hogy ő beszéljen, mert láttam, hogy ő ügyesebben karattyol ezekkel. Úgy tett, mintha én nem is léteznék, meg nanók sincsenek, meg bőc se, ő meg valami könyve… Hogy is mondta? Könyves, vagy mi… és valami Sosnóból jött… de nem hitték el neki, és ott tartottak minket…

Tarantoga: Magukat? Hát ketten vannak?

A Vendég: Világos! Én és a Nowak, az kettő. És itt van még egy nanó is. Pechemre, éppen át akart szállni, amikor jött az a lány…

(Tarantoga az óráját mutatja.)

Tarantoga: Mennyi most az idő?

A Vendég: Huszonhét óra negyven. Mi ez az izé, amit mutogat?

Tarantoga: Ez egy óra. Maga milyen időről beszél?

A Vendég: Kérdezte, mennyi most az idő. Hát megmondtam.

Tarantoga: De honnan tudta, hogy mennyi?

A Vendég: Viccel? Maga honnan tudja, ha fáj a feje? Érzi, nem igaz? Maga nem érzi az időt?

Tarantoga: Nem. És maga honnan érzi? Miből?

A Vendég: A fejemben érzem. Nem tudom, hogyan. Mindenki érzi, születésétől kezdve. Maguknál nem?

Tarantoga: Nem. Hány órából áll egy nap maguknál?

A Vendég: Harmincból. Az egy marsi nap.

Tarantoga: Szóval, maga marslakó?

A Vendég: Mondtam már, hogy magúrai vagyok. A cipriádom a Syrtis Minor. Ott van két portovám.

Tarantoga: A kezével mi történt? (A Vendég csuklóján kötés van.)

A Vendég: Ezt kérdezi? Seb van rajta. Megszúrtam. De szándékosan.

Tarantoga: Miért?

A Vendég: Az úgy volt, hogy reggel összevesztünk a Nowakkal. Én megbíztam benne, hagytam bohóckodni, de csak múlt az idő, és nem engedtek ki minket. Eszembe jutott, hogy pótnak nézik!

Tarantoga: Az mi?

A Vendég: Másolmány. Ezt se tudja? Csakugyan, maguknál nem láttam ilyet. Tudja, mikor megveszi az ember, úgy mondja: kérek egy kibert. De otthon egyszerűen csak pótnak mondjuk.

Tarantoga: Az egy robot?

A Vendég: Robot? Robotok régen voltak. Még vasból. Most a múzeumban állnak, de rozsdásak. A pót ugyanabból van, mint az ember, csak vére nincs. Ha megszúrják, nem vérzik. Én azért szúrtam meg magam, hogy lássák, ember vagyok! Nowak nem akarta, de megbirkóztam vele. Rém dühös voltam, hogy ilyen sokáig ott tartanak. Aztán mikor jöttek a tűvel, kiengedtem Nowakot, és ő kapta az injekciót. Ügyes voltam, mi? Ő elaludt, én fölkeltem, találtam a pizsama zsebében valami zoknit, megtömtem homokkal, kiszöktem, az ajtónál jött az a főizé… tudja…

Tarantoga: A főorvos? Ahá! És maga leütötte.

A Vendég: Pontosan. És fölvettem a ruháját. Mi mást tehettem volna?

Tarantoga: No jó! Meséljen még azokról a nanókról! Honnan jöttek?

A Vendég: Azt nem tudom.

Tarantoga: Olyanok, mint az emberek?

A Vendég: Á, dehogy! Picik.

Tarantoga: Mióta vannak?

A Vendég: Tudja a bőc! Nem vagyok én nanológus. Mindig rajmákban repülnek, hogy vellőzhessenek. Háromfelől repülnek rá az emberre, és puff neki!

Tarantoga: Mi az, hogy puff neki? Megölik?

A Vendég: Dehogy ölik! Miket beszél? Egyszerűen csak átszállnak. Az illetőn keresztül, nem érti? Csak az átszálláshoz kell nekik az ember.

Tarantoga: Mi az, hogy átszállnak?

A Vendég: Kicserélődnek. Kölcsönösen.

Tarantoga: Milyenek tulajdonképpen?

A Vendég: Egy kicsit hasonlítanak a zankákra. Tudja, milyen egy zanka? Látom, nem tudja. Azok a marsi vorányok.

Tarantoga: Értelmes lények?

A Vendég: Ne már! Olyanok, mint itt a fű, a bokrok…

Tarantoga: Szóval, a nanók a növényekhez hasonlítanak?

A Vendég: Jaj, dehogy! Maga most a zankákat kérdezte, nem igaz? A zankák olyanok, mint a Földön a növények. Csak nincsenek ágaik, se leveleik. És nem is zöldek.

Tarantoga: Akkor mitől olyanok?

A Vendég: Hogy csak állnak ott, és nőnek. Meg a levegőből csinálnak valamit… cukrot, vagy mit? Ezt úgy hívják, fotoszintézis, érti már végre?

Tarantoga: Na jó, hagyjuk a zankákat! Rajzoljon le nekem egy nanót! Itt van papír, ceruza!

A Vendég: Melyik fázisában rajzoljam?

Tarantoga: Fázisokon megy át?

A Vendég: Persze. Tudja, mit? Rajzoljon nekem vizet! Ha sikerül, akkor majd rajzolok magának nanót.

Tarantoga: Tehát többalakúak? Átlátszók?

A Vendég: Mikor hogy. Állítólag régebben nem bírták őket az emberek. Nem mondom, kínos… akármit csinál éppen az ember otthon vagy az ágyban, ott terem három nanó, felméri, és bumm! De már olyan régen ott vannak, megszoktuk. Egyébként is hasznos a bőcük, hiszen már mondtam. Abból lesz a paszta.

Tarantoga: Szóval, ők termelik a bőcöt? És az milyen?

A Vendég: Akármilyen. Hú, milyen vicceket csinál! Ha felfúvódik, már tudjuk, hogy közel vannak a nanók. Húzzák maguk után, mint a peró a saccot.

Tarantoga: Értem… És nem próbáltak valahogy megszabadulni a nanóktól? Felszámolni őket?

A Vendég: Mit tudom én! Különben is ott maradna a bőc, na nem? Jól néznénk ki. Szoktuk is mondani: a sűrű bőc essen beléd!

Tarantoga: Ez valami szitok?

A Vendég: De még mekkora!

Tarantoga: No és maga attól tart, hogy itt baja lesz a nanók miatt? Ártanak magának?

A Vendég: Nekem ugyan nem! Maguknak. Minket már pólyás korunkban antinanizálnak. Én csak attól félek, hogy felelősségre vonnak, amiért behurcoltam ide a nanót. Még majd kisipircelnek, vagy mit tudom én…

Tarantoga: Mesélje már el, ha szabad kérnem, milyen az, amikor a három nanó átszáll!

A Vendég: Nagyon szívesen! Mondjuk, én itt állok… (Feláll és gesztikulál.) Ide-ugrik kettő, a fejemre… (Szarvakat mutat az ujjával.) A harmadik meg ide, hátul, a gerinc végéhez. Mert a fentiek az agyon haladnak át, a hátulsó meg a gerincvelőből vellőzik tovább… így, ni… (Mutatja, mintha hátul farka nőne.)

Tarantoga: Egy pillanat… Hiszen ez úgy fest… Az ott egy… Az úgy néz ki, ott hátul, mint egy farok?

A Vendég: Hát, nem pontosan úgy. Kicsit hasonlít rá. Egyre hosszabb, és rojtos a vége. De csak egy pillanatig tart. Nagyon gyorsan megy ez, tudja…

Tarantoga: De hát akkor… Olyankor az ember úgy fest, mint az ördög?

A Vendég: A micsoda? Ezt a szót még nem hallottam.

Tarantoga: Lehetséges, hogy a nanók már nagyon-nagyon régen léteztek? Nem hallott ilyesmit?

A Vendég: Állítólag voltak régen is egypáran, de nem sok. Úgy hívják őket, várjon csak… igen, előnankák! A Marson volt a fő keltetőjük. Állítólag lejártak a Földre, de csak egyesével. Hallottam valami effélét. Régen, amikor egy nanó megjelent valaki előtt, azt úgy hívták az emberek, hogy… megszállta, vagy mi? Hallott talán erről? Féltek tőlük az emberek. Na igen, mert aki nincs antinanizálva, annak egypár átszállás után szőrösödni kezd a lába, hosszú, fekete szőre nő… Takarodj innen! Kuss! Te gundó!

Tarantoga: Mi van???

A Vendég: Felébredt a Nowak! Ne tolakodj! Én beszélek a professzorral! Hé! Héé!! (Vad grimaszokat vág, a szemét forgatja, hirtelen megváltozik az arca. Ott helyben állva Nowakká változik. Nowak hangján beszél.)

A Vendég: Te ripők! Te rojda! Hol vagyok? Professzor úr! Professzor úr, én vagyok az, Kazimierz Nowak, a hatos számú időző főidőzítője!

Tarantoga: Mit jelentsen ez? Hol van Hipperkorn?

A Vendég: Az a bunkó? Nem mondta el? Jaj, de fáj a fejem… Valami pocsék injekciót adtak… Mit kérdezett? Ja, tudom már! Ne is mondja! Ez az őrült! Leütötte a főorvost. Nem bírtam visszatartani. Már attól féltem, megöli…

Tarantoga: De azt mondta, úgyis ptolemizálják…

A Vendég: Mert hülye! Nem érti az a tahó, hogy a ptolemizálást csak 2673-ban találták fel. Professzor úr, kérem, egyáltalán ne tárgyaljon vele! Az egy tökfej! Nem is értem, hogyan testelhettek össze egy ilyennel…

Tarantoga: Tessék?!

A Vendég: Mindjárt elmagyarázom. Én nem vagyok férfi, professzor úr, hanem félfi. Vagyis olyan ember, akiben legalább két különböző, független személyiség lakik…

Tarantoga: Mit mond?!

A Vendég: Csak hallgasson végig! Azt tudja, hogy az ember agya két teljesen független agyféltekéből áll. Archibald Panfross 2757-ben rájött, hogyan lehet egyetlen ember agyába két különböző személyiséget beültetni. Eleinte csak takarékossági szempontokból, tudja? A csillagközi cirkálókon például kevés a hely a legénység számára, ezért túlságosan sokáig kell őrségben állni. Ha az agyban két személyiség lakik, akkor míg az egyik pihen, a másik őrködhet. Aztán kezdték ezt mindenféle munkahelyen, meg máshol is bevezetni. Nagyon hasznos, mert a személyiséget át lehet költöztetni másik agyba. Például ha megunja az ember a társbérletét, vagy ha nem akar már alacsony szőke lenni, hanem vállas barna. Vagy ha szeretné újra átélni bohó ifjúkorát. Ilyenkor a Pranfoss-Mardivani készülékkel átküldik az agya egész neutronmintáját a másik agyba. Csak egyetlen korlátozás van, a két személy legyen ugyanolyan nemű. Én például a hatos időző időzítője vagyok, illetve voltam azon a kronobuszon, amelyikkel ez a semmirekellő Hipperkorn a kőkorszakba utazott, és amikor nem voltam ügyeletben, vagyis aludtam, akkor meglátott egy fürdőruhás lányt, és kiugrott…

Tarantoga: Nagy ég! Kezdem érteni…

A Vendég: Hrapszodorról beszélt a professzor úrnak?

Tarantoga: Nem.

A Vendég: Meddig volt itt a Hipperkorn?

Tarantoga: Úgy egy órát.

A Vendég: Hát nincs igazam, hogy ütődött? Hiszen Hrapszodor a legfontosabb! Hrapszodor az a nanó, professzor úr, aki éppen átszállt a két másikkal, amikor Hipperkornnak kedve szottyant a pucér lány után szaladni! És Hrapszodor most bennem van, illetve tulajdonképpen nem is bennem, hanem kettőnk között.

Tarantoga: No várjon! Szóval ez a… ez a nanó a maguk testében van?

A Vendég: Mindjárt megpróbálom elmagyarázni, de csak röviden, mert kevés az időnk. Pranfoss nanológus volt, és ez vezette rá a személyiség áttestelésének módszerére. A nanók ezt már évmilliók óta csinálják – átküldik a személyiségük mintáját. Kényelmes nekik, ha emberi agy az átviteli közeg, mert a bioapazit mező a corpus callosum körül… De inkább rövidre fogom: Hrapszodor valami rejtett formában van bennem, olyasformán, ahogy a fertőző vírus lappang az ember testében. De már nem bírja sokáig, érzem. Ugyanis már hetek óta kínoz.

Tarantoga: Maga mi tulajdonképpen? Mérnök, tudós?

A Vendég: Az nálunk ugyanaz. Röviden: a mi társadalmunkban a szellemi rang dönti el az ember sorsát. A kiváló tehetségű, értékes embereknek saját, egész test jár. Én éppenséggel ilyen voltam, önálló, szuverén férfi!

Tarantoga: Akkor hogy lehet az, hogy maga és Hipperkorn…

A Vendég: Ez az én életem tragédiája. Beleszerettem Elzába, de ő nem szeretett. Hallani sem akart rólam. Mégis folyton őutána jártam. Végül megszökött előlem.

Tarantoga: Hová?

A Vendég: Először a barátnőjébe, Mártába. Ott is megtaláltam. Akkor áttestesült Berildába…

Tarantoga: Ó! Hiszen az a Hipperkorn felesége!

A Vendég: Úgy van. Őrülten szerelmes voltam, és mit tehettem volna? Bevallom, én magam kértem, hogy Berilda férjébe testesülhessek. Csak ekkor sikerült végre rávennem Elzát, hogy a feleségem legyen!

Tarantoga: Tehát ez a nő…

A Vendég: Nem nő, hanem csajka, professzor úr. Ő is dupla, mint én. Berildaként ő Hipperkorn felesége, Elza gyanánt pedig az én feleségem. Nem akartam megválni a munkámtól, én megbecsült időzítő vagyok, úgyhogy amikor utaznom kellett, rábeszéltem Hipperkornt, hogy vegyen részt a társas utazáson. Jobb, ha együtt vagyunk, mert ez az ő Berildája amolyan kacér hölgyecske, csak a málon jár az esze, meg a printán… Bezzeg az én Elzám, ő harmadfokú pakuláns, arisztori fokozattal! Most már érti? Kotródj innen! Félre, gazember! Most én beszélek! Mi van? Bepanaszollak, te disznó, te… (Bősz fintorok – visszatér Hipperkorn hangja.)

A Vendég: Ne hallgasson rá, professzor úr! Hordd el magad, te mürnye! Ne hallgasson rá! Szidtad a nejemet, mi? Nem, dehogy, ezt őneki mondom, professzor úr! Mit képzel ez? Kiszálltam, mert ahhoz volt kedvem, és annyi! A nanót meg ketten hoztuk ide véletlenül, és kész. Bánom is én azt a nanót! Mit árthat egy szál nanó? Biztos akad itt valahol egy kis antinanol…

Tarantoga: Maga Hipperkorn?

A Vendég: Ki más volnék? Amit ez itt összehordott, csupa hazugság! Rágalom! Felvág itt a nejével, pedig kinek kell az a kékharisnya? Nowak egy disznó, már régen be akartam panaszolni! Térden állva könyörgött, hogy hadd testesüljön belém, és most, képzelje csak el, ott sündörög, amikor én a nejemmel… no, hiszen tudja! Nem bírja kivárni, amíg Berilda elalszik, és jön az ő Elzája. Ott koslat, mondom is neki: mit akarsz itt? Ez nem a te feleséged, menj aludni! Ő meg: jaj, hát én nem zavarlak, elvagyok itt a sarokban, csak úgy mélázok egy kicsit… Aztán egyszerre csak odasunnyog, és ki akar kezdeni az én feleségemmel!! Hát mit szól ehhez? Hé, kotródj innen! Tűnj el! Adok én neked… (Vad fintorokat vág, ököllel fenyegeti saját magát.)

A Vendég (Nowak hangján): Professzor úr! Ez mocskos rágalom! Kell is nekem az ő kackos Berildája! Az egy buta liba! Professzor úr, én megmondom, hogyan hallgattassuk el egy időre Hipperkornt. Akkor rengeteg érdekes dolgot mesélek! Először is, a történelem. Elmondom, mi lesz a következő négyszáz évben. Erről írtam doktorit, minden dátumot tudok. Én nem vagyok gyökér, mint ez a Hipperkorn! Másodszor… jaj, rendezni kéne ezt a nanót, mert… (Reszketni kezd, fojtott hangon kiabál.) Pro… fesszor… úr… tűt… valami altatót… gyorsan… Héé!

A Vendég (Hipperkorn hangján): El akar altatni! Na várj csak! Rá se rántson, professzor úr! Érjünk egyszer haza, én bepanaszolom, vigyék az agyamból! Nem bánom, akárki lesz a társbérlőm, csak ez a vügönc ne!

Tarantoga: Én úgy vélem, közös javukat szolgálná, ha egy kicsit hagyná, hogy Nowak beszéljen. Tájékozott ember, és hát végső soron, maguk testszomszédok, úgyhogy talán…

A Vendég: Mi?! Maga is ellenem van?! Csak vigyázzon! Akármilyen szűkösen lakom, ezzel a gurdával együtt, ráadásul a nanóval a fejemben, azért egy ilyen őskori professzorral még elbánok! Azt tegye, amit én mondok, akkor jóban leszünk! Különben szorul! Először is hozzon egy bicskát! De éles legyen!

Tarantoga: Dehogy hozok! Engedje már szóhoz jutni Nowakot!

A Vendég: Mi?! Jaj… nem kotródsz innen? Mars ki! Na, megállj…

(Bőszen körülnéz. Meglát egy nagy tükröt, odarohan, ordítoznak egymással, felváltva Nowak és Hipperkorn hangján, gesztikulálnak, fenyegetik egymást, még pofozkodnak is.)

Tűnj el, Hipperkorn, mert kibólázlak!

Bőcöt a kramba pofádba!

Sipirc innen a Berildáddal együtt, te bugántos ladró!

Hazaérünk, olyan rucsmát kapsz a mogáccsal, hogy még a gurányod is csüllik tőle!

Neked meg a guncod prallik, te fajda kurcs!

Vüld ki a röngöm!

Elééég! Azonnal kapcsoljanak szét! Egy pillanatig se maradok tovább ezzel a bunkóval!!

Pofa be, kurcs!

Vigyázz, kiugrik a nanó!

Bánom is én, ugorjon!

Professzor úr, hívjon rendőrt! Vigyék el ezt a nanofilt!

Gordozzák meg! Csűrjék ki! Ptolemizálják vissza!

(Kopogtatnak, a Vendég hirtelen a sarokba szökken, meghúzza magát. Melánia jön be.)

Melánia: Professzor úr! Egy hölgy van itt…

(Rögtön benyomul a Vendég termetes feleség e, Sianko követi.)

Sianko: Elnézést, professzor úr, ez a hölgy azt állítja, hogy itt van valami Nowak úr… Jé, csakugyan itt van…

Asszony: Hogy vagy, mókuskám? Jó estét, professzor úr! Elnézést, hogy így betörök. Csak a férjemért jöttem…

Tarantoga: Ő… a férje, asszonyom? Mi a neve?

Asszony (kicsit felkacag, különben nyugodt, tárgyilagos): Mi lenne? Nowak. Kazimierz Nowak. Én Nowakné vagyok. A Városligetnél lakunk… Nagy zűrzavart okozott a férjem, professzor úr?

Tarantoga: Hát… nem olyan nagyot…

Asszony: Ó, a professzor úr csak udvariasságból mondja! Látom én a férjem szemén… Ezt műveli, uraim, évente többször is! Pedig állást szereztem neki a szövetkezetnél, de hát a munkához nem fűlik a foga. Csak mondja a meséit. Ahhoz nagyon ért, csakugyan. Hallgatják őt órák hosszat. Persze nem én, a hites felesége… És micsoda trükkjei vannak! Mert cirkuszban dolgozott, tudják. Hasbeszélő. De kirúgták, mert folyton ivott. Sehol nem akar ám dolgozni. Mondtam neki, jól van, mókuskám, eljárok én munkába, csak maradj szépen itthon. Akkor marad egy darabig, aztán megint: uccu neki! Megy például valamelyik kórházba, és bolondnak tetteti magát. Nemhogy otthon maradna, a szép lakásban, a feleségével! Kíváncsi vagyok, itt melyik trükkjét adta elő. Tavaly azt mesélte a kórházban, hogy ő Mandragóra király valami Pitvar csillagról, és negyven bolygón uralkodik. Szép, mi? Aztán megunja, normálisan viselkedik, akkor kiírják, és hazajön… De most sokáig elmaradt. Szaladgáltam, érdeklődtem… Hát képzeljék, a diliházba ment! Csúf dolgokat művelt ott, még a rendőrség is keresi. Na, gyere, Kazik! Ne játszd már az eszed itt a professzor úr előtt. Indulás haza! Kíváncsi vagyok, most kinek mondta magát. Xafir herceg az Opál csillagról?

Tarantoga: Nem. Magúrai a Marsról.

Asszony: A Marsról? Nahát! Szóval, marslakó. No, gyere, kis marslakóm, gyere…

(Nowak alázatosan követi. Tarantoga utánuk néz.)

Asszony (az ajtóból): Bocsánatot kérek, professzor úr, hogy a férjem zűrt okozott, és rabolta a maga drága idejét…

Tarantoga: Ó, semmi baj, Nowakné asszony! Semmi baj…

Asszony: Jó éjszakát!

(Elmennek. Sianko Tarantogára néz, Tarantoga Siankóra.)

Sianko: Micsoda história! Két óra hosszat ült itt, képzelem, miket összehordott… Hihi! (Felvihog, de rögtön eltakarja a száját.) Elnézést…

Tarantoga: Szóval, maga úgy véli, nem a jövőből jött a fickó?

(Sianko felnyerít, úgy néz a professzorra, mint egy őrültre.)

Tarantoga (nyugodtan): Nem vette észre az asszony lábát?

Sianko: Nem… Miért?

Tarantoga: A cipője… Mindjárt elmagyarázom. De most legyen szíves, szaladjon ki gyorsan az utcára, és nézzen utánuk! Gyorsan!

(Sianko kiszalad, a professzor a nyitott erkélyajtó előtt sétál. Sianko lihegve jön vissza.)

Sianko: Nem voltak ott… Sehol… Pedig a sarokig szaladtam… Biztosan taxi várt rájuk.

Tarantoga: Nem volt itt taxi. Kinéztem az ablakon.

Sianko: Hát akkor? Az utca üres. Sehol senki, éjfélre jár… Gondolja, hogy elbújtak a kertben? De minek?

Tarantoga: Nem bújtak el. Azért küldték az asszonyt, hogy a vendéget minél simábban visszavigye. Nem hiszi? Csak érdeklődjön holnap a rendőrségen, laknak-e ilyen Nowakék a Városligetnél… Még mindig nem érti? A cipő árulta el az asszonyt. Ilyet ma nem hord senki. Különben mai módon volt öltözve. Láthatták a mostani divatot a kronobuszaikból, a repülő csészealjakból… De a cipő messziről nem jól látszik. Ilyen cipőt a 19. század elején viseltek…

Sianko: És ez bizonyíték?

Tarantoga: Nekem igen. Nem mutattam természetesen, úgy tettem, mintha mindent készpénznek vennék, nehogy erélyesebb módszert válasszanak. Csöndesen, nyom nélkül akarták a vendéget visszavinni. Úgy, hogy senkiben gyanú ne támadjon. Látom, magát meg is győzték. Csak úgy eltűntek, maga szerint? Biztosan a föld nyelte el őket. No jó, későre jár! Aludni is kell valamikor. Holnap vár minket a munka. Jó éjt, kedves magiszter! Nyugodt álmokat…

RAKOTTAS

Filmforgatókönyv

Harvey ügyvéd irodája. Csengetés, a titkárnő hangja.

HANG: Egy ügyfél van itt, ügyvéd úr.

ÜGYVÉD: Ki az?

HANG: Még nem volt nálunk. Jones úr.

ÜGYVÉD: Jól van, jöjjön be!

(Jones belép.)

ÜGYVÉD: Üdvözlöm, uram! Tessék, foglaljon helyet!

JONES: Köszönöm. Ügyvéd úr, azt szeretném, ha átvenné az ügyeimet. Én nem értek ezekhez a dolgokhoz, meg nincs is időm.

ÜGYVÉD: Kérem, nagyon szívesen! Azért vagyok itt. Az ön arca olyan ismerősnek tűnik. Találkoztunk mi már?

JONES: Talán látott a televízióban. Autóversenyző vagyok.

ÜGYVÉD: Hát persze! A „Jones és Jones” páros! „Testvérek az életben, testvérek a volánnál!” Hogy is nem jöttem rá rögtön?

JONES: Már nincs páros. (Gyászkarszalagjára mutat.)

ÜGYVÉD: Meghalt a fivére? Fogadja részvétemet!

JONES: Hiába, ilyen az élet. Klassz gyerek volt, de hát… a baleset. Csak tegnapelőtt szedték ki belőlem a varratokat. Most újra kell kezdenem az edzést. Kiestem a formámból.

ÜGYVÉD: Természetesen. Nos, miben lehetek a szolgálatára?

JONES: A helyzet a következő: én nőtlen vagyok, a bátyám nős volt. Kölcsönös biztosítást kötöttünk. Ha én halok meg, ő veszi fel a pénzt, ha ő, akkor a felét én, a felét meg a felesége, illetve… az özvegye. Tetszik érteni?

ÜGYVÉD: Hogyne.

JONES: No és most a biztosítótársaság vacakol.

ÜGYVÉD: Megtagadják a biztosítási összeg kifizetését?

JONES: Hát, megtagadni nem tagadják, de vacakolnak. Csak egy részét akarják kifizetni.

ÜGYVÉD: Egy részét? Az életbiztosításnak?

JONES: Ez van.

ÜGYVÉD: És mivel indokolják?

JONES: Én nem nagyon értem. Azzal jönnek, hogy a bátyám nem halt meg egészen.

ÜGYVÉD: Nem halt meg egészen? Tehát él?

JONES: Dehogy! Hulla.

ÜGYVÉD: Eltemették?

JONES Hát, nem nagyon volt mit eltemetni, de azért szép temetést tartottak. A sógornőm ott volt. Én nem mehettem. A kórházban feküdtem.

ÜGYVÉD: És hogyan történt a baleset?

JONES: Ahogy szokott. Én voltam az élen. Pomparoni balról majdnem a kerekemre mászott, hát levágtam, ahogy csak tudtam.

ÜGYVÉD: Mit vágott le?

JONES: A kanyarokat. Aztán jött az a rohadt kanyar, a dombon túl.

A verseny rajtja. Tom Jones – fekete hajú férfi, Richard fivére – az újságírók és szurkolók között. Villanófények. Tom öblös, mély hordóhangon nevet. Richard már a volánnál ül. Tom beszáll. A gép elindul. A rajt. Az egyik pályaszakasz. Kanyar, domb, a domb mögül magas, terebélyes fa látszik. Átrobog az autó, eltűnik a domb mögött. Robaj. A fa lassan dőlni kezd, és lezuhan. Füst. A füstből egy autókerék gurul elő. Az érkező mentőkocsik szirénái. Az ápolók két testet visznek hordágyon. A mentőkocsik szirénázva elrobognak. Műtő ajtaja. Két, lepedővel letakart testet tolnak be két kocsin a műtőbe. Óra számlapja. Egy óra múlva csak egy kocsi gördül ki, szintén lepedővel letakarva.

(Az ügyvéd irodája.)

JONES: A doktor azt mondja, őt nem lehetett megmenteni. Megtette, amit csak tudott, de hiába. Azt mondja, neki az a kötelessége, hogy mindenáron megmentse az életet, hát fogta, és megmentette.

ÜGYVÉD: Burton doktor? Az a sebész?

JONES: Az. Valahogy így jött ki (bonyolult mozdulatokkal mutatja magán) – körülbelül eddig vagyok én, innen meg Tom.

ÜGYVÉD: Tom?

JONES: A bátyám. Thomas volt a neve, én meg Richard vagyok.

ÜGYVÉD: Tehát úgy értsem, hogy önökből, kettőjükből…?

JONES (kissé türelmetlenül): No igen, persze!

ÜGYVÉD: Átültetés? Értem. No jó, de miért nem akar fizetni a társaság?

JONES: Ezt kérdezem én is. Csikarja ki belőlük, ügyvéd úr! Fizessenek! Itt vagyok én, itt az özvegy meg a gyerekek. Fülig eladósodtam a baleset miatt, és jön az új verseny. Navigátort kell keresnem. Mert én országúti versenyző vagyok, nem pályás. Hát nincs igazam?

ÜGYVED: Hogyne, hogyne, természetesen… Van esetleg egy fényképe a bátyjáról?

JONES: Van hát! (Átnyújtja a képet.)

ÜGYVED: Valóban nem látok semmi hasonlóságot.

JONES: Ugye? Ő fekete volt, én meg szőke vagyok.

ÜGYVED Szabad tudnom, milyen álláspontot foglal el a sógornője?

JONES: Álláspontot? Várja a pénzt. Valamiből élnie kell, nem?

ÜGYVED: Hogyne, persze. Úgy értettem, hogy ő, khm… özvegynek tekinti magát?

JONES: Hát minek tekintse? Világos, a férje meghalt, tehát özvegy. Nem?

ÜGYVED: Bizonyára, Jones úr. Kétségkívül. Nos, azt hiszem, jó kezekbe tette le az ügyet. Hamarosan kedvező híreket kap tőlem.

JONES: Ez már beszéd! (Pontosan olyan mély, öblös hangon nevet, mint a fivére a verseny előtt.)

ÜGYVED (akiben felébredt a kétség): Jones úr, és ön…

JONES: Mi van velem?

ÜGYVED: Ön teljesen biztos abban, hogy ön Richard Jones, és nem Thomas?

JONES: Hogyan lehetnék én Thomas? Mindenki csak saját maga lehet, nem? A bátyám navigátor volt, nem vezető. A vezető én vagyok. Különben is ott a bizonyíték.

ÜGYVÉD: Bizonyíték? Milyen bizonyíték?

JONES: Az özvegy a gyerekekkel. Árván maradtak, nem?

ÜGYVÉD: Természetesen! Tehát mindent pontosan tisztázunk majd, és remélem, az ön kívánsága szerint alakulnak majd a dolgok. Addig is: viszontlátásra!

JONES: Viszontlátásra!

***

(Az ügyvéd becsenget a Biztosító Társasághoz.

A Consolidated óriási hivatali terme. Az íróasztalok sorai között bárszékekhez hasonló kis kocsikon műanyag törzsek állnak, kivehető részekkel: szív, vesék, máj, tüdő stb.)

HANG (a mikrofonból): Figyelem, jelentés az állami kórházból! A 366/9-es szám és a 169/B szám átminősítve 45 D-re és 51 D-re.

(Egy tisztviselőnő feláll, szívet és tüdőt visz át az egyik törzsből a másikba.

Közben a szóvivő telefonbeszélgetését halljuk az ügyvéddel.)

SZÓVIVŐ: Ön képviseli Jones-t? Nem ajánlom, hogy bíróság elé vigyék az ügyet. Biztosan elvesztik. Miért? Azért, mert a két Jones fivér nem baleseti, hanem életbiztosítást kötött. És ki él? Az él, akinek a létfontosságú szervei élnek. A hely, amelyben élnek, teljesen lényegtelen. Itt vagy ott, az nekünk nem számít. Fő, hogy élnek. Ha pedig élnek, akkor él maga a biztosított is, megfelelő százalékarányban. Hogyne! Megadhatom önnek a szaldót. Halló, Land kisasszony! Kérem, közölje Thomas és Richard Jones testi aktíváit!

(A tisztviselőnő odahúz két kocsit a törzsekkel, és átad a szóvivőnek két kartotékot.)

SZÓVIVŐ: Thomas Jones mérlege a következőképpen alakul: testi ingóságainak 48,5 százaléka átruházva Richard nevű fivérére térítésmentes adomány gyanánt, több személyes szerv formájában. Ugyanezen Thomas testi ingóságainak 21,5 százaléka harmadik személyekre átruházva, a többi 30 százalék a családi sírboltba helyezve, veszteségként leírva. Tehát Thomas Jones tiszta veszteségének mérlege mintegy 30 százalék, és ebben az arányban a Társaság kész eleget tenni a biztosítási szerződés feltételeinek. Hogyan? Mit mond? Richard? Hiszen ön maga állítja, hogy Richard él, hogyan fizethetnénk utána életbiztosítást? Hogyan? Thomas? Igen, Thomas 30 százalékban elhalálozott. Ez minden. Többi része átruházás tárgyát képezi, és kitűnően érzi magát. Jó napot kívánok.

***

(Kórház bejárata. Az ügyvéd kiszáll az autójából. Megrohanják az üzérek.)

ÜZÉR: Uraságod óhajt valamit, vagy kínál? A legmagasabb árakat fizetem.

II. ÜZÉR: Uraságod műtétre megy? Valami komoly? Nincs szüksége egy-két príma alkatrészre? Májacska? Vesécske? Csupa elsőrendű áru, mint az új.

ÜGYVÉD: Hagyjanak békén!

(Az ügyvéd végigsiet a kórház folyosóján. Ajtó, rajta felirat: „Reklamációk”. Benéz. Váróteremféle. A falnál ülő embernek két bal keze van. Az ügyvéd gyorsan becsukja az ajtót, és továbbmegy. Belép egy nagy terembe. Óriási hűtőszekrények. Nagy forgalom. A raktáros, fehér köpenyben, álarcban, kerek sajthoz hasonló, gézbe burkolt csomagokat ad ki. Az ápolónők kórházi kocsikon elszállítják a csomagokat. Középen áll a fősebész, körülötte néhány orvos. Az ügyvéd odamegy hozzá.

ORVOS: Engem keres? Tessék!

ÜGYVÉD: Doktor úr, én Richard Jones ügyvédje vagyok. Rajta és fivérén ön műtétet hajtott végre. Arról van szó, hogy a Biztosító Társaság…

ORVOS: Aha… Rögtön! Nővérke! Kérem Jones és Jones kórlapját!

II. ÁPOLÓNŐ (az orvoshoz lépve): Doktor úr, a hetes műtő! Átszóltak, hogy nem illik bele.

ORVOS: Hát adjon nagyobbat a raktáros! Mondtam, hogy túl kicsi lesz.

(I. ápolónő kórlapokat hoz az orvosnak.)

ORVOS: Aha. Emlékszem. No igen…

ÜGYVÉD: A Biztosító Társaságnál azt mondták nekem, hogy az elhunyt fivér hagyatékának nem minden részét kapta meg az a fivér, aki él.

ORVOS: Igen, igen… Volt valami fölösleg. Egyszerűen kimaradt egy-két dolog, és mivel rendkívül sok a rászoruló, nem engedhetjük az ilyen fölöslegeket kárba veszni. Ezt, ugyebár, megérti? A humanizmus parancsolja, hogy megosszuk, amink van. Ez egyike a haladással együtt járó bonyolult helyzeteknek.

ÜGYVÉD: Tehát az élő fivéren kívül még valaki…?

ORVOS No igen! Igen! Ami pedig a további következményeket illeti, hivatásom parancsa szerint megmentettem egy embert, családi állapotával azonban nem volt módom foglalkozni. Ezért jelenleg nem tudom önnek megmondani, hogy Jonesné özvegy, avagy nem. Erről a bíróságnak kell döntenie. Amennyiben valami megegyezésre nem jutnak. De ez nem az én dolgom.

ÜGYVÉD: Hogy mondja, doktor úr?! Én tulajdonképpen nem emiatt jöttem, de… Tehát ön azt mondja, hogy az özvegy esetleg nem is özvegy? Hiszen ő is azt mondja, hogy aki él, az a sógora! Ott volt a férje temetésén! Miféle kétségek merülhetnek itt fel?!

ORVOS: Sajnos, vannak kétségek. Sőt igen súlyosak. Tegyük fel, hogy a sürgető körülmények nyomására, ilyen műtétet hajtok végre… (Kezével matatja, mintha derékban kettévágná magát.) Ki marad akkor, ön szerint, életben? Ez köt házasságot (deréktól felfelé mutat), vagy ez? (Deréktól lefelé matat.) Mi itt csak a testtel foglalkozunk. Arról, hogy családjogi szempontból melyik rész a döntő, a törvénynek kell határoznia.

ÜGYVÉD: Tehát így volt! És kié a felső rész?

ORVOS: Ügyvéd úr, ezt csak szemléltető példaként említettem. A valóságos műtét sokkal bonyolultabb volt. Új, életképes, szerves egészet hoztunk létre. Hiszen akár így is lehet… (Vízszintes és függőleges kézmozdulattal a felnégyelést jelzi.)

III. ÁPOLÓNŐ: Doktor úr, a tizennyolcasban meghalt a beteg!

ORVOS: Már megint? Finger doktor menjen, és azonnal támassza fel! (Az ügyvédhez) Sok minden előadódik, uram! Ez a feladatunk. A jogi következményeket, amelyek ebből származnak, már nem befolyásolhatjuk!

ÜGYVED: Még nem volt ilyen esetem. Mit tanácsol, doktor úr?

ORVOS: Biztosíthatom, hogy sokkal nehezebb ügyek is vannak. Múlt héten Gregg doktor Cincinnatiben tizennyolc pácienst kapott egyszerre. Az autóbusz, amelyen ezek a személyek utaztak, lezuhant egy hídról. Tizennyolc személy szállt fel az autóbuszra, és a műtét után kiderült, hogy tizenkilencen vannak. Gondolja csak el, milyen nehéz kérdés ennek a tizenkilencediknek a személyazonossága! Papírokat adni neki. Hol az apja? Hol az anyja?

ÜGYVÉD: Lehetséges ez?

ORVOS: Hiszen mondom, hogy ez történt Gregg doktorral. A hippokratészi eskühöz híven, minél több életet kell megmentenünk. Biztosan termetesek voltak a páciensek. Ügyes szabó egy vég szövetből kettőt csinál. Mi az már megint?

(Lárma, megjelenik egy lelkipásztor, már messziről szoprán hangon beszél, gesztikulál.)

LELKIPÁSZTOR: Ezt nem tűröm el! Tönkretették a papi pályafutásomat! Nem állhatok oda prédikálni ezzel a hanggal!

ORVOS De tisztelendő úr! Hiszen már mondtam, hogy helyrehozzuk ezt a kis hibát! (A mellette álló orvoshoz) Gondoskodjék róla, kollégám… (A lelkipásztort elvezetik.)

ÜGYVÉD: Hát nem tud tanácsot adni?

ORVOS: A házasságot részint lelki, részint testi ügynek tartják. Ami a lelki részét illeti, forduljon talán a pszichoanalitikushoz, aki az ügyfelét kezelte. Hozzá kell szoknia az ilyen esetekhez, manapság egyre gyakoribbak. Nagyobb számú donor esetén a páciens életkorát olykor az egész társaság életkorának számtani középarányosában állapítjuk meg.

III. ÁPOLÓNŐ: Doktor úr, a hetes csönget, a páciens készen van!

ORVOS: Már megyek. Elnézést kérek. Hív a munka… (Elmegy.)

(Az ügyvéd, nagyon mélyen elgondolkodva, elindul az ápoló mögött, aki lepedővel letakart kocsit tol. Belép az ápoló és a kocsi után a homályos üvegajtón. Egy másodperc múlva hanyatt-homlok, rémülten rohan ki.)

***

(Az ügyvéd irodája. Belép az özvegy.)

ÜGYVÉD: Jó napot kívánok! Mrs. Jones, ugyebár?

ÖZVEGY: Igen. És ön az ügyvédje? Azért jöttem, hogy megmondjam: ilyen könnyen nem szabadulhat!

ÜGYVÉD: Kicsoda? Richard?

ÖZVEGY: Az még kérdés, hogy Richard-e.

ÜGYVÉD: Önnek kétségei vannak?

ÖZVEGY: Fütyülök a kétségekre! Nekem mindegy. De ha Richard, akkor adja ide a biztosítási pénzt, annak a fejében, amit a férjemből kapott, ha pedig Thomas, akkor ne csücsüljön a szállodában, és ne szórja a pénzt ügyvédekre, hanem jöjjön haza a nejéhez és a gyermekeihez!

ÜGYVED: Egy pillanat! Egy pillanat! Ön vagy özvegynek tekinti magát, vagy férjezettnek. Amennyiben…

ÖZVEGY: Tudom. Ne is mondja! Össze akar zavarni. Én nem vitatkozom. Nekem is van ügyvédem. Szombatig várok, aztán majd tárgyalhatunk, de a bíróságon! (Kimegy.)

JONES (óvatosan bejön): Láttam. Itt volt, ugye?

ÜGYVÉD: A sógornője? Igen. Ismeri a követeléseit?

JONES: De még mennyire! Vagy a pénzt akarja, vagy engem is, ráadásnak. Ha másképp nem megy, alighanem elvállalom. Ha a férje vagyok, mégis közelebb leszek a pénzhez, nem gondolja? Mit tanácsol?

ÜGYVÉD: Kedves Jones úr, el kell szomorítanom. Nem olyan egyszerű a dolog. Voltam a kórházban, szakértőkkel is beszéltem. Sajnos, nem sikerült megállapítani, hogy ön él-e, vagy meghalt.

JONES: Hogy mit csináltam?

ÜGYVED: Csak ne idegeskedjék! Nem a szubjektív helyzetéről beszélek, drága uram, hanem a jogi helyzetéről! A házasságkötés mind a lélekre, mind a testre vonatkozik. Lelki szempontból ön bizonyára Richard Jones. De testileg… (Széttárja a kezét.)

JONES: Miket beszél? Hát ki vagyok én tulajdonképpen?

ÜGYVÉD: A tárgyaláson óhatatlanul felmerül az apaság kérdése, kedves Jones úr. Nos, lelkileg ön nem apja ezeknek a gyermekeknek, mivel nem állt szándékában gyermekeket világra hozni a sógornőjével, sőt még gondolatban sem tervezett olyan lépéseket, amelyeknek következménye az apaság. Nemde?

JONES: Hát persze, hogy nem! Soha az életben nem volt vele dolgom! Csak nem fogok a saját sógornőmmel…

ÜGYVÉD: Természetesen. De figyeljen rám, kérem: most arról van szó, hogy ami a lelki életét illeti, ön jogilag sem apja ezeknek a gyermekeknek. Hiszen nem ön mondott igent a pap kérdésére: „Akarod-e feleségül venni ezt a nőt?” De sajnos, ön balesetet szenvedett, és egész sereg átültetésre került sor. Felmerül az aggodalom, sőt a bizonyosság, hogy testi szempontból ön az atya. Ugyanis jelenleg ön birtokolja a másik test azon részeit, amelyek rendeltetésük és funkciójuk folytán az apaságot meghatározzák.

JONES: Ezt nem értem, de nem igaz. Én nem vagyok semmiféle apa. Az életben nem nyúltam hozzá a sógornőmhöz. Persze, ha másképp nem megy, örökbe fogadhatom őket, de semmi egyéb.

ÜGYVÉD: Jones úr! Ön még nem fogta fel, mennyire bonyolult az ügy! Az apa nem fogadhatja örökbe saját gyermekeit, és mivel ön testileg atya ugyan, de lelkileg, a házasság szempontjából nem az, mivel nem ön vette feleségül a gyermekek anyját, hanem a fivére, ebből az következik, hogy ön részben sógor, részben pedig férj, és ugyanez vonatkozik az apaságra! De sem a részleges házasság, sem a részleges örökbefogadás, sem a harminc százalékos válás jogilag nem lehetséges! Ön tehát sem el nem válhat a sógornőjétől, sem feleségül nem veheti, hacsak azt nem vallja a bíróság előtt, hogy a gyerekek sohasem voltak a bátyja gyerekei, hanem ön nemzette őket, házasságtörést követve el a sógornőjével, a baleset előtt!

JONES: És akkor az apjuk lennék? Hát ebből nem kérek!

ÜGYVÉD: Szó sincs róla! Éppen akkor lenne csak a bácsikájuk! Éspedig azért, mivel jelenleg az ön elhunyt fivérének bizonyos részei az ön birtokában… Azaz dehogy! Hiszen harmadik személyek is szerepelnek! Lehetséges, hogy a gyermekek apja egészen másutt van, és nem is tud semmiről semmit. Micsoda eset! Micsoda rendkívüli jogi kázus! Történelmi precedens!

JONES: Ne bolondozzon már! Mit lelkesedik úgy? Azt mondja meg, hogy mi a fenét csináljak?

ÜGYVÉD: Csak fel a fejjel! Nem szabad idegeskedni.

JONES: Hát az biztos, hogy nem szabad. Pénteken versenyem van. No, majd szombaton eljövök. Akkor elintézzük. Most nem áll rá a fejem.

ÜGYVÉD: Rendben van, drága uram, de volna még egy kérdés. Tudja, a költségek nőnek. Nem ártana, ha némi előleget adna.

JONES: Majd a verseny után. Fizetek, ha győztem. Ötvenezer elég lesz mindenre, ugye? Teljesen eladósodtam, élni se hagynak már a hitelezőim. Folyton a nyomomban vannak. Ha én itt, ők is itt. Ha én amott, ők is amott. Mondhatom, nyakig ülök a pácban.

***

(Az utcán a kapuból kilépő Jonest tízegynéhány, különböző korú személy fogja körül.)

JONES: Menjenek innét! Hagyjanak békén! Kotródjanak már! Nincs pénzem. Majd szombaton megbeszéljük. Igen, szombaton! Szombatig nincs semmi! (Autójába száll, és elhajt; a hitelezők csalódott képpel bámulnak utána.)

(Az ügyvéd irodája. Belép Jones. Kissé sántít. Kezében női kézitáska, lopva leteszi egy kevésbé feltűnő helyre.)

ÜGYVÉD: Örülök, hogy látom, uram. Régóta nem találkoztunk!

JONES (óvatosan leül): Ó, igen! Majdnem három hónapja. Micsoda átkozott pech!

ÜGYVÉD: Együtt érzek önnel. És egyúttal hadd fejezzem ki őszinte részvétemet. Hallottam, hogy a tragikus baleset következtében elveszítette a sógornőjét. Illetve feleségét. Egyébként most már lényegtelen. Elveszítette közeli hozzátartozóját, fogadja őszinte részvétemet! A biztosítási ügyben jött? Meg kell mondanom, hogy még nem jutottunk előbbre, de…

JONES: Nem, uram. Újabb gondjaim vannak. Olyan szorult helyzetben vagyok, hogy már nem tudom, mit csináljak.

ÜGYVÉD: Ugyan! Olvastam a balesetéről…

JONES: Az újságok nem írtak meg mindent. Orvosi titok. Igaz, Burton doktor nélkül már nem élnék. De amikor tegnapelőtt kiszedte a varratokat, átadták a postámat, a bírósági idézéseket. Hat darabot! Ezért jöttem. Mentsen meg, ügyvéd úr!

ÜGYVÉD: Megteszem, amit csak tudok. Miről van szó?

JONES (cédulát vesz elő a zsebéből): Nem tudtam mind megjegyezni, hát felírtam. A következőkkel vádolnak: értéktárgyak eltulajdonítása, profanizálás, azaz megszentségtelenítés… Tovább nem tudom elolvasni. Nincs egy nagyítója?

(Az ügyvéd odaad egy nagyítót.)

JONES: Hát igen… Az anyai kötelességek elhanyagolása.

ÜGYVÉD: Talán apai?

JONES: Nem, anyai.

ÜGYVÉD: Uraságod nő?

JONES: Dehogy!

ÜGYVÉD: Megváltoztatta a nemét?

JONES: Semmit sem változtattam meg. Illetve … (a térdét masszírozza) voltaképpen nem, vagyis hogy nem én változtattam meg, hanem ő. Ámbár ő sem, mivel meghalt.

ÜGYVÉD: Nem értem. Ki az az ,,ő”?

JONES: Salomea Tinnel.

ÜGYVÉD: Az ki?

JONES: No, figyeljen! Ettől a versenytől vártam, hogy anyagilag lábra állít. Új navigátort találtam. Frank Smith. Talán hallott róla. Derék fiú volt! De ez az én átkozott pechem!

ÜGYVÉD: Hogyan, megint kettőjükből…?

JONES: Nem. Ezúttal még rosszabb. A hitelezőim és sokan mások eljöttek megnézni a versenyt, tudja? A kanyarból a legjobb a kilátás. Még a sógornőm is eljött, pedig haragudott rám. Egyszóval, ott álltak, összesen nyolcan. (Másik cédulát vesz elő.) A hitelezőimet ismeri, tehát őket nem sorolom fel. Rajtuk kívül Salomea Tinnel, 35 éves, Nancy Quine, 23 éves, a sógornőmet már tudja, no és az úgy volt, hogy száznyolcvannal vettem a kanyart, és nem is lett volna semmi baj, de megcsúszott a fara. Ha meg nem csúszik, akkor nem állok fejre…

(Kanyar. Nézők csoportja: a sógornő-özvegy, a hitelezők, két nő. távolabb egy férfi, mellette pórázon bokszer kutya. A gépkocsi őrült sebességgel közeledik, megcsúszik, lesodródik az útról, nekimegy egy fának − ott, ahol a nézők csoportja állt – felcsap a füst, a füstből előgurul egy autókerék, azután még egy. Mentőkocsik szirénáznak. A már ismert műtőajtó. Lepedővel letakart kocsik hosszú sorát tolják be libasorban. Csak egyetlen kocsi gördül ki.

Jones magyaráz és gesztikulál az ügyvédi irodában.)

JONES: No és akkor elájultam. A doktor azt mondja, hogy megtette, amit tudott. Egy rakás pénzzel tartozom neki. A hitelezőktől ugyan megszabadultam, de így is nyakig ülök az adósságban!

ÜGYVÉD: És még a sógornője is… Nagyon együtt érzek magával!

JONES (időnként a térdéhez, csípőjéhez nyúl, izületeit masszírozza): Még az is!

ÜGYVÉD: Nos, tehát ki pereli most tulajdonképpen, és miért?

JONES: Ennek a Nancy Quine-nak a vőlegénye, egyszer. Hogy adjam vissza a platinát meg az aranyat.

ÜGYVÉD: Miféle aranyat?

JONES: Ezt… (Kitátja a száját, és az arany koronákra mutat.) A vőlegény fogorvos. Egybe akartak kelni. A jegyesének, ugye, ingyen csinálta meg a fogát. Aranykoronákkal és platinahíddal. Most azt követeli, hogy adjam vissza neki.

ÜGYVÉD: Maga? Neki?

JONES Igen. Azt mondja, jegyajándék volt, és én nem vagyok a menyasszonya. Ebben igaza van, de hát elvettem én azokat a nyamvadt koronákat? Én semmiféle aranykoronát nem rendeltem, hát miért kell valamit visszaadnom?

ÜGYVED: Nos… hm… bizonyára… Jones úr! Sajátos ügy! Ez minden követelés önnel szemben?

JONES: Dehogy! A másik nő, Salomea Tinnel… én nem is ismertem. Soha az életben nem láttam, és most a nagybácsikája azt követeli, hogy fizessek gyermektartási díjat.

ÜGYVED Salomea Tinnel gyermekei számára?

JONES: Igen.

ÜGYVED Értem. Mivel ön okozta a balesetet a versenypályán, tehát felelőssé tehető a hölgy haláláért, gondatlan vezetés miatt, ugye?

JONES: Ön nem ért semmit. A bizottság megállapította, hogy a balesetért nem vagyok felelős, mert az úttesten olaj volt. Nem a baleset miatt kellene fizetnem, hanem azért, nos, egyszóval mint anyának, illetve az anya folytatásának!

ÜGYVED: Az anya folytatásának? Ki találta ki ezt a megfogalmazást?

JONES: A nagybácsi ügyvédje. Azt mondja, hogy negyedrészben anya vagyok.

ÜGYVÉD: Miféle anyáról van szó?

JONES: Jaj, de nehézfejű! Értse meg, ügyvéd úr, annak a nőnek, Tinnelnének három gyereke volt. Borzasztóan beteges asszony volt, reumás. Most aztán, ha esőre áll az idő, úgy szaggat a térdem, hogy nem érzem sem a kuplungot, sem a gázt. Nagy csapás ez nekem, elhiheti!

ÜGYVÉD: Tehát ez a Tinnelné… a lábai…

JONES: Hát persze! Körülbelül innen. (Bizonytalan mozdulatok a combja táján.) Olyan nyavalyás volt szegény, tiszta egy reuma, és ez a bitang nagybácsi azt követeli, hogy én gondoskodjam a kicsinyekről, fenyegető leveleket irkál, ilyesmiket: (levelet húz elő a zsebéből) „Vagy fizeti a gyermektartást, vagy követelem, hogy azonnal helyezze unokahúgom pótolhatatlan hamvait a családi sírboltba. Nem tűröm, hogy drága halottam végtagjait egy vadidegen kificamítsa!” Hát mit szól ehhez? Az emberek olyan kegyetlenek!

ÜGYVED: Hosszú lista. Megengedi, hogy feljegyezzem? (ír és dünnyög.) Mm… Halottgyalázás, aranykoronák, híd, három gyerek, anyai kötelesség, reuma… Nos tehát, Jones úr, miután mindent előadott…

JONES: Mi az, hogy mindent? Még ott van Miller doktor követelése, és ráadásul a kutya.

ÜGYVÉD: Mit akar ez a doktor?

JONES: Hogy fizessek neki a reumám gyógykezeléséért. Tinnelné hozzájárt kezelésre, de évente fizetett. Éppen most lenne a határidő. A doktor azt mondja, hogy ő lábakat kezelt, és a lábak megvannak, tehát annak kell fizetnie, aki jár velük, akinél a lábak vannak. Azzal fenyegetőzik, hogy beperel és elárvereztet! No de először is, úgy szaggatnak az ízületeim, mint a csuda…

ÜGYVÉD: Nem! Ne így, Jones úr! Ez helytelen irány! Ezt nem szabad bevallania.

JONES: Hogyhogy? Hiszen mondom, hogy valahányszor eső közeledik…

ÜGYVÉD: Ennek semmi köze a dologhoz. Ha egyszer beismeri, hogy ez nem a maga lába…

JONES: De az enyém! Hiszen járok vele, nem?

ÜGYVÉD: Mindenesetre megtiltom önnek, hogy a felperesekkel bármiféle vitát vagy beszélgetést folytasson. Mostantól fogva egyedül én képviselem az összes érdekeit.

JONES: Nagyszerű!

ÜGYVÉD: Mintha még valami kutyát is említett volna?

JONES Bizony. Oldalt állt egy pasas. Nem történt semmi baja, de a kutyája, a bokszer, eltűnt. Azt állítja, hogy én tulajdonítottam el.

ÜGYVÉD: Maga?

JONES: Én. De hát ez ostobaság! Légből kapott vádaskodás. Én semmiféle kutyáról nem tudok. Burton doktor sem emlékszik rá.

ÜGYVÉD: Egy pillanat! Mindenesetre felírjuk. Bokszer fajtájú kutya. Jó. Ez minden?

JONES: Egyelőre igen. (Feláll.) Hol van? Megesküdnék, hogy letettem valahová. Nem látta?

ÜGYVÉD: Mit?

JONES: A retikülömet.

ÜGYVÉD: Ott van egy retikül. (A női táskára mutat, amelyet Jones egy távolabb álló székre tett.)

JONES: Valóban. Köszönöm. (Felemeli a retikült, zsebkendőt vesz elő, megtörli vele a homlokát.)

ÜGYVÉD: Ön reükült használ…?

JONES: Igen. Sokkal kényelmesebb. Nem úgy találja? Az ember nem tömi ki a zsebét…

ÜGYVÉD: És ha szabad tudnom, már régóta?

JONES: Nem emlékszem. Egy ideje. Tehát, ügyvéd úr…

ÜGYVED: Egy pillanat, Jones úr! A költségek kezdenek számottevően emelkedni. Megértheti, ennyi sok ügy! Előleget kell öntől kérnem.

JONES: Számítottam erre. Pillanatnyilag csak száz dollárt adhatok, de a jövő héten indulok a közép-amerikai versenyen. Az első díj nyolcvanezer. Ez fedezi az összes költségeit, nem? De most szorgalmasan edzenem kell. Annyi aszpirin van bennem, mint egy patikában. Hej, ezek a lábak! De hát ilyen az élet… Igaz is, ügyvéd úr, szeretnék biztosítást kötni ez előtt a futam előtt, de úgy, tudja, hogy aztán ha ne adj isten, úgy fordulnának a dolgok, a Társaság ne vacakolhasson. Ugye, segít ebben?

ÜGYVED: Szívesen. Majd gondom lesz rá. Jones úr, most is ugyanahhoz a pszichoanalitikushoz jár?

JONES: Igen. Bangloss doktorhoz. Miért?

ÜGYVED: Semmi. Csak kérdeztem. Viszontlátásra, és… nyak– és lábtörést!

JONES: Köszönöm.

***

(Az ügyvédet Bangloss doktor, a pszichoanalitikus rendelőjében látjuk.)

ÜGYVED: Tehát, én vagyok Richard Jones ügyvédje. Látogatásom célját egyébként már telefonon előadtam…

BANGLOSS: Hogyne, hogyne… Parancsoljon! Megértem, hogy ismernie kell a lelki hátteret. Igen. Jones… sajátos eset!

ÜGYVÉD Valóban. Számos perbe keveredett. A bíróság szakértőket hívathat, ugyebár… hogy meghallgassa a véleményüket. Mint a védőjének, föl kell készülnöm erre.

BANGLOSS: Igen. Már mondta telefonon, emlékszem. Itt vannak az anyagai… De nem tudom, hogy az orvosi titoktartás…

ÜGYVÉD: Jones nevében járok el. Az ő érdekében. Engem éppúgy kötelez a szakmai titoktartás.

BANGLOSS: No jó! Tehát, az elmúlt év folyamán bizonyos változások rajzolódtak ki nála…

ÜGYVÉD: Változások? Milyenek?

BANGLOSS (a magnetofonra mutat): Jones kezelésének egyes részleteit szalagra rögzítettem. A szabad képzettársítás módszerét alkalmazom. Ismeri ezt a módszert? Kimondok egy szót, és a páciens rávágja a legelső szót, amely eszébe jut.

ÜGYVÉD: Ismerem, hogyne.

BANGLOSS: Az első felvétel két évvel ezelőtt készült. Hallgassa meg! (Bekapcsolja a magnetofont. Jones és Bangloss hangját halljuk.)

BANGLOSS: Éjszaka.

JONES: Reflektorok.

BANGLOSS: Sötétség.

JONES: Biztosíték.

BANGLOSS: Miért „biztosíték”?

JONES: Hát ha sötét van, akkor lerobbant a világítás, nem?

BANGLOSS: Figyelem, folytatjuk! Kalap.

JONES: Szelep.

BANGLOSS: Hogy jut eszébe a kalapról a szelep?

JONES: Egyszerűen. A kalap az cilinder, és a cilindernek szelepei vannak.

BANGLOSS: Aha. Figyelem! Vér.

JONES: Stop.

BANGLOSS: Miért „stop”?

JONES: Hát piros lámpa!

BANGLOSS: Szentháromság.

JONES: Hármas.

BANGLOSS: Mi az, hogy „hármas”?

JONES: Harmadik sebesség.

BANGLOSS: Karikagyűrű.

JONES: Karburátor.

(Bangloss kikapcsolja a magnetofont.)

BANGLOSS: Így volt ez, ügyvéd úr, két évvel ezelőtt. Az egész freudi szimbolika az autóra irányult nála. A bokára azt felelte, hogy „alváz”, és még a dorong is, képzelje, sebességváltó volt neki. Most pedig hallgasson meg egy felvételt, amely a baleset után készült.

(Bekapcsolja a magnetofont.)

BANGLOSS: Kalap.

JONES: Fátyol.

BANGLOSS: Virág.

JONES: Orgona.

BANGLOSS: Orgonavirág?

JONES: Nem. Hangszer.

BANGLOSS: Miért?

JONES: Fogalmam sincs. Csak úgy mondtam.

BANGLOSS: Dugattyú.

JONES: Karikagyűrű.

BANGLOSS: Lakás.

JONES: Lakodalom.

BANGLOSS: Benzin.

JONES: Kesztyű.

(A pszichoanalitikus kikapcsolja a magnetofont.)

BANGLOSS: Nos, ügyvéd úr, itt nem lehet semmiféle kétség. Kalap, fátyol, természetesen menyasszonyi fátyol, virág, orgonazúgás, templom, esküvői helyzet. A dugattyúról, a dugattyúgyűrűn keresztül, a karikagyűrű jut eszébe. A lakásról a lakodalom, a benzinről a kesztyű. Ez csak egy nőnek juthat eszébe, uram, mert férfiak nem szoktak a benzinnel kesztyűt tisztítani.

ÜGYVÉD: Úristen! Hát Jones valóban nem létezik?

BANGLOSS: Mit mond? Hogyhogy nem létezik?

ÜGYVÉD: Hiszen világos: ő Nancy Quine! Az a lány, aki…

BANGLOSS: Nem. Nem ilyen egyszerű a dolog. A lánynak sohasem jutna eszébe a dugattyúról a karikagyűrű. Ahhoz tudni kell, hogy a dugattyún gyűrűk vannak. Nancynek a dugattyúról legfeljebb a dugóhúzó jutna eszébe. Én azt mondanám: a felszínen Jones van, a mélységben a lány. Mint vaj a kenyéren.

ÜGYVÉD: Vaj a kenyéren? Tréfál…

BANGLOSS: Szó sincs róla! Nem tudja, hogyan dolgozik ma a sebész? Egy darabka bőr, egy darabka műanyag, egy darabka még valamiből, ami éppen akad – azt varrta össze, ami a keze ügyébe esett. Toldozgatott-foldozgatott. Összerakta. Apró darabokból.

ÜGYVÉD: Apró darabokból?

BANGLOSS: Nyilván! Illetve, magáról a műtétről nem tudok semmit.

ÜGYVÉD: Hát ki ő tulajdonképpen?

BANGLOSS: Hát mi a rakottas? Hús, zöldség vagy tojás?

ÜGYVÉD: De én nem képviselhetek a bíróságon egy rakottast!

BANGLOSS: Miért ne? Új idők, új szokások. Majd belejön!

ÜGYVÉD: De valami mégiscsak felül van! Jones ez az ember?

BANGLOSS: Nehéz megmondani. Olykor agresszív. A legutóbbi ülésen, amikor hipnózissal elaltattam, megharapott. (Bekötött ujját mutatja.)

ÜGYVÉD: Megharapta? Úristen, a kutya!

BANGLOSS: Miféle kutya?

ÜGYVÉD: Bokszer. Az is ott volt.

BANGLOSS: Hol?

ÜGYVED: A baleset színhelyén, aztán eltűnt. Látta azt a helyet?

BANGLOSS: Nem. Van valami jelentősége?

ÜGYVED: Annyi, amennyi. Mind a védőkerítés alatt álltak. Egy drótháló alatt. Az autó rájuk zuhant… és a kutya is ott volt. Ott volt, és eltűnt. Erre tanúk vannak.

BANGLOSS: Gondolja? Hm… Kutya? Akkor, tulajdonképpen… ha meggondoljuk… nem kellene beoltatni magam?

ÜGYVÉD: Gondolja, hogy Jones veszett lehet?

BANGLOSS: Nem Jones. A kutya.

ÜGYVÉD: Hát lehetséges, hogy…

BANGLOSS: Miért ne? Jones szervezete talán kiveti az átültetett darabot, de én addigra megkaphatom a veszettséget. Inkább beoltatom magam. A biztonság kedvéért. Köszönöm, hogy ezt elmondta.

ÜGYVÉD: Szívesen! De most mit kezdjek az üggyel?

BANGLOSS: Az események olyan gyorsan követik egymást… Én azt ajánlanám, hogy a következő versenyig ne tegyen semmit.

ÜGYVÉD: Úgy gondolja? Igaza lehet… (Feláll, hogy elbúcsúzzék.)

***

(Az ügyvéd irodája. A titkárnő hangja.)

HANG: Ügyvéd úr, itt van Jones úr!

ÜGYVÉD: Ó, hát itt van?! Nagyszerű! Jöjjön be!

(Belép Jones.)

JONES: Tiszteletem, ügyvéd úr! Azért jöttem el önhöz, mert…

ÜGYVÉD: Nagyon jól tudom, miért jött! Már vártam.

JONES: Engem várt? Ez furcsa.

ÜGYVÉD: Miért furcsa?

JONES: Azért, mert tegnapig még egyáltalán nem döntöttem el, melyik ügyvédhez forduljak. Végül mégis önhöz jöttem, mert Jones annyira dicsérte.

ÜGYVÉD: Jones? Miféle Jones?!

JONES: Hát Richard Jones, a vezetőm a legutóbbi rallyn, szegény… De igaz is. Még be sem mutatkoztam. Nevem John Fox. Én navigátor vagyok. Régi cimborák voltunk Jonesszal. Amikor felajánlotta, hogy induljunk együtt ezen a versenyen, szívesen ráálltam. Akkor mesélte, milyen jól intézi ön az ügyeit! Szegény fiú, a versenyen otthagyta a fogát, de hát a veszély vele jár a mi szakmánkkal, igaz? Az első kétszáz mérföldön remekül szaladtunk az élen, Richárd kitűnően vezetett, mint fénykorában, és csak annál a pokoli kanyarnál…

**********

(Út. Versenyautó. Kanyar. Magányos fa. Robaj. A fa megdől, lezuhan. Felbőgő szirénák. A műtő ajtaja.)

TARANTOGA PROFESSZOR FOGADÓÓRÁJA

Tévéjáték

Szereplők:

Tarantoga professzor

Sianko magiszter, a professzor titkára, 26 éves

Szakállas, az örökmozgó feltalálója

Eltüntető

Zumpf mérnök

Fürge, az Anter feltalálója

Két anticipista úr

Tarantoga professzor dolgozószobája. A professzor magnót hallgat, vele dúdolja a dallamot, elég hamisan. Másik kazettát tesz be. Kopogtatnak.

Tarantoga: Maga az, Sianko? Tessék!

Sianko: Professzor úr, itt az idő. Tele van a várószoba.

Tarantoga: Sokan vannak ma, azt mondja?

Sianko: Heten.

Tarantoga: Az a bolond szakállas itt van?

Sianko: Itt. Egy órája jött. A lépcsőn ült.

Tarantoga: Mondja neki, hogy ma nem érek rá!

Sianko: Neki aztán hiába mondom! Tudja, professzor úr…

Tarantoga: Akkor dobja ki!

Sianko: Ő az erősebb, professzor úr.

Tarantoga: Mondja neki, hogy nem fogadom! Menjen haza!

Sianko: Már mondtam. Nem akar.

Tarantoga: Nem akar?

Sianko: Nem akar. Elhozta a modellt.

Tarantoga: Ugyan már!

Sianko: Elhozta, professzor úr. Ott van nála.

Tarantoga: Na és, mozog? Az lehetetlen. Akkor ez csalás. Maga látta?

Sianko: Hát, mozogni nem. Be van csomagolva.

Tarantoga: Vagy úgy! No jó, jöjjön be!

(Bejön a szakállas egy csomaggal.)

Szakállas: Ön nem hitt nekem, professzor úr, nem hitt nekem, hát elhoztam. Tessék! (Papírbontogatás nesze.)

Tarantoga: Miért nem borotválkozott meg?

Szakállas: Nem volt rá pénzem.

Tarantoga: Adtam magának borbélyra.

Szakállas: Alkatrészeket kellett vennem… elfogytak a csavarok. Tessék! (Az asztalra állítja az örökmozgót.)

Tarantoga: Ez volna a perpetuum mobile?

Szakállas: Nem „volna”, hanem ez az! Mindjárt meglátja! Valódi örökmozgó! Holnap megyek szabadalmaztatni.

Tarantoga (nyugodtan): De nem mozog.

Szakállas: Higgye el, hogy mozog! Mindjárt forog majd, csak hova tettem a kurblit… Kulcs, havibérlet, pótkarika… hova lett?

Tarantoga: De hát látom, hogy áll! Meg se moccan.

Szakállas: Persze, most még áll. Senki se mondta, hogy az örökmozgó magától indul el. Indító impulzus kell neki.

Tarantoga: Akkor indítsa el, de gyorsan! Nem érek rá! Már elég időmet elrabolta, hetek óta…

Szakállas: Hol a kurbli? Tudom, hogy ideraktam. Hoppá! Megvan! Figyelem! Történelmi pillanat! Tessék csak nézni!

(Fogaskerekek csikorognak, valami egyre gyorsabban mozog.)

Szakállas (diadalmasan): Látja?!

Tarantoga: Látom, hogy maga forgatja! És akkor? Hagyja abba!

Szakállas: Mindjárt abbahagyom, csak hadd lendüljön be egy kicsit!

Tarantoga: Hagyja már abba! Az örökmozgónak magától kell mozognia!

Szakállas {forgatja): Tudom. Nyolc éve dolgozom rajta!

Tarantoga: Nézze, uram, már százszor, ezerszer mondtam, hogy az örökmozgó lehetetlen. A semmiből nincs energia. Nem engedik a természet törvényei. A maga úgynevezett találmánya egy garast sem ér! Ne forgassa már, ha mondom!

Szakállas: Muszáj!

Tarantoga: Miért?

Szakállas: Túlságosan nagy a kockázat! Ettől a bemutatástól függ minden. Maga mondta, hogy az egész vagyonát nekem adja, ha ez működik. Ha most elakad, ha elromlik, mi lesz velem?

Tarantoga: Még sokáig akar itt bohóckodni?

Szakállas (forgatja): Én nem bohóckodom. Ez történelmi pillanat. Nézze, milyen nagyszerűen forog! Igazi örökmozgó!

Tarantoga: De hát nem magától forog! Maga forgatja!

Szakállas: Én csak úgy, a biztonság kedvéért. Ne is törődjön vele! Forogna egyedül is. Becsületszavamra!

Tarantoga (fenyegetően): Nem hagyja abba?!

Szakállas (forgatja): Professzor úr, ne legyen már ilyen szívtelen… Csak háromszáz zloty kellene…

Tarantoga: Már megint?

Szakállas (forgatja): Be kell fizetnem a villanyszámlát, mert kikapcsolják. Azonkívül én nem vagyok örökmozgó. Nekem ennem kell, hogy mozogni tudjak.

Tarantoga: Nem tűröm, hogy tovább pumpoljon. Ez már pofátlanság!

Szakállas: De hát nem hisz a saját szemének? Kell ennél nagyobb bizonyosság?

Tarantoga: Hiszen maga forgatja!

Szakállas: Az nem lényeges.

Tarantoga: Nem hagyja abba?

Szakállas: Túl kockázatos. Nem lehet. De otthon magától forgott. Önállóan. Esküszöm! Higgye el! Nem hallja, milyen gyönyörűen kattog?

Tarantoga: Na, tűnjön el, maga szélhámos!

Szakállas: Miért szélhámos? Maga csak dühös rám, mert bebizonyítottam, hogy az örökmozgó lehetséges.

Tarantoga: Nem lehetséges!

Szakállas: Hát ez itt mi akkor?

Tarantoga: Nagy hóhányó maga! Mit akar egyáltalán?

Szakállas (forgatja): Mondtam már, csak háromszáz ztotyra lenne szükségem…

Tarantoga: Kap százat, ha többé nem jön ide.

Szakállas: Ez a gép milliókat ér, és maga sajnál tőlem vacak háromszáz zlotyt? Kap húsz százalék részesedést a haszonból.

Tarantoga: Na, hordja el magát!

Szakállas (forgatja): Negyven százalék! Többet nem adhatok. Ne sajnálja tőlem!

Tarantoga: Itt van kétszáz.

Szakállas: Foglalt a kezem, tegye már be a zsebembe… Köszönöm! Még ma építeni kezdek egy kétszer ekkora modellt. Majd meglátja! (Kimegy.)

Sianko (bejön): No, professzor úr, forgott?

Tarantoga: Velem forog a világ! Ha ez még egyszer idejön, hívja mindjárt a rendőrséget!

Sianko: Mindig ezt mondja, professzor úr. Jöhet a következő?

Tarantoga: Egy pillanat, hadd szusszanjam ki magam! Ki a következő?

Sianko: Új figura. Még nem láttam.

Tarantoga: Hozott valamit?

Sianko: Nem.

Tarantoga: Akkor jöhet.

Eltüntető: Jó napot…

Tarantoga: Üljön le! Öt percem van. Tessék!

Eltüntető: De professzor úr, öt perc nem elég! Sokévi munkám és elmélkedésem gyümölcséről van szó!

Tarantoga: Már csak négy perc és ötven másodperc. Halljuk!

Eltüntető: Milyen kíméletlen! Jó, megpróbálom. Professzor úr, én nem közönséges felfedező vagyok!

Tarantoga: Közönséges nincs is. Mit óhajt?

Eltüntető: Én nem vagyok sem felfedező, sem feltaláló. Én eltüntető vagyok. A történelem mélyreható elemzése során arra a következtetésre jutottam, hogy az emberiségnek már nincs szüksége semmiféle találmányra. Éppen ellenkezőleg, túlságosan sok a találmány. Ezen akarok én segíteni.

Tarantoga: Hogyan?

Eltüntető: Mi korunk réme? Az atomenergia. Tehát mit kell tenni? El kell tüntetni.

Tarantoga: Hogyan?

Eltüntető: Megvan rá a módszerem. Szét kell ugrasztani a házaspárokat!

Tarantoga: Micsoda? Nem értem.

Eltüntető: Pedig egyszerű. Minden zseniális ötlet egyszerű. Tessék, itt az akcióterv! (Papírzizegés.)

Tarantoga: Mi ez? Maga családkutató?

Eltüntető: Ez Albert Einstein családfája. Ugyanis ő kezdte piszkálni az atomokat. Ő jött rá, hogy anyag és energia azonos. Tehát meg kell akadályozni, hogy Einstein szülei összeházasodjanak. Akkor nem lesznek gyerekeik, akkor nem lesz Einstein, akkor atombomba sem lesz.

Tarantoga: No hallja! De hiszen ő már száz éve megszületett!

Eltüntető: Az nem baj. Mire való az időgép?

Tarantoga: Időgép?

Eltüntető: Csakis! Vissza kell menni az időben, megkeresni Einstein szüleit még a házasságuk előtt, és valami megfelelő csellel idejében szétugrasztani őket. Egy kis pletyka, rágalom, megvesztegetés, végső esetben elraboljuk a menyasszonyt. Ha nem sikerül, akkor még egy időugrás, és a jegyesek szüleit kell idejében szétugrasztani, akkor nem lesz Einstein. Valamelyik szinten biztosan sikerül!

Tarantoga: És az időgépet már feltalálta hozzá?

Eltüntető: Még nem. Mindent én csináljak? Ehhez kell a professzor úr. Én adom az Atenelt, ön az időgépet.

Tarantoga: Mi az, hogy Atenel?

Eltüntető: A tervem rövidítése. Atomenergia Eltüntetés.

Tarantoga: Uram, még ha sikerülne is a terve, mire menne vele? Ha nincs Einstein, felfedezi a dolgokat valaki más.

Eltüntető: Ki?

Tarantoga: Nem tudom. De valamelyik tudós biztosan.

Eltüntető: Akkor az ő szüleit is idejében szét kell ugrasztani.

Tarantoga: Nem ugraszthat szét minden házasságot, mert akkor maga sem létezne. És amíg gyerekek születnek, addig tudósok, felfedezők is lesznek. Egyébként letelt az öt perc. Az ötlete nem érdekel. Ég áldja!

Eltüntető: Nem érdekli? Hohó!

Tarantoga: Mi az, hogy hohó?

Eltüntető: Az, hogy ha én elmegyek, maga itt marad az én világraszóló ötletemmel!

Tarantoga: Én? A maga ötletével? De hát nekem nem kell!

Eltüntető: Hohó!

Tarantoga: Ne hohózzon itt nekem! Nem akartam mondani, de ha kényszerít, hát úgy is jó: a maga ötlete marhaság!

Eltüntető: Hohó! Mind ezt mondja, aztán zsebre teszi a nagy lóvét…

Tarantoga: Micsoda pimasz gyanúsítgatás! Mit akar egyáltalán?

Eltüntető: Hogy társuljon velem.

Tarantoga: Nem ért a szóból? A maga ötlete hülyeség, hallani sem akarok róla!

Eltüntető: De ha elmegyek, azért emlékezni fog rá…

Tarantoga: Nem tudom kitörölni az agyamból!

Eltüntető: Nem hát! Nem is azt akarom.

Tarantoga: Hanem?

Eltüntető: Az árát.

Tarantoga: Pénzt akar?

Eltüntető (nyugodtan): Világos…

Tarantoga: Engem ugyan nem fog megvágni! Menjen!

Eltüntető: Hohó…

Tarantoga: Uram!

Eltüntető: Ad egy ezrest, és békesség lesz!

Tarantoga: Majd ha fagy!

Eltüntető: Akkor ötszázat, és becsületszóra megígéri, hogy nem él vissza az ötletemmel.

Tarantoga: Megígérem, és kap egy fél zlotyt villamosra.

Eltüntető: Hohó!

Tarantoga: De uram, gondolkodjon! A maga ötlete egy lyukas garast sem ér.

Eltüntető: Nagyon téved. Ha elmegyek egy harisnyagyároshoz, és azt mondom neki, ha nem vesz be társnak, sohasem fogják feltalálni a nejlont, és maga tönkremegy… Azt hiszi, nem állna rá?

Tarantoga: Azt hiszem, maga nem csak felfedező…

Eltüntető: Eltüntető…

Tarantoga: Akkor legyen eltüntető, emellett közönséges zsaroló is. Tőlem aztán nem kap semmit. Ehhez mit szól? Hohó!

Eltüntető: Semmit. Egyszerűen fölírom magát a feketelistámra.

Tarantoga: Milyen listájára?!

Eltüntető: Ne higgye, hogy maga az első, aki az értékes ötletemet kicsalta belőlem! Az ilyen mind a listámra kerül. Mihelyt megvalósul a találmányom, szétugrasztom a szüleiket, és akik így becsaptak, sohasem jönnek a világra! Így maga is egyszerűen megszűnik létezni!

Tarantoga: Na, tűnjön el!

Eltüntető: Ezt még megbánja! (Elmegy.)

Tarantoga: Sianko magiszter!

Sianko: Itt vagyok. Már éppen jönni akartam.

Tarantoga: Hú! Ez megizzasztott. Ki a következő?

Sianko: Az is új. Még nem volt nálunk.

Tarantoga: Modellt hozott?

Sianko: Valami van a hóna alatt.

Tarantoga: Őrült?

Sianko: Nem tudom, professzor úr. Eléggé villog a szeme, és egy kicsit rángatózik…

Tarantoga: No mindegy! Jöjjön…

(Belép ZumpJ mérnök.)

Zumpf: Megengedi? Zumpf mérnök vagyok.

Tarantoga: Mérnök? Ez biztatóan hangzik. Foglaljon helyet! Hallgatom.

Zumpf: Tudja-e, hogy az emberiség leghőbb vágya a túlvilági élet? Tovább élni a halál után, szellem alakjában. De az ügy ma még ellentmondásos. Az effajta jelenségeket kétségbe vonják…

Tarantoga: Elnézést, ön spiritiszta? Mert ha igen, akkor…

Zumpf: Nem. Nem vagyok spiritiszta, és nem hiszek a szellemekben, mert nincsenek. Alaposan megvizsgáltam a dolgot.

Tarantoga: Hát akkor? Miről van szó?

Zumpf: Elmondom, ha nem szakít félbe. Mint mondtam, szellemek nincsenek. Csakhogy ezzel nincs az ügy elintézve, mert az emberek igénylik őket. Nagy a piaci kereslet, ezért be kell indítani a termelést…

Tarantoga: Egy pillanat! Minek a termelését?

Zumpf: Hát a szellemekét! Nem olyan nehéz, mint hinné. Előbb széles körű felméréssel megállapítottam, mit óhajt és mit vár el a nagyközönség. Például, hogy a szellem hatoljon át az anyagi akadályokon, tehát a falakon, ajtókon, továbbá lebegtessen tárgyakat, meg ilyesmik. Az összegyűjtött anyag alapján kidolgoztam a szellem prototípusát különböző változatokban, amelyek a legkényesebb igényeket is kielégítik…

Tarantoga: Egyszóval kitalálta, hogyan lehet szellemeket szimulálni? Tudományosan kidolgozott humbug? Elnézést, de maga gúnyt űz a hiszékeny emberekből, hogy azt ne mondjam, maga közönséges csaló…

Zumpf: De kérem! Miket beszél? Humbug? Csalás? Szó sincs róla! Világosan megmondtam: szellemek nem voltak. De repülőgép sem volt, és most van, mert feltalálták. Úgy véli, nem lehet szellemet gyártani? Hát téved, mert nekem már sikerült. Csak a megfelelő tőkére van még szükségem, és bármikor elkezdhetem a sorozatgyártást.

Tarantoga: A szellemekét? Hogyan?

Zumpf: A gépemmel, a spiritronnal, amelynek terve és műszaki leírása Itt van ebben az aktatáskában!

Tarantoga: Láthatnám?

Zumpf: Sajnálom, de egyelőre még nem. Majd az előzetes megállapodásunk után.

Tarantoga: És most nem is ad további magyarázatot?

Zumpf: A spiritron még nincs szabadalmaztatva. Ezért, sajnos, nem mondhatok semmit.

Tarantoga: Akkor írja le, amit a szabadalmaztatás után elmondana, és hagyja a titkáromnál!

Zumpf: Jó, nem bánom… És majd hozok bizonyos mintákat is…

Tarantoga: Milyen mintákat?

Zumpf: Ektoplazma, viaszlenyomatok… meg fényképek is.

Tarantoga: Nagyszerű! Viszontlátásra!

Zumpf: Tiszteletem. Majd hall rólam. (Kimegy.)

Tarantoga: Sianko úr!

Sianko (bejön): Tessék!

Tarantoga: Sokan vannak még?

Sianko: Hárman. Milyen volt ez a mérnök? Őrült?

Tarantoga: Kétségkívül. Hát már nincsenek a világon valódi feltalálók?

Sianko: Jöhet a következő?

Tarantoga: Mindjárt. Megfájdult a fejem. Beveszek valamit. (Bevesz egy tablettát, vízzel) És maga haza is mehet, magiszter úr. Ha csak hárman vannak, azokkal már elboldogulok.

Sianko: Igen, professzor úr. Akkor viszontlátásra holnap!

(Elmegy, Tarantoga kinéz a várószobába.)

Tarantoga: Ki következik? Tessék!

Fürge: Én jövök. Jó napot!

Tarantoga: Akkor hallgatom, uram.

Fürge: Én üzletember vagyok, nem vesztegetem a szót. De az ajánlatom nem egyetlen találmányra vonatkozik, hanem egész sorozatra. Részleteket máris mondhatok, mert néhányat már szabadalmaztattam.

Tarantoga: Ez dicséretes.

Fürge: Az első, amit bemutatok, igazi aranytojás lesz, illetve aranytojást tojó tyúk a konszernnek, amely ön mögött áll.

Tarantoga: Énmögöttem? Jó, jó… tehát?

Fürge: Tessék! (Papír zizeg.)

Tarantoga: Mi ez? Ballon? Vagy tojás? Valami tojást említett…

Fürge: Nem. Ez az Anter modellje, 1:40 arányú nagyításban. Az eredeti csak huszonhétszer nyolc milliméter. Ez nem tojás, hanem mikromini rádióadó, ellenáll a gyomorsavnak…

Tarantoga: Ehető rádió?

Fürge: Gyorsan jár az esze! Valóban, ezt a rádiót kell megenni, vagyis pontosabban csak lenyelni veszély esetén.

Tarantoga: Elnézést… És nem akad meg az ember torkán?

Fürge: Dehogy! Tessék, itt ez a minta, mindjárt lenyelheti! Van egy egész dobozzal. Nyugodtan, ez csak makett!

Tarantoga: Köszönöm, egyelőre inkább nem.

Fürge: Ez a korszakos találmány felszámolja korunk rémét, a terrorizmust, ezért a neve antiterrorizmus, vagyis Anter. Felszámolja az egész terrorizmust, különböző formáiban, de kiváltképpen az emberrablás és túszejtés terén!

Tarantoga: Szabad kérdeznem, hogyan?

Fürge: Szabad. Ez az emberrablás ellenszere. Mondjuk, önt el akarják rabolni. Békésen autózik, ők keresztbe állnak, pisztolyt fognak önre, megkötözik, mint egy birkát…

Tarantoga: Valóban kellemetlen volna. És akkor én?

Fürge: Ön már amikor látja, mi készül, vagyis amikor megállítják, a mellényzsebébe nyúl, előveszi az Antert, és egy pillanat alatt lenyeli. Csúszós, mert teflon. Persze, nem árt, ha az ügyfél otthon gyakorol a tükör előtt, ezért edzőmintákat is mellékelünk, citrom- és csokoládéízben. Nyelés előtt ugyanis egy kicsit rá kell harapni, ez kapcsolja be az áramot, és a rádió száz órán át vészjelet ad, amely százméteres körzetben fogható. Szuperanter esetén a hatósugár két kilométer. A jelzés egyéni, így a rendőrség rögtön tudja, kit raboltak el!

Tarantoga: Ahá… És akárhová viszik az emberrablók, az adó jelez a gyomrából.

Fürge: Úgy van.

Tarantoga: De ha rögtön hashajtót adnak be neki? Tudja, ez nagyon valószínű. Az ilyen hírek gyorsan elterjednek. Tehát ha valakit elrabolnak, akkor még mielőtt megkötözik, mint egy birkát, rögtön kést fognak rá, és lenyomják a torkán a ricinusos kapszulát. Nem így van?

Fürge: Természetesen így van, professzor. De az Anter bevonata erős ellenszert tartalmaz!

Tarantoga: Ó, barátom, akkor fennáll az eszkaláció veszélye!

Fürge: Hogy érti ezt?

Tarantoga: Egyszerű. Mi egyre erősebb ellenszert használunk, ők egyre erősebb hashajtót.

Fürge: Hiába próbál gúnyolódni a találmányomon. Mi nem akarjuk leállítani a bélmozgást, ami úgyis lehetetlen, hanem csak késleltetjük az adó távozását a szervezetből! Mondjuk, önt zsákba dugják, vagy szőnyegbe csavarják, hopp, fel a teherautóra, és hajrá, csakhogy mire a sofőr egyesbe teszi a sebváltót, a rendőrség már veszi a jelet, és rohan önt kimenteni. Helikopterek érzékeny vevővel, meg ilyesmi. Egyébként ez még nem minden!

Tarantoga: Tovább tökéletesítette a rendszert?

Fürge: Valóban, de most fordított előjellel.

Tarantoga: Hogyan, kérem?

Fürge: Nos, az ellentétes oldal számára. A fém, ugyebár, leárnyékolja az adót. Tehát hogy az emberrablás tárgya ne jelezhessen, a legegyszerűbb őt a csomagtartóba rakni. Ha azonban az elrabolt személy kövér, ez nehézségeket okozhat. Tehát az emberrablók, íme, ezt a csinos pelerint adják rá, amelyet fémfólia borít, így tökéletesen árnyékol. Ha úr az emberrabló, a köpenyt zsebben tartja, ha hölgy, akkor a táskájában. A beburkolt egyed nem ad életjelet. Egyszerű, nem?

Tarantoga: Elnézést, de valahogy… különös ez az egész. Előbb kitalál valamit a terrorizmus ellen, aztán ellenszert kínál, hogy jól menjen az emberrablás? Ez egyszerűen nem szép!

Fürge: Nem tudom, szép-e, vagy nem szép, mert az nem érdekel. Előbb-utóbb valaki úgyis kitalálja azt a fémfóliát, és vagyont keres rajta. Miért valaki más legyen az, ha én is lehetek?

Tarantoga: No de akkor egyáltalán minek fáradozik azzal, hogy mind a két fél kapjon valamit? Rádió és fémfólia, így döntetlenre állnak, egyik se lesz fölényben!

Fürge: Nem vagyok én rosszabb, mint azok az államok, amelyek harckocsit és harckocsi-elhárító fegyvert adnak el másoknak. Egyébként a sorozat harmadik találmánya is itt van, a bőröndömben. Tessék!

Tarantoga: Ez? Hiszen ez egy közönséges tökmag.

Fürge: Nem, az csak álcázás. Belül picike, integrált áramkörös adó van. Néhányat ön a szájában tart, mintha éppen rágcsálná, aztán csak ráköpi az emberrablóra, annak a ruhájára tapad a tökmag, és adni kezdi a jelet. Kilencszáz méteres körzetben. Egy tucaton felül kedvezményes áron. Így, ártatlanul köpködve, egész úton jelezhet az elhurcolt személy. Még akkor is, ha másik autóba rakják át.

Tarantoga: És ha rögtön bekötik a száját?

Fürge: Arra is van találmányom, de nem beszélhetek róla, mert még nem szabadalmaztattam. Majd öt nap múlva.

Tarantoga: És arra az ellenszerre is van ellenszere, ugyebár?

Fürge: Természetesen. Mindjárt közlöm, hogy ne vesztegessük az időt: negyvenhét találmányom van itt a bőröndben.

Tarantoga: Fele az emberrablók számára, fele az elraboltak számára, nemde?

Fürge: Nagyjából.

Tarantoga: És azt merészeli mondani, hogy véget vet a terrorizmusnak? Külön prémiumot fog kapni az emberrablóktól. Ami pedig engem illet, máris közölhetem…

Fürge: Csak lassan, professzor! Még nem mondtam el mindent. Most nincs nálam belőle, de itt a katalógusban láthatja, milyen védőkészletet kínálok az esetleges túszoknak. Sokba kerül, az tény, de az átlagos váltságdíjhoz képest egyenesen olcsó. Tessék, nadrág és zakó különleges anyagból. Amikor önt el akarják rabolni, akkor, ugyebár, először a karját rángatják, galléron ragadják, márpedig a különleges anyag, mellesleg príma kamgarn, át van szőve műszál fonallal, amely felbőgeti a válltömésbe rejtett szirénát. Óriási riadó, négyszáz méteres sugárban! Elnémítani nem lehet. Még három zsákból, plusz plédből is kihallatszik. Az egész utca hallja! No és ha mondjuk letépik a zakóját, az ő bajuk, mert akkor működésbe lép a mellény. Látja ezt a négy zsebet? Ezek érzékelik a rángatást, és egy pillanat alatt robban a négy magnéziumtöltet, mindegyik 10 000 lumen fényerővel, mint egy atombomba, a támadó garantáltan megvakul, még ha éppen háttal állt, akkor is, mert a töltetek nem egyszerre robbannak, hanem egy másodperces késleltetéssel, jobb felső zseb, bal alsó, jobb alsó, bal felső, no és az a füst! És a robbanás!

Tarantoga: Ezt mondja maga.

Fürge: Nem, ez így van! No és ha egy dühös emberrabló önt még meg is rúgná, hűha! Ugyanis a nadrág farzsebében a tárcának látszó dolog valójában gáztartály, könnygáz és altatógáz elegyével. Az felrobban, és a közel álló terrorista fél percen belül elalszik, a távolabb álló félájultan, sírva menekül, és vagy a falnak rohan, vagy a rendőrök karjaiba.

Tarantoga: No és a túsz? Hiszen a gázok…

Fürge: Ugyan már! Sírdogál egy kicsit, alszik egy jót. Kész gyönyörűség, az elrabláshoz képest. És még ez sem minden. Teszem azt, az autóban ültek a tartalékos emberrablók, és amikor az elsők kinyuvadtak, a tartalék rárohan önre, letépi a már haszontalan mellényt, magabiztos – aztán üvölthet! Mert a mellényhez kapcsolódik hátul a nadrágtartó csatja, az pedig nem közönséges csat, hanem tartály, mindegyikben húsz altatólövedék, tudja, amilyet az állatorvosok használnak. Tehát amikor önről letépik a mellényt, a nadrágtartó csatja másodpercenként tíz lövést ad le minden irányban, orkánszerű védőtűz, hogy úgy mondjam. Beszéltem a jogászokkal, nézze, én mindig biztosra megyek, szóval, amikor önt már ingre vetkőztették, akkor az jogos önvédelmi helyzet. Úgyhogy a nadrágtartó csatja éles lőszert is használhatna, csak esetleg önt éri akkor egy eltévedt golyó…

Tarantoga: No és ha egyik golyó sem talál, akkor végem?

Fürge: Ugyan már! Ott van még az ing, és a gatyának is van ám mondanivalója! Ellentámadás minden fronton! Látszólag közönséges ing, noha elegáns puplin. Valójában kétrétegű műanyag, benne hajszálvékony csövecskék, mikrospirálok, bifenil-klór-iperit kristályokkal vagy közönséges lőporral töltve. Az ing a csalán elve alapján működik! A hajszálvékony csövecskék a nyakkendő csomójába rejtett pici számítógéphez kapcsolódnak. Amikor az emberrablók már letépték az ön ingét, és megragadják a nyakkendőjét, hogy behúzzanak egy jót, a gép, miután elemezte a helyzetet, gyújtást ad, a lőpor robban, és a felszakadt csövecskékből füstfelhő közepette kirepülnek a kristályok, tízméteres körzetben mindenkit leterítve. No, ehhez mit szól?

Tarantoga: Hát, tudja… Maga túllőtt a célon. Olyan inget hordjak, ami felrobban, ha megrántom a nyakkendőmet? Na, nem! Ráadásul az a kristályos iperit azt égeti meg először, aki az inget viseli!

Fürge: Csak szép sorban, professzor, csak szép sorban! Primo, százszor is megránthatja a nyakkendőjét, mert nem valami buta mechanikus gyújtószerkezet van benne, hanem különlegesen programozott számítógép, amely állandóan méri az ön vérnyomását és pulzusát. Csak izgalom hatására – és hogyne izgulna ön, ugyebár, amikor jönnek az emberrablók –, továbbá amikor a gyújtót a mellény letépése kibiztosítja, csak akkor tüzel a gép! Az ön testén ugyanolyan érzékelő műszerek vannak, mint az űrhajósokén. Érti, ugyebár, a bordákon, a nyaki ütőérnél. Secundo, az iperit úgy égeti a bőrt, hogy az őrület. Még a rohanó orrszarvút is megállítja! Tertio, az inge alatt ön különleges trikót visel, edzett titánból, 0,01 század milliméter vastag, ezt a kristályok nem ütik át. Quarto, gyújtáskor a számítógép különleges utasítást küld az inggallérnak, amely ettől feltöltődik gázzal, és pajzs gyanánt védi lentről az ön arcát. A gáz pici tartályát ön a lapockái között viseli, ragtapasszal odaerősítve. Mindez összesen 0,2 tized másodpercig tart. Érzékeny személyeknek könnyű védőkesztyűim állandó viselését ajánlom. Na, hogy tetszik?

Tarantoga: No jó, de ilyesmit hordani, ilyen ruhát, fehérneműt, mégiscsak kényelmetlen. Titántrikót… érzékelő műszereket…

Fürge: Majd nem kényeskedne így, ha rajta volna a neve a leendő túszok listáján. Kényelmetlen?! És zsákba kötve heverni a pincében a krumpli alatt, vagy a szén alatt, az nem kényelmetlen? Különben is, még nem végeztem. Mert nem biztos, hogy minden a fenti séma szerint megy: előbb gallér, aztán mellény, és így tovább. Lehet, hogy a vad emberrabló önnek rögtön behúz egyet. Nos, állon vágás vagy fogcsikorgatás esetén az ön szájában felrobban a BVF, és kezdődhet a mentőalku.

Tarantoga: BVF? Az mi?

Fürge: Biológiai vírusfegyver. A legújabb fajta, rendkívül mérgező vírus. Ezt ön állandóan az őrlőfogában viseli, plombába rejtve. A halálos kimenetel száz százalékig biztos!

Tarantoga: De hát ez elsősorban arra nézve veszélyes, aki a fogában hordja!

Fürge: Egyáltalán nem, ő ugyanis védőoltást kapott. Viszont emberrablás esetén ön csak ráharap a fogára, aztán rálehel a támadóra, és máris alkudozhat!

Tarantoga: Miről?

Fürge: A vírus ellenszerét a rendőrség őrzi, különleges széfben. Ön azt mondja az emberrablónak: vagy elengedsz most rögtön épségben, akkor kapsz ellenszert, vagy kínhalál vár rád!

Tarantoga: Mérgező vírussal a szájában mászkáljon az ember? De hát ez borzasztó! Véletlenül ráharap, aztán megmérgez egy ártatlant! Akkor mi legyen?

Fürge: A károsult a rendőrségre megy, és kap ellenszert.

Tarantoga: És az száz százalékig biztos hatású?

Fürge: Őszintén szólva, nem. Csodák nincsenek. Az esetek nyolc százalékában tartós bénulás lép fel, mert a vírus az idegrendszerre hat. Most mit néz így rám? Ilyen az élet. Én találtam ki a terrorizmust? Én egyszerűen csak válaszolok rá. Mindenesetre a találmányom utolérhetetlen. Egy lehelet, és az emberrablás kimegy a divatból. Egyébként, ha így aggódik, akkor lehet az ön fogában közönséges náthavírus, azt az emberrabló úgysem tudja, végső soron ő nem bakteriológus!

Tarantoga: Csakhogy hamarosan az emberrablók is páncélingbe, álarcba, kesztyűbe öltöznek, és akkor megint holtpontra jutunk.

Fürge: Téved. Az én elvem a korszerű stratégiai gondolkodás. Fő dolog az agresszor elrettentése. Az atomfegyver is elsősorban arra való, nem igaz? Aki megveszi az én terrorizmus elleni készletemet, nem titkolja. Éppen ellenkezőleg. Hadd tudja mindenki, hogy van szemüvegbe épített szirénája, iperites inge, mérgező műfogsora!

Tarantoga: Műfogsora? Akkor előbb ki kell húzatni a fogait?

Fürge: Á, nem kell! Egy-két meghiúsított emberrablási kísérlet, és úgysem lesz már foga. A klasszikus helyzet ez, uram: pajzs és kard. Kiváló eredményekkel jár ez a versengés!

Tarantoga: Eredményekkel? Például?

Fürge: Új iparágak, szolgáltatások! Hadi fehérneműipar, vírusfogászat, elektronikus ruházati ipar, rengeteg új munkahely. Hát rossz ez? No és mennyire átalakul a női divat! A hölgyek éppenséggel el lesznek bűvölve, különösen, ha túszok bankrabláskor. Gyönyörű robbanó bizsuk, kombiné szirénával, no és mi minden fér egy tűsarokba, ön el sem tudja képzelni. Most dolgozom a fülbevalón, amely a „Fel a kezekkel!” hallatán elvakítja az emberrablókat, és füstfüggönyt gerjeszt. Bonyolult, de már vannak eredményeim. Mint látja, én nem vagyok szobatudós, vagy ideológiák rabja. Éppen ellenkezőleg, hiszek a haladásban, a fejlődésben, a tudományban, és ezek érdekében mind a két féllel kapcsolatot tartok.

Tarantoga: Mind a két féllel?

Fürge: Természetesen. A rendőrséggel és a jó nevű emberrablókkal, akik nem csak a levegőbe beszélnek. Eszkaláció kétségkívül lesz, de érti, ugyebár, hogy végső soron a védelem győz, mert egy napon az emberrabló már kénytelen lesz azbesztruhát, páncélt, pajzsokat viselni, rakétát és lézert bevetni, ezek pedig nem miniatürizálhatok. Nem férnek el zsebben! A primitív, betyáros emberrablás ideje máris lejárt. Csak a technika számít.

Tarantoga: Nos, köszönöm az előadást. Hamarosan választ kap a titkáromtól…

Fürge: Ráér vele, úgyis nagyon sok ajánlatot kapok! Tiszteletem, professzor úr! (Kimegy.)

Tarantoga: Viszontlátásra! (Kis idő múlva kinéz a váróba.) Tessék! Ki következik?

I. úr: Mi együtt vagyunk a kollégámmal.

Tarantoga: Akkor fáradjanak be! Foglaljanak helyet!

I. úr: Először is közölnöm kell, professzor úr, hogy mi nem találmányt hozunk.

II. úr: Mi egy új szakmát képviselünk, amely rendkívül időszerű. Anticipisták vagyunk. Véleményünk szerint nem elég találmányokkal bajlódni. Meg kell előzni a találmányokat.

Tarantoga: Szomorú hírem van, uraim: nem új az ötletük. Az imént volt nálam valaki, aki el akarja tüntetni a találmányokat.

I. úr: A társam nem fogalmazott pontosan. A megelőzést úgy értjük, hogy a társadalmat fel kell készíteni az újdonságokra. Nem úgy, hogy az alkotószellemet megbénítjuk. Ha megengedi, előadunk egy konkrét példát.

Tarantoga: Csak tessék!

II. úr: Az emberiséget a találmányok eddig olyan váratlanul érték, mint nyulat a sörét. Semmi felkészítés, magyarázat. Benz és Daimler urak lekoppintották a lovas hintót, benzinmotort raktak bele, és senki sem látta előre a következményeket, ezért most aztán csupa ólom a csontunk, füstös a tüdőnk, és lyukas a zsebünk. Valaki könnyelműen barkácsol valamit, aztán az egész emberiség görnyed a következmények alatt. Így nem mehet tovább.

Tarantoga: Egyszóval, önök futurológusok?

I. úr: Szó sincs róla. Majd a példából megérti, professzor úr, hogy mi a lényeg. Tessék, itt van a Majdani Ember Anatómiai Atlasza.

Tarantoga (lapozgat): Fantasztikus lény… Mik ezek a golyók?

II. úr: Golyóscsapágy az ízületekben. Reuma nincs többé. Génsebészet, ugyebár, még nincs, de már lehetséges. A tudósok még rágódnak, jó-e így átszabni az emberi testet, de úgyis tudjuk, mi lesz a vége. Ellenezték hajdan a repülőgépet, a vasutat, a felhőkarcolót is, aztán mi lett? Tehát nyugodtan mondhatjuk, hogy hamarosan eljön a természetes emberi prototípus átszabásának ideje. A homo sapiens, tudományos kritika után, át lesz alakítva. Ez a tábla mutatja, hogy milyen lesz az emésztőrendszer javított formája…

Tarantoga: Mi ez a gyomorban? Fogak?

I. úr: A csemegék kora lejárt. Fakéreg fogyasztásához nem elég az eddigi fogsor. Tovább kell aprítani a zúzalékot. Az új egyed bármin megél, akár tőzegen is. Itt pedig a kiválasztó és nemi szervek, továbbá a végtagok gyökeres átalakítását láthatja, íme, az emberi hím és nőstény alsó végtagjai 2150-ben, plusz-mínusz tíz év szórással.

Tarantoga: Térdben hátrafelé hajlik, nem előre? Szabad megkérdeznem, miért?

II. úr: Hiszen nyilvánvaló. Az ember ülve több helyet foglal el, mint egy ugyanolyan méretű madár. Íme, az összehasonlító ábra: az ülő ember térde előrenyúlik, tehát fölöslegesen foglalja a teret, ami például az autógyártásban is gondot okoz. A tyúk vagy a strucc viszont, éppen ellenkezőleg, a saját lábára ül le, így a lába nem áll ki a teste alól. A zsúfoltság és a helyhiány tehát szükségessé teszi a térd átalakítását. A régies térdű személyeket nemsokára rokkantnak tekintik, méltán üldözendő reakciósnak, maradi bunkónak…

I. úr: Ne ragadtasd el magad, Horác! Tudja, professzor úr, a társam lelkes pedeklaszta.

Tarantoga: Elnézést… micsoda?

I. úr: Hiszen világosan mondom, hogy pedeklaszta, nem jól értette? Pes, pedis – láb, klázia – törés, hajlítás. A térd hátrafelé hajlik. Ez a társam találmánya. De a térd csak mellékes kérdés. Hanem a kiválasztó és nemi szervek, az aztán korszakalkotó újítás! Tessék, itt látható, a 337. oldaltól…

Tarantoga: A köldökbe szemet terveznek, uraim?

I. úr: Az nem közönséges szem, és az már nem köldök. Az emberiség a szaporodás módját az állatoktól örökölte, katasztrofális következményekkel. A kiválasztó és nemi szervek egy helyre kerültek, ami látszólag egyszerű és anyagtakarékos megoldás. Jól tudjuk azonban, hogy a többcélú eszközök nem sokat érnek. A kalapács, amely egyszersmind habverő, csavarhúzó és dugóhúzó is, kalapácsnak mindig rosszabb, mint a közönséges fajta. A szék, amely sétabotnak is használható, tulajdonképpen egyik célra sem jó. Továbbá a szaporító szervek elhelyezkedése sajnos közbotrány, valóságos pofon az emberi méltóságnak, a jó ízlésnek, a magasabb eszményeknek. Már Szent Ágoston rámutatott, hogy inter faeces et urinam nascimur. A hely, ahonnan az ember első pillantását veti a világra, nem valami jó választás a szépérzék és fajunk méltósága szempontjából. A máig fennálló parlagi állapot egyetlen oka, hogy a szükséges változtatásokat még nem volt módunk megejteni. Nyilvánvaló tehát, hogy mihelyt a gének mérnökei munkához látnak, első dolguk lesz a szex reformja!

Tarantoga: Na jó… de mi köze ehhez a köldöknek?

II. úr: A köldök eddig teljesen hiábavaló, elhanyagolt testrész volt. A köldök parlagon hever. Vagyis csak ugar, nemde? Mi haszna van, miért foglal el ilyen kiemelt, központi helyet? Egyáltalán semmire sem jó! Tehát nem is mi döntöttünk úgy, hogy a köldököt valami nemes célra felhasználjuk, az emberiség szolgálatába állítjuk. Mi csak felfedeztük, merrefelé vezet a köldök jövője. Ugyanis mi egyáltalán semmit sem találunk ki, professzor úr, mi csak elő akarjuk készíteni a társadalmi talajt az óhatatlan változásokhoz! Az új anatómia helyes fogadtatása érdekében az embereket fel kell világosítani. Bírálni kell azt, ami a hasukban, a csontjaikban, a fejükben van, hogy méltányolják a génsebészet áldásait. Különben aztán makacskodnak, mint az öszvér, és az új test váratlanul pottyan a fejükre, akkor pedig több lesz a baj, mint a haszon. Ugyanúgy, mint más találmányok, például az autó vagy a rakéta esetében. Érti?

Tarantoga: A szándékukat értem… De azt nem értem, mit tettek a köldökkel. Valami szem van ott!

I. úr: Az egy kacsintó, tehát erotikus szem, amely előkészíti a két nem közötti kapcsolatot, az egyenjogúság és a kölcsönös tiszteletjegyében. Senki nem fog senkit betörni, megzabolázni, féken tartani, meghágni meg ilyesmi. Lóhoz az erotikának többé semmi köze.

Tarantoga: És mi ez a csődület itt?

I. úr: Az nem csődület, hanem egyszerűen a jövőbeli házasság.

Tarantoga: Tehát ezek szülők, a felnőtt gyerekeikkel? De mit csinálnak? Táncolnak?

I. úr: Nem. Utódot hoznak a világra.

Tarantoga: Szülnek? Gyereket? Mind együtt?

I. úr: Úgy van. Ez a modern szülés. A feministák már régen harcolnak az anatómiai visszásságok ellen. Hol az egyenlőség, ha mindent az asszony csinál, a férj legfeljebb virágot hoz? Az ilyen anatómia múzeumba kerül, a kőbalta mellé.

Tarantoga: Egy, kettő, három, négy… tizenegy személyből áll a házaspár?

I. úr: Valóban. Egy-kettő ide vagy oda, az még nem baj. Meglepődött?

Tarantoga: Eléggé. Egész csapat… De hogyan lehet közösen szülni?

I. úr: Hát hogyan lehet közösen autót gyártani? Az igény már sarjad a tömegekben. Erre utal például a csoportos szex. Továbbá súlyos ellentét feszül a társadalom közösségi jellege és a házasság magánjellege között. Ön is belátja, ugyebár, hogy a házasélet ma nem közügy.

Tarantoga: És az baj?

I. úr: De még mekkora baj! A többes házasság azonban megoldja a gondot. Már maga a létszám közüggyé teszi azt, ami magánügy volt. Kétfős kapcsolatban vita esetén nincs közvetítő, nincs döntőbíró. Mindennel a bíróságra kell rohangálni. Ha ellenben tizenkét házastárs van, a peres felek mindig találnak közvetítőt maguk között. Továbbá a nemek ma túlságosan különbözőek. Vagy nő valaki, vagy férfi, és kész. Ezen majd segítünk. A fokozatos, finom átmenetek új távlatokat nyitnak meg a szerelemben. És végül a legfőbb kérdés: a gyermekvállalás ügye. Manapság különféle ostoba véletleneken múlik, hogy lesz-e gyerek, lehet az ok például áramszünet, benzinhiány vagy sztrájk. A többes házasságban viszont mindenekelőtt munkaértekezlet ül össze. Ott aztán szavaznak.

Tarantoga: És többségi szavazat esetén lesz gyerek?

I. úr: Természetesen. Ez a demokrácia.

Tarantoga: Még mindig nem értem, miért olyan biztosak benne, hogy így lesz. Hátha, éppen ellenkezőleg, hermafrodita lesz az ember, és egyfős háztartásokban él?

I. úr: Anatómiai szempontból ez is lehetséges. Mindazonáltal mi, anticipisták, óva intünk az unigámia káros következményeitől. Csak úgy gépiesen gyereket csinálni, ahogy az orrát turkálja valaki? Abból lenne aztán a túlnépesedés!

Tarantoga: Szóval, önök mégiscsak futurológusok. Ha ilyeneket jósolnak…

II. úr: Ó, ez csak a tulajdonképpeni munkánk előkészítése! Csak egy példa volt. Mi a várható változások alapján kodifikálunk, tanácsolunk, intünk, tervezünk és szervezünk. Ez itt például a büntető törvénykönyv 2150-re, ez pedig a polgári jogi törvénykönyv, amely a szóban forgó változásokat már adottnak veszi…

Tarantoga (lapoz): Itt az egészségügyről is szó van…

II. úr: Mert az ott az orvosi szabályzat. Ott lesz a legnagyobb változás. Tudjuk, ugyebár, hogy az ember érzékelése a külvilág felé irányul, nem a saját teste felé. Ön pontosan látja a fán ülő madárkát, hallja a békák brekegését, de fogalma sincs, mi történik a gerincvelőjében, a hasában vagy a fülében. A belülről jövő érzékletek mindig homályosak, zavarosak, tehát megtévesztők – itt nyomást érez, amott valami nyilall. A jövő emberének hátán ízléses kijelző tábla lesz, amely a létfontosságú szervek állapotát mutatja. Csak rá kell nézni, és kész a diagnózis. További ötven év múlva már nem lesz orvosi vizit, a központi felügyelet távirányítással figyeli a lakosok életfolyamatait, és szükség esetén távgyógyít.

Tarantoga: Hát jó… Szóval, a köldök… benne a szem… poligámia… jelzőtábla… De minek az a kurbli a fülben?

II. úr: Az nem kurbli, hanem elmeszabályzó. Minden ember egyenlő, tehát bárki lehet rendkívül okos. Ez azonban a mindennapi életben fölösleges, sőt egyenesen káros. Tehát mindenki szükség szerint állítja be aznapi elmeszintjét. Nem egyszerű?

Tarantoga: Nem is tudom… Hogyan árthat az, ha valaki túlságosan okos?

I. úr: Mindenféle módon, professzor úr. A csupa lángészből, vagy isten őrizz, csupa professzorból álló társadalom azonnal szétesne! Aki túlságosan okos, az szeszélyeskedik, mindent kritizál, átalakít, főleg elront. Mindazonáltal tény, hogy az általános butaság is káros. Tehát születéskor sorsolás útján megállapítják, ki mennyire srófolhatja fel a saját elmeszabályzóját. Teljes gőzre kapcsolni csak rendkívüli esetekben szabad. Ahogyan ma csak önvédelmi helyzetben szabad bizonyos dolgokat megtenni.

Tarantoga: És a másik fülben az a csavar?

II. úr: Ez az érzelemszabályzó. Válogathat az ember. Minek búsuljon olyasmin, amin úgyis hiába? Nehéz napokban előbb felokosítja magát, aztán ha nem használ, akkor felvidítja. Ez a kis gomb a frusztrációt törli, a másik a kellemetlen emlékeket. Gyermekkori sérelmek, traumák, elfojtott komplexusok, ez mind a múlté! Egy gombnyomás, és az ember elfelejti mindazt, ami bántja. Persze, előbb ki kell biztosítani a gombot, itt, ni… Különben úgy járhat az ember, hogy megvakarja a fejét, aztán mindent elfelejt, amnéziába esik. Az érzelemszabályzó természetesen arra is jó, hogy ne akárkit szeressünk, aki éppen elénk kerül, hanem magasabb társadalompolitikai elvek érvényesüljenek. Nem merülhetünk azonban további részletekbe, professzor úr. Fontosabb dolgok is vannak az anatómiánál…

Tarantoga: Csak nem?

I. úr: Hallott már a lét relativitási elméletéről?

Tarantoga: Nem hinném.

II. úr: Természetesen nem, hiszen majd csak húsz év múlva találják ki. Mi azonban előre látjuk, és beavatjuk önt is. Tegyük fel például, hogy önnek úgy megy a sora, mint most, csakhogy minden más professzornak jobban megy. Elégedett lesz ön a sorsával? Semmiképpen! Úgy érzi, sérelem érte. Ha pedig, éppen ellenkezőleg, minden szaktársának sokkal rosszabbul megy a sora, mint önnek, akkor mi lesz? Ön rendkívül szerencsésnek érzi magát.

Tarantoga: Ez volna a relativitási elmélet? Hiszen ez ősrégi közhely…

II. úr: Dehogy, ez még csak a bevezetés. Régen az ember annyit tudott a világról, amennyit ő maga megtapasztalt. Fogalma sem volt, mi van az emberekkel Patagóniában vagy Kínában. Gyakran még azt sem tudta, hogy Patagónia létezik. Manapság az ember két világban él, mint két koncentrikus körben. A kis, belső körben ő maga tapasztalja meg az életet, éppúgy, mint régen. A nagyobb kör az egész világ, azt nem közvetlenül tapasztalja meg, de értesül róla. Tehát ma ön nagyobb körben értesül arról, hogy a világnak ezer baja van, nő a hiány, csökken a növekedés. Nem igaz? Viszont harminc éve még azt hallotta, hogy a világon terjed a jólét. Akkoriban az emberek optimisták voltak, manapság viszont borúlátók. Most képzeljük el, hogy már akkor is borúlátók voltak. Nyilvánvaló, ugyebár, hogy rögtön felvásárolják az olajat, szenet meg ilyesmit, és minden ár felszökik. Tehát tiszta haszon, hogy az emberek optimisták voltak, függetlenül attól, hogy milyen lett aztán a jövő. Az árak akkoriban nem emelkedtek, mert az emberek bíztak a jövőben. Tehát nyilvánvaló, hogy a közérzet nem a valóságos helyzettől függ, hanem attól, amit az emberek a helyzetről gondolnak. A helyzet pedig manapság már a világhelyzet – nem csak a Föld, hanem a bolygók, a csillagok, a kozmosz. A mindenség végtelen térségeinek csendje már Pascalt is megrendítette. A Mars kietlen, a Vénusz tüzes pokol. Hát minek ez a döbbenet, mire jók az elkeserítő hírek? Hiszen úgysem megy senki sohasem a Marsra vagy a Vénuszra. Most őszintén, hát nem volna jobb arról értesülni, hogy a Mars meg a Vénusz egészen kellemes hely, a mindenség pedig tele van vidáman éldegélő bolygókkal?

Tarantoga: Várjon csak! Látom már, mire akar kilyukadni. Halljanak az emberek hamis, de jó híreket. így van?

II. úr: Önt fogva tartják a hagyományos előítéletek, professzor. Ám az ilyen előítéletek úgyis a történelem szemétdombjára kerülnek. A harminc évvel ezelőtti vélemény, hogy a jövő rózsás, ma hamisnak számít. De az a vélemény jót tett az embereknek, kitűnő lett a közérzetük.

Tarantoga: Téves volt az a vélemény, de nem azért, mert valaki szándékosan hazudott. Akkor egyszerűen ezt hitték.

II. úr: Hát éppen erről van szó! A történelem igazolja, hogy a mai igazságból holnap hazugság lesz. És valóban, ez az egész csak úgy magától megy. Nem tervezi, nem szervezi senki. Ennek a spontán zűrzavarnak véget kell vetni.

Tarantoga: Tehát önök az emberiség humánus altatásának elméletével foglalkoznak?

I. úr: Professzor úr, minden embernek meg kell halnia. Továbbá évről évre nagyobb a szívroham vagy a rák veszélye. Ez az igazság. Akkor hát naponta számolni kellene, mennyivel nőtt ma az esélyünk a szívrohamra vagy a rákra? Hiszen ezt senki sem teszi. Vagy ha mégis, akkor az ilyen emberre azt mondjuk, hogy nem normális, hanem hipochonder vagy depressziós, tehát menjen inkább orvoshoz. Ön sem úgy viselkedik, mint aki bármikor szívrohamot vagy rákot kaphat, hanem úgy, mintha ilyesmi sohasem következne be. Ezt az általános viselkedést tartjuk normálisnak. Mégsem véli senki, hogy az emberek örökös hazugságban élnek. A hazugság, az egészen más. Hazugság volna a tapasztalatok belső körében, ha ön rákos, és azt állítják, hogy semmi baja. Hazugság ott van, ahol létezik tapasztalati igazság. Ahol ilyen nincs, ott hazugság sincs. Ön is úgy véli, hogy Zeusz, Athéné, a kentaurok és az Erinniszek sohasem léteztek. Azt mondjuk róluk: ókori görög hiedelem, mitológia. Nevezné talán őket hazugságnak? Ha teljesen következetes akarna lenni, akkor róluk is azt mondaná, hogy hazugság. Véleményem szerint azonban hazugság csak az volna, ha azt állítanám, hogy ön egy kentaur. Nos, a lét relativitási elmélete azt mondja, hogy a külső körről szóló hírek legyenek hasznosak az ember számára. Minthogy a közérzet attól függ, amit az ember gondol, és nem attól, milyen az a dolog valójában, az ember fő szükségletét kell kielégíteni: legyen jó élete. És ehhez ne kábítószereket, vegyi vacakokat használjon, amelyek rongálják a testet és az elmét. Nem kellenek mítoszok, sem fanatikus hitek, sem felelőtlen ígéretek, hogy majd egy másik életben, máshol, más időben paradicsomi életük lesz. A jó élet szükségletét itt és ma kell kielégíteni.

Tarantoga: Hazudozással?

II. úr: Már megint ezt hajtogatja!

I. úr: Nyugalom, Horác! Ne így! Próbáljuk Szókratész módszerével! Az olyan kérdésekről, professzor úr, hogy a világ miért olyan, amilyen, és nem másféle, honnan lett, hová tart, törődik-e egyáltalán az ember létezésével – sohasem fogunk biztosat tudni. Nem igaz?

Tarantoga: Hát… elvben igen. Ezek vitatott filozófiai kérdések.

I. úr: Ha filozófiai kérdéseket említ, elvont szintre viszi át a témát, mintha ez valami szellemi fényűzés volna. A mindennapi emberek, mondja ön, ilyesmin nem törik a fejüket. Valóban nem, de csak ugyanúgy, ahogyan azzal a ténnyel sem foglalkozunk, hogy a talpunk alatt szilárd a föld, és nem pottyanunk bele. Vagyis a létet, a világot illető ellenőrizhetetlen képzetek ott vannak minden lépésünkben. Az emberek az ilyen képzeteket hajdan szinte vaktában, ösztönösen alkották meg, ezrek műve a hiedelem, és elterjed, mint a dudva. Mint a gyom. Nem tudatosan alkalmazták az ember szükségleteihez, ezért csak részben kielégítő, aztán elavul és elhal. Voltak tartósabb hiedelmek, de a különösen maradandók is a szemünk láttára hervadoznak már. A civilizáció összezúzta a hiedelmek archaikus tenyészetét, ősi, spontán terjedését. Csak néhány üres héj maradt, azokat gondosan őrizgeti az egyház, mentve, amit lehet. Az ilyen jámbor igyekezet azonban hiábavaló. A hitek törött héjából csak a képzelgés roncsait, vagy a kétségbeesés meg az elvakultság torz alkotásait lehet összeragasztgatni. Lehet átkozni a civilizációt, amiért véget vetett a vigasztaló, kézműves hiedelmek korának, de nem érdemes. A lét relativitási elmélete nem a múltat siratja, hanem megtervezi a jövőt. Valaha házat is tervek nélkül, számítások nélkül építettek! Ön szerint így kell építeni ma is?

Tarantoga: Nem, mivel már ismerünk jobb módszereket…

I. úr: Valaha az emberek az ujjaikon vagy papíron számoltak. Így kellene ma is?

Tarantoga: Természetesen nem, hiszen vannak számítógépek. De mit akar ebből kihozni?

I. úr: Valaha egyszerű, közvetlen módon lehetett az embereknek hitet adni. A hitre még nagyobb szükségük volt, mint házra vagy gépre. Csakhogy ez már a múlt, amely sohasem tér vissza. De a szükséglet megmaradt, és ki kell elégíteni. Anyagi világot építettünk, gépi világot: lélek nélküli gépet. Lelket kell lehelnünk a gépbe. Azaz nem is, új világot kell berendezni, felsőbbrendű, fogalmi világot, amely információkból épül, és át kell adni az embereknek. Majd belakják ezt a világot, nem veszítve el a földet a lábuk alól.

Tarantoga: Úgy látom, szavai mögött nem cinizmus rejlik, bár én azt gyanítottam. Nem azért akarja áltatni az embereket, hogy jól érezzék magukat, hanem teljesen új hitet akar teremteni a vallásos hit helyett. Ez azonban nem megy, uraim.

Hiszen az egészet valakinek előbb ki kell találnia. Az elhinni való világot, az információkat. És az a valaki tudni fogja, hogy mindezt ő találta ki. Tehát a kezdet kezdetén ott lesz a hazugság. Talán nemes szándékú, akár a művészet, de akkor is hazugság. Ez elkerülhetetlen.

I. úr: Annyiban igaza van, hogy nem lehet mindezt egy nap alatt, vagy tíz év alatt véghezvinni. Ön azonban a jelen fogalmaival beszél a jövőről, amikor olyan szavakat használ, mint művészet, hazugság, kitalálás. Ha informatikát mond, a számítógépre gondol, amely megszámol tablettákat és csillagokat, hotelszobát foglal, szövegeket fordít le. És igaza van, professzor úr, amikor erre gondol. Ahogyan igaza volt annak is, aki kétezer évvel ezelőtt azt mondta egy maroknyi kósza zsidóról, hogy közönséges galileai halászok, és valami ács vagy asztalos fia mászkál velük. No és, talán nem ez volt az igazság? Csakhogy nem a teljes igazság.

Tarantoga: Bevallom, kissé meghökkentett. Önök valóban nem feltalálók – talán inkább apostolok. Még mindig nem tudom azonban, hogy mit hirdetnek. Minek az eljöveteléről prófétálnak? Jön majd az informatika? A számítógép, amely átalakítja a világot, jobbá teszi az emberek számára? Hogyan? Miért? Hiszen az informatika csak egy szakma – tudás, szakemberek meg gépek, semmi több. A gépekbe költözik majd valahonnét az új lélek, a megvilágosodás?

I. úr: Professzor úr, mi nem hirdetünk semmilyen konkrét hitet. Ön elsősorban azt firtatja, ki lesz az új hit szerzője. Úgy véli, a hit forrását titoknak kell öveznie – sohasem lehet egyszerűen rámutatni arra, aki kitalálta. És ebből ön szerint az következik, hogy semmit sem lehet tenni. De nem így van. A titok megmarad, ám egészen más lesz, mint a vallásban. Nem valahol a világon túl, az életen túl lakozik majd a titok, hanem itt. Látom, ön már türelmetlen. Azt kívánja, mondjam meg pontosan: ki, hogyan, milyen elvek alapján kezdi építeni ezt az új hitet, az emberi gondolat új lakhelyét. De látja, én sem használhatom a jövő fogalmait az eljövendő dolgokra, mert még nincsenek meg. Mai fogalmakat kell használnom, azért megy olyan nehezen az egész. Mondhatnám: majd lesznek mérnökök, akik fogalmakat és értékeket alkotnak, nem propaganda és ámítás céljából, hanem az emberi szükségletek szolgálatában. Mondhatnám: lesz egy világhálózat, gazdasági érdekektől és erőszaktól mentes, amely a lét igazi értelmének labirintusaként tárul fel az emberek előtt. Mondhatnám: semmilyen dolog végső értelme nem lehet ugyanaz a dolog, hanem a dolgok fölötti valami, és amikor e végső értelem hagyományos forrása kiszárad, új forrásról kell gondoskodni. Vagy mondhatnám: ha lehet új technikát feltalálni, új alkalmazást is lehet találni hozzá. Mondhatnék még sok ilyen hasonlatot, de mind zavaros az ügy lényegéhez képest. A miséző pap bizonyos értelemben azt teszi, amit a kocsmáros vagy a háziasszony: bort iszik a kehelyből, aztán kendővel megtörli a kelyhet. Bort iszik, és eltörölget. Nem így van? Csakugyan így van, de hát erről van szó? Inkább a szövetségről Istennel. De mi nem hirdetünk ilyen szövetséget. Az ember szövetségét hirdetjük önmagával, hogy megteremtse a lét új, következő értelmét. Ön most közbeszólhat: tehát egy új hazugságot! De az nem lesz hazugság. Akkor már nem lesz hazugság. Miért? Ugyanazért, amiért az óriási tűz már nem tűz, hanem csillag, a nagyon bonyolult vegyület pedig már nem vegyület, hanem élet. A gondolkodás tökéletes utánzásából ugyanígy lesz lélek, és – ha mindenáron akarja – a tökéletes hazugságból, amilyen a művészet, így lesz igazság. „Az ember tud repülni” – igaz volt ez régen? Hazugság volt, mert akkor nem tudott. A vírust szintetizáló tudós már maga sem tudja, melyik az igazi, melyik a másolat, mert nem is lehet őket megkülönböztetni. Van tehát egy küszöb, amelyen túl a másolás azonos a teremtéssel, a mesterségesből valódi lesz, és a képzelet műve felülmúlhatja a valóságot. Érti?

Tarantoga: Értem. Uraim… nem győztek meg. Nem hiszek a látomásukban. De azért köszönöm. Érdekes: nem hiszek önöknek, mégis valahogy jobban érzem magam. Nem térített meg a jövendölésük, de valahogy melegebb lett a szívem tája. Talán azért, mert ha látom és hallom, hogy valaki ebben a tőzsdei siralomvölgyben, bombák és részvények között, olyan igazságot hirdet, amelyet nem a gazdaság és nem a geopolitika sugall, csökken a vérnyomásom, és vele együtt a mizantrópiám.

HOLDÉJSZAKA

Rádiójáték

Színhely egy kutatóállomás a Holdon, ketten laknak ott, Mills doktor és Blopp doktor. Régen ott vannak, most várják a váltást, amely utolsó holdéjszakájuk után jön meg. Geológiai célú kőmintákat raknak tartályokba. A háttérzaj a készülékek halk zümmögése, olykor elektronikus készülékek csipognak, külön nesz a holdállomás és a houstoni központ közötti rádiókapcsolat vivőhullámának halk, dallamos bugása. A két tudós rakodik, de a munka zaja nem hangos – óvatosan dolgoznak, hogy a köveket el ne törjék.

Blopp: Mit adogatsz? Már megint breccia. Tele van vele a másik tartály. Plagiokláz nincs?

Mills: Nincs. Van 118 minta, átlag 400 gramm súlyúak, tartállyal együtt olyan 70 kiló. Stimmel. Nem?

Blopp: Itt 70 kiló, a Földön hatszor annyi lesz. Hogy kerül ide ez a diabáz? A másik tartályba teszem.

Mills: Nem fog becsukódni.

Blopp (kattanás): Már be is csukódott. Ez az utolsó lelőhelyről való. Beletörött a fúród, emlékszel?

Mills: Utolsó kő és utolsó fúró. Phű, mindenhova bemászik ez a holdpor!

Blopp: Bekapcsolom az elszívót. (Halk zúgás.) Mennyi vizünk maradt?

Mills: Szomjas vagy? Van kóla a hűtőben.

Blopp: Nem inni akarok. Meg akarok fürödni.

Mills: Én csak zuhanyozok. Majd fürdők otthon. Háromszáznyolc… nem, háromszáztizennyolc óra múlva. És mihelyt kihúznak bennünket a vízből, sört rendelek. A sör hiányzik a legjobban. Miért nem lehet itt sört inni?

Blopp: Azért, mert Houston az utolsó hely a világon, ahol még a puritán erkölcsök uralkodnak. Az alacsony szeszfokú ital is károsítja az elmét.

Mills: Ne hantálj! Inkább kapcsold be a rádiót! Egy perc múlva bejön Houston. Az utolsó beszélgetésünk.

(A vivőhullám hangja felerősödik. Távoli, erősödő hang.)

Hang: Halló! Itt Houston! Itt Houston! Hallotok, fiúk? Vétel!

Mills: Itt Mills a Holdról! Jó est… (köhögni kezd), jó estét! A fenébe! (Köhög.)

Hang: Te köhögsz, Mills? Megfáztál? Mindjárt adom Frigard dokit. Hé, Tom, gyere ide! Náthaeset a Holdon.

Mills (közbevág): Egyáltalán nem fáztam meg. Csak ez a por. A mintákról. Éppen befejeztük a rakodást. A Hold merő por és szemét, nem tudtad?

Hang: Tehát jól vagy. Oké. Tudjátok, hogy csak tíz percünk van? Huszonegy húszkor a libráció miatt rádióárnyékba kerültök. Akarjátok hallani a legújabb híreket? Fölvettem nektek az NBC esti híradóját, Washingtonból.

Mills: Hírek? Halljuk, de csak ha jók!

Hang (nevet): Te mindig viccelsz. Akkor most jön a híradó, aztán három perccel a rádióárnyék előtt utoljára búcsúzkodunk. Jó? Vétel!

Mills: Jó. Hacsak Blopp nem akar még mondani valamit.

Blopp: Nem, nálam minden oké. Köszönöm.

Hang: Akkor indítom… (Kattanás.)

Bemondó: Itt Washington! Rövid híreink. Szerencsésen végződött a mai bombariadó. Miután a névtelen telefonáló közölte, hogy a Központi Pályaudvaron időzített atombombát rejtettek el, a rendőrség idejében megtalálta a bombát. A bomba nem robbant fel. Szakértők szerint a terroristákat becsapták, ugyanis tisztítatlan uránizotópot adtak el nekik. A pánik miatt a kivezető autópályákon tizenhárom személy életét vesztette. Harmincan megsebesültek. Lima. A limai helyzet bonyolódott. Délutáni híradónk óta kiderült, hogy mégsem Diaz tábornok vette át a hatalmat az államcsíny után. A tábornok nevével emberrablók éltek vissza, ez a banda vette át a hatalmat, miután elbarikádozta magát a parlamentben, túszul ejtve a parlament mindkét házát. Az alsóház állítólag a tanácsteremben van, a felsőház a pincében tartózkodik. Mivel a felsőház többsége Diaz tábornokot támogatta, jelenleg nem tudható, hogy Diaz tábornok lázadó-e, vagy törvényes államfő. Washington. Ma este áramütés miatt tönkrement a Bell telefontársaság legújabb számítógépe. Ellenőrizetlen híresztelések szerint a számítógépet a cég volt alkalmazottai tették tönkre, akik az új számítógép beállítása miatt elveszítették munkahelyüket. A Bell dolgozóinak nem hivatalos szóvivője, dr. Buckman azonban közölte a sajtókonferencián, hogy a számítógép képes volt önpusztításra programozni magát. Ez volna az első eset, amikor egy számítógép öngyilkosságot követ el. 22.00 órakor interjút sugárzunk dr. Buckmannal, aki szerint a legújabb számítógépek közveszélyesek. Houston. Az űrrepülőtéren rajtra kész a Saturn rakéta, amely a Holdra röpít két amerikai tudóst, hogy felváltsák az állomás mostani személyzetét. (Kikapcsolás hangja.)

Hang: Halló, itt Houston, megint én vagyok! Már csak néhány zavargás és feszültség következne, a világ különböző részeiből. Négy percünk van. Akarjátok a további híreket, fiúk, vagy beszélgessünk inkább? Vétel!

Mills: Köszönjük a híradót! Az szerintem kacsa lehet, a Bell társaság számítógépéről! A mi gépünk mindenesetre jól viselkedik. Mondd, tényleg készek nálatok a rajtra? Minden rendben?

Hang: Minden oké! Legyetek nyugodtak! Tom és James megy felváltani titeket, olyan pontosan érkeznek majd, mint a háború előtti vonatok. (Nevet.) Nem sajnáljátok otthagyni a Holdat? A szép tájakat?

Blopp: Szépek. De azért elég unalmas itt. Némelyek panaszkodnak, mert nincs sör.

Hang: A némelyek tévednek, mert ott nem is lehet sört inni. Kicsi a gravitáció. Kihabzik az egész.

Mills (érdeklődve): Tényleg? Kipróbáltad?

Hang: Ez államtitok. Fiúk, már csak két perc! Látom a kijelzőn, hogy gyengül a vivőhullám. Ha még akartok üzenni valamit, akkor gyorsan! Vétel!

Mills: Nálunk minden rendben. Készülünk az utolsó holdéjszakánkra.

Hang: Jó holdéjszakát kívánunk, vétel!

Mills: Viszontlátásra a Földön! És mondjátok meg a fiúknak a reptéren, hogy sok sörrel várjanak! Lehetőleg dán sör legyen! Várjuk a váltótársakat! Vége!

Blopp: Azt hiszem, már nem hallották.

Mills: Gondolod?

Blopp: Ja. Nincs már vivőhullám. Fölerősítem egy kicsit… (Statikus zörej.) A vén Föld recseg így. Mindjárt abbahagyja, ha a horizont alá süllyedünk… Ki is kapcsolom, kár az áramért. No sebaj, ilyen az élet… Most mit csináljunk? Valahogy nem vagyok álmos. Pókerezzünk?

Mills: A csudát! Mindig te nyersz.

Blopp: Mert nem tudsz blöffölni. De még megtanulhatod. Játszunk?

Mills: Nincs kedvem. Olyan lassan esnek le az asztalra a kártyák, mindig belelátni.

Blopp: A pókerben? Na és? Úgy érted, kihasználom a gyenge gravitációt?

Mills: Dehogyis! Csak azt mondom, az eljárás szerint most a jelentés következik.

Blopp: Kár, hogy a számítógéppel nem lehet pókerezni. Súlyos programhiba. A jövőben javítani kell rajta. (Bekapcsolja a számítógépet.)

Luniac: Figyelem! Itt a Luniac! Greenwichi földi idő szerint 21.27 óra van, a holdéjszaka első órája. Tájékoztatás következik. A Hold librációs mozgása következtében az állomás a rádióhorizont alá süllyedt, és 219 óra hosszat nem lesz kapcsolata a Földdel. A hőmérséklet az állomáson kívül mínusz 139 fokra süllyedt. Az elmúlt óra folyamán három nagyon gyenge, távoli meteorit-becsapódást észleltem. Az állomás jelenlegi adatai következnek. Víz a fő tartályban 2770 liter. Az egészségügyi tartályban 146 liter. Hőmérséklet 19 fok. Oxigéntartalom 23 százalék. Merkaptán szennyeződés elenyésző, norma szerint.

Blopp: Kapcsold ki, vagy hallgasd egyedül! Én megyek fürödni.

Mills: Nem bírod ki azt a pár percet?

Luniac: Áramerősség 16 amper. Tartalék 1570 amperóra.

Blopp: Én kikapcsolnám. Ne? Akkor lehalkítom.

Luniac (halkabban): Figyelem, a vízzel és az árammal takarékoskodni kell!

Blopp: Márpedig én megfürdök!

Mills: Kivel vitatkozol, a számítógéppel? Ingerlékeny lettél…

Blopp: Majd a fürdőtől megnyugszom. (Kimegy, hamisan fütyül, ajtó csukódik, víz csobog.)

Luniac: A kisegítő aggregátok teljes kapacitással működnek. Egy perc múlva közlöm az oxigéntartalék mennyiségét.

(Blopp énekel a fürdőszobában.)

„John Browns baby got a cold

Upon his chest

And they rub him

With camphorated oil,

Glory, glory alleluja…”

Luniac: Figyelem, itt a Luniac! Fontos jelentés következik! Fontos jelentés következik! (A háttérben Blopp énekel, lubickol a kádban.) Figyelem! Rendkívüli jelentés! Figyelem! Első fokú vészhelyzet! Figyelem! Első fokú vészhelyzet miatt E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás!

Mills: Mi van? Mit beszélsz? Miféle vészhelyzet?

Luniac: Figyelem! Az oxigén nyomása a fő tartályban csökken, percenként átlag 9 és 9,76 kilopond per négyzetcentiméterrel.

Mills: Az oxigén? Csökken a nyomás?

Luniac: Figyelem! Megindítom az E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárást! 21.40 órakor az oxigén nyomása a fő tartályban 190 kilopond per négyzetcentiméter. (A háttérben Blopp énekel: „An American boy in Paris fell for a lovely mademoiselle… ”)

Mills: Szökik az oxigén? Biztos? Hol? Szivárgás van? Hol?

Luniac: Az A 27 fővezeték, a központi nagy nyomású szelep, a B, D, H 18 leágazások rendben. Az oxigén nyomása a fő tartályban tovább csökken. Jelenleg 103 kilopond per négyzetcentiméter.

Mills: Mi az, hogy rendben, ha csökken? Hé! Azonnal nyomd át az oxigént a tartalék tartályba!

Luniac: Az E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás értelmében átszivattyúzom az oxigént a tartalék tartályba. Az oxigén nyomása a tartalék tartályban 89 kp/cm^2. Az oxigén nyomása a fő tartályban tovább csökken. Jelenleg 70 kp/cm^2.

Mills: Ilyen gyorsan szökik?! Mi ez… megrepedt a tartály?

Luniac: A gyorsuló csökkenés oka részben az, hogy átszivattyúzom az oxigént a tartalék tartályba. Eltérést a normától az érzékelők nem mutatnak. Az oxigén nyomása a fő tartályban tovább csökken. Jelenleg 66 kp/cm^2.

Mills: Hol szökik az oxigén? Hol? Válaszolj!

Luniac: Az adatok nem elégségesek. Figyelem! A tartalék tartály telítődött! Az oxigén nyomása a tartalék tartályban 90 kp/cm^2. A nyomás a fő tartályban tovább csökken. Jelenleg 57 kp/cm^2.

Mills: Még mindig ilyen gyorsan szökik? Akkor lyukas a tartály. De hol? Ha a főszelepek jók, akkor biztosan a redukciós szelepek. Hallod?! Miért nem válaszolsz?

Luniac: A jelzőrendszer szerint a fő és a redukciós szelepek teljesen zárnak. Az elágazásoknál a csőbilincsek nem eresztenek. A nyomás a fő tartályban tovább csökken. Jelenleg 50 kp/cm^2.

Mills: És a tartalék tartályban?

Luniac: A nyomás a tartalék tartályban változatlan. Jelenleg is 90 kp/cm^2.

(Blopp énekel: „It is a lovely day today…”)

Mills: Énekelj csak! Luniac! Hány órára elég az oxigén a tartalék tartályban?

Luniac: Takarékos felhasználás esetén a rendkívüli E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás szerint az oxigén a tartalék tartályban egy ember számára 280 órára elegendő.

Mills: Az kevés! A fenébe, kevés! Szivattyúzz még át oxigént, míg el nem szökik az egész! Ki vele a fő tartályból, amennyit csak lehet!

Luniac: A tartalék tartályban a megengedett legnagyobb nyomás 85 kp/cm^2. Az E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás értelmében 5 kilopond per négyzetcentiméterrel túlléptem a megengedett legnagyobb nyomást a tartalék tartályban, hogy az oxigéntartalékot maximálisan növeljem. A nyomás további növelése esetén a tartály megrepedhet. Figyelem! Jelentés az E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás keretében. A nyomás a fő tartályban tovább csökken. Jelenleg 41 kp/cm^2.

Mills: Szóval, szökik… Úristen! Luniac, miért nem csinálsz valamit? Hol szökik az oxigén?

Luniac: Az adatok nem elégségesek. Figyelem! Ismertetem az E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás vészhelyzeti mentési utasítását. Az oxigén szökése és az oxigénhiány veszélye című fejezet. Az oxigén nyomása a fő tartályban ismeretlen okból csökken. Jelenleg 32 kp/cm^2. Állandó szökés esetén a nyomás a fő tartályban 9-10 perc alatt nullára csökken. Ismétlem, állandó szökés esetén a nyomás a fő tartályban 9-10 perc alatt nullára csökken. Az A 27 fővezeték, a B, D, H 18 leágazások rendben. A jelzőrendszer szerint a fő és a redukciós szelepek rendben. A reduktor és a csőbilincsek rendben.

Mills: Minden rendben, csak az oxigén szökik! (elfojtott haraggal) Így van?

Luniac: Így van. Mivel a jelzőrendszer csak a tartály és a vezetékek szabadon lévő részeit ellenőrzi, lehetséges a fő hibaelhárító program 8. fejezet, 12. alfejezet, 04. cikkely alatti hiba, vagyis lehetséges, hogy megrepedt a fő tartály alsó páncéljának a holdkőzeten nyugvó, betonaljzatú része. E páncél megrepedésének esélye a fő hibaelhárító program 05. cikkelye szerint egy a négyszázmilliárdhoz. Figyelem! Jelentés az E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás vészhelyzeti mentési utasítása keretében. A nyomás a fő tartályban lassúbb ütemben csökken, mivel az oxigén saját nyomása csökken. Jelenleg 27 kp/cm^2.

Mills: Ez egy mentési utasítás? Inkább nekrológ! Nem lehet tovább növelni a nyomást a tartalék tartályban?

Luniac: A tartalék tartályban a nyomás növelésével a tartály repedésének esélye minden kilopond per négyzetcentiméterrel exponenciális arányban növekszik.

(Blopp énekel: „It is a lovely day today…”)

Mills: Micsoda mentési utasítás ez?! Luniac!

Luniac: Figyelem! Itt a Luniac! Az E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás vészhelyzeti mentési utasítása bekapcsolva. Mivel az emberi szervezet a legkevesebb oxigént nyugalmi állapotban fogyasztja, ajánlatos, hogy az állomáson tartózkodó minden ember haladéktalanul feküdjön hanyatt, lazítsa el izmait, lélegezzen lassan, percenként legfeljebb 14 ízben, és gondoljon eközben kellemes dolgokra, vagy legalábbis közömbös témákra, mert a szellemi izgalom gyorsítja az anyagcserét, és ezzel az oxigén felhasználását.

Mills: Kellemes dolgokra, mi? Ide hallgass! Nyomj át még vagy kétszáz font oxigént a tartalék tartályba, de rögtön! Ez parancs! Kapcsold be a sűrítőt! Hallod?!

Luniac: Nem hajthatom végre a parancsot, mert az E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás programja szerinti korlátozás tiltja. A mentési utasítás értelmében közölhetem, melyik programhelyen található a korlátozás. Továbbá lehetséges az én teljes kikapcsolásom az állomás ellenőrző rendszeréből, amely esetben az állomáson tartózkodó személy saját belátása szerint járhat el, a saját felelősségére. Ezt azonban nem tanácsolom, mivel az oxigén szökésének paraméterei szerint az oxigén hamarabb elfogy a fő tartályból, mint ameddig a nevezett korlátozás kikapcsolása eltart.

Mills: No, ez legalább világos… (Hirtelen teljes erőből felordít.) Blopp!! Blooopp!!!

Blopp (kiszól): Mit izgulsz annyira? Zuhanyozni akarsz? Mindjárt kijövök.

Mills: Nem zuhanyozni akarok. Élni akarok!

(Ajtócsapódás, futó léptek mezítláb, Blopp erősödő hangja.)

Blopp: Mi van? Hogy nézel ki? Mi bajod?

Mills: Jól nézünk ki mind a ketten! Szökik az oxigén! Az egész oxigén kiment a tartályból.

Blopp: Az egész oxigén? Most viccelsz?

Mills: Nem hiszed? Csak hallgasd! (Bekapcsolja a számítógépet.)

Luniac: Figyelem! Itt a Luniac! Az E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás vészhelyzeti mentési utasítása bekapcsolva. Az állomáson vészhelyzeti riadó. Az oxigén nyomása a fő tartályban jelenleg 8 kp/cm^2. A nyomás a fő tartályban tovább csökken, de egyre lassabban. A manométer jelzése szerint a fő tartály ereszt. A szivárgás helyét nem sikerült megállapítani, mert az adatok nem elégségesek. Valószínűleg megrepedt a fő tartály alsó páncélja. E páncél megrepedésének esélye a fő hibaelhárító program szerint egy a négyszázmilliárdhoz. Figyelem! Az E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás vészhelyzeti mentési utasításának folytatása előtt közlöm az állomás jelzőberendezéseinek jelenleg mért adatait. A jelzőrendszer szerint a fő és a redukciós szelepek teljesen zárnak. Az elágazásoknál a csőbilincsek nem eresztenek…

Blopp: Kapcsold ki ezt a fecsegést! Gondolkodnunk kell, hogy mit tegyünk!

(Kattanás, a számítógép a mondat közepén elnémul.)

Blopp: Még nem is értem az egészet. A fő tartályban nincs oxigén, de tartalék van?

Mills: Van. A gép szerint 140 órára elég.

Blopp: 140 órára?! És… és két embernek?

Mills: Kettőnek elég annyira. Ellenőrizheted. (Bekapcsolja a számítógépet.) Luniac! Mennyi időre elég az oxigén?

Luniac: Itt a Luniac! A legtakarékosabb felhasználás esetén az oxigén a tartalék tartályban két ember számára 140 órára, egy ember számára 280 órára elegendő. Folytatom az E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás vészhelyzeti mentési utasítását. Mivel az emberi szervezet a legkevesebb oxigént nyugalmi állapotban fogyasztja, ajánlatos, hogy az állomáson tartózkodó minden ember haladéktalanul feküdjön hanyatt, lazítsa el izmait, lélegezzen lassan, percenként legfeljebb 14 ízben, és gondoljon eközben kellemes dolgokra… (Kikapcsoló kattan.)

Blopp: No, hát akkor gondoljunk kellemes dolgokra! 140 óra, mi? És az űrhajó 280 óra múlva jön. (halkan) Nem érjük meg…

Mills: Úgy látszik!

Blopp: Hogyan történt ez? Ilyen hirtelen…

Mills: Nem tudom. Ő se tudja. „Az adatok nem elégségesek.” Ismered ezt a nótát, nem? Valószínűleg megrepedt az alsó páncél. Anyagfáradás, vagy… úgyis mindegy. No, akkor lefekszünk? Hanyatt, lazán…

Blopp: Minek? A legtakarékosabb felhasználás esetén az oxigén 140 órára elég, és az űrhajó 140 órával később jön! Ahelyett hogy megfulladunk, fekve és kellemes dolgokra gondolva, inkább találjunk ki valami megoldást!

Mills: Tanácskozhatunk, persze. Csak vegyél fel valamit!

Blopp: Mi van? Ja… Elfelejtettem, hogy pucéran állok itt… Várj, mindjárt felveszek valamit… Legfontosabb most a hidegvér. (Vászon szakadása.)

Mills: Vigyázz! A lábadra húztad az inget!

Blopp: A fenébe! A kedvenc ingem… (Tompán felkacag, de rögtön abbahagyja.) No, kész vagyok…

Mills: Te csinálj, amit akarsz! Én mindenesetre lefekszem. Fekve is lehet beszélni. Az utasítás arra való, hogy betartsák.

Luniac: Figyelem! Rendkívüli jelentés az E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás keretében. Az oxigén nyomása a fő tartályban 4 kp/cm^2 alá csökkent. Mivel ez a nyomás az állomás ellátásához nem elégséges, átkapcsolom az állomás oxigénellátását a tartalék tartályra. (Halk sziszegés, aztán csend.) Figyelem! Folytatom az E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás vészhelyzeti mentési utasítását. A vészhelyzet egész tartama alatt élelem fogyasztása nem ajánlott. Különösen a magas kalóriatartalmú fehérje emésztése gyorsítja az anyagcserét, és ezzel az oxigén felhasználását.

(Kikapcsoló kattan.)

Mills (fekve): Miért kapcsoltad ki?

Blopp: Ide hallgass! Houstonnal kell beszélni! Küldjék hamarabb az űrhajót!

Mills: Elfelejted, hogy nincs kapcsolatunk Houstonnal.

Blopp: A fenébe! (Bekapcsolás kattan.) Luniac, mikor lesz kapcsolatunk Houstonnal?

Luniac: Itt a Luniac. Az állomás jelenleg a libráció következtében a Hold horizontja alatt, rádióárnyékban van. A rádiócsend tartama mostantól 218 óra. Folytatom az E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás vészhelyzeti mentési utasítá… (Kikapcsoló kattan.)

Blopp: Az túl sok. Addigra mi már… Hát akkor mi legyen? Hm?

Mills: Feküdj le!

Blopp: Örök nyugalom? Az még ráér. A jó francba, kell lenni az állomáson oxigénpalackoknak, az űrruhákhoz! Hol vannak?

Mills: Csak kettő maradt itt. Nyolc font oxigénhez.

Blopp: De üresek! Megtölthetted volna őket, mielőtt az oxigén kifogy a fő tartályból, te meg ahelyett, hogy…

Mills: Nyugalom! Te dobtad ki tegnap az üres palackokat ott, a kúpnál, a Torricelli alatt.

(Hallgatás.)

Blopp: Én mégis megpróbálom hívni Houstont. Na? Mit gondolsz?

Mills: Hiszen rádióárnyékban vagyunk. Kár a fáradságért.

Blopp: Megpróbálni nem árt. (Kapcsolás hangja.) Halló, Houston! Halló, Houston! Feleljetek! Itt a Hold! Nagy problémánk van! Houston, hallotok? Houston, végveszélyben vagyunk, elszökött az oxigén! Houston! Az ördög vigye el…

Mills: Mit vacakolsz ott? Feküdj le inkább!

Blopp: Mondjuk, hogy lefekszem. Akkor mi van?

Mills: Növekszik az esélyünk.

Blopp: Igazán? És ugyan miért?

Mills: Hátha előbb jön az űrhajó.

Blopp: Te se hiszed… Figyelj csak ide!

Mills: Figyelek.

Blopp: Valamit azért tehetnénk. Nem mondom, hogy most mindjárt. De minden eshetőségre gondolni kell.

Mills: Mire célzói? (Kitalálta.) Vagy úgy!

Blopp: Úgy.

Mills: Rám ne számíts! Családom van.

Blopp: Én nem beszéllek rá. De ha mind a ketten…

Mills: Mit mind a ketten?

Blopp: Van egy módszer. Régi, bevált módszer.

Mills: Sorsolás?

Blopp: Tegyük fel…

Mills: Nem csak a családomról van szó. Ellenkezik az elveimmel. Nincs joga hozzá az embernek, hogy ő maga tegye meg.

Blopp: A jóisten tiltja?

Mills: Nem olyan a helyzet, hogy most hitvitát folytassunk.

Blopp: Nem is. De a hit éppen azt parancsolja, hogy a felebaráti szeretet…

Mills: Hiszen te nem is vagy hívő.

Blopp: De te igen.

Mills: Na, ebből elég! Cinikus duma. És ostoba.

(Hallani, hogy egyikük feláll, és járkálni kezd.)

Mills: Minek álltál fel? Ne járkálj! Hallod? Fogyasztod az oxigént!

Blopp: Na és? Úgysem elég!

Mills: Az én oxigénemet fogyasztod!

Blopp: Hogyhogy?

Mills: Úgy, hogy én fekszem, ahogy az utasítás mondja, te meg rohangálsz. Én kevesebbet fogyasztok, te többet, pedig egyformán kéne.

Blopp: Ajánlok egy nemesebb témát, jobban illik a helyzethez. Ne írjuk le a végakaratunkat?

Mills: Minek írni? Minden szavunk rajta lesz a szalagon.

Blopp: Hol lehet az a szalag? Eddig sohasem érdekelt. Luniac!

Luniac: Itt a Luniac! Tessék!

Blopp: Te jegyzel föl minden beszélgetést?

Luniac: Nem. Alépítményem hetes részlegében van egy lepecsételt üvegdoboz, abban magnó, kazetták, cserélőszerkezet és önálló áramforrás. A rögzített feljegyzést törölni lehetetlen. A szalagot minden váltáskor Houstonba viszik, és ott meghallgatják.

Blopp: Houstonban?

Luniac: Igen. Houstonban.

Blopp: A magnónak önálló áramforrása van? Miért?

Luniac: A magnót a páncélba zárt, önálló kis atommáglya táplálja, hogy katasztrófa esetén a feljegyzés megőrződjön, és azért is, hogy a feljegyzés ne függjön az állomás áramhálózatának feszültségétől.

Blopp: Értem. Valaki rövidzárlatot csinálhat, és akkor a magnó leállna. Mindenre gondoltak! Az a doboz nyilván nem közönséges üvegből van, mi?

Luniac: A doboz rendkívül szilárd páncélüvegből van. Figyelem! Itt a Luniac! Folytatom az E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás vészhelyzeti menté… (Kikapcsoló kattan.)

Mills: Mit szórakozol te ott? Hagyd békén a magnót! Nem hallottad, mit mond a gép? Úgysem férsz hozzá. Csak letörik a körmöd.

Blopp: Nem törik le. Nem is nyúlok semmihez.

(Halk kaparászás valami üvegen.)

Mills: Hagyd békén, de most rögtön, és feküdj le! Hallod?

Blopp: Nincs kedvem feküdni. Különben is, uralkodj magadon! Agresszív vagy!

Mills: Én?

Blopp: Te, te! No mindegy… Ha zavar, hogy megnéztem a magnót, nem nyúlok többé hozzá. Most meg vagy elégedve?

Mills: Legjobb volna aludni. Úgy kevésbé fogy az oxigén.

Blopp: Te tudnál aludni? Csodállak!

Mills: Vehetünk be altatót.

Blopp: Azt mondod? (Kis szünet.) No jó! Vegyünk! Hol van? A gyógyszeres szekrényben?

Mills: Ott. (Zörejek.) Mit csinálsz?

Blopp: Amit mondtál. (Hallani, hogy vizet tölt egy pohárba.) Itt van. Seconal. (Megrázza a gyógyszeresdobozt.)

Mills: Hagyd azt a dobozt! Majd én beveszem a tablettát. (Hallani, hogy ő is feláll.)

Blopp: Itt van. Én már bevettem. Mi van? Mit bámulsz?

Mills: Tedd a szádba a tablettát, akkor majd én is!

Blopp: Ahogy óhajtod! (Úgy kezd beszélni, mint aki tart valamit a szájában.) Miért nem nyeled le?

Mills: Előbb szét kell harapni.

Blopp: De te nem harapod…

Mills: Nyeljük le egy, kettő, háromra! Jó?

Blopp: Furcsa ötlet. De nem bánom, ha te úgy akarod. Egy, kettő, három!

Mills: Nem is nyelted le!

Blopp: Mert te sem…

Mills: Nem bízom benned.

Blopp: Én bajosan bízhatnék benned.

Mills: Miért?!

Blopp: Mert álszent vagy. Azért feküdtél le, hogy mutasd, hogy te betartod az utasítást, én meg nem. Aztán feljelentettél!

Mills: Hogy mit csináltam?

Blopp: Feljelentettél a központnak, Houstonnak. Nem vagyok süket, se hülye, öregem! Nem is nyúltam ahhoz a magnós dobozhoz, te meg azt mondtad, hogy fel akarom törni. És ez még semmi! Amikor mondtam, hogy én nem nyúlok hozzá, te kaparászni kezdtél valamit a hátam mögött. Hogy fölvegye a magnó a hangot. Ravasz vagy! Rám tereled a gyanút, hogy fel akartam törni a magnót…

Mills: Akartad is!

Blopp: Majd a vizsgálat megmutatja. Hallani, hogy mi van közel, mi van messze. Én a számítógépnél álltam, te ott feküdtél, és kaparásztál valamit…

Mills: Ide figyelj, te álmodtál! Talán volt valami nesz, de én észre se vettem. Ne beszélj így velem, nagyon kérlek! Elég régen ismerjük egymást. Te forrófejű vagy, de akárhogyan végződik ez az egész, arra kérlek, hogy térj már észhez. Hiszen rendes ember vagy te, vannak jó tulajdonságaid, alapjában véve. Gondold végig! Csúf dolog lenne, ha itt olyasmi történne, ami nem fér össze a barátságunkkal.

Blopp: Mire akarsz kilyukadni? Mindenkinek vannak jó és rossz tulajdonságai. Te sem vagy szent!

Mills: Nem is állítom. Csak azt javasolom, hogy viselkedjünk úgy, ahogyan a helyzet megköveteli. Méltón és ésszerűen.

Blopp: Szóval, meggondoltad magad?

Mills: Nem értem.

Blopp: Most már akarsz sorsolni?

Mills: Nem. És kérlek, ne is beszélj erről!

Blopp: Ne izgasd fel magad! Csak azért kérdeztem, mert azt mondtad, hogy viselkedjünk ésszerűen.

Mills: És méltón! Ne próbáld kiforgatni a szavaimat! Tanúnk van, itt, ni! (Megkocogtatja a magnó üvegdobozát.)

Blopp: Most minek balhézol? Egy szó miatt? Elnézést, ha rosszul értettelek. Most én mondom: feküdjünk le! Ha nem bízol bennem, feküdj amoda, onnan láthatsz… bár az én részemről igazán nem fenyeget veszély! Mi bajod? Hol elsápadsz, hol kivörösödsz… Adjak vizet? Reszket a kezed, vigyázz, elejted a poharat! (Üvegcsörömpölés.)

Mills: Hazug gazember! Te törted össze a poharat!

Blopp: Hogyan? Három lépésre voltam tőled!

Mills: Te törted össze! Csak fogtad, és földhöz vágtad, készakarva, mert a hang megmarad, de a kép nem! Be akarsz feketíteni, de hiába!

Blopp: Befeketíteni? Mivel? Hogy elejtettél egy poharat? Az talán bűn? Ahá, értem már! Megint csapdát állítottál! Tisztelt bizottság, ez a gaz Blopp előbb össze akarta törni a magnót, de nem sikerült neki. Aztán összetörte a poharat, és azt mondta, hogy Mills ejtette le, mert reszket a keze. Az álnok Blopp! Tehát ha Blopp-nak valami baja esik, akkor nyilvánvaló, hogy Mills doktor önvédelemből tette… Ha így folytatod, ha a barátságunkat emlegeted, és közben ilyen disznóságokat művelsz, akkor bezárkózom a szobámba. Érted?

Mills: Nagyon is jól értem. Úgy akarod feltüntetni, hogy őrült vagyok, paranoiás. De hiába ármánykodsz!

Blopp: Miért akarnám úgy feltüntetni? Mi hasznom belőle?

Mills: Tudod te nagyon jól!

Blopp: Nem. Egyáltalán nem tudom. Még ha, tegyük fel, beszámíthatatlanul viselkednél is…

Mills: Én teljesen normálisan viselkedem. Vagyis… becsületesen.

Blopp: Jó. Teljesen épelméjűen viselkedsz. Ha akarod, tízszer is elmondom. Mills doktor teljesen épelméjűen viselkedik, ő teljesen épelméjű, épelméjű, épelméjű, épelméjű! Most meg vagy elégedve? Én csak azt mondtam: ha, tegyük fel, beszámíthatatlanul viselkednél, és azt rögzítené a magnó, mi hasznom van nekem abból?

Mills: Feltétlenül azt akarod, hogy kimondjam?

Blopp: Hát hogyne! Sőt kérlek!

Mills: Jó. Mi az ott a zsebedben?

Blopp: Melyikben? Ebben zsebkendő, autókulcs, érzékelő. A másikban zseton az automatához és notesz. Láthatod.

Mills: Van ott még valami. Olyan nehéz, hogy lehúzza a zsebedet. Rugós kés, nem igaz?

Blopp: Neked van rugós késed, nem énnekem. Te magad mutattad a bázison. Hogy a fiadtól kaptad a rajt előtt. Monogramos. Ott tartod a zsebedben, és most úgy teszel, mintha nálam volna?

Mills: Mert nálad van. Elvetted, hogy kinyissál egy kólát. Van rajta nyitó is. Az asztalon volt, a mikroszkóp mellett, és te elvetted.

Blopp: Én? A te késedet?

Mills: Úgy bizony. Láttam. A mikroszkópba néztem, de a másik szemem azért nyitva volt. Láttam, hogy elvetted a kést.

Blopp: Mikor?

Mills: Ma délben. Ebédtájban. Ne mondd, hogy nem emlékszel!

Blopp: Minek vettem volna el? A hűtőben van nyitó.

Mills: Nem igaz. Nincs. És nem engedem, hogy most oda tegyél egyet!

Blopp: Ócska mese, öregem! Ha most odatehetném, akkor délben is tudtam volna, hogy hol van a nyitó. És ha tudom, akkor mi a fenének vettem volna el a késedet?

Mills: Pedig nálad van. Látom, kidudorodik tőle a zsebed.

Blopp: Én meg látom, hogy éppen beülsz egy harckocsiba. Két lehetőség van. Vagy hallucinálsz, vagy hazudsz, mert nálam nem volt és most sincs semmilyen kés. Ha el akartam volna venni, akkor előbb megkérdezlek, és az rajta volna a szalagon. Márpedig délben nem tudhattam, hogy este elszökik az oxigén. Nem vagyok jós. Semmi okom nem volt, hogy míg te a mikroszkópba nézel, odaosonjak, és ellopjam a késedet. Látod, milyen zagyva meséket tálalsz fel? Tegyél hideg borogatást a fejedre.

Blopp: Hogy te milyen alamuszi vagy! És én még rendes embernek tartottalak! Pedig szóltak nekem. Óvtak tőled már régen, a bázison. Nagyon gyorsan feltörtél te a szakmában. Mert hullákon lépkedtél át.

Blopp: Most meg el akarod terelni a figyelmet. Ne a karrieremről beszélj! Mindig ugyanúgy hozol gyanúba. Előbb a magnó, aztán a pohár, most a kés. Talán üldözési mániád van. Mindenesetre veszélyes vagy. Tulajdonképpen jobb volna, ha megkötöznélek.

Mills: Ide ne gyere! Hallod?

Blopp: Dehogy megyek! Még akkor se, ha te hívnál. Át akarsz verni? Ez most a vezércsel?

Mills: Miféle vezércsel? Miket beszélsz?

Blopp: Mindent kiforgathatsz, éppen úgy, mint eddig. Először kihasználtad, hogy megnéztem a magnót. Aztán, amikor elejtetted a poharat, azt kiabáltad, hogy én törtem össze, készakarva. Aztán jött a kés, a te késed, a te monogramoddal. Tehát nyilvánvaló, hogy ha odahívnál valamilyen címen, az is csapda volna. Kieszelted már az egészet! Azt ordítanád, hogy megtámadtalak, és leszúrnál a késsel. A magnó Houstonban lejátszana, amit ordítottál, és azt mondanád, hogy tőlem vetted el a kést. Önvédelemből! Ezért hoztál gyanúba mindenféle módon. Közvetett bizonyítékok egész lánca! De én megszakítottam a láncot. Hozzám se nyúlhatsz, világos?

Mills: Ezt az aljas zagyvaságot! Hiszen te mondtad az előbb, hogy meg akarsz kötözni!

Blopp: Nem azt mondtam, hogy akarom. Csak azt mondtam, hogy jobb volna, mert veszélyes vagy. Ezt is rögtön kihasználtad, ordítottál, hogy oda ne menjek. Pedig én meg se mozdultam. (Halk kattanás.)

Mills: Blopp kinyitotta a kést!

Blopp: Te nyitottad ki! Elővetted a zsebedből, és kikattintottad. Nem számolsz a modern technikával, öregem. A szakértők tudni fogják, melyik oldalról jött a kattanás! (Hangjukból kiderül, hogy mozognak – nyilván egymásra meredve köröznek a szobában, mint a birkózók a szorítóban.)

Mills: Ne gyere közelebb! Ott maradj!

Blopp: Nem maradhatok itt, amikor késsel jössz felém. Hátrálnom kell!

Mills: Én hátrálok, te hazug disznó!

Blopp: Mills okosan játszik. Tudja, hogy lelepleződött, amikor a kést kinyitotta, mert a kattanás elárulta. Ezért felém jött, és nekem hátrálnom kell. Mills azt akarja, hogy a kiinduló helyzet ne derüljön ki. Már egy egész kört írtunk le.

Mills: Hazudsz! Fél kört!

Blopp: Mindig ugyanaz a taktika. Mills késsel jön, én fegyvertelen vagyok. Ezért most fölveszem az asztalról a kőtörő kalapácsot. (Halk zörrenés.) Na, erre most mit találsz ki?

Mills: Nem is volt kalapács az asztalon!

Blopp: Tessék… Nem is volt kalapács. Akkor mit vettem föl?

Mills: Semmit. Ráütöttél az asztalra! Valami újabb gazságra készülsz!

Blopp: Nálad kés van, nálam kalapács. Csökkent az előnyöd. Ezért azt javasolom… jaj! (Fémes csattanás.) Mills hozzám vágta az oxigénpalackot!

Mills: Nem igaz! Ott feküdt, és te belerúgtál!

Blopp: Mills, ne nyúlj a másik palackhoz!

Mills: Fölvettem. Muszáj valamivel védekeznem!

Blopp: Akkor nekem is muszáj!

(Léptek, lihegés, kiáltás, hallani, hogy felborul az asztal.)

Mills és Blopp (egyszerre): Mills megtámadott! Blopp megtámadott!

(Csend.)

Blopp: Utoljára próbálok veled józanul beszélni. Őrültség ez! Ha így folytatjuk, meghalunk mind a ketten. Sakkban tartjuk egymást. Én fiatalabb és erősebb vagyok ugyan, de ha már elgyengülsz, be fogsz zárkózni a szobádba, és eltorlaszolod az ajtót. Természetesen akkor is, ha én gyengülök el. Légy már észnél! Ha bezárkózol, én biztosan nem bánthatlak, csak egyszerűen megfulladsz, mert nem lesz oxigén. És persze én is. Mind a ketten megfulladunk, szörnyű kínok után. Ezt talán te sem óhajtod!

Mills: Hát mit akarsz?

Blopp: Ugyanazt, amit az elején.

Mills: Sorsolni?

Blopp: Azt.

Mills: Nem hiszem, hogy ez becsületes ajánlat. Csak az újabb trükköd.

Blopp: Úgy látszik, becsületes ajánlatnak te kizárólag azt tartanád, ha itt helyben felkötném magam. Hát erre ne számíts! Ismétlem: sorsoljunk!

Mills: Nos, hát… mondd el, hogyan képzeled!

Blopp: A sors dönt. Aki veszít, bemegy a szobájába, és beveszi a mérget. Van a vegyszerek között cián. Aki veszít, bezárkózik, nehogy gyanús legyen az életben maradó. Mit szólsz hozzá?

Mills: Nem bánom. Elérted, amit akartál. Sorsoljunk!

Blopp: Van nálam egy pénzdarab. Enyém a fej, tied az írás. Akié felül van, az veszít. Feldobjuk a pénzt. Amikor leesett, együtt mondjuk ki, hogy mi van felül. Helyes?

Mills: Helyes!

Blopp: Figyelj, dobom! (Pendül az érme.) Írás! Írás!

Mills: Fej! Fej!

Blopp: Írás! Ne hazudj! Írás!

Mills: Te hazudsz! Fej!

(Csend.)

Blopp: Zsákutca. Tulajdonképpen gondolhattam volna, hogy csalni akarsz. De nincs még veszve minden. Forduljunk egy harmadikhoz!

Mills: Hiszen nincs itt senki, csak mi!

Blopp: Dehogynincs! A számítógép. Bekapcsoljuk, hogy tegyen jelentést. Ha a tizedik szavában páros számú szótag van, akkor te nyersz, ha páratlan, akkor én. Jó lesz így?

Mills: Nem bánom. Amit a gép mond, az nem függ tőlünk, és nem jósolható meg. De állítsuk lassú beszédre, és együtt számoljuk a szavakat, tízig!

Blopp: Jó! Ne is várjunk vele! Csak fogy az oxigén. Készülj fel! Figyelem! Bekapcsolom. Indul!

Luniac: Az E mint Emergency egy-nulla-hetes eljárás vészhelyzeti B/ utasításában az oxigénhiány veszélye esetén rendkívüli módszerek szerepelnek az oxigénhiány megelőzése végett.

(Ettől fogva a számítógép végig beszél, a szokottnál kissé lassabban. Mills és Blopp félhangon számolta a számítógép szavait – egy, kettő, három, és így tovább. A tizedik szó a B/, és erről kezdődik a vita – egy szótagú szó ez, vagy nem.)

Blopp: …kilenc, tíz! Páratlan! ,,B/”, ez volt a tizedik szó!

Mills: ,,B/”, az nem számít! Az nem szó, az nem szótag! A tizedik szó az volt, hogy „utasításában”, hat szótag, páros! Én nyertem!

Blopp: Hohó! Ezt a csalást már nem úszod meg! A feltételeket leszögeztük, és rögzítette a szalag. Semmiféle kivételről nem beszéltünk. A ,,B/”, az igenis szó! Én nyertem!

Mills: Nem igaz, én nyertem!

Blopp: Eredj a ciánért! De rögtön!

Mills: Eredj te! Mit taszigálsz? Sehova se megyek! Hozzám ne nyúlj! Hogy merészelsz…

(Zajok, ordítozás. Verekszenek. A padlón birkóznak. Ütések csattannak, bútorok, eszközök zuhannak, nyögések, hörgés: „Mills, eressz el”, „Blopp… ne fojtogass…jaj! A kés! Dobd el…”, „Mills! Jaj! Ne! Ne!”, „Blopp fojtogat… ne… ne ölj meg…” A verekedés zaja eleinte erősödik, az állomás különböző helyeiről hallatszik, különböző zajok, mintha testek csapódnának a falhoz, bútorhoz, aztán elhalnak a hangok – valami végső nyögés, aztán csend, közben a Luniac állandóan, egyenletesen mondja a mentőutasítást.)

Luniac: A tartalék tartály teljes feltöltése után, amikor az oxigén nyomása 90 kilopond per négyzetcentiméter, át lehet térni a mentő utasítás „C/” pontjára, vagyis megkezdeni az ,,M” mint Megmentő eljárást. A padló borításán meg kell keresni a vörös ,,M” mint Megmentő betűvel jelölt négyszöget, és meglazítva kiemelni. Az ,,M” mint Megmentő betűvel jelölt négyszög alatt van a vészhelyzeti elektrolízis készülék, amely a vizet hidrogénre és oxigénre bontja. A vészhelyzeti elektrolízis készüléket kábellel az E4 és E5 elosztótáblához kell kapcsolni. A vészhelyzeti elektrolízis készülék két személy számára 250 órára elegendő oxigént állít elő. A kvarctartályban felgyűlő oxigént az állomás helyiségeibe kell bevezetni, a hidrogént a fényvisszaverő zöld festékkel jelzett csövön kell kivezetni. A két személy számára 250 órára elegendő oxigén előállításához a tartály mutatóját az ,,M” mint Megmentő betűvel jelölt helyre kell állítani. A vészhelyzeti elektrolízis készülék beállítása nyolc percet vesz igénybe. A továbbiakban az oxigénnel szintén takarékoskodni kell. Mivel az emberi szervezet a legkevesebb oxigént nyugalmi állapotban fogyasztja, ajánlatos, hogy az állomáson tartózkodó minden ember haladéktalanul feküdjön hanyatt, lazítsa el izmait, lélegezzen lassan, és gondoljon eközben kellemes dolgokra…

A FÜRDŐKÁDBAN TALÁLT KÉZIRAT

Kék háttéren üres, fehér könyvborító. Egy kéz tűnik fel, nyitja a könyvet. Amikor a borítóhoz ér, azon kirajzolódik a felirat: „A Föld történelme. A káosz kora”. Amikor a kéz kinyitja a könyvet, megszólal egy hang: „Önműködő tankönyv vagyok. Ha meg akarod ismerni a múltat, figyelj jól, és tanulmányozd az ábrákat alaposan!”

Színes rajz egy óriási könyvtárról. A régies metszeten könyvekkel teli polcok. A tankönyv hangja: „A prekaotikus korban az emberek minden ismeretet egy különleges hordozóanyagon, az úgynevezett papíron rögzítettek. Ebből készültek az úgynevezett könyvek, ezeket az úgynevezett könyvtárakban tárolták.” A képen sajátos romlás, felbomlás megy végbe. A könyvek egyre gyorsabban porlanak szét, hamarosan az egész könyvtárból csak egy kupac föld vagy hamu marad. Növényzet sarjad ki belőle: páfrány és zsurlófű. A könyvtár helyén csakhamar őserdőt látunk. A tankönyv hangja: „A 21. században tört ki a Földön a papírbomlás, tudományosan papirolízis járványa. A papír pusztulása váltotta ki a késő neogén civilizáció hanyatlását. Amikor minden könyvtár szétporlott, az emberiség elveszítette történelmi emlékezetét, és így a civilizáció építését elölről kellett kezdeni. A papírbomlást okozó vírust csak 2098-ban ismerték fel.”

A következő, szintén animációs képen ásatások. Markológép hántja le a földrétegeket. Épület falának alapjai tűnnek elő, közöttük egy törmelékkel teli, közönséges fehér fürdőkád. A törmelék alól a kutató kezek elkorhadt kéziratot emelnek ki. A tankönyv hangja: „Az elpusztult prekaotikus civilizáció egyetlen fennmaradt emléke az a kézirat, amelyet a régészek a Septagonnak nevezett épület romjai alatt fedeztek fel.”

A kép a már gondosan megtisztított kéziratot mutatja a múzeumi tárlóban, üvegbura alatt. A tárlóban táblácska, ennek felirata hirtelen betölti az egész filmvásznat: „A FÜRDŐKÁDBAN TALÁLT KÉZIRAT”. A tankönyv hangja: „A neogén ember naplója a legbecsesebb emlék, amelyből a Föld ősi múltját megismerhetjük”. A kézirat közelképének hátterén jelennek meg a film bevezető feliratai.

Nagyon hosszú, széles folyosó fehér tónusokban, talán kórház vagy hivatal. A folyosó két oldalán egyforma, számozott ajtók sora. A kamera lassan halad előre, mintha a folyosón haladó ember szemszögéből mutatná a képet. A folyosóból más folyosók nyílnak, kereszteződnek, liftek jelzőfényei hunyorognak. Az egyik, egészen közönséges ajtó előtt két tiszt áll díszegyenruhában, csákóban, karddal. Egyikük kezében, mintha tálcát fogna, pisztolytok, vagy inkább egy pisztoly negatív lenyomata. A tisztek vigyázzállásban hallgatják az ajtón túli csendet. Az ajtó mögött lövés dörren, egy test zuhanása hallatszik. A tisztek a vigyázzállásból „pihenj” állásba váltanak át. Egyikük följegyez valamit a kezében lévő papírra. Gyorsulás – mintha a jelenet tanúja menekülne. A folyosó kanyarjai. A látványt konkrét zene kíséri, fő motívuma: kiskanállal teát kevergetnek.

Hivatalsegédek vonulnak a folyosón nagy, gőzölgő bögrékkel. Hagyományos hivatalsegédek – csupa merev tartású öregember, szorosan begombolkozva. A kép megáll. Balra teherlift ajtaja tárul. Két hivatalsegéd előgurít egy kerekes talapzaton álló allegorikus szoborcsoportot. A klasszikus stílust utánzó szobor a harcias képű, deli tartású, diadalmas Hőst ábrázolja, amint lábával a legyőzött ellenségen tipor. A hivatalsegédek áttolják a kerekes talapzatot a széles folyosón. A megfigyelő (a kamera) távolodni kezd, de megfordul, hátranéz, és látjuk, hogy míg a hivatalsegédek a szemközti liftet nyitják, a talapzaton fekvő „legyőzött ellenség” a zsebébe nyúl, zsebkendőt vesz elő, és kifújja az orrát, ellökve a „diadalmas Hős” kardját az arca elől. A megfigyelő továbbhalad a folyosón. Megáll egy ajtó előtt, amely ugyanolyan, mint a többi, kis táblán az ajtószámmal. Végre a megfigyelőt is látjuk, mert a kamera megáll, és azt az embert mutatja, akit a továbbiakban a Hősnek nevezünk. Bemegy a szobába, csak a hátát látni a folyosó felől. Semleges ruházatot visel – közönséges szürke vagy sötétszürke civil öltönyt. A kamera hátulról követi. Látjuk, hogy az ajtón túl egy ugyanolyan folyosóra került, itt is ugyanolyan ajtók, mind a két oldalon. Megnézi a kezében lévő cédulát, benyit az egyik jobb oldali ajtón – hátrahőköl, mert az ajtó mögött tömör téglafal van. A folyosó végén egy ajtón ÁTJÁRÁS NINCS felirat. Oda benyit, bemegy, a kamera hátulról követi. Ez a „fő-fő parancsnok” titkársága – az ajtónyitáskor a teát keverő kiskanalak csörömpölése hirtelen fölerősödik. Nagy, hivatali szoba, három titkárnő, számológépek, írógépek, csőposta csövei, iratrendezők, telefonok. A belépőt láthatólag már várták. A legközelebbi titkárnő feláll, egy ajtóra mutat. A Hős benyit, és egy teljesen üres, ablaktalan szobába kerül. Minden falon több ajtó. Sorra próbálgatja őket, de mindegyik zárva. A sarokban szép, nagy, régimódi szekrény. Kigyullad rajta a felirat: KASHENBLADE FŐ-FŐ PARANCSNOK. A Hős némi habozás után benyomja a szekrény nyikorgó ajtaját, és bemegy. Kashenblade dolgozószobájába került.

Oldalról és hátulról lépett be a szobába, így mintha nem a helyes irányból látná az óriási termet. Kashenblade háttal ül neki a monumentális íróasztalnál. Az íróasztalon álló rejtjelező gépekkel és mikrofonokkal foglalkozik. A Hős egy ideig nézi, mielőtt közelebb merészkedne. Ezalatt megtekintjük az egész szobát.

A falnál, külön talapzaton a Laokoon-szoborcsoport áll, de alakjait kígyók helyett a rejtjelező gépek tekergő szalagjai fojtogatják. Kashenblade fölött a falon, hétszögletű pajzson dombormű: hatalmas, pompás fülesbagoly, amely mozgó szemével követi a belépő személyt. A bagoly egyik karmos lába pisztolyt tart, a másik baltát. A bagoly fölött nagy, meztelen kard függ vékony fonálon. Kétfelől keresztbe tett zászlók színes cikcakkokkal és spirális, ezüst csillagködökkel. A parancsnok íróasztala szecessziós házhoz hasonlít, fiókjai hajóágyúk kilövő nyílásaira. Az íróasztalon sok különböző színű telefon kijelzőkkel, rejtjelező gépek kopognak állandóan, lyukszalagokat nyelve. Nagy papírkosár, TITKOS felirattal, szegecselt páncéllemezből. A fő-főparancsnok fotelja is díszesen faragott bútor, lábain szárnyas oroszlánok, stilizált baglyok stb. A fotel állítható magasságú. Sínen és kerekeken is mozoghat a hosszú íróasztal előtt. Az íróasztalon egy pohár tea díszes ezüst pohártartóban, kiskanállal. Páncélos ezüst cukortartó, olyan, mint az íróasztal kicsiben. A falon egész sor portré, rajtuk régies öltözetű személyek, ki mellvértet visel, ki csipkegallért, vagy frakkot rendjelekkel, de az arcok helyén csak üres, fehér foltok. A sorban utolsó portrét teljesen letakarták fehér vászonnal. Az íróasztal mellett pálma páncélos dézsában, amelyet vastag kábel köt a fali konnektorhoz.

Általános megjegyzés a ruházatról: csaknem minden szereplő egyenruhát visel – látványos, fantáziadús díszegyenruhát (Titkos Légierő, Titkos Tengerészet, Fedett Hadtest stb.) vagy gyakorló egyenruhát. Az utóbbi kényelmes és praktikus, sok cipzárral, olyan formában, mint a zsinórozás. A váll-lapok és kitüntetések titkosak, mindet szövettok rejti, amely levehető, akkor zsinóron függ. A sapkákon címer stilizált bagollyal. Az egyenruhák tervezésénél figyelembe kell venni, hogy az egyenruha a funkciót nem kifejezi, hanem álcázza, elrejti. A titkárnők semleges, félig egyenruhaszerű kosztümöt viselnek, mint a légikisasszonyok.

Kashenblade észreveszi a Hőst, felé fordul a fotelban.

− Á, maga az? Nem, ez nem maga. Várjon! Egy szót se! Az én memóriám csalhatatlan! Iksz 27?

− Nem, uram…

− Nem! Aha! 81 per 6, a Szög-akcióból?

− Nem, uram…

− Nem? Hogyhogy nem?

− Hát nem, mert én…

− Kuss, amikor a parancsnok beszél!

A Hős az asztalra teszi behívóját. Kashenblade a teáját kevergetve, elgondolkodva átveszi, rá se néz, bedobja az íróasztalon álló egyik gépbe, közben jelzőlámpák gyulladnak ki. Kashenblade rácsap a billentyűzetre, a lámpák kialszanak. Kashenblade a Hőshöz fordul.

− Na, mire vár? Adja ide a cetlijét!

− Már odaadtam…

− Kinek?

− Önnek.

− Kinek??

− A generaléros úrnak…

− Mikor, hol?

− Az előbb… Oda tetszett bedobni…

Kashenblade kihúzza a gép egyik fiókját – üres. Kashenblade megrázza a gépet, és rákacsint a Hősre. Tovább kacsintgat. A Hős nem érti, miről van szó, de végül visszakacsint. Ez kissé megnyugtatja a dühös parancsnokot.

– Hm… – hunyorít Kashenblade. Gombokat nyomkod, a gépekből színes szalagok kúsznak elő, összegabalyodnak az íróasztalon. A parancsnok oda se nézve letépi, összegyűri, a páncélozott papírkosárba dobja őket. Aztán, keselyűpillantást vetve a Hősre, ünnepélyesen kijelenti:

– Na! Maga Különleges Feladatot kap! Hármas fokozatú titkosság, mély beépülés… Volt már ott?

– Hol?

– Hát OTT!

Kacsint, és amikor a Hős nem reagál, megvetően méri végig:

– Ügynök… ügynök, mi? Ügynök! Ezek a mai ügynökök! Zöldfülű… Mamlasz!

Rácsap a csörgő telefonra, és kitör:

– Mindent el kell magának magyarázni! Újságot nem olvas? A csillagok! Na, mi van a csillagokkal? Mit csinálnak? Éjszaka? Na?!

– Ragyognak… – feleli bizonytalanul a Hős.

– Szép kis ügynök! Ragyognak! És még? Na, mit csinálnak még? Éjszaka! No!

– Hu… hunyorognak…

– Na végre! Rájött! Ez az! Hunyorognak! És mikor? Nem tudja? Na persze… Ilyen tahókat küldenek ide nekem! Éjszaka hunyorognak! Reszketnek a sötétben! Na, mi ez? Ki hunyorog? A sötétben? Ki reszket? És a ködök menekülése? Mi? Még nem hallott róla? Ki menekül? Maga gyanús, mi több, maga beismeri, hogy bűnös! Maga marha!

– Ön elragadtatja magát, generaléros úr…

– Mi? Mi?! Ön elra…? Mi ez? Ja, ez a jelszó… A jelszó, akkor jó. Na igen… Most figyeljen! A maga feladata: a helyszínen vizsgálódik, nyomoz, kutat, átvilágít, esetleg provokál, aztán jelent. Pont. Az N napon az ennedik órában magát kiennezik az N szállítóeszköz fedélzetéről. Pont. Ha elesik, hősi halottnak járó kitüntetés, ágyúlövések, emléktábla, dicsérő bejegyzés az aktájába. Világos?!

– És ha nem esem el?

Kashenblade elnézően mosolyog.

– Okoskodunk. Okoskodunk, mi? Hehe… Ha nem így, akkor úgy… Elég! Nálunk nincs „ha”. A Feladatot megkaptad? Megkaptad! És tudod, mi a Feladat!

A parancsnok feláll az íróasztaltól. Egyenruhájának zubbonya alól színes kábelek bonyolult, tarka kötege lóg ki, a kábelek különböző gépekhez vezetnek. Szívélyes, atyai modorban a Hős szemébe néz.

– A Feladat, az nagy dolog! Hát még a Különleges, az ám csak a valami! Hej, a Különleges, hohó! No, akkor sok szerencsét az ennediken! Indulj, fiú! Aztán mindent bele!

– És a Feladatom? – kérdi a Hős.

– Az roppantul… – szól jóságosan a parancsnok –, roppantul veszélyes, de sebaj! Nem magadért! Nem énértem! Nem én küldelek. Az Ügy! A Köz! Java! Hej, te, te… ennedik… nehéz dolgod lesz! Nehéz, de muszáj, mert, hogy is mondjam, mert…

– A szolgálat… – segíti ki a Hős.

Felragyog a parancsnok.

– A szolgálat! De bizony ám! A szolgálat, az kemény! No, ég áldjon!

A parancsnok kezet szorít a Hőssel. Közben megrándul az egyik kábele. Lámpák villognak, készülékek csörögnek, vijjognak az íróasztalon. A Hős, civil létére, tiszteleg, mintha egyenruhában volna, hátraarcot csinál, és kimegy, ahogyan bejött. A parancsnok elgondolkodva néz utána, és álltában inni kezdi a teáját, ki sem véve a kanalat a pohárból.

Amikor a Hős visszaér a titkárságra, ott várja már a parancsnok szárnysegédje, jóképű, fiatal tiszt, egyenruhában, karddal, titkos váll-lapokkal, kesztyűben, elegánsan.

– A parancsnok szárnysegédje vagyok… nevem Blanderdash! Az ön személye mellé osztottak be. Szíveskedjék velem jönni…

Kimennek a folyosóra. A tiszt folytatja:

– Nem gyerekjáték, amivel megbízta a parancsnok… No de ön biztosan sikerrel jár! Ilyen adottságokkal! (Közelről szemléli a Hős arcát.) Micsoda tökéletes orr, egyszerűen tökéletes…

– Elnézést, de tulajdonképpen hová megyünk?

– Az N ügyosztályra. Lifttel megyünk, mert másik emeleten van. Örülök, hogy engem ért a megtiszteltetés, hogy odakísérhetem… Erre tessék!

A lifthez érnek – a lift le van pecsételve.

– A pecsétet együtt törjük fel, ugyebár? – szól a szárnysegéd a Hőshöz. – Ezt a zsinórt lesz szíves meghúzni. Bizottságilag kell…

Amikor leszedik a pecsétet, odajön két tiszt. Félrevonják Blanderdash szárnysegédet. Blanderdash egy kis meghajlással elnézést kér a Hőstől, és velük megy. Csak látjuk, amint beszélnek – a szárnysegéd egyszerre csak meglepődik, csodálkozik, az idősebbik tiszt apró fejmozdulattal a várakozó Hős felé int, majd barátilag karon fogja a szárnysegédet, és elmennek. A másik tiszt odamegy a Hőshöz.

– Parancsoljon! – mondja, kinyitva a liftet.

Beszállnak, a lift elindul, a Hős csodálkozva kérdezi:

– Miért ment el ilyen hirtelen Blanderdash szárnysegéd?

– Tessék?

– Hát Blanderdash! Biztosan a szolgálat szólította, ugye? Valami sürgős ügy? Tudom, valójában nem volna szabad kérdeznem…

– Ugyan már! Miért ne? – vág közbe a tiszt. Különös mosoly tűnik fel keskeny ajkán. – Hogyan is mondta? Blan-der-dash?

– No, igen… Hiszen így hívják a szárnysegédet, vagy nem? Talán rosszul értettem?

– Ó, dehogy, dehogy!

A lift megáll, kiszállnak, a tiszt maga elé morog:

– Blanderdash! A nemjóját! Még hogy Blanderdash…

Kinyit egy ajtót a Hős előtt. A Hős belép, a tiszt a folyosón marad. A Hős ablaktalan kis szobába került. Az íróasztalnál értelmiségi küllemű, szemüveges férfi ül, nyitott könyvekbe merülve.

– Milyen ügyben? – néz fel.

– Én… én a… Különleges Feladat ügyében… Kashenblade parancsnok megbízásából.

– Úgy? És milyen jellegű ez a Feladat?

– Különleges.

– És miben áll?

– Azt éppen itt kellene megtudnom…

– Úgy? Helyes!

Felveszi a szék támlájáról az egyenruhája zubbonyát, begombolja, megigazítja vállán a váll-lapok tokját.

− Dasherblar alrejtjelező vagyok − mutatkozik be. − Foglaljon helyet!

Csengőt nyom meg az íróasztalon, rögtön jön a titkárnő két pohár teával.

– Ön tehát azt óhajtja, hogy beavassam a Feladata lényegébe, ugyebár?

– Valóban.

– Hm… Nos, a Feladat nehéz és bonyolult. Úgy van… És tulajdonképpen ki bízta meg önt a Feladattal?

– Még mindig ugyanaz – mosolyog a Hős –, Kashenblade parancsnok.

A tiszt visszamosolyog rá. Arcáról sugárzik az őszinteség.

– Haha, ez jó, nagyon jó… Parancsol talán egy cigarettát?

– Köszönöm, nem dohányzom.

– Nagyon helyes! Ne legyen az embernek semmiféle káros szokása! – Kevergetik a teát. – Nos, tehát eljött a pillanat, amikor ön megtudja… máris, máris…

A tiszt feláll, meggyújtja a mennyezeti lámpát, a páncélszekrény kerekét állítgatja, a páncélajtó nyílik, ekkor csörög a telefon, és villog a jelzőtábla az íróasztalon.

– Most átadom önnek az utasítást… – kezdi a tiszt, de a telefon csörgésére abbahagyja. Ránéz a jelzőtáblára.

– Elnézést, sürgős ügy! Lesz szíves várni egy kicsit. Csak egy percig!

Biccent, és kimegy. A Hős egyedül marad a félig nyitott páncélszekrény előtt. Fészkelődik a székén. Kiissza a teát. Feláll, visszaül. Megint feláll, kinéz a folyosóra. Visszajön. Látja, hogy a páncélszekrényben sok-sok irattartó van, a polcokon vörös feliratok: TITKOS, SZIGORÚAN TITKOS, SZUPERTITKOS, CSAK A FŐ-FŐ PARANCSNOKNAK. A Hős az órájára pillantgat. Feláll. A páncélszekrény ajtaja lassan, nagyon lassan, magától tovább nyílik. A Hős feláll, megpróbálja visszacsukni a páncélszekrény ajtaját, mire az teljesen kitárul. Most megpróbálja becsapni az ajtót, erre potyogni kezdenek a padlóra a dossziék. A Hős pánikba esik, gyorsan visszadobálja az irattartókat, csak úgy összevissza. Ekkor lépteket hall a folyosóról. Megdermed. Az ajtó kilincse lassan, nesztelenül lehajlik. A Hős rémülten beugrik az íróasztal alá. Onnan csak a belépő személy civil nadrágját és cipőjét látja. Különleges cipő: fűző nélküli, fekete cúgos cipő, esetleg világos kamáslival. Lényeg, hogy később rögtön felismerhető legyen. A szoba elsötétedik, csak az íróasztali lámpa ég. Az íróasztal alatt kuporgó Hős papírzizegést hall, vaku villogását látja: nyilván egy kém jött be, és a titkos iratokat fényképezi. A Hős rémülten kirohan, az ajtóból egy pillanatra látja a fényképező kém ijedt, sápadt arcát. A folyosón a Hős igyekszik közömbös arcot vágni, lépteit a többiekéhez igazítani – nagy a forgalom, ugyanis ebédidő van, mindenki a földszinti kantinba siet a lifteken.

A praktikusan, hivatali módon berendezett, önkiszolgáló kantinban sorban állnak a tálcákkal. A Hős is beáll a sorba, majd leül egy szabad sarokasztalhoz a tálcájával, és enni kezd. Ekkor meglát valakit a közelében: a kém az, rögtön felismeri a kamáslijáról. A kém régimódi, kopottas, de tiszta öltönyt visel, keménygallérral, nyakkendőtűvel. Tömött aktatáskáját az asztal lábához támasztotta. Tüntetően fesztelenül viselkedik, úgy tesz, mintha nem törődne senkivel, legkevésbé a Hőssel. Aztán leejti a villáját, fürgén bebújik érte az asztal alá, és huncutul kiinteget a Hősnek, mint a gyerekek: pá-pá! Visszaül, tovább eszik, mintha mi sem történt volna, aztán a szalvétát ejti le, megint az asztal alá mászik, a Hős ekkor feláll, és kisiet a kantinból. A folyosó már majdnem üres. Az egyik ajtó előtt aprócska öregember áll, aranykeretes szemüveg van rajta. A Hős lelassítja lépteit, mert a kis öregúr félénken, bizonytalanul rámosolyog. Láthatólag vár valakit a kisöreg, talán éppen őt? Már nyitja is az ajtót, és betessékeli. A Hős belép, a kisöreg követi a szobába. Mihelyt az ajtót becsukta, túláradó kedvességgel üdvözli a Hőst:

– Maga az? Hát végre megjött… Parancsoljon, helyezze magát kényelembe…

– Én… én a főparancsnok különleges megbízatása miatt… – makogja a Hős.

– Világos! Hát mi másért? Parancsoljon egy mentacukrot, nagyon üdítő, egészséges, vitaminokkal dúsítva…

– Ön talán… – kezdi a Hős, de a kisöreg ünnepélyesen közbevág:

– Bassenknack főlehallgató vagyok! Megengedi, hogy kezet szorítsak önnel?

– Nagyon örvendek… Tehát ön tud rólam?

– Hogyne tudnék!

– Akkor… talán önnél van az utasítás?

– Ó, kérem… ne siessük el… különben is, olyan rideg ez a szoba! Nekem persze mindegy, én megszoktam… tizennyolc pár könyökvédőt nyűttem el ennél az íróasztalnál… de önnek más környezet való… Erre parancsoljon!

A következő ajtóhoz vezeti. Gyönyörű terembe lépnek, mintha valami palotába kerültek volna. Tükörfényes parkett, fehér empire bútorok zöld kárpittal, kecses fotelok a nagy tárgyalóasztal körül, alabástrom amorettek a sarkokban, aranykeretes tükrök, egy fali fülkében a monumentális szoborcsoport, amelyet már ismerünk: a Győztes, amint a Legyőzöttre tipor. A kisöreg úgy ülteti le vendégét, hogy az háttal üljön a szobornak, ne is lássa. Ahol leülnek, az asztalon már ott áll két pohár tea. A teremben minden szó úgy visszhangzik, mint a templomban.

Az öreg, a teát kavargatva, bizalmas hangon kezdi:

– Kicsit csodálkozik, ugye?

– Ó, nem, dehogy…

– Én már öregember vagyok, nekem bevallhatja, hiszen a csodálkozás, a kíváncsiság természetes emberi dolog… megismerni az okot, amelyből a következmény fakad, hogy újabb akták tárgya legyen, folyamatosságot teremtve… pedig minden olyan egyszerűen kezdődik! Olyan ártatlanul!

– Elnézést… mire céloz?

– Hát ez az! – kiáltja reszketeg hangján az öregember. – Emitt az ok, ott a következmény! Mire? Hová? Ó, elménk nem tud beletörődni, hogy annyi kérdés válasz nélkül marad…

– Ne haragudjon, de nem értem, mit jelent ez az egész…

– Egy pillanat! Egy pillanat, drága uram, én igyekszem, amennyire tőlem telik, bocsásson meg öreg fejemnek! Ha volna szíves megmondani… tulajdonképpen mit óhajt ön tőlem?

– Az utasítást.

– Az utasí…

Az öregember elrágódik ezen a szón. Mintha meglepődött volna.

– Biztos ebben?

A kisöreg most lehunyt szemmel azt suttogja magában: „tizenhárom”. A Hős hallgat. A kisöreg meghitt mosollyal a szemébe néz.

– Hát hogyne! Az utasítás. Miről is van szó? Papírok, akták, tervek… talán mozgósítási tervek? Mind szigorúan titkos, mind egyedi darab. Ó, mit nem adna az ellenség, hogy a kezébe kerüljön, legalább egy percre! Küldi hát őket, jönnek egyre az álcások, álruhások, behatolnak, lopnak, fényképeznek − hogyan is tudnánk ezt megelőzni? Lehetetlen! De képzelje el: ha több terv volna? Nem egyetlen, nem is kettő, négy, hanem száz, ezer, millió! Mindegyikben más áll, de melyik az igazi?

– Hát… az eredeti! – vágja rá a Hős.

– Nos, éppen ez az! Itt mind-mind eredeti.

– Elnézést, ezt úgy érti, hogy nem egyetlen mozgósítási terv van, hanem sok?

– Pontosan így van! Ön kitűnően megértett!

– No jó, de hát csak kell, hogy legyen közöttük egy igazi?

– Úgy véli? – A kisöreg rémülten néz a Hősre, mint valami szörnyetegre.

– Tudja, mit? Hagyjuk ezt inkább! Talán úgy van, ahogy mondja, de mit érdekel ez engem? Mi köze ennek az én Feladatomhoz?

– Milyen Feladathoz? – A kisöreg riadt mosolya csupa édeskés bűbáj.

– Hát a Különleges Feladathoz, amellyel… hiszen már mondtam… amellyel Kashenblade főparancsnok bízott meg!

A kisöreg behunyja a szemét, aztán leveszi szemüvegét, és gondosan tisztogatni kezdi. Visszateszi, és a szoborra néz, a Hős háta mögé. A Legyőzött egy szemvillanással jelez neki.

– Elnézést… – suttogja a kisöreg. – Ha megengedi, távoznék egy pillanatra. Rögtön jövök vissza…

– Nem! – jelenti ki határozottan a Hős. A kisöreg már felállt, a Hős karon ragadja. – Nem megy innen sehová, míg ezt el nem intézzük! Én az utasításért jöttem!

– De drága uram, hogy értsem ezt…

– Ok és következmény! Lesz szíves közölni velem a Feladatom mibenlétét, célját és tartalmát.

A kisöreg elsápad.

– Halljam!

Néma csend.

– Miért mesélt nekem arról, hogy sok terv van? Mi célból mondta ezt? Nem válaszol? Én várhatok. Ráérünk.

A kisöreg lehajtja a fejét.

– Mit csinál! – kiált fel a Hős, vállon ragadva az öregembert. A jámbor kisöreg arca elváltozott. Kiguvadt szemmel szívja a gyűrűje kövét, ráharap, és a következő pillanatban a Hős már ernyedt holttestet tart a karjaiban. Elengedi, a hulla a Hős lába elé zuhan. Fején az ősz hajkoszorús, kopasz fejtető félrecsúszik – dús, fekete hajfürt bukkan ki alóla. Közben a szobron a Legyőzött fel akar ugrani, de nem tud, mert a Győztes erélyesen a mellére tapos. A Hős dermedten áll, aztán rémülten körülnéz, átvonszolja a tetemet a díszteremből a kis szobába, ott az íróasztalhoz ülteti, a hulla arca az íróasztalra borul. A Hős kiles a folyosóra, nincs ott senki. A Hős kimegy, gondosan becsukja maga mögött az ajtót. A sarkon éppen két díszegyenruhás tiszt fordul be. A Hős úgy tesz, mintha valamit elfelejtett volna, sarkon fordul, és elsiet az ellenkező irányba. De ott zsákutcába torkollik a folyosó. A Hős csapdába került. Az egyik ajtó azonban félig nyitva áll, a Hős benéz – közönséges, üres kis hivatali szoba. Belép. Nem veszi észre az ajtó szárnya mögött álló szikár tisztet, csak amikor már becsukta az ajtót. Sóbálvánnyá dermed.

– Ó… – dadogja – elnézést… Én… eltévesztettem az ajtót.

– Dehogy, szó sincs róla! – feleli a sápadt, komoly tiszt. – Parancsoljon! – mutat egy székre az íróasztal mellett.

– Tévedés – mondja a Hős. – Ön nem tudja, ki vagyok. Én csak…

– Már hogyne tudnám! Kérem, hallgasson végig!

Lassan leülnek.

– Nem értem, miről beszélhetnénk – mondja a Hős.

– Mindent megteszek a diszkréció érdekében! – ígéri kis főhajtással a tiszt. Elfogódott és nagyon sápadt.

– Diszkréció? De hát nekem semmi közöm ahhoz, ami történt! Ez csak valami félreértés lehet…

A tiszt erre oda sem figyel, hanem a Hős felé hajolva, bizalmasan suttogja:

– Ön itt… terven felül működik! Úgy vélem… jobb volna, ha most itt, négyszemközt beszélgetnénk…

– Tessék! Figyelek…

– Köszönöm! Nem kertelek: ön felsőbb parancsra tevékenykedik! Nem is szabadna tudnom róla, de hát tudja, hogy van ez: pletyka, kiszivárgás!

A tiszt egy bólintásra vár, de a Hős némán ül.

– Nézze, uram! Az öreg már régóta NEKIK dolgozott! Én lepleztem le. Bevallotta, de ott tartottam a posztján, mert azt gondoltam, jobb így! Ők azt hiszik, továbbra is az ő ügynökük, pedig most már nekünk dolgozott! Éppen futárt akartak küldeni hozzá, ezért én csapdát állítottam. Sajnos a futár helyett ön érkezett!

Széttárja a kezét.

– Egy pillanat! Tehát ő nekünk dolgozott?

– Természetesen! Mert én rávettem! Az ügyosztály ugyanígy járt volna el, de akkor kikerül az ügy az én hatáskörömből. Tehát akkor másé lett volna az érdem, pedig őt én lepleztem le. De én nem emiatt! Én csak egyszerűsíteni akartam a dolgot, a szolgálat érdekében…

– Jó, jó! De akkor ő miért…

– Miért mérgezte meg magát? Természetesen azt hitte, hogy ön az a futár, akire számított. Amikor rájött, hogy téved, azt gondolta, hogy ön érte jött… – A tiszt jelentős mozdulattal utánozza a méreg kiszippantását a gyűrűből.

– Ahá, szóval ezért…

– Úgy van. Egyszerű az egész. Beismerem: túlléptem a hatáskörömet, amikor őt a posztján hagytam. Önt pedig azért küldték egyenesen hozzá, hogy engem megfúrjanak! Ármányos cselszövés volt!

– De hát én teljesen véletlenül kerültem oda! – fakad ki a Hős.

– Honnan tudhatná, ki várta önt a szomszéd szobákban? – dünnyögi a tiszt baljósan, lesütött szemmel.

– Hogyhogy… hát más szobákban is?

– Természetesen. Nem szabad kockáztatnunk.

– És más szobákban ugyanez van?

A tiszt bólint.

– És azok mind…

– Beépültek, természetesen.

– De hát kinek dolgoznak?

– Nekik és nekünk! Tudja, hogy van ez…

– Egy pillanat! De amiket ő ott fecsegett, hogy a mozgósítási tervek millió változatban, hogy ok és következmény…

– Ó, azok a jelszavak voltak! Kódolva persze, ön nem érthette, mert ez az ő kódjuk, az ő jelszavaik… ő meg biztosan azt hitte, hogy ön NEM AKARJA érteni, vagyis ön érte jött.

– Cselszövést említett. Kinek a cselszövése?

A tiszt nem válaszol rögtön.

– Fentről vettek célba! Pedig én ártatlan vagyok. Ha ön volna szíves élni jogosultságával, és lezárni ezt az ügyet, én igyekeznék meghálálni…

Közelről vizslatja a Hős arcát, de ő hallgat. A tiszt idegesen babrálja egyenruháját.

– 968 per 18 per 439… – suttogja könyörögve.

– 410, 414, 673 per 7…?! – rimánkodik. – Akkor per 45! Per 70!!! – sikoltja.

Amikor a Hős még mindig hallgat, a tiszt hirtelen elszántan feláll.

– Tizen… kilenc? – próbálkozik még: úgy hangzik, mint a jajszó.

– Hát így – mondja. – Világos. Szóval tizenhat. Igenis… értettem!

És három nagy lépéssel átmegy a szomszéd szobába.

– Uram! – kiáltja a Hős. – Várjon…

De odaát már lövés dördült, test zuhanása követte. A Hős dermedten áll a szoba közepén, látja a nyitva felejtett ajtó résén át, hogyan rándul utolsót a földön fekvő tiszt lába. Verítékezve, döbbenten hátrál a másik ajtóhoz, kinéz a folyosóra. Nem lát ott senkit. Kilép, hogy elmeneküljön, de megtorpan, mert a szemközti ajtó félig nyitva. Egy másik tiszt áll ott, és mozdulatlanul nézi a Hőst. Nyugodt arcán némi növekvő rosszallás jelenik meg. Körzőt vesz elő a zsebéből, kinyitja, ujján kipróbálja, elég hegyes-e, kicsit dobálja a tenyerén, megint zsebre teszi. Fanyar kis mosollyal visszamegy a szobájába, és halkan becsukja maga mögött az ajtót.

A Hős megy a folyosón. Az ebédidőnek vége, a folyosó üres. Az egyik ajtón nincsen szám. A Hős benyit. Nagy fürdőszoba, fehér, tiszta, mint egy műtő. Kád, mosdó, bidé, a tükör alatti üvegpolcon szappan, ecset – és a borotva egy összehajtogatott, vasalt törölközőn. A Hős a tükörbe pillant, látja elkínzott, megváltozott arcát. Még egyszer körülnéz, bereteszeli az ajtót, hideg vizet locsol a homlokára, és hirtelen összerezzen a vízvezetékcsövek fülsértő zajától. Nyugalmat erőltet magára, megtörli arcát egy durva törülközővel. Kiles a kulcslyukon. Benéz a kád alá, az összehajfogatott törülközők alá. Lassan leül a kád szélére. Nagyon fáradt. Leül a fürdőkád előtti szőnyegre, bóbiskol. A vízvezetékcsövek lomha korgása ébreszti fel. Hallani, ahogy kádakba víz zubog, fent vagy lent, a csövek dudálnak, vonyítanak. Aztán csönd lesz. A Hős megborotválkozik, felfrissülve kimegy, elég biztos léptekkel a lifthez siet, le a kantinba. De az még zárva tart. (Villanyórák mutathatják a folyosón az időt.) A kantinban takarítanak, de a helyiség túlsó végén egy katona áll díszes öltözékben. Kesztyűs kezében géppisztoly. Mintha díszőrséget állna. Nyitott ajtó előtt áll őrt, az ajtó mögött sötétség, csak gyertyák fénye dereng. A Hős kíváncsian átmegy a kantinon, benéz a sötétségbe, és egy ravatalt lát. A nyitott koporsóban a kisöreg fekszik, aranykeretes szemüvegével. A terem valami kápolnaféle. A falon a szokásos kereszt helyett máltai kereszt. A Hős belép, és rájön, hogy éppen folyik a szertartás: Orfini tisztelendő most fejezi be gyászbeszédét. Csak homályosan látszik néhány alak a sötét kápolnában. A gyertyák fénye csak a zászlóval letakart halottat világítja meg.

– Igaz férfiú távozott tőlünk, aki a feltett kérdésre sohasem válaszolta volna: „Avagy őrzője vagyok én az én atyámfiának?” Mert vitézül őrködött ő, s egész életét az ügynek szentelte. Testvéreim, emlékezzetek hát hő imával e dicső megboldogultra!

Orgonaszó, a pap kimegy az oldalajtón, a kápolna kiürül. A Hős a koporsóhoz közeledik, és látja, hogy a megboldogult int neki az ujjával. Döbbent ámulatának nem tud ellenállni, megérinti a halott ujját, mire az ujj leválik, és a Hős kezében marad. Vissza akarja dobni a koporsóba, de lépteket hall. Gyorsan zsebébe rejti az ujjat. A tábori lelkész jön oda hozzá, egyenruhájának nyitott gallérja mögött papi gallér. A Hős nem fordul meg, a pap hátulról suttogja neki:

– Alig merészelem… ámde ha szabad megkérdeznem, remélve, hogy a szolgálatban segítségére lehetek, ön… felsőbb utasításra?

– Igen – feleli a Hős, nem fordulva hátra. A tiszt elragadtatott mosolya feltárja hosszú lófogait.

– Ha szabad felhívnom a figyelmét bizonyos szolgálati mulasztásra…

– Isten szolgálatában?

– Isten szeme mindent lát. Az ügyosztályunkra célzok. Visszaélések történtek újabban… továbbá Malchus titkos barát azt állítja, hogy dekódolta a Bibliát. Érti, mit jelent ez?!

– Istenkáromlás? – találgat a Hős.

– Azt Isten maga is elintézi. Malchus a szent árulás tanának alapjait rendíti meg!

– Jó, jó… Szóval, mit akart mondani nekem?

– Hiszen hallotta a gyászbeszédet…

– Elkéstem. Ki volt ez a pap?

– Orfini tisztelendő tiszt. Bűnös lélek ő! Sajnos, vannak felsőbb kapcsolatai. Még az Eligazítási Ügyosztályon is!

– Az Eligazítási Ügyosztályon?

– Igenis! Személyes ismerőse neki az ügyosztály parancsnoka, Erms őrnagy. Sőt jó barátok!

– Valóban? Beszélnem kell azzal a pappal.

– Számítottam erre… Kérem, szedje ráncba! Bizottság elé vele! Összegyűjtöttem ellene a bizonyítékokat…

– Hol van ő?

– Odavezetem!

A sekrestyébe mennek. A tiszt a folyosón marad, a Hős szemtől szemben áll a pappal. A sekrestyében a padlón rejtélyes szobrok állnak, ponyvával letakarva. A pap mögött, a falon nagy páncélszekrény, máltai kereszttel. A hosszú asztalon nagyon régi könyvek.

– Hozzám jött? – kérdezi a pap.

– Igen. Szükségem van bizonyos információra.

– Tessék!

– Ön ismeri az Eligazítási Ügyosztály főnökét?

– Erms őrnagyot? Ismerem.

– Mi a szobaszáma?

– 9127. De nem értem, miért kérdezi…

– Köszönöm. Csak ennyit akartam tudni.

– Elnézést! Ki küldte hozzám? Nem Perszuáz titkos barát?

– Nem ismerem ezt a nevet.

– Nem akarja elárulni? És mit mondott rólam?

– Az nem fontos.

A pap kinyitja a páncélszekrényt, elővesz egy aktatáskát, a melléhez szorítja.

– Foglaljon helyet! Mindjárt visszajövök. Talán fontos hírekkel szolgálhatok…

A Hős elállja a pap útját.

– Mi az a táska? Miért vette elő? Mutassa!

A pap nem adja a táskát, a Hős is megragadja, dulakodnak. Hirtelen ötlettől vezérelve a Hős odasúgja:

– Tizenkilenc! Tizenhat!

Verítékcsepp gördül le a pap arcán, mint a könny.

– Tizenhat! – ismétli fenyegetően a Hős.

– Irgalmazzon! Ne! Ne!

A táska a Hős kezében van. Kinyitja. A táska üres. A papra néz.

– A kötelesség… parancsra tettem… – dadogja a pap.

– Üljön le, tisztelendő úr! Addig itt marad, amíg nem telefonálok!

– Igenis! Igenis!

A Hős kimegy.

Erms őrnagy titkársága. Két titkárnő, egyik kötöget, hangosan számolva a szemeket, a másik sonkás zsemlét eszik. Belép a Hős.

– Erms őrnagyhoz, Különleges Feladattal – jelenti be.

Egyik titkárnő sem reagál, mintha nem is hallanák, mintha levegő volna.

– Erms őrnagyhoz… – ismétli, már bizonytalan hangon. Körülnéz a szobában.

Nincs más ajtó, csak ahol bejött. Közönséges iroda, a falon dossziékkal teli polcok. Az egyik polc majdnem teljesen eltakar egy keskeny rejtekajtót. A Hős nagy nehezen arrébb tolja a polcot, átnyomakodik a résen, közben meszes lesz a zakója. Erms őrnagy dolgozószobájába jut. Nagyon modernül, gyakorlatiasan berendezett szoba. Képek a falon. Nagy, világító, forgó földgömb – titkos, tehát semmi sincs rajta. Minden világos, vidám színű. Vázában mezei virágok. Kristály írókészlet. Erms őrnagy – kék szemű, lenhajú, ingujjas fiatalember – a Hős láttán felugrik az íróasztalától, és kis ruhakefét vesz elő a fiókból.

– No, csakhogy végre kegyeskedett eljönni! – kiáltja vidáman. Lekeféli a Hős kabátujját, közben folytatja:

– Már tegnap óta várom. Remélem, tűrhető éjszakája volt. Egy pillanat, itt még meszes egy kicsit… Tudja, úgy belemerültem a maga ügyébe, hogy régi cimborának érzem, pedig még nem is találkoztunk. Erms vagyok, persze úgyis tudja…

– Igen, tudom… köszönöm… – dadogja a Hős. – Őrnagy úr… ne fáradjon már ezzel… öntől kapom meg az utasítást?!

– Hát persze! Mi másért volnék itt? Teát?

– Köszönöm, jól esne…

Erms őrnagy kinyit egy ablakocskát a falon, és elővesz a rejtekhelyről két pohár teát. Vidáman kacsint a Hősre, amikor elé teszi a poharat.

– No, akkor munkára, barátom, az utasítás, hol is van, az utasítás…

– Csak azt ne mondja, hogy elmegy érte! – tréfál kínjában a Hős.

Erms szívből felkacag.

– Ó, maga tréfamester! Sehová se kell mennem, itt van – mutat a páncélszekrényre. Nagy köteg papírt vesz elő, az irattartó színes, fonott zsinórral van átkötve, pecsét függ róla. Leteszi az íróasztalra a Hős elé.

– No, kérem! – mondja. – Jó kis melót bízott magára az öreg! Nem semmi, azt elhiheti! Az első munkája, igaz?

– Hát, elvben igen… Megnézhetem?

– Természetesen…

Erms odanyújtja az íróasztalon át a kisollót, hogy a Hős elvághassa a zsinórt. Odanyújtja, de nem engedi el. A Hős csodálkozva felnéz, Erms kedvesen mosolyog.

– Tudja, mit? Előbb elintézünk egypár… hátralékos ügyet. Ilyen csúnya hivatali szót használunk rá. Segít nekem, ugye?

– Tessék? Mire gondol?

– Nem kellene valahová… hm… telefonálni?

– Ó! Csakugyan! Teljesen kiment a fejemből. Orfini tisztelendőnek… Felhívhatom innen?

– Már felhívtam, maga helyett. De volna még néhány apróság…

– Mindaz, ami velem történt? De hát én igazán, nem is tudom… Mi volt ez az egész, őrnagy úr? Kipróbáltak, ugye? Próbaidő volt?

– Próbaidő? Miről beszél?

– Hát, alkalmassági vizsga. Megértem én! Az újoncról még nem lehet tudni, mire képes, hát mindenféle helyzetbe hozzák…

– De uram! Helyzetbe? Vizsga? Próbaidő? Én arra célzok, amit ön OTT magához vett; vagy talán nem? Tudom, az volt a szándéka, hogy ideadja nekem, de hát egy kicsit feledékeny… Ej, hát ott, a kápolnában, hiszen a zsebébe tette…

– Ja, ezt?

A Hős odaadja Erms őrnagynak a kisöreg ujját.

– Köszönöm. Csatoljuk az aktákhoz. Elég komoly terhelő bizonyíték.

– Az öreg ellen?

– Természetesen.

– De hiszen ő meghalt…

– Kedves kollégám – nevet Erms –, ugye, szólíthatom így? Szépen néznénk ki, ha egy elpatkolással mindent meg lehetne úszni! No de hagyjuk az öreget! Magának az utasítás kell. De mindenekelőtt: a kód.

– Csakugyan.

– No látja! Minden ügyosztálynak saját kódja van. Ugyanaz a szó vagy név mást jelent a másik emeleten.

– A név is?

– Hát ez csak természetes! Hova gondol? Még csak az kellene: nyilvános nevek, teszem azt, a főparancsnoké! Minden kódolva van, minden beszélgetés, rendfokozat, köszönés…

– Minden beszélgetés? Akkor ez is, amit mi most…

Erms kissé zavartan köhécsel.

– De barátom, hát másképp nem megy!

– Elnézést, de én ezt valóban nem értem.

– Mondja, miért beszél így? – kérdezi szemrehányóan Erms. – Hogyne értené! Egész biztosan érti! „Mire gondol?”. „Kiment a fejemből”. „Próbaidő”. „Alkalmassági vizsga”… Ej, látom én, hogy maga nagyon is jól érti! Most elirányítom a Rejtjel Ügyosztályra. Ott a szakemberek elmagyarázzák, amit kell.

Közben a Hős végre kinyitja az utasítást, belenéz a szövegbe, lapozza, és döbbenet ül ki az arcára.

– „A szomszédos szobákban egész sor ugyanolyan kisöreg várakozott, mind aranykeretes szemüveggel” – olvassa félhangon. – „Mind türelmesen mosolygott az íróasztalánál”. Mi ez? Mi ez?! – kérdezi megrökönyödve.

– Kód – feleli közönyösen Erms, a papírjai között keresgélve. – Az utasítást muszáj kódolni, nem igaz?

– De hát ez… ez pontosan úgy hangzik…

– A kód attól kód, hogy mindenre hasonlít, csak kódra nem. No, most menjünk! Odakísérem, úgy gyorsabban odaér. Nehogy még eltévedjen útközben… Erre jöjjön!

Átmennek egy tágas, hosszú terembe. Sok íróasztal, kiállítási tárgy, sok ember az íróasztaloknál. A falon nagy táblák, köztük a Mars vörös térképei a berajzolt csatornákkal, aláírás: A MARS CSATORNÁI. Más ábrákon római vízvezetékek, zsilipek, csatornázási műtárgyak. Nagy, színes táblán egy patkány testének hosszanti keresztmetszete, fejétől a farkáig. Üvegdobozokban patkánycsontvázak, vékony dróttal takarosan összeerősítve. A munkatársak mikroszkópoknál ülnek. Mindegyik körül gondosan kiterített papírfoszlányok üveglapon, továbbá ragasztó, kis ecsetekkel. Pici vasalóval kisimítják és pontosan összeillesztik a pap ír foszlányokat. A mögöttük elhaladó két emberrel egyáltalán nem törődnek.

– Igaz is, el ne felejtsem – mondja Erms, szívélyesen karonfogva a Hőst –, ha ki akar dobni valami lényegtelen feljegyzést vagy piszkozatot, ne az illemhelyet használja! Fölösleges munkát okozna az embereinknek.

– Tessék? Nem értem.

– Persze, maga még újonc. Ez a Csatornázási Ügyosztály. Csak azért jövünk át rajta, mert így rövidebb az út. Szóval, a csatornákat szűrik, elvégre azok kivezetnek a Házból, kiszivároghat valami fontos adat…

Kiérnek a folyosóra.

– Ez itt a liftünk – mondja udvariasan Erms. A lift éppen megáll, kinyílik, kiszáll egy tiszt furcsán hosszú köpenyben, hóna alatt hegedűtok. Elnézést kér tőlük, és csomagokat hord ki a liftből, egész halom áll ott. Egyszerre csak valami dörren a közelben. A tiszt kiugrik a liftből, a kezében lévő két csomagot hozzávágja Erms-hez és a Hőshöz, s elrohan a folyosón, közben kinyitva a hegedűtokot. A Hős megtántorodott a váratlan ütéstől, feje fölött golyó süvít el, csattanás, porzik a fal, szállong a mészpor.

– Feküdj! Feküdj! – ordítja Erms a Hős fülébe, lerántja a Hőst, a földhöz szorítja, ő is mellé veti magát. A szétdobált csomagok között hasalnak, fölöttük süvítenek a golyók, csak úgy visszhangzik a folyosó, mindenfelé porzik a fal, a rohanó tiszt kabátjának szárnyai lobognak, a folyosó kanyarja előtt a tiszt a földre veti magát, a hegedűtok kinyílik, fehér papírok röpködnek szanaszét. Mintha hóesés volna. Erms nagy üvegampullát nyom a Hős kezébe.

– Ha jelt adok, szétharapja!

Géppisztoly kerepel. Erms lepecsételt borítékokat ránt elő a zsebéből, a szájába tömi, bőszen rágja, aztán a pecséteket kiköpködi, mint a gyümölcs magját. Újabb dörrenés. A tiszt a folyosó végén haldoklik, hörög, az utolsókat rúgja, bal lába valami ritmust ver ki a kőpadlón. Erms számolja a koppanásokat. Felkönyököl, „Kettő és öt, győztünk!” − kiáltja, és talpra ugrik. Csend lett. Erms leporolja egyenruháját, és átadja a Hősnek a dossziét az utasításokkal.

– Mehetünk. Még ma szerzek magának ebédjegyet.

– Mi volt ez…? – dadogja a Hős, egyre a haldoklót nézve, aki még mindig kettőt és ötöt kopogtat a padlón.

– Á, semmi! Leleplezés.

– De hát akkor… És mi csak úgy továbbmegyünk?

– Persze! Tudja, az ott – mutat Erms a haldoklóra – már nem az én ügyosztályom. Majd a hetes elintézi. Nézze, már jönnek is a Teológiáról!

Valóban a tábori lelkész közeledik a folyosón, előtte jön egy kisfiú csengettyűvel. Erms őrnagy, már a liftben, tenyerét nyújtja a Hős felé.

– Mi tetszik? – kérdi a Hős értetlenül.

– Az ampullát, legyen szíves…

– Ja, persze… – és átadja.

Erms gondosan elrakja az ampullát egy különleges tokba a többi közé. Belépnek a Rejtjel Ügyosztályra. A nagy, üres szoba közepén elektronikus gép áll. Az asztalnál elképesztően kövér tiszt ül, és bonbonokat fal a ragacsos papírzacskóból.

– Hol van Prandtl? – kérdezi tőle Erms. A kövér, tovább csámcsogva, felmutatja három ujját. Egyenruhája kigombolva, hájas teste szinte lefolyik a székről. Asztmásan zihál. Mintha fuldokolna.

– Jól van – mondja Erms a Hősnek –, Prandtl mindjárt jön a Hármasból. Addig maga üljön le itt! És ha majd ráér, ugorjon be hozzám az ebédjegyekért! Viszontlátásra!

Erms őrnagy elmegy, a Hős leül, és nézi a kövér tisztet, aki ügyet sem vet rá, csak falja a csemegét. A szoba közepén álló gép folyton működik, kopog és villog, mintha saját magával beszélgetne. Belép egy magas, sovány tiszt – inkább civilnek, például tudósnak látszik, aki csak most hord egyenruhát. Kezében szemüveg, lendületesen gesztikulál.

– Hozzám jött?

– A Rejtjel Ügyosztály főnökéhez, Prandtl úrhoz – mondja a Hős, és feláll.

– Akkor hozzám. Százados vagyok. Maradjon csak ülve! Kódért jött, ugye?

– Igen, százados úr.

– Ne mondja a rangomat! Teát?

– Kérek…

A százados a falhoz lép, ajtócskát nyit ki. Ápolt női kéz nyújt be tálcán két pohár teát. A százados a vendég elé helyezi a teát, fölteszi a szemüvegét. Arca most feszült, éles, kihívó.

– Mi a kód? – veti oda, mintha a diákjaival beszélne.

– Nos, hát… jelrendszer, amelyet le lehet fordítani közönséges nyelvre – mondja kissé bizonytalanul a Hős.

– A napsugár, az kód?

– Nem.

– Nem kód?

– Nem, mert nincsen rejtett jelentése. Különben azt mondhatnánk, hogy minden a világon kód.

– És joggal, kérem! Minden, ami csak létezik, az kód. Maga is.

– Tréfál?

– Nem. Ez az igazság.

– Én kód vagyok?

– Az. Vagy álcázás.

– De én nem tudok erről!

– Biztosan vannak, akik tudnak róla. No, de nem magáról kell beszélnünk. Először is: minden szöveg valójában kód.

– Minden szöveg? Az irodalom is?

– Az is. Tessék, jöjjön ide!

A Hős odamegy az ajtócskához (ahonnan a teát kapták).

– Mondjon egy irodalmi szöveget!

– Lehet Shakespeare?

– Amit akar…

– Egy pillanat! – töri a fejét a Hős. − Megvan! „Ajkadról a fülem még nem ivott száz szót sem, mégis ismerem a hangját. Nem Rómeó vagy, nem egy Montague vagy?”

– Helyes!

Prandtl kinyitja az ajtócskát. Billentyűzet jön elő. Prandtl begépeli a szöveget. Oldalt, a levélláda réséből papírszalag tekeredik ki. Prandtl letépi, és átadja a Hősnek. Ő felolvassa: „Disz nó Mat hews disz nó nya kad tö röm kibe lez lek ör dög faty tya Mat hews Mat”.

– Mi ez? – kérdezi a Hős.

– Feltételezem, hogy Shakespeare, amikor ezt a jelenetet írta, ellenséges érzelmeket táplált bizonyos Mathews iránt, és ezt kódolta a Rómeó és Júlia szövegében.

– No ne! Ezt aztán nem hiszem el! Úgy véli, Shakespeare ebben a csodaszép, költői dialógusban szándékosan alpári szitkokat kódolt, valami Mathews címére?

– Ki mondta, hogy szándékosan? A kód, az kód, függetlenül a szerző szándékától… No, most menjünk tovább!

– Tovább?

– Nyilvánvaló. Most megfejtjük azt, amihez eddig eljutottunk.

Prandtl begépeli a „megfejtett” szöveget, letépi az újabb szalagot. „Ad di hé hó ad di dea hó feh hé addi di hé kem adi hé di di” – olvasható szépen kinyomtatva.

– Hát ez? – kérdezi a Hős. – Ez meg micsoda?

– A következő réteg. Miért, mit várt? Leástunk egy 17. századi angol ember pszichéjének még mélyebb rétegébe. Ennyi az egész.

– Az lehetetlen! Hát ez a gyönyörű párbeszéd csak egy tok, amiben mindenféle faty meg hé meg didi bujkál? És ha bármelyik halhatatlan költő műveit, az irodalom legnemesebb alkotásait beírja ide, abból is ilyen zagyvaság lesz?

– Mert valóban zagyvaság – feleli hűvösen a százados. – Diverziós célú zagyvaság. Tudja, mire való az egész művészet, az egész irodalom? A figyelem elterelésére!

– Miről?

– Nem tudja?

– Nem.

– Az baj. Tudnia kellene. Akkor mit keres itt?

A Hős döbbenten és zavarodottan hallgat. Kis szünet után Prandtl folytatja:

– Minden megfejtett kód továbbra is kód. A szakember sorra hántja le a rétegeket. A kód kimeríthetetlen. Nincs kezdete, se vége!

– De hát… én ezt az egészet nem értem… én tulajdonképpen azért jöttem, hogy megtanuljam a kódokat a Feladatomhoz…

– A Feladatához? Nevezze meg.

– Csakhogy én még nem ismerem a részleteket. A kódolt utasításban vannak. Elhoztam a dossziét. Ide tettem le. Hol a dossziém? – kiált fel a Hős. A dosszié eltűnt.

– Nyugalom! − mondja Prandtl. – Nálunk semmi sem tűnik el. Kruuh! – fordul a kövér tiszthez. – Add vissza a dossziét! Hallod? Ide vele!

A kövér megmoccan a széken, koppanás – valami leesett. A dosszié a földön fekszik. A Hős fölveszi, megtapogatja, a dosszié tele van iratokkal.

– Igen, ez az utasítás. Rejtjelezve van. Megkapom öntől a rejtjel kulcsát?

– Tőlem? Dehogy! Én nem tudom, hogy magának milyen utasítást adtak, és nem ismerem a kódját.

– Hogyhogy… nem ismeri?

– Honnan ismerném?

– Akkor Erms őrnagynál van a rejtjel kulcsa? Megyek vissza Erms őrnagyhoz…

– Maga túlságosan türelmetlen. Nagyon keveset tud még. Nem mélyedt még el a rejtjelek lényegében. De lassanként majd beletanul, csak idő kérdése…

– Ön elmagyarázza?

– Nem mindent lehet elmagyarázni.

– Jól van. Akkor megyek Erms őrnagyhoz.

– Ahogy óhajtja.

A Hős kirohan a folyosóra. Útközben kételyek fogják el. Nem tudja, csakugyan elmenjen-e Erms őrnagyhoz. Megáll, a dossziéra néz. Meg akarja nézni, mi van benne, de a folyosón nem meri. Bemegy hát a fürdőszobába − éppen útba esett. Bereteszeli az ajtót, leül a kád szélére, reszkető ujjakkal kibontja a zsinórt, és végre belenéz a dossziéba. Nagy csomó üres papír van benne. A Hős megrendül, felháborodik, úgy érzi, kirabolták, rohanna vissza a Rejtjel Ügyosztályra, de érzi, hogy hiába, hát megint leül. Újra belenéz a dossziéba. A papírok alatt összehajtogatott, nagy, színes tervrajzot talál: A HÁZ TERVRAJZA.

Alaposan megnézi, bár érzi, hogy nincs joga ilyen titkos dokumentumot tanulmányozni! Körülnéz, mintha félne, hogy itt is figyelik. A tükör előtt a tiszta törülközőn ott a nyitott borotva. A Hős a tükörhöz megy, nézi furcsán eltorzult arcát – talán nem teljesen sima a tükör. Zűrzavaros érzelmei közepette a Hős fel-alá járkál a fürdőszobában. Komoran felmordulnak a vízvezetékcsövek. A Hős leül a bidére, írni kezdi Naplóját a fehér papírokra, de rögtön kiesik közülük egy fehér kartonlapocska, rajta egy szám: 9666. A Hős elfeledkezik a naplóírásról. Nézi a cédulát, hátha útmutatás. A kád alá gyömöszöli a papírokat, és kimegy. Figyeli a folyosón az ajtók számát, nézi a cédulát, bemegy a 9666-os számú ajtón. Bent újabb ajtó, régies táblával: VI IXIXIXIX ügyosztály. Benyit, újabb ajtó, táblával: TÖRTÉNELMI ÜGYOSZTÁLY. Ez a harmadik ajtó már középkori jellegű – faragott tábla, gót betűs felirat, iniciálé, mintha kézzel írott könyvből származna. A Hős ezen az ajtón át kis szobába jut, a falban portásfülke. Mint egy régi egyetemen: faburkolat, állványokon mellszobrok, ovális, domború táblák a falon üresen, stukkódíszek. Valaki szuszog, köhécsel, csoszog. Előjön a vénséges vén, lompos, elég gusztustalan Kappril janitor, drótkeretes szemüvege a homlokára feltolva, kopasz, görnyedt, csöpög az orra. Nagy, csatos könyvet cipel, nyögve az asztalra rakja, majd rövidlátó szemével a Hősre bámul, kezét dörzsölve közömbös, gépies kis meghajlással üdvözli.

– Hozzánk? – nyekergi. – Hozzánk? Ritka vendég, nagyon ritka! Mivel szolgálhatok? Betekinteni óhajt valamibe?

– Én… öö… Különleges Feladatot kaptam, és most éppen ide… ide irányítottak – mutatja a Hős a cédulát.

– Különleges Feladattal, tisztelt uram, és civilben? Ilyen, mondhatni, rózsás ifjúkorban, már Különleges Feladat? Nos, csak tessék! Egy kis művelődés, egy kis történelmi távlat sohasem árt! Csak a főlevéltáros úr sajnos éppen nincs itt, értekezleten van! A titkos alvizslató úr szintén nincs itt, csak én vagyok itt, már elnézést… Kappril Anteusz, janitor, szolgálatára, kilences hivatali fokozatban, tehát bátorkodom… először erre tessék!

– Biztos benne, hogy engem éppen ide…? – kérdezi a Hős, követve az öreget, de az mintha meg sem hallaná.

A nagy első terem mintha különös panoptikum lenne. Viaszfigurák a legkülönbözőbb öltözékben, vannak meztelen négerek és indiánok, lovagok és udvarhölgyek, régi rómaiak és görögök. A falon óriási gobelin, Ádám és Éva meztelenül, a Tudás Fája mögött rejtőzik a félig emberforma kígyó, egy cédulára ír fel valamit. Láthatólag őket nézi.

– Úgy van, tisztelt uram, minden az Édenkertben kezdődött! – mondja Kappril janitor, majd hozzáteszi:

– A 15. század első fele. Nyugalmazott ügynökök hű csoportja szőtte a felséges úr számára. Bátorkodom teljes tisztelettel megjegyezni, hogy a vásznat a lefejezett árulók hajából szőtték…

Mennek a viaszfigurák között. Mindegyiken tábla: „I. osztályú vizslató, restaurációs kor”, „Besúgó díszruhában, 17. század”, ,Vértes spion, 18. század”, „Önkéntes feljelentő, 19. század eleje”, „Teremleső camera obscurával, 19. század közepe”, „III. osztályú titkos figyelő”. Aztán tábla a falon: ÉVSZÁZADOK KÉMEINEK KELLÉKEI. Nagy üvegtárlókban műfogsorok, műorrok, tőrös esernyők, távcsöves napernyők, puskás sétabotok, magnós püspöki pásztorbotok, ábrákon rugós és felfújható műpúpok keresztmetszete, szerzetesi csuklyák, egyre modernebb holmik, végül a Futurológiai Részlegben a „Tökéletes Kém, 21. század” viaszfigurája, keresztmetszet: szemgolyójában fényképezőgép, fülében rádió, oldaltáska különböző parókákkal, szemüveg visszapillantó tükörrel stb. Különös gépek is vannak, Kappril magyaráz: „Ó, ezek a műatomokat gyártják, tisztelt uram, hamisítási célzattal, egy kicsit besegítünk a Természetnek, hehe, ugyebár…”

A teremből nyíló kisebb teremben a jelenkori felszerelés: a LEHALLGATÓK részlegben termosz, aktatáska, szivardoboz, cipők, lámpák, babák, mackók, öngyújtók, bennük a megfelelő mikrofonnal. Angyalszobor keresztmetszete, benne kígyó, szájában kis pisztoly, és hasonló érdekességek. Aztán TRÓFEÁK AZ ELLENSÉGTŐL − különleges holmik, például rugós tintatartó, kerekes pipa, robbanó szamovár, villás sétabot.

Az EROTIKUS FELDERÍTÉS részlegben először is az Egyenruhák Bemutató. „CSÁBOS EGYENRUHA, 17/b/98 típus” felirattal meztelen nő szobra. A csodálkozó Hősnek Kappril janitor a fali táblát mutatja: a képsorozaton az alacsony, kopaszodó ügynök átváltozik szép, meztelen nővé – sorra kinő a mesterséges melle, fürtös haja, duzzadt, piros ajka, átalakul a szeme, orra, csípője.

Kappril buzgón magyaráz a Hősnek, egyre izgatottabb, de leginkább akkor, amikor a következő terembe érnek: KÍNZÓESZKÖZÖK RÉSZLEG.

Óriási középkori kínzóeszközök állnak itt, kerék, karó, hüvelykszorító, harapófogók, Prokrusztész-ágy, korbácsok, vesszők, szöges hordó, spanyolcsizma, vasszűz, malomkő, bilincsek, láncok. Kappril tűzbe jön, ide-oda rohangálva áradozik a nagyszerű kiállítási tárgyakról, dalra fakad, a Hős szótlanul hallgatja. Kappril janitor ihletett énekbeszédben folytatja a lázasan lelkendező, hűséges őr nagyáriáját.

– Ó, a régi korok magas kultúrája! Nem mondták ám, hogy „kínzás”, meg „tortúra”, hanem „vallatási segédlet”, vagy finoman, röviden „torta”! Nézze, nézze, itt vannak a nyúzógépek, a kibelezők, körömszaggatók… Hát nem gyönyörűek? Óriási kapacitású, lendkerekes vagy gőzhajtású nyomozógépek… Kiválóak, sajnos ma már nem használatosak. Az a kerék, az a spanyolcsizma, és ó, itt ezek a karók, a karócskák, kihegyezve, de vannak természetesen tompa hegyűek is, a kihegyezettet csak irgalmas eljárás esetén használták! Nézze csak ezt a pompás nyírfakarót… Az meg ott mahagóni, tölgy, bükk, szilfa, minőségi fenyő, tűkkel, az különösen beválik, mert szúr is, karmol… csiklandoz, hehe… Az a tölcsér, ni, azon át öntötték a forró ólmot, kellemetlen itóka, de milyen hasznos! Szöges hordó, jó szoros, no és az egyszerű, de nagyszerű csipesz, fogó, tépő! Ott a kampó borda mögé, akasztáshoz. Egyszerű, de milyen hatékony… és amott a kifinomult eszközök: egérke, üvegbura alatt, köldökre való, ugyebár, nagyon sokat segít… a kis tölcsér, fejre csöpögtetéshez… Ó, tisztelt uram, mennyire megörvendeztet a látogatása! Manapság a kém urak gyakran azt mondják, mindez elavult…

– Elavult? – kérdezi tompán a Hős.

– Bizony, tisztelt uram, ezt mondják! Azok a zöldfülű, haladó, nyughatatlan kölykök, azok lenézik a hagyományt, kérem! Pedig micsoda vívmányok voltak régen, micsoda remekművek! Ez már csak a történészek meg a hentesek dolga, bizony, így beszélnek manapság. Pedig ez a sütögető, meg a belező, lehetett párolni árulót saját levében, ugyebár, vagy vagdaltat készíteni, vagy tölteni, aztán feltálaljuk, ugyebár, no, ez persze csak tréfa, Pirpitschek hadnagy úr szeret így viccelődni velem… Tudja, mostanában inkább a következő részleg a divatos, jöjjön csak! Ez a mindenféle itt, látja? Finom célzások torta. Lelki ráhatás torta. Várakoztatás torta. Sok minden van azért itt is, ugyebár… Aztán már csak a könyvgyűjteményünk, régi kéziratok…

Kappril elhallgat, ekkor valahonnan rekedt jajgatás, aztán halálhörgés hallatszik.

– Ez mi?! – kérdezi rémülten a Hős.

− Ó, csak az aspiráns urak játsszák le az új hanglemezeket. Szeminárium van. Fiatalok, hát gyakorolnak, tanulnak, ugyebár! − feleli Kappril janitor. − Óhajtja megnézni a könyvtárat?

– Sajnos, nincs időm. Sietnem kell, hogy megkapjam az utasításokat. Mert nézze, janitor úr, az önök osztályának semmi köze sincs a Feladatomhoz…

– Ó, azt sohasem lehet tudni! Csak ne panaszkodjon! – csóválja fejét az öreg. – Végső soron mégiscsak ide irányították, tisztelt uram! A Feladat, hiszen tudjuk, az egész életünk a Feladat, kedves uram, és hasznára válhat minden tudnivaló. Nálunk pedig gyorsan és hatékonyon lehet tanulni!

– Köszönöm, de mégis inkább mennék…

– Ahogy óhajtja! No, még oda vessen egy pillantást, nagyon szép trófeák!

Magasan a falon, polcokon fejek, elkínzott arckifejezéssel, némelyikük nyakán kötél.

− Köszönöm, akkor én búcsúzom… − mondja a Hős.

– Ó, ó! Inkább úgy kell mondani, hogy viszontlátásra, tisztelt uram! Mindig számítani lehet rá, hogy még találkozunk… – És Kappril felnéz az utolsó üres polcra, amely még várja a neki járó fejet.

A rémült Hős megint a folyosót rója. A sarkon túl emberek térdelnek a padlón kalapban, felöltőben, és pasztával fényesítik a kövezetet. A Hős vissza akar fordulni, de két tűz közé került: hátulról főtisztek csoportja közeledik. A térdelők felpattannak, megigazítják kabarjukat, kalapjukat, valaki jelentősen köhint, más valaki visszaköhint, a titkosügynökök vigyázzba állnak, a Hős elszántan beáll közéjük. A tisztek igazoltatni kezdik a titkosügynököket, ők pedig a tiszteket. Az egyik tiszt a Hőshöz lép, a Hős – jobb híján – a cédulát mutatja, amelyen a 6999 áll. A tiszt megfordítja a kartont, elolvassa: 9666. Rendben van, mondja, és továbbmegy. Fanfar, újabb lámpák gyulladnak ki, díszegyenruhás szárnysegédek kinyitják a különleges, bíbor bársonnyal kárpitozott szalonliftet, amely csupa arany zsinór, rojtok, bojtok, mint valami királyi díszpáholy. Falán baglyos címer, keresztbe tett zászlók, aranykeretes tükrök. A liftből kiszáll egy alacsony öregúr rendkívül díszes egyenruhában, tollas csákó, fehér kesztyű, kard, váll-lapok, kitüntetések. Utána a kísérete párnán hozza többi kitüntetést, amely már nem fért el az admiradéros mellén. Külön párnán hozzák a vörös telefont üvegburával, nagy pecséttel. Harsonaszó, a tisztek kivont karddal tisztelegnek a magas rangú vendég előtt, ő pedig, a csupa arany, cingár, ősz emberke, lengő fehér tollbokrétával, végighalad a sor előtt, rendjelei halkan csörömpölnek. A titkosügynökök a tisztek sorfala mögé rejtőztek, de a Hős az első sorba került – civil ruhájára felfigyel a parancsnok, megáll előtte.

– Szimatra fel, fiúk! – kiáltja el magát puszta sokéves megszokásból az admiradéros.

– Szmatrafe-déros-úr! – visszhangozza a folyosó.

Az admiradéros kegyesen a Hőshöz fordul.

– Civil?

– Igenis, pára…

– Szolgálatban?

– Igenis, parancsnok úr…

– Asszony, gyerekek?

– Tisztelettel jelentem, hogy…

– Na! – szól hivatalból jóságosan az admiradéros. – Titkosügynök… – dünnyögi. – Rögtön látni! Tapasztalt, minden hájjal megkent titkosügynök. Hozzám! – inti oda az ujjával.

A Hős elindul hát az admiradéros oldalán, a kíséret élén. Menetelnek a folyosón. Belépnek a Kitüntetés-Visszavonó Ügyosztály felvirágozott ajtaján. Az ügyosztály főnöke, éltesebb ezredes, karddal tiszteleg, majd kinyitja a következő ajtót. Újabb ajtók, egyre pompásabb a környezet. A folyosó is pompás itt, az ajtókon feliratok: EXHUMÁLÓ TEREM, REHABILITÁLÓ TEREM, LEFOKOZÓ TEREM. Az öregúr megáll. Fürgén odaszökken a főnök.

– Na? – kérdezi az öreg. – Milyen ünnepség?

– Ellenünnepség, kegyelmes uram!

És az öreg fülébe suttog valamit, csak foszlányokat hallani: „leszakí-nyolc-eltör-felpof!”

− Na! − feleli az admiradéros. − Titkosügynök, ide! − parancsolja, hátra se nézve. A Hős siet, hogy az ezredes intésére ajtót nyisson, és bevonulnak egy pompás, nagy terembe. Mintha trónterem volna, gyászban. A falon fekete zsinóron domború, homorú és lapos tükrök függnek, hogy megsokszorozzák majd a gyalázat képét. Hátul egy bagoly, egyik lábával kötelet, a másikkal jókora bunkósbotot tart. A szőnyegen, amelyet kígyók, gyíkok, szalamandrák és egyéb hüllők díszítenek, sorfalat áll négy magas rangú tiszt, tele kitüntetésekkel. Az admiradéros feléjük indul, de mivel a tisztek magasak, ő meg pici, látja, hogy így nem lesz jó. Ezért csak próbaképpen, halkan elkiáltja magát: „Szégyen!”, majd hátrább megy, és onnan ismétli: „Szégyen!” Most jobbnak találja, tűzbe jön, és rákezd: „Szégyen, gyalázat! Gazfickók! Szégyent hoztak az egyenruhára! Latrok! Mocsárba! Süllyedtek! Árulók!!!” Oldalra pillant, keresi a titkosügynököt, és int neki, hogy tolja oda a fogorvosi köpőcsészéhez hasonló alkalmatosságot, amelynek zománcozott csészéjét szobor tartja – összetekeredett kígyó. Az admiradéros megnyomja a pedált, hogy kipróbálja a gépezetet, majd az első tiszthez lép, letépi a kitüntetéseit, és a csészébe dobja, így kiáltva: „Szégyen, gyalázat! A felsőbb! Nevében! Ezennel! Lefokozom! Előre – indulj!” Sorra letépi a tisztről a zsinórokat, váll-lapokat, amit csak lehet, és a csészébe dobja. Mindegyik lefokozott tiszt, álltában kissé ingadozva, kivonja kardját, és a pengénél fogva, markolatával az öregúr felé nyújtja, ő pedig továbbadja a titkosügynöknek, vagyis a Hősnek. A Hős dolga, hogy a kardokat a térdén kettétörje. Nagyon erőlködik, láthatólag nehezen megy neki. Ezért inkább a pengére lép, mintha faágat törne. Az öregúr ezután sorra felpofozza a tiszteket, majd lihegve a titkosügynökre támaszkodik, és kimegy vele az oldalajtón.

Az admiradéros személyes dolgozószobájába mennek. A falakon az admiradéros portréi, különleges, rendkívül díszes egyenruhákban. A sarokban az admiradéros majdnem életnagyságú, márvány lovas szobra. Egy fénykép az admiradérost csecsemőkorában ábrázolja, medvebőrön, fején aprócska csákóval. Az óriási, patinás íróasztal előtt kényelmes fotel, az íróasztalon tea gőzölög. Az admiradéros lassan kigombolja nyakánál az egyenruhát, leveszi derékszíját, az íróasztalra teszi csákóját, és megkönnyebbült sóhajjal a fotelba roskad. Selyemkendővel megtörli verítékes homlokát, finoman masszírozgatja arcát, és elgyengülve, megöregedve, szinte civil módra, nyugtalanul keresi tekintetével a titkosügynökét. „Hé, hé… titkosügynök… derék titkosügynök…” – dünnyögi, mintha magában beszélne, de hangjában egyre több a riadalom vagy kétség. Kihúzza az íróasztal fiókját, a nagy halom tabletta és kúp közül elővesz egy dugós üvegcsét, és megparancsolja a titkosügynöknek, hogy hozza a vizeskancsót, és csöpögtessen a gyógyszerből egy pohár vízbe.

– Vigyázz, ügynök! – mondja. – Erős szer! Nehogy beleöntsed! Ugye, nem öntőd bele?

– Tisztelettel jelentem, egész biztosan nem, admiradéros úr! – kiáltja buzgón a Hős. Óvatosan csöpögteti a gyógyszert a pohár vízbe, együtt számolják a cseppeket az admiradérossal: „egy… kettő… három…”. Amikor a tizenhathoz érnek, mind a ketten megdermednek egy pillanatra, és összerázkódnak. A Hős odanyújtja a poharat, de az admiradéros nemet int.

– Hehe – dünnyögi idegesen –, derék… derék titkosügynök… te, izé… no, az izéből, no, előbb te, előbb TE igyál!

A Hős iszik egy kicsit a gyógyszerből. Aztán már felhajtja az öreg az egészet. Majd odanyújtja a kezét, hogy a kesztyűjét lehúzassa, de összerezzen – túlságosan hirtelen ugrott oda a titkosügynök.

− Ne! Ne túl közel! Közelről, az nem jó, nem kell… Dalolj, titkos ügynök! Dalolj el mindent, amire gondolsz! Dalolj!

– Micsoda rendkívüli módszer! – zendít rá engedelmesen a Hős, bár igencsak csodálkozik. – Már annyira elegem volt az egészből, hogy folyton a borotván járt az eszem! Ó, ezek a fehér, fehér, fehér folyosók, hova vezet ez a labirintus, ahol semmit sem értek, hol van a Különleges Feladatom, hová lettek az utasítások! Mindenki olyan szívélyes, de aztán eltűnik vagy meghal, gyűrűbe harapnak, benne csupa méreg! A szemüveges kisöreg és a bajuszos tiszt, és minden szó rejtjelezve van, és nem tudhatom, hogy mit jelent! Mit mond Rómeó? Miért hunyorognak a csillagok?

Igaz, hogy meghalok, mielőtt megtudnám az igazságot? Hogy nem érthetek meg semmit, hogy tilos a remény? Ó, tiszteletre méltó nagy öreg, fenséges admiradéros, úgy szólok hozzád, mint atyámhoz, mindent eldalolok, ami eszembe jut! Mondd meg, mit tegyek, mi értelme van ennek az egésznek? Ments meg, uram! Hiszen te megteheted! Hiszen te igazi uralkodó vagy, minden titkok tudója!

Ám e hattyúdal közben észreveszi, hogy az öreg, aki mintha jóságosan bólogatna, valójában az igazak álmát alussza, sőt már horkol is, egyre hangosabban. A Hős most bátrabban szemügyre veszi az öregember arcát, egyre közelebbről, aztán szétnéz a szobában, harag és kétségbeesés fortyog benne, végül, látván, hogy az öreg mélyen alszik, keresni kezdi a titkok kulcsát, a fotel mellé kuporodik, sorra kihúzgálja az íróasztal fiókjait. Látja, mi hever ott összevissza: vattacsomók, kötések, sérvkötők, lúdtalpbetétek, műfogsorok, mindenféle szirup, tapasz, köpölyöző, injekciós tű, hashajtó, keserűvíz, jód, vazelin, ricinus – töméntelen sok. Végül az íróasztal titkos rekeszében zárt, lepecsételt kis csomagokra bukkan a Hős. Letépi a zsinórokat, pecséteket, és mit talál? Pár szem vadgesztenye, kavics, száraz virág, csörgő, képecskéken hiéna, bölény, elefánt, szamár, végül egy tojás, benne kisebb tojás, benne még kisebb… Az egyre kisebb tojásoktól úgy elképed a Hős, hogy felugrik – különösen mivel horkantást hallott. Valami kattan – a ló az admiradéros lovas szobrán összecsattintotta fogait.

– Mi ez… a ló?! – motyogja a Hős.

A lófejből Erms őrnagy hangja szól ki:

– Ló a csudát! Én vagyok, Erms őrnagy! Miféle butaságokat művel maga? Jöjjön be hozzám, de rögtön! Hová tűnik el folyton? Nálam vannak az ebédjegyei!

A Hős ledob mindent, ami a kezében volt, és kirohan.

Erms őrnagy szobája. Belép a Hős. Erms az ajtóban üdvözli:

– Igazán nem tudom, mihez kezdjek magával! Maga javíthatatlan! Ilyen gyerekes csínyek… íróasztalban turkál, mindent felforgat, mások gyógyszerei között kutakodik. Még említeni is kínos. Megáll az ész!

– És az utasítás? – vág vissza a Hős. – Miért nem magyarázta el? Prandtl egyáltalán nem hajlandó beszélni róla, egyébként el is lopta tőlem, és én…

– Miket zagyvál már megint?

– Nem állítom, hogy Prandtl lopta el. Hanem az a kövér tiszt, ott nála…

– Maga álmodott.

– Hát akkor, ha maga ilyen jóindulatú irántam, legyen szíves most rögtön megmondani, hogy tulajdonképpen mi a Feladatom.

Ettől Erms őrnagy egy kicsit zavarba jön, hallgat, aztán felkacag.

– Ja, erről van szó? – kiált fel. – A Feladata, kedves barátom… de hát én arra nem emlékszem! Minek is áltassam magát? Ide nézzen – két karjával mutatja, mennyi dosszié hever az íróasztalán –, maga talán győzné ezt mind fejben tartani? Vallja be őszintén!

– Nem! – feleli a Hős halkan, de határozottan. – Nem hiszek magának! Szóval, azt állítja, hogy semmire sem emlékszik? Egy árva szóra sem? Még nagyjából sem? Hát én ezt nem hiszem el!

Erms kis szünet után halkan, nyugodtan válaszol:

– Mindenesetre tény, hogy elvesztette az utasítást. Hát igen… Bizony, bizony… Ebből fegyelmi lesz, azt én sem tudom megakadályozni. De azért ne ijedjen meg! Nem komoly az ügy, amennyiben maga nem hagyta el a Házat. Elhagyta?

– Nem.

– Hála istennek! Akkor csak formaság lesz az egész. Amit utoljára mondott, nézze, én azt nem is hallottam. Egy értékes munkatársam kicsit elvetette a sulykot, mit számít az. Még nem nagyon ismerjük egymást, de higgye el: én nem csak hivatalnok vagyok. Én vagyok az a kikötő, ahonnan a legjobb embereink útra kelnek ODA. És magának, akit Különleges Feladattal tüntettek ki, nem kell magyaráznom, mi várja OTT… Egyszóval, noha közelebbről nem ismerem magát, biztos vagyok benne, hogy rászolgált a megtiszteltetésre. Tehát utolsó gazember volnék, ha ebben a helyzetben nem próbálnék magának segíteni! Haragszik, hogy nem emlékszem az utasításra, de hát, már elnézést… nem mindenki veszít el egy ilyen fontos iratot! Megértheti, hogy erre nem voltam felkészülve.

– Én nem veszítettem el az utasítást. Elloptak tőlem, és üres papírokat tettek a helyére. Meg ezt itt!

Odaadja Ermsnek a Ház tervrajzát.

Erms őrnagy megdöbben, de igyekszik nem mutatni. Az íróasztalra dobja a Ház tervrajzát, közömbösen legyint.

– Most menjen el mindenesetre a Beadvány Ügyosztályra, ott jegyzőkönyvbe mondja, hogy elvesztette az utasítást. Én addigra odaszólok telefonon. Csak arra kérem – mosolyog –, el ne tévedjen útközben…

Kikíséri. Az ajtóban a Hős azt mondja:

– Uram… ez a mostani beszélgetésünk… ez is kód volt, ugye?

– Micsoda? De hát…

– Ez is kód! − mondja a Hős nyomatékosan, és elmegy. De a folyosón eszébe jut az ebédjegy, ezért rögtön visszafordul. Belépve már az ajtóból mondja:

– Úgy volt, hogy most megkapom az ebédjegyeimet… – és aztán sóbálvánnyá dermed.

Erms éppen a Ház tervrajzát másolja elmélyülten, erős nagyítóval. Gyorsan ledobja a tustollat, és mosolyogva feláll.

– Az ebédjegyek, hát persze… Tessék, itt vannak! – És odaadja.

– Miért másolja le azt a tervrajzot? – kérdezi lassan a Hős.

– Másolom?! – rázza a fejét Erms. – Maga álmodik! Csak megnéztem, tudja, amolyan szakmai reflex… Ellenőriztem, hogy valódi-e… mert egy csomó hamisítvány van forgalomban!

A Hős nem hisz neki, de csak magához veszi a Ház tervrajzát, és szó nélkül elmegy.

A Hős kijön a kantinból – vagy a Beadvány Ügyosztályról –, és a fürdőszobába megy. Elkezdi tovább írni a naplóját, de amikor felnéz, látja, hogy még valaki van ott – a zuhanyozó függönye alatt fekszik valaki. Elhúzza a függönyt. A kém alszik ott. A Hős nem tudja, mit tegyen, körülnéz, a tükör alatt fekvő borotváért nyúl. Aztán elmenni készül, de akkor mozdul a függöny, alóla kimászik a kém.

– Add csak ide! – nyújtja ki a kezét a kém. – Na, mit bámulsz? Ne félj!

– Egyáltalán nem félek magától.

– Add vissza a borotvát!

– A magáé?

– Az enyém. És a fürdőszoba is az enyém.

– Tényleg?

A Hős kelletlenül visszaadja a borotvát.

– Új vagy? – kérdezi a kém.

– Én? Hát… nem egészen. És maga, régen itt van?

– Negyven.

– Hogy mondja?

– Nem érted? Akkor új vagy. Feladatos?

– Nem nagyon értem. De ha a Feladatomra gondol…

– Jó, jó… Semmi baj. Az utasítást megkaptad?

– Megkaptam, de…

–− Eltűnt?

– Hát el! Honnan tudja?

– Ebédeltél?

– Igen.

– Karalábé?

– Kása gombamártással.

– A fenébe! Elaludtam.

A kád alól fényképezőgépet vesz elő, abból kekszet, leül a bidére, eszeget. A Hős figyelmesen és gyanakodva nézi.

– Akarod tudni, mi az ábra? – kérdezi a kém. – Jószívű vagyok, hát elmondom. A pap volt már?

– A pap? Jártam nála.

– És a dagi?

– A kövér tiszt? Ott volt! A kódosoknál!

– És a kis doktor?

– Tessék?

– Még nem? Jól van. Éhes vagy? Kérsz? – kínálja a kekszet.

– Köszönöm, nem.

A kém étvágytalanul rágja a kekszet, közben magyaráz:

– Töröd a fejed, testvér, találgatsz egész nap. Meg akarod érteni, mi a Feladat, ki adja a Feladatot, mire jó a Feladat… Sohasem fogsz rájönni, mert nem is lehet. Persze, most más szelek fújnak. Az én időmben a kíváncsit egyszerűen máris küldték a pincébe, ott széttaposták a pofáját, durr bele, vallatás, aztán a kübli. Most legfeljebb lövöldöznek egy kicsit a folyosón… Lövöldöztek?

– A folyosón? Igen! Mit jelent az?

– Csak lebukott egy hármas, vagyis tripla. Túlbuzgó volt, egyszer ide, egyszer oda, hát kinyírták. Ezt jelenti.

– Én már láttam magát… – kezd más témába a Hős.

– Okostóni! Dehogy láttál!

A Hős elszántan, halkan rávágja:

– Maga fényképezett… ott, a páncélszekrény előtt!

– Na és akkor mi van?

– Maga titkos iratokat fényképezett!

– Kiadós vagy? – kérdezi a kém különösebb érdeklődés nélkül.

– Beszéljen már érthetőbben!

– Érthetőbben? Akkor te talán… az eszméért?

– Csak ne játssza meg magát! Maga kém! Kinek dolgozik?

– Tudni szeretnéd? Én is! Kinek? Tudja a hóhér! Magamnak. Itt rekedtem valahogy a régi időkből, tök egyedül! Én szimpla vagyok. – A Hősre néz. – Nem hiszed, mi? Csőbe húzlak, azt gondolod? Provokállak, mi? Jár az eszed: azért mondja, hogy provokál, hogy én elhiggyem, hogy nem provokál, tehát biztosan provokál! Dupla fenekű csapda, mint amilyen itt minden. Gondolj, amit akarsz, én aztán tudom, amit tudok! Itt ettem meg a kenyerem javát!

– Mi az, amit tud?

– Minden. Azt is megmondhatom neked, mi következik most.

– És mi?

– Tányérka, vagyis alátét, és lelki segély, vagyis gyónás.

– Mit jelent ez?!

A kém csüggedten legyint.

– Úgysem érted meg. Senki sem érti.

– Maga szándékosan ködösít. Hogy összezavarjon. Menjen innen! Ez az én fürdőszobám. És adja vissza a borotvát!

– Ohohó! Arra még ráérsz. A borotva sosem sürgős. Nyugi, nyugi! És ha minden pontosan úgy lesz, ahogy mondom, akkor hiszel nekem?

– Ha maga olyan régen itt van, akkor… magának tudnia kell. Mit jelent ez az egész?

– No, nézd: volt egyszer egy kígyó; beleharapott a saját farkába, és addig ette, amíg teljesen föl nem falta magát. Akkor kezdte elölről, és mindig újra meg újra. Már annyit zabált, hogy majdnem szétpukkad, de még mindig nem elég neki!

– Mi az, amiről ezt mondja?

– Hát ez! – mutat körbe a kém. Fejével, szemével, karjával mutatja: minden itt köröskörül, vagyis az egész Ház. – Az igazságot szeretnéd tudni? Hogy mi micsoda, és hogyan, merre, meddig?

– Igen, azt szeretném tudni.

– Csakhogy itt nincs semmiféle igazság, nem érted? Már annyiszor átdolgozták, újraírták, átszabdalták, kicsavarták, hogy egyszerűen nincs. Nincs, és kész. Még most sem érted?

– De hogy lehet az? És a Feladatom?

– Szédítés! Hagyd a fenébe, én azt mondom! Különben, felőlem loholhatsz utána, de okosabb, ha rám hallgatsz. Tudod, mit? Gyere ide holnap, akkor bővebben megbeszélünk mindent.

– Maga azt tanácsolja, hogy… De tulajdonképpen miért?

– Én senkinek a nevében nem beszélek. Csak úgy, mint ember az emberrel. Ketten leszünk; úgy mindjárt szebb az élet. Eldumálunk egymással, egyszerűen, őszintén, mint a gyerekek. Meglátod, mennyivel könnyebb lesz a szíved!

– Annak sincs értelme. Elmegyek én innen…

– Hová? Innen nincs kijárat.

A Hős hallgat.

– Nem bízol bennem? Hát persze… Most hova kell menned?

– Erms őrnagyhoz.

– Derék fiú, aranyszívű, jó cimbora. Nem igaz? Belépsz hozzá, feláll, kitárt karral örvendezik: „Hát maga hol kószált? Már mióta várom, már nem győzöm magát várni” – és így tovább, mézes-mázosan. Ha így lesz, akkor eljössz? Holnap ilyenkor. Várlak. Nos?

– Akkor eljövök. De az nem lehet! Maga nem tudhatja… Honnan tudná?

Erms őrnagy dolgozószobája. A Hős láttán Erms feláll az íróasztalától.

– Hát maga hol kószált? Már mióta várom, már nem győzöm magát várni!

Odasiet, mézes-mázosan mosolyog. De a Hős őrjöngeni kezd, amikor pontosan a megjósolt szavakat hallja. Nekiront az őrnagynak, üti-veri, a földre zuhannak, szanaszét repül a sok akta az íróasztalról. Berohannak a titkárnők. Egyikük teát hozott. Nyakon önti vele a birkózókat. Fehér köpenyes ember jön, mások lefogják a Hőst, aki ordít: „Latrok! Gazemberek! Csalók!” A fehér köpenyes ember injekciót nyom a Hősbe. Szétfolyik a kép – a Hős előtt elsötétül a világ.

Orvosi szobában tér magához. A fölé hajló kis doktor gondosan vizsgálja. Bizalomgerjesztő, kerek képű, szemüveges fickó, arcán gödröcskékkel.

– Hogy érzi magát?

– Jól. Nincs semmi bajom.

– Természetesen. Ön egészséges. Erms őrnagy megkért, mondjam meg, hogy az esetnek semmiféle fegyelmi következménye nem lesz…

– Mi nem lesz? – ül fel a Hős.

– Nos, ugyebár, az a kis jelenet… Az őrnagy megkért, hogy adjam át jókívánságait…

A Hős feláll. Pizsamában van. Körülnéz.

– Hol a ruhám?

– Az ápolónő elvitte. Kitisztítja, kivasalja, egy gombot is felvarr.

– Szóval, motozás?

– Az ég szerelmére! – riad meg az orvos. – Ó, ez még a sokk hatása! Nyugtatót írok fel.

– Én egészen jól érzem magam.

– Természetesen, csak egy kicsit kimerült. Öntudatlan szavai arra utaltak, hogy önnek bizonyos rögeszméje van.

– Rögeszmém?

– Sajnos. Ön kételkedni kezdett a Feladatában… nemde?

– Így is lehet mondani.

– De hát miért? Ön teljes bizalmat élvez, amennyire én tudom…

– Hosszú történet. Annyi árulóval találkoztam elejétől fogva… A szárnysegéd – számolja az ujján –, aztán a kisöreg az aranykeretes szemüveggel, aztán a másik tiszt…

– Ők mind árulók voltak?

– Hát persze!

– Bevallották önnek?

– Így egyenesen nem.

– No látja! Akkor nem lehet biztos benne.

– És az a sok minden, ami történt? Mi volt az? Színjáték? Amit nekem rendeztek? De miért? Mi célból?

– Nos, ezt nem tudom. Talán fel akarták vértezni az árulók ellen. Beoltani árulás ellen, parányi adagokkal! De mindenkit azért nem tart árulónak, ugye? Hiszen ha úgy vesszük, még maga Erms őrnagy is tehetett olyasmit, ami gyanúsnak tűnt az ön szemében. De… őt azért csak nem vélte árulónak? Vagy talán mégis?

– Azt hiszi, üldöztetési mániám van?

– Én? Ó, dehogy! Ön csak kimerült. Túlságosan feszültek az idegei. Aki őrült, kedves uram, az egészen másképp fest. Én önt teljesen épeszű embernek tartom, és ezért orvosi minőségemben be is mutatok önnek néhány valódi kóresetet. Felmérheti majd, milyen tüneteket mutat a valóban tébolyult elme.

A doktor közben bekapcsolja a fehérre lakkozott tévékészüléket, majd tovább magyaráz.

– Világos, ugyebár, hogy ha önnél ilyesmit tételeznék fel, akkor nem tartanék efféle bemutatót… Nos, ez a három személy itt egy rendkívüli eset, hármas szindróma, úgynevezett üldözéses hármas, Dreieiniger Wahnsinn. Ketten folyton le akarják egymást leplezni, a harmadik pedig görcsösen kerüli az állásfoglalást. (A képernyőn két személy pantomimja, a harmadik a szemét forgatva, öklét harapdálva lesi őket.)

A doktor elhúz egy függönyt, mögötte a belső figyelőrendszer képernyőinek sora.

– Ez itt klasszikus mánia, úgynevezett mánia autopersecutoria, vagyis önüldözéses téboly. A beteg rendkívül kimerítő vallatásoknak teszi ki magát, olykor 48 óra hosszat egyfolytában, míg el nem ájul… A szakmai megbetegedés tipikus esete, ugyebár. Ez pedig itt (másik képen pizsamás férfi a saját fülét, haját húzza, ujját a szájába dugja, arcát, nyakát tapogatja) nagyon érdekes, eredeti eset: a beteg fél a saját testétől, mert úgy véli, beépített testrészekből áll, mindene hamis… De a terápia hatására néhány bölcsességfogáról már belátta, hogy azok valóban az övéi. Sajnos, most nem tudom önt körbevezetni az osztályon, mert vizitelni megyek, de később egyszer nagyon szívesen… Lesz szíves, ugyebár, kis ideig itt várakozni. A nővér hamarosan hozza a ruháját, és minden rendben lesz, uram, majd meglátja!

Amikor az orvos kiment, a Hős egy darabig nézegeti a készülékeket, és meglát egy szépen kipreparált csontvázat, orrán aranykeretes szemüveggel… Hátrahőköl. Hangokat hall a váróteremből, átmegy oda. Egy asztalnál a kövér Deluge pizsamában a dámajáték figuráit nézi; a könyvespolcnál, háttal nekik, Sempriaq áll, szintén pizsamában, és a könyvek címét olvassa.

– Jön játszani? – kérdezi Deluge a Hőstől.

– Dugjátok el, mindjárt jön a doki a vizittel! – mondja a sovány, vörös hajú Sempriaq. Odalép, hogy udvariasan üdvözölje a Hőst:

– Mi még nem találkoztunk… Sempriaq vagyok, főkremátor. Sempriaq, q-val a végén… Önjáróbeteg?

– Nem, én csak úgy… alkalmilag… – feleli vonakodva a Hős.

– Mert mi járóbeteg-kezelésre jöttünk, egyenesen a munkából, hogy ne pazaroljuk az időt. Mit meg nem tesz az ember az egészségéért!

Nyílik az ajtó, bekukkant Barran, csak fél szeme villan meg a résben.

– No persze! – mondja Deluge. – Barran! Mindig bolondozik!

Barran, szintén pizsamában, bemasírozik, harsány, joviális fickó. Táskában termoszt hoz.

– Halló, kollégák! – kiáltja. – Nem fut be a doki, hívatta a főnök! Gyertek, minden készen áll, csülökre!

– Ivászat? Na persze, megint ivászat! – fanyalog Deluge, de azért felkel. A kremátor megpödri ápolt, vörös bajuszkáját.

– És csak így, magunk közt leszünk? – kérdezi.

– Ja. No meg a kis aspiráns, díszvendégnek… a kezdő szeszkazán, hehe… Felkészülve? Csapat, indulj!

A Hős el akar osonni, de Barran szívélyesen invitálja:

– Új kolléga? Részünkről a szerencse! Hehe! Tessék csak, tessék, tartson velünk, legurítunk együtt néhány pohárkával!

Rövid folyosón át majdnem üres, nagy szobába jutnak. A palackokkal és tálakkal megrakott terített asztal körül székek, a sarokban nagy, régimódi szekrény. Az asztal mellett, a padlón további palackok sorakoznak. A székek amolyan kerti székek, de a szoba éppúgy ablaktalan, mint az összes többi. Dús üstökű, karcsú, jóképű fiatalember tesz-vesz az asztalnál, ő is pizsamában. Köszön az érkezőknek, a Hőshöz megy, és sarkát összecsapva kezet nyújt.

– Klappershlang vagyok, aspiráns… még csak tegnap óta – és elpirul.

A Hős rámosolyog a szinte még gyerekképű, rokonszenves fiatalemberre. De Barran már az őrhelyén áll: az asztalfőn, pohárral a kezében.

– Uraim! A Házra!!!

– A Ház! – kiáltják kórusban, és felhajtják az italt.

Leülnek, szemügyre veszik a finomságokat.

– Ez mi, túrós torta? – kérdezi Deluge.

– Hihi! Tor túr ás torta! – rikkantja Barran.

– Egészségedre, Barran, meg a tiédre is, hullagyalázó! – kiáltja Deluge. – Uraim, a kémekre és ellenkémekre, vagyis dupla proszit!

Megint isznak.

A kövér Deluge feláll, lerántja parókáját, és a sarokba vágja. Kopaszon rikoltja:

– Uraim! Rúgjunk ki a hámból! Játsszunk kitalálóst!

– Ne, inkább csapdásat! – javasolja Sempriaq.

– Fejtőset! – szavaz Barran.

– A testvéri szeretetre! A boldog jövőre! – sipog a kremátor, és ujjaival mámoros tangót táncol az abroszon.

– Én pedig a sikeres gyógykezelésre iszom! – kiáltja Deluge. – A dokira, kollégák!

– Kár, hogy lányok nincsenek… – sajnálkozik Sempriaq. – Rophatnánk a táncot!

– Hejretyutyutyú! – rikkantja Barran.

A kövér Deluge csuklik, száját nyalogatja, széles vigyorral mutatja ki gyerekes, apró egérfogait.

– Nótázzunk egyet! – ajánlja. – „Menetelnek a szimatok!”

De hangja belevész az általános zajongásba.

– Uraim! – kiáltja Barran. – A kulcsárunkra! Éljen a kremátor! Éljen a kanmuri!

– Piát! Piát! Ihaj-csuhaj! Éljen a tütü! – kurjongatnak összevissza.

– A tütü! – ordítják kórusban, poharat emelve.

A kövér Deluge megint feláll, villával kocogtatja poharát, de nem figyelnek rá, míg a poharat földhöz nem vágja. Akkor elhallgatnak.

– Társasjáték következik, cimborák! – jelenti be. – Találós kérdések!

– Jól van – ordítják –, üsse kő! Durr bele! Ki az első?

– Uraim! – szavalja Deluge. – Első kérdés: ki látta az utasítást?

Viharos röhögés. Az aspiráns rázkódik nevettében, úgy vinnyogja:

– Apám füle!

A kremátor a saját tenyerét csókolgatva, nótára zendít basszushangján:

– Hej, ha csókot adnál az eperfa alatt,

Hej, te nyalka spion, te kis cukorfalat…

A kórus csatlakozik a nótához, jobbra-balra ringatóznak az asztal körül, koccintgatnak egymással, a palackokkal, akármivel. Deluge kiveszi gyerekes műfogsorát, maga mellé rakja egy tányérra, de most is vannak fogai. Zűrzavaros, duhaj ivászat, mindenki vadul, nyakló nélkül kurjongat és iszik, mintha nagyon sietnének valamivel.

– Mert ez a spionok ünnepe! A spionok ünnepe! A spionok ünnepe! – énekel két szólamban Barran és a fiatalember, ő a legrészegebb. Sempriaq csatlakozik hozzájuk:

– Hát fogod az aktát, elolvasod az aktát, és lenyeled az aktát!

– Uraim! – áll fel Deluge. – A kettes számú találós kérdés: ki kapja a Feladatot?

Orkánszerű kacagás.

A részeg Sempriaq nagy nehezen feltápászkodik, alig áll a lábán.

– Uraim! – ordítják a többiek. – Figyelem! A rangidősé a szó! Léptessük elő! Halljuk!

– Kuss! – bődül fel a kremátor. Aztán siratódalra zendít: – Ó, hová lettél, édes ifjúságom! Ó, szent gyerekkorom, ó, drága hazai tájak! Hová lettem én, a régi, régi énem! Hová lettetek, pici kacsóim, édes körmöcskéim, egy sem maradt! Egy sem! Ó, jaj nekem!

− Hagyd abba! − veti oda kurtán, szárazon Barran.

Felkap egy nyitott palackot, és a vodkát egyenesen az aspiráns szájába tölti. Néma csend, csak az ital bugyogása hallatszik. Mindenki mozdulatlanul figyeli őket.

A hirtelen kijózanodott Sempriaq is őket nézi, de azért tovább kántál:

– Ó, hová lettél, ártatlan ifjúságom! Ó, idilli évek, ó, angyali tisztaságom! Boldogan kémkedtem szűzi gyermekfővel, de aztán idővel…

– Jól van, elég! – mondja Deluge. A fiatalember kicsúszik Barran kezéből, az asztal alá zuhan, és horkolni kezd. Csönd lesz – szünet –, aztán hirtelen változás. A részeges bunkók egyszerre csak átváltoznak előkelő, művelt, tudós férfiakká. Arcukról eltűnnek a korhely hivatalnokok züllött, üres vonásai. A kopasz Deluge lehúzza fejéről a kopasz álbőrt – gondosan fésült haj tűnik elő, halántékánál kissé őszül. Deluge ünnepélyesen fordul a döbbent Hőshöz:

– Bocsássa meg ezt a maskarádét, uram! Kínos kötelesség, ámde magasabb célokat szolgál. Higgye el, nehezünkre esik! Mert ha csupán színleljük is a mocskot, kissé mindig bemocskolódik az ember!

– Azután természetesen megmosakszik – teszi hozzá Sempriaq halkan, eltűnődve. Undorodva pillant a kezére, amelyet az imént őrülten, vadul csókolgatott. Aztán a fogpiszkálóval rejtélyes jeleket rajzol az asztalterítőre. Deluge a Hős székének támlájára teszi a kezét, pizsamája alól hófehér ing kandikál ki, briliáns mandzsettagombbal.

– Most fogjuk önt igazán vendégül látni – mondja –, ebben a tudós társaságban!

– Miben? – dadogja elképedve a Hős.

– Hát hogyne, uram – szól Barran –, mi valójában professzorok vagyunk! Ő Deluge professzor – mutat a kövérre, aki közben kihúzza az aspiránst az asztal alól, és a falhoz támasztja. – Deluge professzor a kettős beszivárgási tanszék vezetője.

– A kettős…?

– No igen! Provokátorika és szimattan.

– De Barran! Ez hivatali titok! – szól rá félig tréfásan a kövér. Ásványvizet tölt magának, kiöblíti a száját. A fiatalember a falnál asztmásan horkol, szinte hörög, mint a haldokló. Szétnyílt pizsamája alól tiszti egyenruha bukkan elő.

– Biztos, hogy nincs magánál? – mutat Sempriaq a fiatalemberre.

– Csakugyan – mondja a Hős –, kölyök létére csúnyán horkol!

– Kölyök? Hiszen az apja lehetne magának! – világosítja fel Barran.

– Tehát az urak… mind professzorok? – kérdezi a Hős.

– Kivéve a kremátor kollégát. De hát az ő szakterülete tanszékek fölötti. A túlvilág tudománya.

– Szerencsénk volt ma! – jegyzi meg a kövér Deluge, letéve az ásványvizes poharat. − Tudja, olykor a fél éjszaka rámegy. Rojtosra beszéljük a szánkat mindenféle kémhistóriákról, veteránok emlékei, az ellenség karmai és azok manikűrözése, tengerentúli spiclik… Télen ráadásul muszáj kandallótűznél nótázni, kódokat énekelni… – vonja meg undorral a vállát.

– Na ja! „Mert mi vagyunk a kémcsapat…” – dúdolja váratlanul Sempriaq.

– Jaj, ne, kulcsár! – rázkódik össze Deluge. – Hallani sem bírom!

A Hős Barranhoz fordul:

– Ha szabad megkérdeznem, önnek mi a szakterülete?

– Szabad, hogyne! Én házismeretet adok elő…

– Csak ne szerénykedj! – mondja Deluge. – Barran professzor nagy tudós! Az árulástan atyja. Híres műve a Gyakorlati árulástan, a triplák és kvadruplák olyan sorozatai vannak benne, hogy a kezdő csak a száját tátja… No de csülökre, kollégák, csülökre; nunc est bibendum!

Ennek hallatán Barran új palackért nyúl.

– Hogyhogy… Megint inni fogunk? – kérdezi a Hős végképp összezavarodva.

– Miért? Magának nincs kedve?

– Hát, már annyit ittunk… elnézést, hogy ezt mondom, de…

– Ugyan már, kedves barátom! Az nem számít! – nyugtatja meg Deluge. – Az csak álcázás volt, elterelő hadművelet… különben is, most nem vodkát fogunk inni, hanem könnyű borocskát, finom konyakocskát…

– Vagy úgy…

Barran koccint a Hőssel.

– Egészségére!

Isznak.

– Látom, még mindig csodálkozik – mondja Barran. – Hogy tudós létemre… de hát mi más a tudós, mint a Természet felderítője? Kémleli a világot. Az emberiség spionja a létben…

A Hős elálmosodott. Feje az asztalon koppan. Deluge kérdőn néz Barranra:

– Kikészült?

Barran a fejét rázza: „még nem”. A tudósok tehát a Hőst figyelve újult erővel folytatják az orgiát.

– A kozmosz! Az egész kozmoszt meghamisítottam! – jajveszékel Sempriaq.

– Na ne, öregem… – húzza el a száját Deluge.

– Parancsba kaptam…

– Igyál vizet! Ez már ízetlenség.

– Uraim! – rikkantja Barran. – A Házra!

Ettől felrezzen a Hős. Fölemeli a fejét.

– Professzor úr…

– Tessék!

– Mi az a… tripla?

Barran nyájasan a Hős vállára teszi a karját.

– Megmondom, fiam! Te még fiatal vagy, de a Ház embere vagy. Én is a Ház embere vagyok. Hát megmondom. Az úgy van… Tegyük fel, van egy munkatárs. A mi emberünk. A Házé. No, akkor jönnek Azok, és fondorlatos módon, aljasul megvesztegetik, beszervezik, és beépítik. Érted? Aztán a mieink: hopp, nyakon csípik. Ahá, szóval te ilyen jó firma vagy? Mire ő, ugyebár, szánja-bánja, és a mieink visszaszervezik. De Azok előtt úgy kell tennie, mintha ő itt csak színlelné, hogy a Ház embere, világos? És akkor Azok megint visszaszervezik maguknak! Tehát előttünk úgy tesz, mintha Azok előtt úgy tenne, mintha itt színlelné. No, ez a tripla!

– Ez egész könnyű! – kiált fel igencsak részegen a Hős. – A kvadrupla pedig az, akit… még egyszer?

– Pontosan! Jól vág az eszed! Ha akarod, itt helyben beszervezlek!

– A professzor úr?

– Mit számít az, hogy professzor vagyok?

– Beszervez?

– Miért ne?

– Ide vagy oda?

– Ej, te kölyök! Óvatoskodsz? Azt hinné az ember, mamlasz, pedig lám csak, milyen éber! Nono! – és gyengéden oldalba böki.

Valaki a Hős lábát kaparássza az abrosz alól. A kremátor az. Ott kuporog az asztal alatt. Elődugja a fejét a terítő alól, és közelről susmorog a Hősnek:

– Milyen szép is, amikor a jó barátok érdeklődnek egymás iránt… Csak úgy barátilag, semmi hátsó szándék, aztán… egyszerre csak…

A Hős visszalökdösi, de a kremátor felmászik rá, részeg módra arcon csókolja, és a fülébe súgja:

– Vigyázz vele!

Aztán hangosan:

– Édes egy öcsém! Én neked mindent, amit csak akarsz! Én az egész világot lángba borítom érted… Csak egy szavadba kerül!

– Engedjen el! Professzor úr, a kremátor úr megint csókolgat! – kiabál undorodva a Hős.

És csakugyan, Sempriaq a Hős haját, kezét csókolgatja, de közben folyton egy kistányért mutogat.

– Ne is törődj vele! Berúgott – mordul fel Barran. – Ide figyelj, megtanítlak egy nótára: „A Ház, a Ház! A Ház értelme az Antiház! Az Antiházé meg a Ház! A Ház!”

Míg ő dalol, a kremátor egyre a kistányért mutogatja. A Hős dacosan kifakad:

– Tudom én! Értek én mindent! Kistányér, vagyis csészealj, vagyis aljas szándék. Alátét, vagyis alávaló csapda! Tudom! No és akkor mi van? Mit érdekel engem? A professzor derék ember!

– És őszinte jóakaród! – teszi hozzá nyájasan Barran. – Hallottam én rólad, fiú! Tudom, mennyit emészted magad. De minek? Nézz rám: berúgtam, mint a csacsi! De előtted nincs titkom! Én a tiéd, te az enyém! Elmondok neked mindent. Figyelj! Triplák, kvadruplák, ez mind csak mese. Üres duma. Egészen más a titok. Van, ugye, a Ház. És van az Antiház. Régi, hatalmas intézmény mind a kettő. Évszázadok óta! Csakhogy ez az egész, most figyelj, BECSAPÁS! A Ház úgy, ahogy van, csupa ellenséges ügynökből áll. Az Antiház meg a mieinkből!!

– Az nem lehet… Ugye, tréfál? Ez valami vicc?

– Dehogyis vicc! Ne add itt nekem a hülyét! Pontosan így van. Csak azt ne feledd, hogy noha mindenki szerepet játszik, ez a lényegen hajszálnyit sem változtat!

– Hogyhogy?

– Hát úgy, hogy a Ház ettől még szilárdan áll! Mert a forma változatlan, érted? Továbbra is működik minden törvény, szabály, utasítás, parancs, előléptetés, sőt már úgy elburjánzottak, már annyira bürokratikus és titkos minden, hogy noha mindent folyton ellopnak, lemásolnak, továbbadnak, az egyáltalán semmit sem árt, mert ODAÁT a mi embereink kezébe kerül az egész!

– És megfordítva? Szintén?

– Bizony, sajnos, megfordítva szintén. Ez a helyzet. Okos gyerek vagy!

– De hát akkor… És a lövöldözés? A csaták, a leleplezések?

– Egyszerűen megszokás dolga. A szokás rabjai vagyunk. Consuetudo est altéra natura! Persze, most is van besúgás. Előfordul. Továbbra is toborozzák az ügynököket, hát megesik, hogy egy dupla leleplez egy triplát vagy kvadruplát…

– És az öreg kém, az mit csinál?

– A fürdőszobában, az a kamáslis? Furcsa szerzet… Amolyan kivénhedt, régimódi, liberális szimat, a hagyományokért rajong, a fellegekben jár… Egyszóval, vén bolond.

– És én mihez kezdjek?

– Te? Nehogy bedőlj az idealista maszlagnak! Isten őrizz!

– De konkrétan?

– Hát, legyen a kezedben néhány értékes titkocska, úgy majd felmegy az árad. Fő az elkötelezettség! Tegezhetsz!

– Igazán, professzor úr? Egy pillanat… valamit még nem értek. Hogyan tudhatod ezt a Házról, ha olyan nagy titok? Te honnan tudod?

– Mármint hogy mit?

– Hát, azt a rendkívüli dolgot, amit elmondtál.

– Én nem mondtam semmiféle rendkívüli dolgot.

– Hogyhogy nem? De hát az, hogy a két hírszerző központ kölcsönösen beépült egymásba, hogy csupa áruló van mindenhol, csupa átállt kém, egytől egyig… Hogy a Ház és az Antiház felcserélődött egymással… honnan tudod?

– Miket beszélsz?!

– Hát… hát éppen ön…

– Mi van velem?! – mordul rá Barran, az ébredező aspiránsra nézve, akit a Hős nem lát.

– A professzor úr honnan tudja mindezt? – makacskodik a Hős.

– Én? Én semmit sem tudok…

– Ejnye, ejnye… – szólal meg a falnál a fiatalember. Feláll, ledobja pizsamáját, és mint délceg, egyenruhás tiszt, odamegy hozzájuk.

– Kész ön tanúsítani, hogy az itt jelen lévő Barran professzor önt árulásra biztatta? A Ház nevében felszólítom, hogy tegyen tanúvallomást!

A Hős tompán hallgat, csak a fejét rázza. A tiszt lehajol, és a fülébe súgja:

– Te szamár… Ez a Feladatod! – És fennhangon hozzáteszi: – Ön szólni kívánt! Hallgatom!

– Tulajdonképpen… – nyögi a Hős.

– Mit tulajdonképpen?

– Mondott valamit, de csak úgy általában véve…

– Árulásra biztatta?

– Nem!!! – visít fel a rémült Barran.

– Kuss! Csak ön beszélhet.

– Hát… mondott valami olyasmit, hogy… titkokat kéne szereznem…

– Azt kérdezem, árulásra biztatta?

– Bizonyos értelemben talán… talán lehetséges, de…

– Válaszoljon világosan: árulásra biztatta, vagy nem? Nos? Igen, vagy nem?

– Igen… – suttogja a Hős.

Egy pillanatnyi dermedt csönd − aztán mindenki harsány röhögésben tör ki. Barran nyerít, Deluge a térdét csapkodja, a fiatal tiszt kacagva, vígan kiáltja:

– Mocsok! Bemocskolta magát!

– Mocsok, mocsok, tralla-la! – dalolják mind. Barran nyugszik meg először.

– No, elég! – mondja. – Ideje mennünk, kollégák!

Felállnak. Senki sem néz a Hősre, senki sem törődik vele. A fiatal tiszt az asztalnál állva ásványvizet iszik. A többiek begombolják pizsamájukat, fölveszik a táskájukat a termoszokkal, mennek kifelé. Csak a kremátor marad hátra. Szemrehányóan néz a Hősre, mintha azt mondaná: „Hiszen én figyelmeztettelek!”

A Hős egyedül marad a fiatal tiszttel. Most elébe áll. Megragadja a tiszt karját.

– Mi volt ez? Játék? Tréfa? Hogy tehetett ilyet?

– Nézze, kérem… – mocorog zavartan a tiszt. – Tudja, ez volt a Hagyma…

– Mi?!

– Így hívják ezt a módszert. Higgye el, hogy nekem sem volt élvezet, ott dögleni a falnál és horkolni, ennyi ideig…

– Mondja meg, nagyon kérem, mit jelent ez az egész!

– Én csak tettem, ami a szolgálati kötelességem… Ne haragudjon! No. engedjen már el! – A tiszt kínosan érzi magát. – Mindenesetre biztosítom, hogy semmi, de semmi kára nem lesz ebből az egészből…

Kerülve a Hős tekintetét, kifelé indul. De amikor elmegy a sarokban álló nagy szekrény mellett, háromszor rákoppint. Aztán távozik.

A Hős ott marad a tivornya maradványaival. A csöndben megint három koppantás hallatszik. A Hős körülnéz – senki. Megint a koppantások a szekrényből. Odamegy. A zárban kulcs. A Hős kinyitja a szekrény ajtaját – Orfini tisztelendő ül a szekrényben egy zsámolyon, és ír. Nyitott reverendája a vállára vetve, az egyenruha fölé. Befejezi az írást, pontot tesz, és kilép a szekrényből.

– Tessék, írja alá! – mondja, és az asztalra teszi papírjait.

– Mi ez?

– A jegyzőkönyv.

– Miféle jegyzőkönyv?

– Egyszerű gyorsírásos feljegyzés… a jelenlévők nyilatkozatai. Itt írja alá.

– Nem írom alá.

– Nem?

– Nem.

– Jó. Semmi jelentősége.

– Semmi jelentősége? Akkor minek ez az egész? Mi volt ez? Tréfa?

– Így is nevezheted, ha akarod. Attól függ, honnan nézed. Gyakran megesik, hogy a kifinomult tökély értelmét nem fogjuk fel, és csak nevetünk rajta. De ha nagyon nagy az a tökéletes valami… Ó, a nagyság! Mennyire tiszteljük! Lehet a világmindenség tréfa? Még a trágyadomb is, ha a felhőkbe nyúlik, tiszteletet ébreszt, és térdet hajtunk előtte. Úgyhogy inkább nem nevezném tréfának. Egyébként te is jobban szeretnéd, ha komoly ügy volna, nem igaz? Hiszen elviselhetetlen gondolat, hogy csak úgy mellékesen gyötörnek téged, két korty tea között. A rejtély mindig jobb, mint a sületlen vicc. A titokban van egy cseppnyi remény.

– Nem értem – mondja unottan a Hős. – És már nem is nagyon akarom megérteni.

– Össze ne omolj itt nekem! Én is keresem a titok nyitját! Ide figyelj! Meglehet, hogy Barran nem hazudott. Talán csakugyan elnyelte egymást a két összefonódott, birkózó kémközpont. Talán nem az emberek őrültek, hanem a szervezet, amely mértéktelenül megnőtt, valahol messze a saját csápjaira bukkant, beleette magát a tulajdon húsába, egészen a szívéig, és most önmagát falja. Lehet, hogy az a másik Ház egyáltalán nem is létezik…

– Ki vagy te?

– Hiszen tudod. Pap.

– Hazudsz! Beárultál Erms őrnagynak! Csak azért viseled a reverendát, hogy elrejtse az egyenruhádat.

– És te miért viseled a testedet? Hogy elrejtse a csontvázadat? Igen, beárultalak. De hát itt minden csak látszat! Még az árulás is. A mindentudás is. Egyszerűen fölösleges, hiszen elég a tudás utánzata is, a besúgásokból, célzásokból, csatornában ázott foszlányokból összetákolt fantom.

– Szóval, semmire sem jó ez az egész? Nincs is semmi célja?

– Még mindig hiszel a Ház bölcsességében! Fogd fel végre: nincs semmiféle terv, semmiféle cél, semmiféle kulcs. Csak a Ház van.

– A Ház?

– A Ház! A magának való, vak tökéletesség. De nem bölcs! A bölcsesség te vagy. A bölcsesség én vagyok… Mert a bölcsesség emberi dolog.

– Miért beszélsz így?

– Ember! – kiáltja suttogva a pap. – Hát még mindig nem látod, hogy ami az egyik szinten tréfa, az a másikon nyomozati eljárás, megint másikon ügyosztályok ármányos vetélkedése, és ha tovább haladsz ezen a nyomon, szétfoszlik előtted, beivódik a falakba, mert itt a nyomok sehová sem vezetnek!

– És te ezt érted?

– Értem. Miért ne érteném? Az árulás szükségszerű, de a Ház azért van, hogy lehetetlenné tegye, tehát lehetetlenné kell tenni azt, ami szükségszerű. És hogyan? Semmivé foszlatva az igazságot. Az árulás üres szó, ha az igazság nem más, mint a hazugság egyik álarca… Ezért nincs itt hely semmiféle valódi dolognak, itt nincs valódi kétségbeesés, sem valódi bűn, amely egyszer és mindenkorra a pokolba taszítana. Ide hallgass! Fogjunk össze! Kössünk titkos szövetséget! Szőjünk összeesküvést! Akkor kiszabadulunk!

– Megőrültél?

– Nem! Ha bízunk egymásban, akkor megmenekülünk. Szabadok leszünk!

– Úgyis elkapnának minket.

– Hát persze! No és? Megváltjuk egymást. Te meghalsz értem, én meghalok teérted. Ezt az igazságot meg nem hamisíthatja senki.

– Hogyan hihetnék neked?

– Próbáld meg! Azt a parancsot kaptam, hogy beszéljelek rá egy összeesküvésre.

– Micsoda?

– Természetesen! Provokátor vagyok. Azért parancsolták, mert úgy vélték, hogy biztosan ráállsz. Még mindig nem érted? Nincs más lehetőséged! Hiszen te lázadást akarsz, összeesküvést akarsz, nem így van?

– Hagyd abba! Úgyis tudom, ha ráállok, rögtön rohansz, és beárulsz.

– Világos! Hiszen mondtam, hogy ezért küldtek. De tudsz jobb megoldást? Az előbb rávallottál egy emberre, pedig ártatlannak hitted. Te már a Ház eszköze vagy. Egyedül nem lehet összeesküvést szőni, és minden összeesküvés, amelyben részt vennél, provokáció lesz. De én valódi lehetőséget adok neked! Az összeesküvésünk úgyis kudarcba fullad, de igazi lesz a lázadásunk, az akaratunk, és ezért megmenekülünk! Hiába erőltettek ránk álarcot, mi az álarc mögé rejtőzve rácáfolunk a hazugságra, és így betöltjük az űrt. A provokáció méhéből megszületik az Igazság! Velem tartasz?

A Hős hallgat.

– Nem vagy hajlandó? – A pap arcán könny csordul le.

– Veled tartok.

– Most félni fogsz, hogy valóban elárullak. Könyörögve kérlek, ne törődj a látszattal! Most megyek jelentést tenni a feljebbvalóimnak. Te csak tedd, amit különben tennél! Holnap ebéd után, háromkor, várlak a hetedik emeleten a liftnél, egy oszlop mögött.

– És ha még ma kivallatnak? Mit mondjak?

– Amit akarsz. Árulj be! Hiszen úgyis tudni fognak az összeesküvésről. Csak a szívedben maradj hű!

– És te?

– Én is. Isten veled! A jelszavunk: Megváltás.

A pap elmegy. A Hős benéz a szomszéd szobába. Ott, az asztalon, némán forog a magnetofon. A Hős letépi a szalagot, és kimegy.

A Hős egyedül van a fürdőszobában. Teljesen kétségbeesett és tanácstalan. Megpróbálja tovább írni a naplóját. A papírok között ott van a Ház tervrajza. Nézegeti, és lám, valahol ott áll: KIJÁRAT. Nyilak mutatnak felé. A Hőst megrendíti ez a felirat, már indul is, hogy megszökjön a Házból. Fut, rohan, amerre a nyilak mutatják, de csak tömör fal van a folyosó végén. Talán eltévedt a folyosók labirintusában, gondolja. A folyosó falán kinyújtott ujjú kezek mutatnak valamerre. Követi őket, és egy félhomályos, nagy terembe jut, ahol megvilágított üvegtartályokban emberi kezek úsznak, mint furcsa halak az akváriumban. Az egyik kéz borotvát tart. A kezek különböző gesztusai mintha egyre inkább a Hőst gúnyolnák – rámutatnak, egymásnak adogatják, kicsúfolják. A Hős nem érti, mit mond a kezek múzeuma, kirohan – és közönséges folyosóra ér, ahol a szokásos hivatali forgalom zajlik.

A Hős megkérdez egy arra járó titkárnőt: hol van a kijárat a Házból? A nő csodálkozva, sőt megbotránkozva, mintha illetlenséget hallott volna, továbbsiet. Később azonban egy öreg, rutinos hivatalsegéd, kezében gőzölgő bögrével, szó nélkül megmutatja a Hősnek az oldalfolyosót, még el is kíséri. Van is ott egy nagy ajtó. Csakhogy ez nem kijárat, hanem a Ház szemétledobója. A csúszdán hulladék zúdul le – díszegyenruhák darabjai, váll-lapok, lampaszok, rojtok-bojtok, kardok, ágyúkerék, alabárdok, fejszék, bunkósbotok, parókák, szemüvegek, tollbokrétás csákók, de még különösebb tárgyak is, szobrok vagy elavult emlékművek darabkái, gyászkoszorúk.

A Hős csalódottan visszafordul – nem juthat ki a Házból. A faliórákon látja, hogy nemsokára három óra: találkozója van a pappal, de a kémmel is. Felliftezik a hetedik emeletre. Látja is az oszlop mögött várakozó papot, de hirtelen kétségek rohanják meg, újból leliftezik. Az egyik emeleten a kémet látja, az is őrá vár. A Hős azonban most sem tudja elszánni magát, fel-le liftezik néhányszor. Végül a hetedik emeleten kiszáll, és a pap felé indul. Ugyanakkor díszegyenruhás tisztek fordulnak be a sarkon. Bársonypárnán pisztolyt hoznak. Amikor a Hős már csak néhány lépésre van a paptól, a tisztek a paphoz lépnek, ünnepélyesen tisztelegnek. A pap először megdöbben, aztán végighallgatja őket – mi nem halljuk, mit mondanak –, majd vonakodva elveszi a pisztolyt, és eltűnik a legközelebbi szobában. A tisztek vigyázzba állnak az ajtó előtt. A Hős gyorsan visszaoson a liftbe, és leliftezik a kémhez. Háta mögött most ugyanolyan díszegyenruhás tisztek tűnnek fel, bársonypárnán fekvő pisztollyal. Egy pillanatig nem tudni, kinek hozták – a Hősnek vagy a kémnek. Aztán kiderül, hogy a kémnek – ő is eltűnik a pisztollyal a legközelebbi szobában. A Hős elrohan a folyosón. El akar bújni, benyit valamelyik szobába, és ijedten hőköl vissza, mert nem iroda van ott, hanem szép fürdőszoba, ahol a tükör alatt, fehér törülközőn, nyitott borotva fekszik. A szemközti szobából már halálra váltan rohan ki, mert az is fürdőszoba, benne ugyanolyan borotva. A Hős cikcakkban futkos a szobák között, mintha különös táncot lejtene, berohan, kirohan rogyadozó lábbal, végül csüggedten beszédül valamelyik ajtón – és nem jön ki többé. Néhány pillanatig teljes csönd van, aztán a vízvezetékcsövek elnyújtott, gyászos vonítását halljuk. Mintha jel volna – mert amikor a csövek zúgása elnémul, a Ház egyszerre csak megtelik a szokásos zajjal, kiskanalak százai csörömpölnek a poharakban, teát kavargatva. A legközelebbi szobából kilép egy hivatalsegéd, kezében gőzölgő bögrével. Szemből fiatal tiszt jön, dossziéval. Két hivatalsegéd vászonnal letakart szobrot gurít elő. Így jönnek-mennek egyenletes léptekkel, nyugodtan a Ház dolgozói, szokásos hivatali ügyeiket intézve. Az egyenletes, gyakorlatias sürgés-forgás hátterén jelenik meg a felirat: VÉGE.

ÍrtaStanisław Lem és Jan Józef Szczepanski

SZÉNANÁTHA

Filmforgatókönyv

(A főcím előtt céltábla jelenik meg, nyüacskákkal lövik. Egy sem talál a közepébe.)

(Nagy óceánjáró érkezik a nápolyi kikötőbe, a sok turista között egy ötven év körüli, atlétatermetű férfi. Taxiba száll, egy lakásba megy, ahol többen is várják. A főnökük nyit ajtót, Randy.)

Randy: Hi.

John: Hi.

Randy: Hogy utaztál?

John (köhécsel, az orrát fújja): Nápoly már csupa pollen. A tengeren nem volt.

Randy: Helyes. így terveztük. Senki sem követett a kikötőből?

(Randy egyik embere az ablakhoz megy, kinéz, tiszta-e a levegő.)

John: Én nem láttam senkit.

Randy: Jól van. Akkor kezdhetjük is. A neved John Fitzgerald Simpson. Tőzsdeügynök vagy New Yorkban.

John: Utálom New Yorkot.

Randy: Azért jöttél ide. Pihenni, lazítani. Vetkőzz!

(John derékig levetkőzik. Randy segédei gondosan az asztalra teregetik a ruhadarabjait. Randy melléjük rakja a faliszekrényből elővett holmikat, közben jelentősen rábök a kis bőröndön lévő bőrtokos névjegykártyára. Fényképezőgép tokban, kis rádiótelefon kerül a bőrönd mellé. Az asztalra tett zakóból Randy kiemeli John levéltárcáját.)

Randy: Megengeded, hogy átnézzem?

(Különböző papírokat vesz ki a levéltárcából, nyugtákat, útlevelet, egy fényképet, amely Johnt ábrázolja űrhajósruhában – ezt figyelmesen megnézi –, aztán mindezt berakja egy borítékba. Egy másik borítékból más iratokat vesz elő. Meglengeti a csekk-könyvecskét.)

Randy: Kétezer dollár a Chase Manhattan Bankban. Itt meg utazási csekkek ezerről, és némi apró.

(Bankjegyeket számol, a tárcába teszi a pénzt.)

Százötven, addig is.

(John közben derékig levetkőzve a tükör előtt áll, szenzorokat erősít rá az egyik szakember Randy csapatából.)

John: Príma! Lesz mivel szórakoznom.

Randy: Az ám! Mondtam én, hogy szórakoztató munka lesz.

(Szemügyre veszi Johnt. A szenzorokra mutat.)

Randy: Éppen úgy érzed magad, mint felszállás előtt, mi?

John: Hülyén érzem magam. Mint egy űrrepülés előtt, amiből nem lesz semmi.

Randy: Felejtsd már el! Nesze, itt a jogosítvány, itt a szobafoglalásod a szállodába. Ugyanaz a szoba, ahol Adams lakott. És itt a bérleted Vittoriniékhoz. Talán még használnak is neked azok a fürdők.

(A fényképezőgép mellé teszi a tárcát az új iratokkal. John már új öltönyt vett föl, gondosan megköti a nyakkendőjét. Mellette a jelzőkészülék képernyője a szívműködését és lélegzését mutatja.)

Nézz utána, megvan-e minden, ami kell!

(John kinyitja új bőröndjét, megnézi, mi van benne. Átrakja régi válltáskájából a toalettszereit és néhány gyógyszeres üvegcsét. Mielőtt lecsukná a bőröndöt, Randy egy pisztolyt dob a holmik tetejére.)

Sose lehet tudni.

(Cinkos mosollyal bilincset vesz elő a zsebéből, odaadja Johnnak.)

Ez meg a ráadás. A cég ajándéka. Ha netalán elkapnád a tettest…

(John vállat von, de berakja a bilincset is a bőröndbe.)

John: Még valami?

Randy (fölveszi az asztalról a rádiótelefont): Csak egypár apróság. Ezt itt csak végszükség esetén használhatod. Mi úgyis mindig szemmel tartunk.

(John a rádiótelefont is a többi holmihoz rakja, aztán becsukja a bőröndöt. Odalép hozzá a technikus, megérinti a ruha alatt rejtőző szenzorokat.)

Technikus: 88 yard a hatósugara, de a kocsi vezetőülése alá erősítőt szereltünk. Tehát ha vezet, 6000 yardról látjuk a szívét.

(John a készülék képernyőjére pillant, ahol fényes vonal mutatja a szívverését. Randy átad neki egy kis noteszt.)

Randy: Ebben van a teljes napirend. Óráról órára, mindaz, amit meg tudtunk állapítani. Kövesd, amennyire csak tudod!

(Átkarolja Johnt, és az ablakhoz kíséri. Lenéznek az utcára.)

Ott a kocsid. Az a kék a túloldalon, a fehér Fiat mellett.

(Odaadja Johnnak a kocsikulcsot.)

Ennyi. Sok sikert!

(Feltartja a hüvelykujját. Az emberei is mind.)

***

John már a szállodában van. Átöltözött, lemegy a strandra, persze a szenzorok nélkül. Míg úszik, egy távoli házból távcsövönfigyelik. Másvalaki az öbölből, motorcsónakból tartja szemmel.

***

Megint a szállodai szoba. John az ágyán ülve a noteszt tanulmányozza. Fölveszi az asztalról a fényképezőgépet, nézegeti a tokját, kinyitja, biztonság kedvéért újra belenéz a noteszba, aztán megpróbálja leszakítani a toknak a lencse előtti részét. Nem sikerül. Elvágja hát zsebkéssel a varrást. Nyakába akasztja a fényképezőgépet a sérült tokkal, és elmegy a szállodából. Befordul egy utcácskába, rátalál a kis bőrdíszműves műhelyre. Az öreg mester nem ért angolul, de amikor John a tokot mutatja neki, érdeklődve néz fel.

Mester: Signor Americano?

John: Si, si… Americano.

(A mester olaszul magyarázza, mutogatva, hogy tavaly járt itt egy amerikai úr egy efféle szakadt tokkal. Éppen ugyanilyen volt az is. John széttárja a karját, mint aki nem érti. A mester háta mögött, a műhelyben régimódi, kurblis telefonkészülék áll. A mester kiveszi a fényképezőgépet a tokból, int Johnnak, hogy várjon, és hátraviszi a tokot a műhelybe.)

***

(Már este van. John a szállodája felé sétál, meglát egy mozit, a plakáton mintha rózsaszínű bolygók virítanának, bemegy a pénztárhoz jegyet venni, észreveszi a többi, egészen más jellegű fotót, visszafordul, most jön rá, hogy amit ő a plakáton bolygóknak nézett, az valójában egy óriási popó. Sarkonfordul, hazamegy a szállodába.

John levetkőzik, felrakja magára az elektródokat, a fürdőszobában a tükör előtt megvizsgálja a pupilláit, behunyt szemmel megérinti az orra hegyét a bal, majd a jobb mutatóujjával. Aztán lefekszik aludni.)

***

(Vittoriniék gyógyfürdője. A párás teremben gyógyvizes medence, a falnál a kőpadokon fürdőlepedőbe burkolózott páciensek. John egyedül üldögél, mellette szabad hely. Középkorú, barna bőrű, keleties típusú férfi közeledik a padhoz, ő is fürdőlepedőbe burkolózva. Kérdő mosolyára válaszul John udvariasan a szabad helyre mutat. Az idegen szertartásosan meghajol, majd leül, eligazítja vállán a fürdőlepedőt, mintha tóga lenne.)

Az idegen: Grazie, (némi gondolkodás után) Danke schön! Thank you!

John (nevetve): You are welcome!

Az idegen (folyékony angolra váltva): Ön amerikai, ugye?

John: Az vagyok.

Az idegen: Kaliforniából?

John: Kaliforniából. (Észbe kap, gyorsan helyesbít.) De New Yorkban élek.

Az idegen: Kalifornia. Csodálatos ország. Isten földje.

John (csodálkozva): Miért Istené?

Az idegen: Vannak olyan helyek a földön, ahol Isten világosabban megmutatkozik az emberek előtt. Ön nem érzi?

John: Nem értek az ilyesmihez.

Az idegen: Majd megérti nemsokára. (Merőn nézi.) Ön a csillagok embere. Tudom. Első ránézésre.

(John zavartan hallgat.)

Az idegen: Engedje meg, hogy bemutatkozzam! Radzsahvátna guru vagyok. Van itt néhány barátom, akiket az igaz útra igyekszem téríteni. Együtt meditálunk, a tökéletesség világában időzünk.

John (unottan): Érdekes.

A guru: Sőt, csodálatos! Ugye, csatlakozik hozzánk? Tudja, mi ketten nem véletlenül találkoztunk.

John: Nézze, én csak tőzsdeügynök vagyok. Egy teljesen hétköznapi bróker.

A guru: Senki sem „teljesen hétköznapi”, (kis szünet után) Mi fáj?

John: Á, csak az öreg csontjaim vacakolnak néha…

A guru: Ugyan már! Hiszen ön fiatal. A lelke fiatal. Azt kérdeztem, mi bántja a lelkét. A testi fájdalom, az csak illúzió. A test nem számít.

John: Akkor ön mit keres itt?

A guru: Én? Önre vártam.

(John láthatólag ideges lett, gyanakodva néz a gurura.)

Kocsija van?

John: Van.

A guru: Nagy?

John (vonakodva): Egy Hornet. Hatüléses.

A guru: Remek. Holnap kirándulunk Pompeibe.

John (döbbenten): Pompeibe?

A guru: Hiszen úgyis éppen oda készült.

(A guru feláll, és barátságosan búcsút intve eltűnik a gőzfelhőkben.)

***

(Az ásatások Pompeiben. Hőség. A kis turistacsoportot élén a guru halad. Sötét öltönyt, napszemüveget, fehér turbánt visel. Nyomában csörtet háromjellegzetes középkorú angol vagy német turistanő, egy ötven körüli, cingár, púpos férfi, a sor végén John ballag, nyakában a fényképezőgéppel.

A guru hevesen gesztikulálva magyaráz, a nők áhítatosan hallgatják, buzgón bólogatnak, John gondterhelt arccal figyeli. Néha köhécsel, verítékes homlokát törölgeti. A csoport megáll egy villa romjai előtt, nézi a freskót, amely lakomát ábrázol.)

A guru (a freskóra mutatva): Ez a festmény az élet valódi képe. Azé az életé, amelyet tudatlan szemmel nézünk. (Johnhoz fordul.) Fényképezzen le bennünket a kép előtt! Örökítse meg a jelen perc látszatát a kétezer évvel korábbi perc látszatával együtt. így meggyőződhetünk róla, mennyire csalóka az idő.

(Beállítja híveit a csoportképhez, John kelletlenül fotóz.)

A guru: Köszönöm. Ez roppant tanulságos lesz. Mert, kedves barátaim, amit itt látunk, az nem más, mint az idő pillanatképe. De az idő, barátaim, csak érzékcsalódás. Azt mondtam: az élet valódi képe. Igen: a kép a falon, a kép Simpson úr filmjén. Az én kezem, az ön mosolya, Betty (fordul az egyik nőhöz), ott a fényképen, az egyetlen látható valóság, ami megmarad ebből a percből. De igazából a mi testünk éppolyan halott, mint azoké az embereké, akiket itt kétezer éve elborított a láva. Hát akkor hol van az igazi élet? Azt csak a tudás szemével láthatjuk meg, barátaim. Meglátjuk, megértjük, és soha többé nem háborog a szívünk.

(A nők lelkesen csüggnek a mester szavain, a púpos távolabb állva elmélyülten vizsgálgatja a saját tenyerét.)

***

(A szálloda éttermében John az étlapot tanulmányozza. Asztalán ott fekszik kinyitva a Randytől kapott notesz. John hol a noteszt, hol az étlapot nézi. Jön a pincér. John megrendeli ebédjét a notesz alapján.)

***

(Este van. John egy kis tengerparti panzió előtt száll ki a kocsijából. Átsiet a hallon, megáll az egyik szoba előtt. Fülel egy kicsit, mert bűvös zene szűrődik ki odabentről. Kopogtat. A guru nyit ajtót. Bokáig érő laza, sárga köntöst visel, mezítláb van. Üdvözlés gyanánt ünnepélyesen homlokához emeli mindkét kezét. Gyertyqfüst és a réztartályban izzó tömjénrudacskák füstje szállong a félhomályos szobában. A hívek párnákon ülnek a fal mentén, törökülésben. Ugyanaz a társaság, mint Pompeiben. A púpos a sarokban fuvolázik. John láttán kis időre abbahagyja, mosolyogva biccent, aztán megint felsír az egzotikus dallam.)

Ne feszélyezze magát, barátom! Megengedi, hogy így szólítsam? Baráti lelkek körében vagyunk. Ha kényelmetlen a törökülés, foglaljon helyet a széken!

(John gondterhelten néz körül. Az ablaknál álló székhez megy, de aztán a padlón ülőkre pillantva mégis ügyetlenül törökülésbe ereszkedik, a púpos és Betty között. A guru is leül vele szemben, és halk, ünnepélyes hangon szólal meg.)

A guru: Kész vagy-e, barátom, csatlakozni hozzánk az igazi létben, vagyis a nemlétben a világ számára?

John (a torkát köszörüli): Ez még új nekem. Egyelőre csak figyelnék. Nem fogom önöket zavarni.

A guru: Engedj el minden feszültséget! Talán elmondanád nekünk, mi bánt? Mi mindent megosztunk egymással, nincsenek titkaink egymás előtt. Kérdezz csak meg bárkit…

(Az egyik nő, egy csúnya, kövér asszony, aki behunyt szemmel ül, mintha transzban lenne, hirtelen „Simpsonra”pillant, és monoton hangon beszélni kezd.)

A nő: Én már szabad vagyok. Hosszú éveken át a sötétség szelleme kísértett, a húgom férjének alakjában. Borzalmasan szenvedtem. Úgy vágyódtam rá, mint a megváltásra. Kívántam a testét. (Hisztérikus kacagásban tör ki, aztán megint behunyja a szemét, és torz mosollyal motyog maga elé.) Szabad vagyok. Szabad vagyok.

(A púpos, aki a vallomás alatt csak nagyon halkan játszott fuvoláján, megint hangosabban játszik.)

A guru: Mi a szellem világában élünk. Áldott békesség és tudás. Vagy talán egy kedves halottadat szólítanád, barátom? Úgy érzem, a mai nap alkalmas erre. Betty-hez fordul. Mit gondolsz, barátnőm? Készen állasz?

(Betty a homlokához emeli mindkét kezét, és mélyen meghajol.)

A guru (Johnhoz): A szellemek ma közel vannak. Kit akarsz szólítani?

John (hirtelen ötlettel): Egy Roger nevű férfit.

A guru: Tudod, mikor és hol halt meg?

John: Itt, ezen a partvidéken. Két évvel ezelőtt.

A guru (mindenkihez): Húzódjunk közelebb egymáshoz, barátaim! Fogjuk meg egymás kezét!

(A hívek közelebb húzódnak egymáshoz, a púpos abbahagyja a fuvolázást. A guru bekapcsolódik a körbe. Mind megfogják egymás kezét. A guru imát mormol valamilyen érthetetlen nyelven, olykor hangosabban felkiált. Betty hirtelen fojtott sikolyt hallat, és megmerevedik, mint akit áramütés ért.)

Te vagy az, Roger barátom?

Betty (elváltozott hangon): Hullámok… Hullámok…

(A guru kérdőn Johnra néz. John láthatólag kissé megrendült, de azért megőrzi nyugalmát.)

John (halkan): Igen. Roger a tengerbe fulladt.

A guru (Bettyhez): Roger, a barátod, George, kérdezni szeretne tőled valamit.

(Betty csuklik, rángatózik.)

John: Te jó úszó voltál. Hogyan fulladhattál a vízbe?

(Betty kitépi magát a körből, rángatózva a földre zuhan.)

Betty (hörögve): Az! Ők!

A guru: Félbe kell szakítanunk, barátaim! Távozz, Roger! Menj békességgel… (Mindenki leengedi a kezét, a púpos megint fuvolázni kezd, a guru Betty fölé hajol, és a haját simogatva szólongatja.)

***

(A Vittorini gyógyfürdő hallja. John pihen a fürdő után, újságot olvas. Hirtelen egy barna kéz nehezedik a vállára. John összerezzen, felnéz. A guru áll ott, barátságosan mosolyogva.)

A guru: Találkozunk ma este is?

John: Nem tudom. Holnap elutazom Nápolyból. Van még egypár elintéznivalóm.

A guru: Úgy értsem, hogy szakítasz velünk, barátom?

John: Nagyon örülök, hogy megismerhettem önt, Mr. Radzsahvátna, de sajnos szorít az idő. Üzleti ügyek… Mit tehetnék? Köszönök mindent. Igazán felejthetetlen élmény volt!

A guru (félig tréfásan): Ön az üzleti ügyeket említi, Mr. Simpson. Hát igen. Bármennyire a szellem világában élünk, gondoskodnunk kell e világi létünkről, itt, a látszatok és illúziók világában. Talán különösen hangzik, de a szabadulás útja, amelyen járunk, szintén igényel bizonyos anyagi áldozatokat. Ilyen ez a földi valóság…

John (sietve): Természetesen. Nagyon megértem. Mennyi volna, ön szerint… (Belső zsebe felé nyúlna, de rájön, hogy csak a fürdőlepedőben van rajta. Zavarában fölnevet.)

A guru: Ó, nem sürgős! Nálunk az a szokás, hogy mindenki hozzájárul a közös ügyhöz, lehetőségeihez mérten. Árlap persze nincsen.

John: Rendben van. Este találkozunk.

(Mindketten a kabinjukba mennek, felöltözni. A guru közben átkukkant a válaszfal fölött a szomszéd kabinba, és látja, hogy John éppen a szenzorokat rakja fel magára. Döbbenten siet el a gyógyfürdőből.)

***

(John estefelé sétálni megy. Bizonyos távolságból autó követi, Randy emberei vigyáznak rá. Szem elől tévesztik, amikor John befordul egy sétálóutcába. Most az autóból csak a szívműködését figyelhetik a képernyőn. Egyszerre csak felgyorsul John szívverése. Lövések dördülnek. A két ember kiugrik a kocsiból, és rohan a sétálóutcába. Johnt látjuk, aki egy passzázsban éppen tanúja lesz, hogy egy rabló rövid csövű géppisztollyal szétlövi egy ékszerüzlet reklámkirakatát – az üvegtárló szabadon áll, ezért úgy tűnik, mintha a rabló Johnra lőne, de a páncélüveg nem is törik össze, csak sugarasan megreped. A rabló társa észreveszi Randy futva közeledő embereit, füttyent a rablónak, aki éppen a fegyver agyával próbálja a páncélüveget betörni. A rablók elmenekülnek, John, aki rájött, hogy csak véletlenül tévedt a meghiúsult bűntény helyszínére, kisétál a passzázsból, Randy emberei megállnak. Már üres a passzázs. John oda akar menni Randy embereihez, de azok intenek neki, hogy ne jöjjön, és visszamennek az autójukhoz.)

***

(Este John elmegy a guru villájába. Kopogtat, de nem válaszol senki. Benyit, de sötét, üres szoba fogadja. Átmegy a másik szobába, az is üres. Senki sincs a villában.)

(John Nápolyból Róma felé tart az autójával. Útja úgy játszódik le, mint a regényben. Alkonyatkor ér Rómába, megáll a Hilton szálló előtt. Randy embereinek kocsija kissé távolabb áll, a parkolón túl, a sötétben. A recepciónál John a szobakulcsa mellé egy levelet is kap. Bőröndjeit a boy viszi a lifthez. Magára maradva, John Jeltépi a borítékot, a levélben csak annyi áll: „Adams szobáját kaptad” John átkutatja a lakosztályt, mintha rejtőzhetne ott valaki, aztán a fürdőszobába megy a neszesszerével. Előveszi a fogkrémet, a villanyborotvát; a ragtapaszos csomaggal együtt nagy, sárga boríték kerül elő, amely valahogyan hozzáragadt. Habozva nyitja fel a borítékot, Mars-térképet vesz ki belőle, a térképen megjelölték a leszállás helyét. John a mosdó fölötti tükörhöz támasztja a térképet, és azt nézi, miközben leszedi magáról a szenzorokat.

Az utcán, a sötét autóban Randy emberei John szívverését figyelik a monitoron. A fehér vonal hirtelen megáll, vízszintesen marad.)

I. technikus: Mi ez?

II. technikus: Levette a szenzorokat. Fürdik. Nem tudod?

I. technikus: Én is szívesen bemásznék egy kádba.

II. technikus: Na ja… Cigid van? (Rágyújtanak a sötétben.)

I. technikus: Majd ha elalszik, én is szundítok egyet, jó?

II. technikus: Oké. Kettőkor fölébresztelek.

I. technikus: Gondolod, hogy van értelme ennek az egésznek?

II. technikus: Mit tudom én! Annyi mindenesetre biztos, hogy Adams is abban a szobában feküdt le aludni, aztán nem kelt fel többé.

(A fehér vonal a monitoron újra mozgásba lendül, jelezve, hogy John visszarakta magára a szenzorokat.)

***

(A Hilton hotel hallja. A következő jelenetet messziről látjuk, így a beszéd nem is hallatszik. Éjszaka van, a hall üres. A pult mögött egy szál recepciós unatkozik. Szerényen öltözött fiatalember jön be az utcáról, csomagot hoz. A pulthoz megy, kérdez valamit. A recepciós elolvassa a csomagon álló nevet, hátrapillant a kulcsos rekeszekre, telejonál egy szobába. Néhány szót mond, bólint, a liftet mutatja a fiatalembernek.)

***

(John már ágyban Jekszik a sötét szobában, alszik. Egyszerre csak kopogás ébreszti. Újabb, hangos, makacs kopogtatás, valaki beszól az ajtón át:)

Hang: Adam úr!

(John felugrik, mezítláb, pizsamában áll, feszülten figyel.)

Hang: Adam úr, tessék kinyitni! Meghoztam a csomagot Castrucci doktor úrtól!

John: Egy pillanat!

(Az asztalon fekvő bőröndjéhez megy, kinyitja, az ajtót nézve vaktában előveszi a revolvert, a fegyvert tartó kezét a pizsama zsebébe dugja, és az ajtóhoz lopakodik. Hátát a falnak támasztva, felrántja az ajtót. A küldönc belép, láthatólag csodálkozva John viselkedésén.)

A küldönc: Castrucci doktor úr elnézését kéri, de nem sikerült hamarább. Mostanáig dolgozott vele a laborban. Fő, hogy még idejében elkészült… Tessék!

(John jelé nyújtja a kis csomagot, de John nem veszi el.)

Castrucci doktor úr nagyon kéri, hogy legyen szíves most rögtön kipróbálni. Ha igazítani kell rajta, ő megcsinálja még a repülőgép indulása előtt.

John (nem veszi át a csomagot): Nyissa ki, kérem!

(A küldönc nagyon csodálkozva kicsomagol egy műfogsort.)

A küldönc: Én Castrucci doktor úr fogtechnikusa vagyok. Segítek megállapítani, hogy jól illeszkedik-e.

John (fellélegezve): Ó, de hát itt valami tévedés van! Biztos, hogy a 343-as szobába kellett jönnie?

(A küldönc a papírra pillant, amelybe a műfogsort csomagolták. Zavartan kiált fel.)

A küldönc: Jaj, bocsásson meg! Tényleg, itt a 334-es szoba áll.

(Tovább szabadkozva gyorsan visszacsomagolja a műfogsort, és kihátrál a folyosóra. John utána néz. Messziről látja, hogy kinyílik egy másik szoba ajtaja, és kinéz rajta egy öregúr. John becsukja az ajtaját, leül az ágyra, kiveszi zsebéből a revolvert, és felkacag.)

***

(Reggel. John és Randy a hotel kis reggelizőtermében ül, nem messze a Spanyol Lépcsőtől. Csak két asztalnál ül vendég. A sarokban álló tévén hajnövesztő szer reklámja megy. Kopasz férfi zöldes zselét dörzsöl a fejbőrébe egy cifra műkristály tégelyből. Megfordul, és egyszerre csak kinő a haja. Családja boldogan ujjong.)

John: És az a guru?

Randy: Ellenőriztük. Piti csaló, az olasz rendőrség jól ismeri. Régebben füvet is árult. Milánóban bukott le.

(A tévében híradó megy – ünnepélyesen fogadnak valakit az új római repülőtéren.)

John: De miért tűnt el olyan hirtelen? Én nem ijesztettem rá.

Randy: Te nem, de a rendőrség érdeklődik utána. Figyelték őt Nápolyban, talán megunta. Mindegy.

John: No, hát akkor vége a játéknak. Senki se akart bántani.

Randy: Jól aludtál?

John: Persze, miért ne? Ja, hogy abban az ágyban, ahol Adams meghalt? Edzés dolga. Űrhajósnak muszáj mindig jól aludni, a kondija miatt…

(Nézik egy kicsit a tévét. A hivatalos fogadásnak már vége, a riporter most az új repülőtér hipermodern biztonsági rendszerét magyarázza. Bemutatja a műanyag jegyfüzetet, amelyet minden utas magánál hord, a mozgólépcsők alatti mély tartályokat, az ellenőrző kamerákat, a monitorokat.)

Riporter: Elmondhatjuk, hogy Róma új légikikötője teljesen biztonságos. Levonták a tanulságot minden terrorista merényletből, amely a világ repülőterein történt. Tessék megfigyelni a mozgólépcsőket, amelyek a repülőgéphez vezetnek. Minden utast láthatatlan kamerák világítanak át. Senki sem csempészhet fegyvert a gépre. De még ezt sem (alufóliából kivágott pisztolyformát mutat). A jegyfüzet éles hangjelzést ad, ha az utasnál valami gyanús tárgy van… (A jegyfüzetet az alufóliából kivágott pisztolyformához közelíti – éles vijjogás hallatszik.)

John: No, ez egész jó!

Randy: Amíg valakinek még jobb ötlete nem támad… Már ma hazarepülsz Amerikába?

John: Hát persze! Mit tehetnék még itt? Véletlenek sorozata volt az egész…

Randy: Tényleg azt gondolod?

John (kicsit ingerülten): Randy, itt mi már nem leszünk okosabbak. Kár az időért. Én bedobtam magam, amennyire tudtam, és mit értünk vele?

Randy: Jól van, John. Csak egyetlen kérésem van még, ez az utolsó. Ismerek egy fickót Párizsban, aki újfajta, számítógépes nyomozási módszert dolgoz ki a Surité számára. Szenzációs dolgokat művel állítólag, érted? Barth a neve, informatikus. Látogasd meg, és meséld el neki az egész históriát!

John: Párizsba repüljek?

Randy: Hiszen az majdnem útba esik! Megállsz egy kicsit Párizsban, és beszélsz vele. Ennyi az egész.

John: Gondolod, hogy a számítógép megfejti, amivel a rendőrség meg az Interpol nem boldogult? Különben is, miért nem beszélsz vele te magad?

Randy: Azt is lehetne éppen, de jobbnak látom, hogy te menjél. Veled másképp fog beszélni. Mert te is tudósféle vagy.

(John hallgat, habozik.)

No, megteszed?

John: Hát, üsse kő! Ja, ide figyelj, a szenzorokat, a pisztolyt meg a többi cuccot a Hiltonban hagytam. Elmész érte, ugye?

Randy: Persze. Itt a jegyed Párizsba… (Odaadja a jegyet.)

(John elcsodálkozik, aztán nevet.)

John: Ó, te…

(Zsebre teszi a jegyet, tapogatja a zsebét, csodálkozva előhalássza a bilincset.)

Mikor raktam én ezt zsebre? Agyamra ment ez az egész história. Nesze, vidd innen.

(Randy nevetve visszatolja Johnhoz a bilincset.)

Randy: Vidd csak el! Emlékbe.

***

(John a római repülőtéren, bőrönddel a kocsin, a párizsi járat kapujánál. Nagy táblák figyelmeztetik az utasokat mindenféle nyelven, hogy ne próbáljanak fegyvert a gépre csempészni, és ne vigyenek fegyvert a mozgólépcsőkre, mert a jelzőrendszer úgyis kimutatja. Idősebb amerikai turista közeledik, megáll John mellett.)

Turista: Elnézést! Nem tudja, a párizsi gép is később indul?

John: Igen. Egy órával. Addig le is lehet zuhanyozni.

Turista (lenéz a tölcsérbe): Mi lehet ez a gödör?

John: Azt hiszem, homok van benne.

Turista: Homok?

John: No igen… Legyen hová ledobni a bombát, ha a terrorista jobb belátásra tér…

(A turista gyanakodva néz Johnra, tréfál-e. Aztán elmegy. John a poggyászos kocsijával a mosdók felé tart, a lejtőn előtte gurul a kocsi. Lent zuhanyfülkék sora, John bedob egy érmét, bemegy.)

***

(John, aki közben átöltözött – ingujjban van, nadrágtartót, gumitalpú fűzős cipőt visel –, a párizsi gépbe készül beszállni, harmadik a sorban.)

***

(A bombamerénylet képsora – mint a regényben.)

(Miután a mozgólépcső alatti tölcsérből kijutottak, John és a megmentett kislány a sötét, nyirkos alagútban pihen. A kislány még nem tért egészen magához. John nyugtatgatja.)

John: Ne félj, ne félj, már nincs semmi baj, mindjárt kijutunk innét!

(Mennek az alagútban, John hátraszólva bátorítgatja a kislányt:)

Minden rendben! Nem tévedünk el! Ezek a csövek biztosan elvezetnek a mosdókhoz.

(Hátranéz, de a kislány nincs ott. Elbújt az egyik betonoszlop mögé. John visszamegy érte, kézen fogja.)

Ejnye, miket művelsz? Együtt kell maradnunk, különben eltévedünk.

(Csak a fürdőszobában látni, hogy csupa vér John is, a kislány is. A vér a mozgólépcsőről csöpögött le rájuk. Zuhanyoznak.)

Mi a neved?

A kislány (kelletlenül): Annabella.

John: Angol vagy?

Annabella: Nem, francia.

John: Párizsban laksz?

Annabella: Nem, Clermont-ban.

John: Tudod, mit? Kiöblíthetnéd a ruhádat. Én nem nagyon értek hozzá.

(Kicsavarják a kádban kiöblített ruháikat.)

Most ide tartjuk, a meleg levegő alá. Egy-kettőre megszárad.

(John leül a kád szélére, nézi a kislányt, aki ügyesen szárogatja ruháját a kézszárító alatt.)

Én már tudom, ki vagy, de te nem tudod, ki vagyok. Be kell mutatkoznom. Amerikai űrhajós vagyok. A nevem, az mindegy. Fontos küldetésben jöttem Európába, inkognitóban. Tudod, mi az, hogy inkognitó?

(Annabella bólint.)

Jól van. Ide figyelj, nem szeretnék a rendőrséggel találkozni. Mindenkit százszor kihallgatnak, órák hosszat, nekem pedig még ma Párizsban kell lennem. Úgyhogy telefonálok a követségre, küldjenek valakit, az kihúz minket a pácból. A repülőteret biztosan lezárják, de a követségi ember segít. Felrak minket egy gépre. Vannak itt kis repülőgépek, a diplomáciai postát viszik. Talán elmegyünk egy ilyen géppel. Biztosan te is sietsz haza, nem igaz?

(Annabella szótlanul bólint. Öltözködik, John segít neki.)

Most úgy teszünk, mintha papa és a lánya volnánk, akkor könnyebben jutunk telefonhoz. Érted?

(John és Annabella átmegy az üres várótermen, ahol az utasok a poggyászukat szokták átvenni. Hátul telefonfülkék sora. John bemegy az egyikbe, maga után húzza Annabellát, tárcsáz.)

Randy? Figyelj, a reptérről beszélek! Segítened kell! Nem. Majd elmondom. Most hívd a követséget, kérd az első titkárt… igen, Frank du Bois Fennert. Ő tudja, mi az ábra. Diplomáciai útlevelet hozzon, mert a repülőteret lezárta a rendőrség. Igazolnom kell, ki vagyok. Nem… csak egy merényletbe csöppentem. Egy kislány is van velem. Ne kérdezz butaságokat, nem érünk rá! Gyertek mind a ketten! De rögtön, érted? Az Air France várótermében leszek. Igen, de most rohanj…

(John és Annabella kijön a telefonfülkéből. Leülnek egy sarokban a padra, amit John választott ki, hogy ne lássák őket. A kislány szótlan, bizalmatlan, John arra gondol, hogy a gyerek még mindig sokkban van.)

Mindjárt értünk jönnek. Látod, jól sikerült minden.

(Annabella hallgat.)

Jól vagy?

Annabella: Jól.

John: A szüleid várnak Párizsban?

(Annabella bizonytalanul bólint.)

Voltam egyszer Clermont-ban. Melyik utcában laktok?

(Annabella hallgat.

A telefonfülkék mellett aknakeresős műszerész megy végig. Két rendőr követi. A rendőrök megállnak John és Annabella előtt.)

Rendőr: Maguk mit csinálnak itt?

John: Várunk.

Rendőr: Várnak? Kire?

John: Az amerikai nagykövetség képviselőjére.

Civil nyomozó: Mutassa az útlevelét!

(John előveszi vizes tárcáját, abból az útlevelét.)

Rendőr: Ez vizes!

John: Igen, vizes.

(A rendőrök pisztolyt fognak Johnra és a kislányra.)

John (Annabellához): Ne félj!

(A civil nyomozó bilincset vesz elő a zsebéből, magához bilincseli Johnt. A rendőrök megmotozzák, nincs-e nála fegyver. Annabellát is. A civil érthetetlenül hadar rádiótelefonjába. Int a rendőröknek. Az egész csoport elindul a nagy váróterembe. Az üvegfalon át látni a kint álló rendőrautók villogó lámpáit, a sok rendőrt és civil nyomozót. A csoport a kijárat felé tart.

De mielőtt odaérnek, bejut egy hosszú, fekete autó, elején az amerikai zászlócskával. Az autóból kiugrik Randy, Fenner és egy fiatal tolmács. A két csoport az ajtóban találkozik. Gyors olasz párbeszéd a tolmács és a civil nyomozó között, aki hevesen gesztikulálva meg-megrántja John hozzábilincselt kezét. Megint mond valamit a rádiótelefonjába. Aztán leveszi Johnról a bilincset, és az egész csoport visszamegy az épületbe.)

***

(A repülőtér igazgatójának szobája. Rendőrök, repülőtéri dolgozók, civil nyomozók. A rendőrfőnök John előtt áll, akit egy fotelba ültettek. Annabellát is leültették. Az íróasztalon a biztonsági kamerák még nedves fotói, amelyek a mozgólépcsőn történt események egyes szakaszait mutatják.)

Rendőrfőnök (Johnhoz): Nos, ha nem igazolná önt a nagykövetség, bajosan tudna kimagyarázkodni. A Hiltonban más néven jelentkezett be, mint ami az útlevelében áll. Megmentette a kislányt, de az túszejtés is lehetett.

John: Hát igen, a feladatom olyan látszatot kelt, amely ellenem szól. Éppen ezért próbáltam észrevétlenül távozni.

(Egy titkárnő benyomakszik Annabellához, tablettákat és egy pohár vizet hozott neki. A kislány a megrázkódtatástól még didereg a foteljában. A sarokban Randy és Fenner rendőrtiszteknek magyaráz. Egy másik rendőrtiszt Johnhoz lép, bemutatkozik.)

Rendőrtiszt: Canetti hadnagy vagyok. Mit tudna mondani a bombáról? Hogyan csempészték be?

John: Fényképezőgépbe rejtették. Amikor a japán kinyitotta, a fényképezőgép hátfala kiugrott a filmmel együtt. Észrevettem, mert a riasztójelzés óta figyeltem a japánt.

Canetti: Ismeri ezt a gránáttípust?

John: Láttam hasonlókat az Államokban, a kommandós tanfolyamon. Nagy pusztítóerejű robbanógránát, szilícium-karbonátokból préselt burkolattal. Legalábbis úgy gondolom.

Canetti: Ön véletlenül állt éppen ott, ugye? A sor elején, a kislány és a japán között.

John (tétovázva): A véletleneknek is lehet okuk. Azt hiszem, a kislány azért lépett a kutyás nő után a mozgólépcsőre, mert tetszett neki a kiskutya.

(Annabella bólint, és most először mosolyog rá Johnra.)

Ami engem illet, én egyszerűen siettem. Ha siet az ember, akaratlanul is minél előbb próbál feljutni a repülőgépre.

(A rendőrfőnök Johnhoz lép.)

Rendőrfőnök: Mikor kezdett gyanakodni a japánra? Már a riasztójelzés előtt?

John: Nem. Teljesen ártalmatlannak tűnt. Csak akkor jöttem rá, mit akar, amikor kibiztosította a gránátot.

Rendőrfőnök: És akkor rávetette magát, hogy elvegye tőle?

John: Nem tudom. Reflexmozdulat volt. Talán át akartam dobni a japánt a korláton, de ő hátravetette magát. Ösztönösen tettem, amit tettem.

Canetti: Elnézést, még egy kérdésem van: a japán eldobta a gránátot?

John: Nem. Végig a kezében tartotta.

(Bejön egy férfi kezeslábasban, bemutatkozik.)

A férfi: Poltrinelli vagyok, a repülőtér biztonsági főnöke. Biztos ön benne, hogy az a japán meg akart halni? Nem is próbált menekülni?

John: Semmi olyat nem tett, ami arra utalna, hogy menekülni próbált.

Poltrinelli: Ez a kérdés nagyon fontos nekünk.

John: Értem. Tudniuk kell, hogy vannak-e a biztos halálra is kész terroristák.

(Fiatal, de ősz hajú, szemüveges civil lép előbbre.)

Ősz hajú: Scarron mérnök vagyok. El tud ön képzelni olyan biztosítást, amely az effajta merényletnek elejét vehetné?

John: Láttam a védelmi rendszerüket a televízióban. Biztosnak tűnt. De hát mindig történhet valami váratlan esemény.

Scarron (a repülőtér makettjét mutatja, amely egy kis asztalon áll): Volna szíves alaposan megnézni? Minden eddigi merényletből levontuk a tanulságokat…

(Egy idősebb férfi szakítja félbe, bemutatkozik: ő dr. Toricelli.)

Toricelli: Látom, hogy ön kissé nehezen mozog. Megsérült?

John: Nem a robbanástól. Esés közben beütöttem valamibe a hátam.

Poltrinelli: Deflektor van ott. Speciális görbületű irányító lemez. Minden objektumot úgy irányít, hogy a tölcsér közepébe essen.

(Közben egy nő kivezeti a szobából Annabellát, Johnhoz pedig odalép Fenner.)

Fenner: Rád fér némi pihenés. Maradj itt holnapig, a nagykövetség vendége leszel!

John: Köszönöm, de még ma Párizsba szeretnék érni. Talán akad valami lehetőség.

A repülőtér igazgatója: Húsz perc múlva indul egy magángép, egy Cessna. A tulajdonosa szívesen elviszi.

John: A kislányt is?

(Visszajön a hölgy, aki Annabellával foglalkozott.)

A hölgy: Megígérte Annabellának, hogy magával viszi?

John: Igen. Ha jönni akar.

A hölgy: Szánja-bánja a gyerek, hogy ilyen hálátlan volt. Azt hitte, hogy maga is terrorista, és el akarja őt rabolni. Most sír. Azt mondja, ezt maga sose bocsátja meg neki.

John (nevetve): Nyugtassa csak meg…

A repülőtér igazgatója {közbevág): Ha mindenáron indulni akar, akkor siessenek!

(John feláll. Az igazgató, Fenner és Randy a kijárathoz kíséri.)

***

(A Cessna leszáll az Orly repülőtéren. A várakozók között van Annabella apja. Elegáns, göndör hajú francia. Karjába kapja a kislányát. Aztán Johnhoz fordul.)

Annabella apja: Nem is tudom, hogyan köszönjem meg… Soha, soha nem tudom ezt meghálálni. Tiszteljen meg bennünket, jöjjön velünk Clermont-ba!

(John zavartan hunyorogva csóválja a fejét. Annabella a nyakába ugrik.)

***

(John autóban ül, kifelé tart Párizsból, Garges elővárosba. Nézi az utcatáblákat, házszámokat. Nagy kertben álló, félig kész ház előtt parkol le. A ház előtt autót mos két gyerek, egy fiú és egy kislány. John kiszáll, ingujjban, mert nagy a hőség. A gyerekek abbahagyják a munkát, kiabálni kezdenek a ház felé:)

Gyerekek: Papa, megjött az amerikai űrhajós!

(John kíváncsian odamegy hozzájuk.)

John: Honnan tudjátok, hogy ki vagyok?

Kislány: Táviratot kaptunk Rómából, tegnap.

John: De miről ismertétek meg, hogy űrhajós vagyok?

Fiú: Arról, hogy nadrágtartót hord.

Kislány (tovább kiabál): Papa, papa, már itt van!

(Az ablakból kihajol egy fiatal férfi, Barth doktor. Festékfoltos overall van rajta.)

Barth: Tessék, jöjjön be! Kicsit nagy még a rendetlenség, nemrég költöztünk be. De ne zavartassa magát!

(John bemegy a házba.)

***

(Barth doktor könyvtára. Kertre néző nagy szoba, félig bebútorozva. A padló újságpapírral leterítve. Festékesvödör. A sarokban, az ablak előtt nagy íróasztal. Előtte ül Barth, már overall nélkül, farmerban, ingujjban, vele szemben John, aki egy karton irattartóból fényképeket vesz elő.)

John: Ez a fejtörő csupa olyan darabból áll, amelyek külön-külön átlátszóak, de együttvéve átlátszatlanok. Már az Interpolnak is beletörött a bicskája. Legutóbb szimulációs kísérletet végeztünk, majd azt is elmesélem. Nem hozott eredményt. Hogy rövidre fogjam: tizenkét ember halt meg Nápolyban, egymás után. Mindegyik másképpen, de furcsa módon hasonló körülmények között. És sok szempontból hasonlítottak egymásra.

(Barth elé teszi az első férfi fény képét. A fénykép, hirtelen felnagyítva, totálban mutatja a férfit, akiről John beszél.)

John: Roger Thomas Coburn, tőzsdeügynök Illinois államból, ötven éves, nőtlen.

(Visszatekintés kezdődik, Coburn nápolyi tartózkodásának jelenetei. Bemegy a Savoy hotelba, mosolyogva borravalót ad a portásnak, aki behozta a bőröndjeit a kocsijából. A Vittoriní fivérek gyógyfürdőjében sétál a medence körül. A tengerben úszik gyorsúszással, aztán ruganyos léptekkel jön ki a partra.)

Azért jött Nápolyba, hogy kénes gyógyfürdőket vegyen. Az orvosa ajánlotta kezdődő reumás bántalmai ellen. A Savoy hotelban vett ki szobát. Az első napokban normálisan viselkedett. Vidám volt, bőkezűen osztogatta a borravalót. Sok időt töltött a strandon. Látták, hogy remekül úszik.

(Visszatekintés: Coburn karambolozik, mert áthajtott a piroson egy forgalmas útkereszteződésben. A következő jelenet a hotelszobában játszódik. Coburn hallgatózik az ajtónál, csak aztán engedi be óvatosan a pincért, aki a vacsoráját hozza. Végül két állókép, az elsőn önvédelemre szolgáló töltőtoll, a másikon Coburn holtteste a tengerparton, rendőrök és bámészkodók gyűrűjében.)

John hangja (a visszatekintés közben): Már egy ideje Nápolyban volt, amikor elkezdődtek a bajok. Bérelt autóval járt, és többször is karambolozott, mert belehajtott a pirosba, mintha üldözők elől menekülne. Nem járt le az étterembe, és a pincért is csak nagyon óvatosan engedte be a szobájába a vacsorával. Pisztolyt akart vásárolni. Nem sikerült, mert Olaszországban ehhez engedély kell. Akkor vett egy töltőtollnak látszó önvédelmi eszközt, amely könnygázzal és kimoshatatlan festékkel van töltve. Aztán egy reggel eltűnt. Napok múlva vetette ki a holttestét a tenger. Mivel a balesetei mindig a gyógyfürdőből hazamenet történtek, a fiatal nyomozó elment Vittoriniékhez. Így bukkantak rá a többi áldozatra.

(Megint a jelenben. John újabb fényképet mutat Barth-nak.)

A következő áldozat ez az Osborn. Adam Osborn, detroiti biztosítási ügynök. Ő is középkorú, ő is kopaszodó, ő is erős testalkatú. A Vittorini gyógyfürdőbe járt, éppúgy, mint Coburn.

(Közelkép, visszatekintés.)

(Rendetlenül hagyott hotelszoba. Ottfelejtett holmik a fürdőszobai polcon: villanyborotva, fogkefe. Autópálya kijárata, rendőrök szedik ki egy kocsiból a poggyászt. Rendőrkutya szaglássza az ülést és a padlót. Aztán állókép – Osborn holtteste az úttesten, rendőrségi fotón.)

John hangja (a visszatekintés közben): Június ötödikén Nápolyból Rómába indult az Avis cégnél bérelt gépkocsival. Olyan sebbel-lobbal távozott a szállodából, mintha menekülne. Ott maradt egy csomó holmija, ezeknek az utánaküldése végett felhívták a Savoyból a római szállodát, amelyben Osborn szobát foglalt. Csakhogy ő nem volt ott. A bérelt Opel Recordot teljes épségben megtalálták Zagarolónál az autópályán, benne voltak Osborn bőröndjei. Őt magát pedig másnap találták meg, holtan. Elgázolta egy kocsi az autópálya kijáratában. Nem tudni, miért, kiszállt a kocsijából, és gyalog ment az autópályán az első kijáratig, ahol elgázolták. Azért sikerült mindezt rekonstruálni, mert Osborn kölnit használt a kocsijában, és a rendőrkutya követte a nyomot. A boncolás nem mutatott ki Osborn vérében sem alkoholt, sem bármiféle mérget. A hotelszobában, a szemétkosárban találtak egy üres borítékot, a rendőrségnek címezve. Úgy látszik, Osborn a rendőrséghez akart fordulni, de meggondolta magát.

(Megint a jelenben. John a következő fényképet nézi, aztán odaadja Barth-nak.)

Nem mindegyik volt amerikai, és nem mindegyik lakott a Savoyban. Ez itt svéd volt, neves alpinista. Hétezres csúcsokat mászott meg a Himalájában. Ivar Olaf Leyge volt a neve. Ó is kénes gyógyfürdőket vett…

(Barth nézi a fényképet. A totálképen hegymászó áll diadalmasan egy havas csúcson.)

John hangja (még a visszatekintés előtt): Ő sem fejezte be a fürdőkúrát, ő is sebbel-lobbal távozott a szállodából. Ő is szemmel láthatóan rettegett valamitől. Ő különösen festői körülmények között halt meg. Rómában látták utoljára.

(Visszatekintés: éjszaka. A Colosseum kivilágított romjai. A forgalom elakadt, az autósok türelmetlenül dudálnak. Rendőrautók szirénáznak. A Colosseum falának tetején egy férfi áll. Hirtelen leveti magát, fejjel lefelé zuhan. A bámészkodók sikoltoznak, kiabálnak.

Megint a jelen. Barth még a képet nézi, aztán Johnra pillant.)

Barth: Mindig a Vittorini gyógyfürdő.

John: Nem mindig.

(John előveszi a következő képet. A közelképen erősen kopaszodó, kövér, középkorúférfi. John hangja, a visszatekintés előtt:)

Az osztrák Otto Schimmelreiter egy szerény panzióban lakott a kikötőnegyed mellett, és a közeli kis gyógyfürdőbe járt. Asztmás volt. Nagyon békés embernek ismerték…

(Visszatekintés: Schimmelreiter a panzió előtt pörkölt mandulát vesz egy utcai árustól. A mandulát rágicsálva belép a régimódi szalonként berendezett hallba, mosollyal üdvözli a tulajdonosnőt. Átveszi tőle az újságját, lassan fölmegy a lépcsőn, olvasva és mandulát eszegetve.)

John hangja: Tote, a panziósnő nagyon megrémült, amikor egy éjjel ijesztő zajt, üvöltözést hallott Schimmelreiter szobájából.

(A panziósnő, szobalányok és vendégek a bezárt ajtó előtt, amely mögül lárma, csapkodás, üvegcsörömpölés hallatszik. A panziósnő sír, a haját tépi. Két férfi betöri az ajtót. A szoba romokban, a hiányosan öltözött Schimmelreiter éppen a falitükröt zúzza szét. A férfiak megpróbálják lefogni, a panziósnő lerohan a lépcsőn, a mentőket hívja. A férfiak kirángatják a szobából Schimmelreitert, de ő kiszakítja magát, és még a folyosón is szétveri a tükröt. Mentőautó szirénázik. Berohannak az ápolók. Megragadják az őrjöngőt, és lecipelik.)

Schimmelreiter a kórházban halt meg, tüdővizenyőben. Egy ápolónak azt mesélte, hogy a gyógyfürdőben megmérgezték: a kádjába mérget szórt egy fürdőszolga, aki valójában az izraeli titkosszolgálat ügynöke. A nyomozás aztán kiderítette, hogy Schimmelreiter írnok volt a mauthauseni koncentrációs táborban, Németország veresége után bíróság elé állították, de nem ítélték el, mert a tanúk, a volt foglyok többségének vallomása mellette szólt.

(A jelenben.)

Barth: De miért törte össze a tükröket?

John: Azt mondta, a tükör mögött bujkál a támadója.

Barth: Tehát mindegyik esetben az üldöztetéses téveszme tüneteit figyelték meg?

John: Általában így volt.

(John előveszi a következő képet, amelyen üzletember látható szarukeretes szemüvegben, pöttyös csokornyakkendőben.)

Ian Edward Swift esete is igazolja ezt a szabályt, bár ő kivétel a sorozatunkban: ő máig is él. Bútorgyára van Bostonban. Ötvenkét éves.

(Visszatekintés: egy szerény livornói hotelszobában Swift a zsebszámológépével számolgat, jegyzeteket készít. Az asztalon prospektusok, bútorkatalógusok, üzleti levelek. A szobalány éppen ágyaz, majd jó éjszakát kíván, és kimegy. Swift szórakozottan, de udvariasan mosolyog.

Eleinte Livorno környékén lakott egy olcsóbb szállodában. Az Adriatica gyógyfürdőbe járt. De nem fejezte be a kúrát. Egy hét múlva átköltözött a fényűző Excelsior hotelba. Livornóban egy csöndes, békés vendégre emlékeztek, aki minden szabad idejében üzleti leveleket irkált. Az Excelsior Swiftje egészen más ember volt.

(Visszatekintés: éjszaka Nápoly belvárosában. Neonfényes lokál előtt kihívóan öltözött nő sétál. Swift néz ki egy luxusautó ablakából, ajánlatot tesz a nőnek. Libériás sofőr ül a volánnál, Swift mellett pedig egy másik férfi. A lány beszáll a kocsiba. Aztán a lokálban látjuk Swiftet, részegen táncol az utcalánnyal, a másik, szótlan férfi pedig az asztaltól nézi.)

Autót bérelt, sofőrt és magánnyomozót fogadott fel, lokálokba járt, lányokat szedett fel az utcán, fölösleges, drága holmikat vásárolt. De csak négy napig tartott ez a duhaj élet. Aztán Swift bezárkózott a szobájába, és nem mutatkozott többé. A nyomozóját sem fogadta. Csak a pincért engedte be…

(Visszatekintés: a pincér megterít Swift lakosztályában, Swift a fürdőszoba ajtaja mögül lesi.)

Véletlenül ugyanebben a szállodában lakott Swift barátja, az éppen Japánból hazafelé tartó Harold Kahn.

(Visszatekintés: Kahn, egy erőteljes testalkatú, ősz hajú férfi, Swift ajtaján kopogtat: „Nyisd ki, Jan! Én vagyok az, Harold”. Lassan kinyílik az ajtó. Kahn bemegy, karját szívélyes ölelésre tárva. A házikabátot viselő Swift ijedten hátrál előle, majd titokzatosan csendre inti.)

Kahn rájött, hogy a barátjával baj van, és egyszerűen hazacipelte az Egyesült Államokba.

(A jelen.)

Barth: Akkor hát első kézből jutunk információhoz.

John: Nem sokra megyünk vele. Kahn elmondta, hogy Swift Nápolyban olyan furcsa dolgokat mesélt neki, mintha elmebeteg volna. Meg akarják mérgezni, fenyegető leveleket kap, ezért fogadott magánnyomozót, terroristák üldözik…

Barth: És maga Swift mit mondott?

John: Ő egyáltalán nem hajlandó beszélni. Biztosan a cége jó hírnevét félti. Nyomozásra indok nem volt, tehát ez zsákutca. Halott nyom.

Barth (mosolyogva): Vagyis élő nyomot csak halottak hagytak.

John: Hát igen. De azok a nyomok sem vezetnek sehová. Legfeljebb az általános sémát igazolják. A következő eset is, Franz Mittelhorn halála. Ő is a Vittorini gyógyfürdőbe járt.

(Fényképet mutat. Mittelhorn jóval idősebb, mint az eddigi áldozatok. Alakja görnyedt, arca sovány, keskeny ajkán makacs rosszindulat. A fénykép megelevenedik, így kezdődik a visszatekintés.)

(Visszatekintés: a szálloda éttermében Mittelhorn nagyítóval vizsgálgatja a tányérját és az evőeszközöket.)

John hangja: A szállodában régen ismerték. Mindig ugyanazt a kétszobás lakosztályt foglalta le májusra és júniusra. Elviselték a rigolyáit, mert állandó vendég volt. Tehetős agglegény volt, egy nagy antikvárium tulajdonosa Lausanne-ban, a régi nyomatok elismert szakértője. Allergiás volt egyes ételekre, különleges diétát tartott, rögeszmésen vizsgálgatta, hogy tiszta-e az evőeszköz.

(Visszatekintés: a hotelszolga begyújt a kandallóba Mittelhorn szalonjában. Mittelhorn közben pergameneket és régi nyomatokat pakol ki a bőröndjéből. Amikor már ég a tűz, kizavarja a hotelszolgát, és bezárkózik.)

Június hetedikén begyújtatott a kandallóba, pedig hőség volt. A személyzet csodálkozott a furcsa ötleten, ezért meglesték egy folyosóablakból.

(Visszatekintés: messziről látjuk Mittelhorn ablakán át, amint összetépi és a tűzbe dobja régi nyomatait, csíkokra vagdossa a pergameneket.)

Mittelhorn egész bőröndre való értékes régi nyomatot hozott magával, egy árverésre vitte. A személyzet csodálkozott, miért égeti el a kincseit. De csak akkor törték rá az ajtót, amikor fel akarta magát akasztani.

(Visszatekintés: ugyanonnan látjuk Mittelhornt, amint hurkot köt a függönyzsinórra, és zsámolyt állít az ablak elé. Két szobalány és a hotelszolga rohan a folyosón. Aztán a recepcióssal és a portással együtt dörömbölnek Mittelhorn ajtaján, kiabálnak, majd a recepciós kinyitja a pótkulccsal az ajtót. A füstös szobában Mittelhorn eszméletlenül fekszik a padlón, a kandallóban már elhamvad a tűz. Mittelhorn mellett üres altatós üvegcse. A függönyzsinór elszakadt, a zsámoly felborult.)

A függönyzsinór nem volt elég erős, ezért Mittelhorn egész doboz altatót vett be. Nem is tért többé magához, két nap múlva meghalt a kórházban. Amikor a szállodai személyzetet kihallgatták, a portásnak eszébe jutott egy különös jelenet, amely a kritikus nap előtt játszódott le.

(Visszatekintés: este a hallban a recepciós a szobakulccsal együtt átad Mittelhornnak egy borítékot, amely Mittelhorn rekeszében volt. Mittelhorn feltépi a borítékot, egy cédulát talál benne. Megtántorodik, a fotelba roskad, a padlóra ejti a cédulát, és arcát kezébe temetve, kővé dermedve ül, mint aki szörnyű hírt kapott. Aztán elvánszorog. A portás fölveszi a cédulát, az áll rajta: „Két ing mosodába”.)

Nem gyászhír állt a cédulán, csak értesítés, hogy Mittelhorn ingeit a mosodába küldték.

(A jelen.)

John: Nem mesélem el mind a tizenkét történetet, pedig ennyi áldozat volt. Ha érdekli, odaadom az egész dossziét, nézze át. Már csak Adams esetét kell elmondanom.

Barth: Ő az, akinek a szerepét ön eljátszotta?

John: Ő az.

Barth: Ha szabad kérdeznem, miért vállalta ezt a feladatot? És miért éppen Adam-sot választotta?

John (kissé kényszeredetten): Ez volt az utolsó eset… (Feláll, az ablakhoz megy, kibámul a kertbe.) Akkor ért véget az űrhajóséletem. A Marsra repültem volna, de áthelyeztek tartalékos állományba. A szénanáthám miatt. Ugyanis abban szenvedek. A Marson ugyan nincs pollen, de… (vállat von). És éppen akkor keresett meg Randy, a régi osztálytársam. Randolph Loers. Ő társ volt egy nyomozóirodában, aztán saját irodát nyitott. Egy Ursula Barbour nevű hölgy adott neki megbízást, Adams mostohaanyja és fő örököse. Mrs. Barbour biztosra vette, hogy fogadott fiát meggyilkolták. Levelet kapott ugyanis Adamstól Nápolyból. Azt írta, hogy rendkívüli bűnügy nyomára bukkant, és otthon majd szenzációs cikksorozatot ír. Randy nagyon kíváncsi lett, amikor rájött, hogy több hasonló haláleset is történt. Neki jutott eszébe, hogy én legyek a csali. Munkám úgysem volt, hasonlítok is Adamsra. (Visszamegy az íróasztalhoz, fényképet mutat Barth-nak.) Ráadásul Adamsnak is szénanáthája volt… (Újabb fényképet ad oda Barth-nak, ez őt magát ábrázolja Simpson szerepében.)

Barth: Szóval, ön Simpson néven szerepelt?

John: Úgy van.

Barth: De úgy viselkedett, ahogyan Adams Nápolyban?

John: Igen. Adams nevén nem szerepelhettem, mert ha meggyilkolták, akkor a gyilkos tudja, hogy ő már nem él. Tehát Adams nyomát követtem, mint hozzá hasonlító amerikai férfi. Így kétszeresen is másvalaki voltam, de igyekeztem a lehető legpontosabban végigcsinálni mindazt, amit Adams.

(Visszatekintés: a már ismert jelenet a bőrdíszművesnél, kissé módosítva. A bőrdíszműves gyanakodva pillant Johnra, kimegy, és telefonál – amit akkor nem tett.)

Megrongáltam a fényképezőgép tokját, mert Adams egy szakadt tokot vitt a bőrdíszműveshez. Talán csak képzelődtem, de különösnek találtam Adams viselkedését. Adams több levélben is azt írta a mostohaanyjának, hogy megismerkedett egy érdekes emberrel.

(Visszatekintés: a jelenet a Vittorini gyógyfürdőben. John fürdőlepedőbe burkolózva ül a padon. Barna kéz ereszkedik a vállára. Aztán leül mellé a guru.

Eleinte minden apró-cseprő élményemet fontos jelnek véltem. Sőt egyszer azt hittem, hogy merénylők lőnek rám.

(Visszatekintés: John a falhoz lapul, egy álarcos férfi géppisztolyt szegez rá – de nem őrá lő, hanem az ékszerész kirakatára. A kirakatüveg megreped.)

Pedig csak egy ékszerboltot akartak kirabolni. Útban Róma felé bementem egy áruházba a benzinkútnál, ahogyan Adams is.

(Visszatekintés: a jelenet az üres áruházban. John az eszméletlen lány fölé hajol.)

Egy fiatal lány elájult, amikor éppen ott voltam, vagy talán epilepsziás rohamot kapott, de én nem segítettem rajta, mert a programom úgy szólt, hogy tíz perc múlva kereket kell cserélnem az autópálya kijáratánál.

(A jelen: Barth még mindig az íróasztalnál ül, John járkál a szobában.)

Rómába érve ugyanabban az ágyban aludtam, amelyikben Adamsot holtan találták. Megfojtva a párnájával.

(Barth kiveszi a nyitott dossziéból a fényképet a szállodai ágyában megfulladt Adamsról. Szótlanul, felvont szemöldökkel mutatja Johnnak.)

Igen. Ez a rendőrségi fotó. Az ajtó belülről volt bezárva. Végül azt mondták, hogy öngyilkosság történt, Adams fojtotta meg saját magát.

Barth: Ilyesmit még nem hallottam.

John: A rendőrség sem. De küzdelemnek nem volt nyoma. Annak sem, hogy más személy járt volna a szobában. Én abban az ágyban aludtam, és mint látja, élek. Valami bolond fogtechnikus éjnek idején fölkeltett, egy műfogsort hozott. Eltévesztette az ajtószámot. Még viccesebb, hogy a műfogsor gazdája egy bizonyos Adam úr volt. Egyetlen betű a különbség. Más egyéb nem történt. És ezzel kész.

Barth: Kész? De hát ön még mindig csali. A szerepe nem ért véget.

John (csodálkozva): Hogyhogy?

Barth: Úgy, hogy becsalogatott engem az ügybe. Aligha tudok a kísértésnek ellenállni.

(Fiatal nő nyit be a könyvtárba, Barth felesége.)

Barth felesége: Uraim, kész az ebéd!

Barth: Ő a mi kedves vendégünk, az amerikai űrhajós, akiről beszéltem. Ő a feleségem, Jacqueline. Mehetünk is.

(Barth-ék ebédlője. Az asztal körül Barth, a felesége, a nagymama, John és a két gyerek. Elegánsan terítettek, gyertyákkal. A szobalány behozza a levest.)

Fiú: Én is űrhajós leszek.

John: Sokat kell ám ahhoz tanulni!

Kislány (a testvéréhez): Nem leszel űrhajós, mert lusta vagy.

(Barth buzdítóan fölemeli a borospoharát, belekóstol, elfintorodik, rosszallóan nézi a palackot.)

Barth: Íígy hanyatlik Franciaország. Kénezik a bort. (a feleségéhez) Nincs esetleg másik? Szégyen, hogy ezzel kínáljuk a vendéget.

John: Rám ne legyen gondjuk! Egyáltalán nem értek a borokhoz. Kólán nevelkedett barbár vagyok. (Iszik.)

Barth: Visszatérve a témánkhoz, tulajdonképpen nincs rá bizonyíték, hogy bárkit is meggyilkoltak volna. Egyedül csak az ad a gyanúra okot, hogy az események ugyanazon a helyen és hasonló módon játszódtak le.

Nagymama: A Holdon is előfordul már gyilkosság?

John: Én nem voltam a Holdon, asszonyom.

Nagymama: Jobb is. Nem értem, minek tülekszenek az emberek a Holdra. Tanulnánk meg előbb rendesen élni a Földön.

(A kisfiú felkacag, anyja megrovóan pillant rá.)

John (Barth-hoz): Nincs bizonyíték, ez igaz. De a sorozat megdöbbentően szabályos. Mindegyik esetben a téboly vagy a mérgezés hasonló tünetei. Tehát azonos okra gondolunk. Csakhogy ha közelebbről nézzük a képet, olyan, mint a fényképek erős nagyító alatt. Foltokra és pontokra esik szét, csak káosz marad belőle.

Barth: De ha létezne gyilkos, akkor is ugyanilyen kaotikus volna a kép.

John: Az igaz.

Barth: A véletlen nem zárja ki, hogy bűntényekről van szó.

John: Pontosan.

Barth: Nyilván kábítószerre is gondoltak a nyomozók.

John: Hogyne. A szakértők azt mondták, okozhatta a tüneteket az LSD-hez hasonló hatású idegméreg. Nem LSD, hanem valamilyen ismeretlen származéka.

Barth: Ismeretlen kábítószer? Furcsa szakvélemény…

John: Talán nem is feltétlenül ismeretlen. Ismert kábítószerek keveréke is lehet. Más szakértők pedig úgy vélték, tisztázatlan eredetű elmezavar tört ki az elhunytakon.

Barth felesége: Erről eszembe jut a te nevezetes ügyed, az a szerencsétlen Proque.

Barth: Igazad van. (Johnhoz) Nemrég foglalkoztam egy hasonló, különös esettel. Itt, Párizsban. Alkalomadtán majd elmesélem.

Nagymama: Hogy tetszik magának Párizs?

John: A kedvenc városom.

(Befejezik az ebédet, Barth-né kávét kínál a szalonban. Barth és John mély fotelokban ülnek, a többiek magukra hagyják őket.)

Barth: Most egy játékot javasolok. Címe: „Hogyan haljunk meg Nápolyban titokzatos körülmények között?” Össze kell hozni a szükséges tulajdonságokat. Ön segít. Jó?

John: Szívesen. A tulajdonságok listáján szerepel a jelentkezők életkora, neme, testalkata, betegségei, anyagi helyzete, és még egy-két dolog, amelyet majd igyekszem felsorolni. Tehát: az illető legyen ötven körüli férfi, jól megtermett, erős testalkatú, nőtlen vagy özvegy, de Nápolyban mindenesetre egyedül van. Schimmelreiter esete alapján úgy dönthetünk, hogy a jómód nem okvetlenül szükséges feltétel. Szükséges viszont, hogy az illető ne tudjon olaszul.

Barth: Egyik áldozat sem beszélt olaszul?

John: Egyik sem.

Barth: Tehetős, magányos, idősebb urak, kénes fürdőket vettek, atlétatermetűek, allergiásak, és nem tudnak olaszul?

John: Így van. Allergiagyógyszereket szedtek, Plimasint is.

Barth: Az mi?

John: Antihisztamin készítmény, ritalin adalékkal.

Barth: Ilyen jól ért a kémiához?

John: Én is azt szedem hosszú évek óta. Minden allergiás egy kicsit a maga doktora. Amerikában az ottani megfelelőjét szedtem, mert a Plimasin svájci gyártmány. Adams is szedte. Továbbá… mindegyikük kopaszodott.

Barth: Ön viszont nem kopaszodik.

John: Tessék? Ja, igen, én nem kopaszodom. De mi köze lehet a kopaszodásnak a heveny elmezavarhoz?

Barth: Majd utánanézek. Bár nem sok esélyt látok… Ha szabad megkérdeznem, tulajdonképpen hogyan képzelte az én részvételemet?

John: Számítógépes programra gondoltam, mert ez a rejtély nem annyira bűnügyi, mint inkább ismeretelméleti. A számítógép persze nem nevezi meg a tettest, de talán megoldja a feladatot. Az ügy megoldása azt jelentené: megfogalmazni az áldozatok halálának elméletét. Feltárni a törvényt, amely megölte őket…

Barth: De uram, mikor én azt mondtam, hogy megpróbáljuk, emberekre gondoltam, nem elektronokra. Van egy kitűnő gárdánk, a legjobb fejek Franciaországban. Számítógépes program… Nem, az lehetetlen.

John: Miért?

Barth: Nagyon egyszerű. A számítógép semmihez sem kezd kvantifikálás nélkül, és itt (széttárja a karját) mit kvantifikáljunk? Tegyük fel, hogy Nápolyban új kábítószerkereskedő-hálózat működik, a szálloda az egyik elosztóállomás, és a vevőknek úgy adják át az árut, hogy bizonyos sótartókba só helyett narkót tesznek. Néhanapján előfordul, hogy az étterem asztalain felcserélik a sótartókat. Ez esetben csak azokat fenyegeti mérgezés, akik sósabban szeretik az ételt. De kérdem én, hogyan jöhetne rá erre a számítógép, mikor a betáplált anyagban egyetlen bit sincs a sótartókról és az áldozatok konyhaművészeti ízléséről?

John: Hát ez igaz… Nos, akkor az én szerepem ebben a játékban alighanem véget is ért.

Barth: Legyen még egy kis türelemmel, ha lehetséges. Szeretném összeismertetni az én agytrösztömmel. És jó volna, ha Proque ügyét is megismerné. Könnyen lehet, hogy van valami összefüggés…

John: Őszintén szólva, kissé már fáradt vagyok.

(Feláll, hogy elbúcsúzzon.)

Barth: Azt megértem. De jöjjön el holnap délután! Remélem, hogy a története a barátaimat is úgy felvillanyozza, mint engem.

***

(Másnap délután. Zsúfolt párizsi utca. Rendőrautók szirénáznak. John taxija elakad a dugóban. Előttük az úttesten keresztbe álló rendőrautók, rendőrségi kordon, rohamsisakos rendőrök.)

John (előrehajol a sofőrhöz) : Mi folyik itt?

Sofőr (flegmán): Megint valami merénylet.

John: Terroristák?

Sofőr: Biztos. Gazdag szülők rosszkedvű kölykei. Unatkoznak. Én felakasztatnám mindet.

(Dudálás minden irányból. Motoros rendőrök nyitnak utat a mellékutca felé, elterelik a forgalmat.)

***

(Barth a háza előtt üdvözli Johnt.)

John: Elnézést, hogy késtem! Dugóba kerültünk. Úgy hallottam, valami merénylet.

Barth: Az már mindennapos nálunk. Úgy fogadják az emberek, mint az időjárás szeszélyeit.

(Megállnak a szalon ajtaja előtt. Élénk társalgás zsivaja szűrődik ki.)

Barth: Itt van Plngaud doktor a Charitéből, pszichiáter, a kábítószerek jeles szakértője. Részt vett a nyomozásban Proque ügyében, amit említettem, de aztán a rendőrség inkább lezárta az ügyet. Szeretné hallani a maga tapasztalatait, mert talán kiderül, azért állították-e le a nyomozást, mert államtitokról van szó…

(Bemennek a szalonba. A vendégek csoportokban állva beszélgetnek, pohárral a kezükben. A falon, a kandalló mellett vetítővászon, előtte magas asztalkán a vetítőgép. Barth bemutatja Johnnak a vendégeit, Pingaud doktort, Saussure matematikust és Lapidust, a vegyészt. Pingaud a vetítőhöz megy, és csendet kér.)

Pingaud: Hölgyeim és uraim, Barth doktor már beszélt önöknek a rejtélyes ügyről, amely amerikai vendégünket idehozta. Hamarosan visszatérünk rá, én azonban élek az alkalommal, hogy ismertessek egy másik megoldatlan ügyet, amely hasonlít a nápolyihoz. Talán csak véletlenül hasonlít, de én úgy vélem, az úgynevezett tudományos haladás káros következményeiről van szó. Senkit sem akarok itt megvádolni, ezért bizonyos neveket és körülményeket nem említek. Dieudonné Proque ügyében egyáltalán nem is emeltek vádat. Merő véletlen, hogy a rendőrség felfigyelt erre a derék optikusra. Fotólaborja is volt ugyanis, ahol pornóképeket hívott elő magánszemélyek számára. Az ilyesmi zsarolással is összefügghet, és éppen egy ilyen ügyben nyomozott a rendőrség. Proque egyik ügyfelét tartották megfigyelés alatt. Ezért szereltek föl rejtett kamerát Proque műhelyében. Így készültek a most következő felvételek. Kérem, oltsák el a villanyt!

(Pingaud doktor levetíti és magyarázatokkal kíséri filmjét. Utcarészlet szerény kirakattal, a cégtábla felirata: DIEUDONNÉ PROQUE OPTICIEN.)

Ez a Rue Amélie. Nem sok üzlet van errefelé. Proque műhelyével szemben egy cukrászdát látunk. A bottal járó idős hölgy Proque 90 éves édesanyja. Együtt laknak az emeleten. Más rokona nincs Proque-nak. Német zsidó, ide menekült a nácik elől, minden rokona koncentrációs táborban halt meg.

(A kép most az optikai műhely részletét mutatja. A pult mögött Proque, hatvanéves, beteges küllemű férfi. Egy hölgy szemüvegét vizsgálgatja éppen. Felülről és oldalról mutatja őket a kamera. Proque mond valamit, a hölgy felpróbálja a szemüveget, fejét csóválva visszaadja, Proque borítékba teszi a szemüveget, és nyugtát ad róla. A bolt falán barométerek függnek, köztük egy falióra beépített barométerrel, lapján római számokkal. Látjuk, hogy a hölgy kettőkor volt a boltban. Az óra négyet mutat, amikor belép egy jól öltözött, őszülő úr, és repedt lencséjű szemüveget nyújt át az optikusnak.)

Pingaud: Ő az a személy, akit a rendőrség figyelt. Neves kémikus különben.

(A kép mozdulatlan, de azért változik – már este van, hét óra múlt. Az üres, bezárt boltot csak a szemközti neon világítja meg, autóreflektorok fénye csillan a tükrökön és a polcra rakott szemüvegeken.)

Pingaud: Mint látják, Proque hétkor szokása szerint bezárta a boltját, és hátrament a műhelyébe, ahol a sötétkamra is van. Most figyeljenek…

(A mozdulatlan kamera a sötétből kirepülő tárgyakat mutat, mintha egy őrült hajigálna ki mindenfélét: optikai készülék, filmtekercsek, nagyított fényképek, palackok repülnek. Aztán feltűnik Proque. Tántorogva fut az ajtó felé, rángatja a kilincset, térdre rogy, a kilincsbe kapaszkodva feltápászkodik, visszarohan a sötétbe, felborítja a kisszekrényt, megint elesik, négykézláb kúszva tűnik el a képből. Pingaud leállítja a vetítőt, és fényt kér.)

Pingaud: Mint látják, Proque egyszerre csak az őrület jeleit mutatta. Heves szorongási rohamában, elborult aggyal menekülni próbált, még azt is elfelejtette, hogy ő maga zárta kulcsra az ajtót. Ez az ember mindaddig teljesen épeszű volt. A következő napokban újabb, hasonló rohamai voltak, de film ezekről nincs, mert a rohamok a lakásában vagy a sötétkamrában törtek rá. Utolsó rohamában a Szajnába akart ugrani, de a járókelők és a rendőrök megakadályozták, hogy levesse magát a hídról. Elmegyógyintézetbe utalták kivizsgálásra, és ott öngyilkos lett. Mint tapasztalt pszichiátert, felkértek, hogy vegyek részt a nyomozásban, de a diagnózisomat később nem vették figyelembe. A vita azon folyt, milyen méreg vezetett Proque öngyilkosságához, mivel a tünetek pszichotrop méreg hatására utaltak. A rendőrség rekonstruálta a történteket Proque lakásán, ezt a szimulációt fogom most bemutatni. Proque szerepét Delboz aspiráns vállalta, Proque anyját a Surité egyik titkárnője személyesíti meg. Kérem, oltsák el a villanyt!

(Proque lakása, három kis szoba, telezsúfolva régi bútorokkal. Delboz aspiráns, a barna hajú, bajuszos, barkós férfi, aki Proque-ot személyesíti meg, felugrik az asztal mellől, ripacs módra játssza az őrültet. Bútorokat borít fel, letépi a függöny zsinórt, hogy felakassza magát. Az anyát játszó középkorú, vénkisasszonyos nő egy pohár vízzel és valami gyógyszerrel szalad utána, végül Proque elvágódik, és hirtelen elalszik. Olyan az egész jelenet, mint valami régi rémfilmben. Most a sötétkamrát látjuk, Proque szemüvegkeretet hajlít gázláng fölött, ahogyan az optikusok szokták. Megint hirtelen felugrik, tör-zúz, fényképeket szaggat. A csapnál vizet enged a fejére. Nevetséges a látvány, valaki felkacag.)

Abszurd jelenet, ugyebár? Önök biztosan csodálkoznak, miért fáradt a rendőrség azzal, hogy megrendezze. Nos, főleg ebben az utolsó részben…

(A kamera végigpásztázza a sötétkamrát, minden vegyszeres üveg címkéjén elidőz. Megáll a PARALDEHYD feliratú üvegcsén. Vége a filmnek.)

A paraldehyd régi altatószer, általában nincs káros hatása. Előfordul, bár csak ritkán, kóros gyógyszerfüggés, úgynevezett paraldehidizmus, amely látomásokkal és a delírium tremenshez hasonló tünetekkel jár. A rendőrség arra lyukadt ki, hogy ez történt Proque esetében. Én azonban másképp láttam. Véleményem szerint nem véletlen, hogy a nyomozást beszüntették. Proque mindegyik őrjöngése előtt a műhelyében járt egy bizonyos személy, nevezzük őt X-nek, az a férfi, akit a film első részében láttunk. Ottlétét Proque műhelykönyve is igazolja.

Hang a teremből: Ennek a személynek a pornóképekhez volt köze?

Pingaud: Nem. A pornóképeknek semmi szerepük sincs. Én úgy látom, Proque egy szándékos vagy legalább is félig-meddig szándékos kísérlet áldozata lett. Többet sajnos egyelőre nem mondhatok.

Barth (Johnhoz lép): No, mit szól? Nem gondolja, hogy mindez emlékeztet az ön nápolyi rejtélyére?

John: Az én rejtélyemhez most csatlakozott egy újabb. Ez is ugyanolyan homályos ügy. Pingaud doktor túlságosan keveset árult el. Kinek állhatott érdekében, hogy megmérgezze azt a szerencsétlen öregembert?

Lapidus (bekapcsolódik a beszélgetésbe): Nem, nem erről van szó. Proque véletlenül halt meg, Pingaud is úgy véli. Tény azonban, hogy a rendőrség sietve lezárta az ügyet. A lényeg a vegyi úton előidézett elmezavar. Párizsban is, és szerintem Nápolyban is.

John: Nem értem. Vagy véletlen halálesetek, vagy gyilkosságok. Ön szándékos mérgezésre céloz?

Lapidus: Igen is, nem is. (Elmegy.)

Saussure (Johnhoz): Járt itt kint a kertben, a lugas mögött, az eperágyásoknál?

John: Jártam, igen.

Saussure: Van ott egy kerek faasztal, a pereme rézszögekkel kiverve. Látta?

John: Láttam.

Saussure: Lehetségesnek tartja, hogy ha egy pipettával jó magasról annyi csepp vizet csöppentek az asztalra, ahány szög van, mindegyik szöget eltalálom?

John: Hát, ha ügyesen céloz, miért ne…

Saussure: És ha vaktában csöpögtetek, akkor már nem?

John: Persze, hogy nem.

Saussure: Márpedig, kedves uram, ha elered az eső, öt perc sem kell hozzá, és mindegyik szög biztosan megkapja a maga vízcseppjét.

John: De mi köze van ennek…

Saussure: Rengeteg köze van! Az én véleményem radikális. Rejtély egyáltalán nincsen. Azt, hogy mi lehetséges, az események halmazának számossága határozza meg. Minél nagyobb a halmaz számossága, annál kevésbé valószínű események is lejátszódhatnak benne.

John: Szóval, az áldozatok sorozata nem is létezik?

Saussure: Áldozatok vannak. És a nagy számok törvénye ölte meg őket. A véletlen-mechanizmus .

(Barth-né a szalonba hívja a vendégeket, a hosszú büféasztalhoz. Johnra éppen rájött egy köhögési roham. Elnézést kér, kimegy a teraszra, hogy bevegye a gyógyszerét. Aztán felnéz az éjszakai égre. Barth odalép hozzá.)

Barth (bizalmas hangnemben): Pingaud doktor azért nem mondhatott el mindent, mert a kollégája az a bizonyos X, aki Proque műhelyébe járt. Vegyész az illető, és idegmérgekkel foglalkozik, úgynevezett pszichotrop depresszorokkal. De ugyebár, ez köztünk marad…

John: Hát persze. Annál is inkább, mert én már kilépek az ügyből.

Barth: Én viszont kész vagyok foglalkozni vele, és hallani szeretném a véleményét. Ez az X háromszor ment Proque-hoz szemüveget javíttatni, és mindegyik látogatása után súlyos elmezavar tört ki az optikuson. Pingaud szerint ez nem véletlen.

John: Mire céloz Pingaud doktor? Talán mérgező anyag volt a szemüvegen? De akkor az a szemüveg viselőjét, vagyis magát ezt az X-et is megmérgezte volna…

Barth: Nem biztos. Lehet, hogy a méreg csak a sötétkamrában aktivizálódott. Például a gázláng hatására…

John: Vagy úgy! Igen, most már értem, mire gondol Pingaud. Ez az X megtudta, mi történt az optikussal, miután ő először ott járt. Aztán szándékosan ment vissza a mérgező szemüveggel, hogy megismételje a kísérletet…

(Hallgatnak egy ideig. Lapidus jön ki hozzájuk a teraszra.)

Lapidus (Barth-hoz): Elmondtad amerikai barátunknak, mire gyanakszunk?

Barth: El.

Lapidus (Johnhoz): Szerintem az sem túlságosan légből kapott hipotézis, hogy az ön története mögött szándékos mérgezés áll. A nápolyi sorozat egységes, logikus képbe rendeződik, ha feltételezzük, hogy terrorcselekményt készít elő.

John (megdöbbenve): Hogy érti ezt?

Lapidus: Nagyon egyszerű. Tegyük fel, hogy egy szélsőséges politikai csoport meg akarja dönteni az olasz kormányt, mégpedig orgyilkos merényletek útján. Hozzájutottak egy szerhez, amely tébolyt és öngyilkosságot vált ki. De a hatását még ki kell kísérletezni. Kik lehetnek a kísérleti nyulak? Először is, olyan személyek, akik hasonló típusúak, mint az olasz politikusok. Tehát középkorú, kopaszodó férfiak, kissé reumásak vagy allergiásak, igaz? És hogy miért nőtlen, külföldi férfiak? Az világos. Olasz férfiakon a család rögtön észrevenné a tüneteket, és ők azonnal kórházba kerülnének. A legjobb, ha az áldozatok nem is tudnak olaszul…

(John és Barth csodálkozva néz Lapidusra.)

Barth: Egész valószínűen hangzik…

John: Csakugyan. De ha így van, én még inkább kilépek az ügyből. Semmi közöm a politikához. Különösen, ha így fest.

Barth: No és Randy úr?

John (némi gondolkodás után): Hát jó! Elmegyek hozzá Rómába, és erről a feltevésről is beszámolok neki.

(Másnap délután. John a Rue Amélie-n sétál. Figyelmesen nézelődik, megáll Proque bezárt boltja előtt. Az üveges ajtón tábla: „Fermé”. Ott lehet Proque gyászjelentésének esőtől ázott, gyűrött maradványa is. John hosszan nézi a kirakatot, aztán átmegy az utca túloldalára, és megáll a cukrászda előtt. Az olasz nevű cukrász Nápoly színes látképével és pörkölt mandulából formált Vezúvval díszítette a kirakatát. John bemegy, fél font mandulát kér. Míg fizet, köhögni kezd. Zavartan magyarázza az eladónak, hogy ez szénanátha. Plimasint vesz elő, italt kér, hogy a tablettát bevehesse. Az eladó egy pohár bort tölt neki. Az utcán, visszafelé menet, John a mandulát rágicsálja, mint Nápolyban. A buszmegálló mellett, az újságosnál a Paris Match új száma, a címlapon John, amint a római repülőtéren leugrik a mozgólépcsőről. Mintha szaltót mutatnának be a levegőben, ő és Annabella. Megveszi a lapot, és a buszra várva a szenzációhajhász riportot olvassa. Fotók az áldozatokról, meg Annabelláról, amint megmentője nyakába ugrik. Az alcím: „Début á”un liaison”. John dühösen összetekeri a magazint, és zsebre rakja. Jön a busz.)

***

(Este. Az Orly repülőtér várójában John egy fotelban üldögél, újságot olvas. Időnként órájára néz, majd a nagy villanyórára. A többi utas is türelmetlen. Egyszerre csak a hangszóró bejelenti, hogy a személyzet sztrájkja miatt az Air France minden járatát törölték. A Rómába utazókkal közlik, hogy az Alitalia és a BEA járatain még vannak szabad helyek. Számos utas felpattan, és szalad kicseréltetni a jegyét. John is beáll a hosszú sorba, morgolódva, mint a többi utas. Egy bajuszos francia fennhangon háborog:)

A francia: Múlt héten Marseilles-be akartam repülni – sztrájk. Ma Rómába – sztrájk. A tanítók sztrájkolnak, a kohászok sztrájkolnak, az orvosok sztrájkolnak. Csak tudnám, hogy én miért nem sztrájkolok. Rajta, emberek, sztrájkoljunk mind, aztán becsukjuk ezt a kócerájt, ami még Franciaországnak nevezi magát!

Másik utas (kihívóan): Miért, talán Lajos Fülöp alatt jobb volt? Vagy netalán Pétain alatt?

(Parázs veszekedés tör ki. „Oh, la, la”, kiáltják, vadul gesztikulálnak.

John végre az ablakhoz ér. Közlik vele, hogy a legkorábbi járat, amelyre jegyet kaphat, reggel fél hatkor indul. John érvel, magyaráz, de az ügyintéző csak széttárja a karját.

John az Air France szállójában a bőröndjeivel. A recepciónál tolongás. A recepciós közli Johnnal, hogy nincs szabad szoba. John beront az igazgatóhoz, az íróasztalra dobja a Paris Match-ot. Fölemeli a hangját:)

John: Tessék, igazgató úr! Nézze meg ezt a fotót, aztán nézzen rám! Megismer? Semmit sem tehet az Air France a „hős űrhajósért”?

Az igazgató (bizonytalanul néz fel a fényképről Johnra): De hát látja, mi van itt…

John: Szóval, menjek vissza a városba szállodát keresni, aztán hajnalban közlik velem, hogy most a változatosság kedvéért taxissztrájk van?

Az igazgató (inkább enged): Várjon egy kicsit. (A vendégkönyvet nézi.) Jól van, kaphat egy szobát, de csak két óra múlva.

John: Rendben. Jobb, mint a semmi.

(John, a recepciónál hagyva bőröndjeit, sétál a repülőtéren. Megáll a fodrász neonreklámja előtt. Bemegy, beül a székbe. Odajön a fodrász.)

A fodrász: Monsieur?

John: Borotválást kérek.

A fodrász: Hajmosást is?

John (órájára néz): Azt is.

A fodrász (szemügyre veszi a skalpot): Ügyelnie kellene ám a hajára, uram! Ön kezd kopaszodni. Nagyszerű új balzsamom van. Vadonatúj találmány. (Kristályüveg tégelyt vesz le a polcról, ennek a reklámját láttuk a tévében és a plakátokon.) Egy finom kis masszírozás, aztán bedörzsölöm ezzel a pompás szerrel.

John: Nem bánom. Van időm. (A fodrász munkához lát.)

***

(A cselekmény ezután úgy folytatódik, mint a regényben, egészen addig a jelenetig, amikor John a fűtőtesthez bilincselve elveszíti eszméletét a hotelszobában.)

***

(Barth a kórház folyosóján. Odalép hozzá a fehér köpenyes orvos.)

Barth: Én telefonáltam, egy órája. (Átadja a névjegyét.)

Orvos (megnézi a névjegyet,felvonja szemöldökét, bólint): Még alszik, nyugtató injekciót kapott. A rohamot valószínűleg mérgezés okozta.

Barth: Van erre bizonyíték?

Orvos: A páciens azon volt, hogy végső erejével is följegyezze a tüneteit. Ezért van alapunk bizonyos gyanúra.

(Megállnak a különszoba előtt, az orvos benyit, John kötésekkel, ragtapaszokkal, vénáiban csövekkel, mélyen alszik az ágyon. Ápolónő figyeli a készüléken a szívműködését. Az orvos becsukja az ajtót, a folyosón marad Barth-szal.)

Barth: Veszélyes az állapota?

Orvos: Úgy látom, holnapután már lehet vele beszélgetni. Egy hét múlva pedig elhagyhatja a kórházat.

Barth: Doktor úr, szeretném tudni, mi áll azokban a feljegyzésekben…

(Az orvos az ügyeletes szoba felé tessékeli Barth-ot. Leülnek egymással szemben a kis íróasztalhoz, amely a fehér vizsgálóágy mellett áll.)

Orvos (előveszi a fiókból John feljegyzéseit): Nagyjából kiderül, mit csinált a páciens a roham előtt és közben. Tudjuk, hogy déltájban Plimasolt vett be, később hányingere volt, a roham előtt a fodrásznál járt. Még nincs meg minden lelet, de a szervi okokat vagy az elmebajt máris kizárhatjuk. A páciens űrhajós, tehát a pszichés tűrőképessége átlagon felüli.

Barth: Fodrásznál volt? Ezt nem tudtam. De ott mi baja eshetett volna? Fouquet felügyelő azt mondta, hogy John a repülőtéren kávét ivott, és valószínűleg virslit evett.

Orvos: Úgy van. Tudom, mert itt is járt már a felügyelő. De hát a kávét presszógéppel főzik, a virsli meg… (Vállat von, a fejét rázza.) Nem, az sem lehetséges. Ételmérgezés nem okoz ilyen heves agyi tüneteket.

(Még valami eszébe jut – papírzacskót vesz elő a fiókból, maréknyi pörkölt mandulát szór ki belőle az asztalra.)

Ezt a mandulát a szobában találtuk, a padlóra kiszórva.

Barth: És az a Plimasol?

(Az orvos üvegcsét vesz elő afiókból.)

Barth: Kaphatnék mintát? Szeretném, ha Lapidus professzor megvizsgálná.

Orvos: Természetesen. Fouquet felügyelő arra kért, adjak meg önnek minden segítséget.

(Az orvos borítékba tesz néhány szem mandulát, odaadja. Kézfogással búcsúznak.)

Barth: Akkor holnapután itt leszek. (Az ajtóból visszafordul.) Lehet, hogy egy nagyon fontos felfedezés küszöbén állunk.

***

(Délelőtt. Kórházi társalgó. Kényelmes fotelok, pálmák, az asztalokon képes újságok, az asztaloknál néhány pizsamás beteg beszélget a látogatóival. Az ajtóban megjelenik Barth és Saussure. Barth megállít egy ápolónőt, mond neki valamit. Barth és Saussure leül egy szabad asztalhoz.)

Barth: Mindjárt jön. Mihelyt a vizitnek vége.

Saussure: És Lapidus?

Barth (órájára néz): Már itt kellene lennie. (Szünet.) Úgy látszik, nem csalt a megérzésem, hogy a nápolyi sorozat és Proque ügye összefügg. Hallotta már, hogy tegnap a helyszínelők Proque műhelyében pörkölt mandulát találtak? A keserű mandulában cianidnyomok vannak, a cianidok pedig a kénnel rodaniddá egyesülnek. A rodanid katalizál bizonyos pszichotrop depresszorokat…

Saussure: Pszichotrop depresszorokat? Akkor Pingaud mégiscsak jó nyomon járt…

Barth: Bizony. A depresszor nyomait Lapidus megtalálta X úr szemüvegén. Tudja, az a titokzatos X, akit a filmen láttunk…

Saussure: De Proque nem járt kénes gyógyfürdőbe, mint a nápolyi áldozatok. Azoknál pedig nem mutattak ki depresszort. És az űrhajósunknál sem.

Barth: Proque a sötétkamra levegőjét szívta, ahol kénes előhívók párologtak. A nápolyi áldozatok meg… (Széttárja a karját.)

(Az ajtóval szemben ülő Saussure mosolyogva int valakinek.)

Saussure: Tessék, megjött Lapidus barátunk!

(Lapidus hozzájuk siet, üdvözlésképpen biccent, leül. Láthatólag izgatott. Aktatáskájából hajbalzsamos üvegcsét vesz elő, és az asztalra teszi.)

Lapidus: A nápolyi áldozatok leírásában gyakran szerepelt, hogy kopaszodnak. Emlékeznek? (Fölemeli a hajbalzsamot, megmutatja.) Ez a hajnövesztő szer a majomhormonnak nevezett nukleinsav-származékot tartalmazza, és a hatóanyagában megtalálható a pszichotrop depresszor. Ugyanaz, mint azon a végzetes szemüvegen, amelyet szegény Proque javított. Tehát megvan a hiányzó láncszem.

Barth: No látják!

(John jön be a társalgóba, kórházi pizsamában, kötéssel a fején. A három francia lelkesen üdvözli. John leül, kissé feszélyezetten.)

Barth: Gratulálok! Mégiscsak megoldotta a feladatát.

John: Nem értem. Hogyan?

Saussure: Modellezte a folyamatot, amely a nápolyi áldozatok végzete lett.

John: Hiszen semmi sem tisztázódott.

Lapidus: Dehogynem! Mégpedig főleg az ön feljegyzései jóvoltából. Ért egy kicsit a kémiához?

John: Emlékszem még erre-arra a kiképzésből.

(Lapidus kitép egy noteszlapot, tollat fog.)

Lapidus: No, figyeljen! Mindjárt elmagyarázom, mi mérgezte meg az áldozatokat. (Gyorsan ír, mormol.) Kénes fürdők, allergiagyógyszer, hajnövesztő szer… (Közben írja a képleteket, aláhúzza, majd leír három vegyjelet: C. N, S.) Látja? Ez a rejtély kulcsa. Véletlen egybeesés volt: minden szükséges tényező együtt fordult elő, a megfelelő sorrendben és arányban.

John: De hiszen ez merő véletlen! És ami engem illet, tudatos „modellezésről” szó sincs. Ha nincs az a kalandom a római repülőtéren, nem kaptam volna hotelszobát a párizsi repülőtéren. Ha nem kell várnom a szobára, akkor nem megyek fodrászhoz, és ha nem ülök be a fodrászhoz…

Saussure (félbeszakítja): De hát éppen ez a modell! Még mindig a hagyományos tapasztalataink alapján értékeljük a véletlen szerepét. Pedig egyre sűrűbb világban élünk. Egyre többen vagyunk, és mindenből egyre több van. Ami tegnap még valószínűtlen volt, ma szinte biztosan megtörténik. Ilyen a statisztikai sűrűségű világ. Nem egyetlen lövész áll a céltáblával szemben, nem az ő találati esélye számít. Rengetegen lövöldöznek azon a lőtéren, egyre többen és többen…

(Míg Saussure magyaráz, megváltozik a kép: ugyanazt a céltáblát látjuk, mint a film elején, de most nyilacskák özöne zúdul rá, a szélére éppúgy, mint a közepére. Közben Johnt halljuk.)

John: Tehát valaki biztosan célba talál. És az is biztos volt, hogy valaki megoldja a nápolyi rejtélyt.

Saussure hangja: Hát igen… Előbb vagy utóbb. Ilyen ez a világ, amelyben élünk. A nagy számok és a statisztikai törvények világa.

Írta Stanisław Lemés Jan Józef Szczepanski

FÜGGELÉK

Luzán és kurlandi fogalmak földi megfelelőinek értelmező szótára

BEVEZETÉS

Az encológia gyors fejlődése szükségessé tette, hogy a Földön ismeretlen luzán és kurlandi objektumok és fogalmak földi nyelvű megnevezését egységesítsük. Az alábbi neologizmusok a lehetőségekhez képest híven adják vissza a luzán és kurlandi szavak jelentését, és segítséget nyújthatnak a jelen könyv olvasásához is. Ugyanezen célt szolgálja a Történelemgép Intézet kevéssé ismert műszavainak magyarázata. Számos esetben ért az a bírálat, hogy olvasóim dolgát megnehezíti a könyveimben használt sok idegen szó. Legyen szabad felkérnem bírálóimat egy egyszerű kísérletre. Próbáljanak beszámolni a földi metropolisok valamelyik lakójának egyetlen napjáról oly módon, hogy a 17. század szókincsére szorítkoznak. Aki nem óhajtja ezt a kísérletet elvégezni, azt szívem szerint eltanácsolnám műveim olvasásától.

akvarkok – a kvarkokat át lehet alakítani akvarkokká, azokat pedig akváriummá. Igaz, nem a mi világegyetemünkben, de valamelyik másikban egész biztosan.

álponcok – kurlandi források szerint a magukat embunak, azaz poncnak álcázó luzánok a várkány hátsó vidékén befészkelik magukat a kitelepített gyanús elemek, az úgynevezett valogosok közé. (Lásd még: valogosok.)

ariadniszüka – ariadnológia, lásd: labirintisztika.

birrbit – rothadt mohából és hínárból főzött leves, a kurlandiak kedvelt nemzeti eledele.

Cadaveria Rusticana – luzán verzió szerint a kurdálok a lakáshiány miatt igénybe vett, jobbágyrobottal mozgatott tetemek (Cadaveria Rusticana).

csimp – csimp vagy csimpasz azon állampolgárok neve, akik a zsúfolt helyeken a tömegbe vegyülve, testesebb személybe csimpaszkodva rejtőznek el a szintúra elől. (Lásd még: zsúf.)

eszkár − a végítélet híve. A kerény ellen lázadók más képviselői: általános letojó, döme (dögöljetek meg) és néhány kisebb világmegváltó, de ők csak tapsolni szoktak.

farbamész – gyanús elemek kitelepítése a várkány hátsó vidékére. (Lásd még: valogosok.)

farkavesztő polidál – a piroszauruszok nevű kihalt hüllőfaj fő családja a farkavesztő polidál és az 1500 tonna súlyú kukurdál volt.

fegykurdál – kurlandi büntetőintézet. A fegykurdál – rabnyelven feku – valójában döglött kurdál, a foglyok mozgatják, mint a gályarabok. A lustább őrök feljárnak napozni a fegykurdál hátára.

gödrés – Luzánia fő társadalmi problémái a kiug, zsúf, csimpasz, a családi gödrés, valamint az adagolt önfelfalás. A családi gödrés abban nyilvánul meg, hogy a családapa mély gödröt ás. Amikor eléri a talaj jókátlan rétegét, a család beköltözik a gödörbe.

gödrészet – gödrök ásása a téridő szerkezetében azonos hőmérsékletű testek közötti energiaáramlás céljából.

gyorándok – embu zarándok a kora középkorban. A gyorándokok a szentélyekbe valószínűleg a kurdál gyomrában utaztak.

hedon – a hedon nevű mértékegységet használva számszerűsítik azon kellemes érzetek mennyiségét, amelyeket élete folyamán az állampolgár megtapasztalhat.

hedonisztika – a közigazgatás a boldogító tevékenység során a hedometria módszerével él. (Lásd még: hedon.) A hedonisztika fejlett gyönyörkeltő termékei: boldogonc, szabványos és egyedileg csináltatott felicitátor, csuhajda, hedondász, befalom, örömzsák, hejdejó, élvezke, királyvagy, csúcsrajutsz, levagytok.

időlöveg – a Törgi történelmet előrejelző eszköze. Úgynevezett tökéletes szórással dolgozik, ez azt jelenti, hogy semmi sem stimmel. Ezért ütegeket állítottak össze, amelyek a szélsőséges eredményeket kiszűrik, a többi ütegből pedig állító és cáfoló egységeket szerveztek, összesen három dandárt. Véleményüket az AGY (Anyaggyűjtő) próbálja összeegyeztetni, de gyakran rángógörcsöt kap, máskor egyszerűen lefagy. A szintézis érdekében a három dandárból hadosztályt szerveztek, ám a nehéztarackos egység nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket, kiderült ugyanis, hogy a hadosztály célzási pontossága akkor lesz kielégítő, ha tömege a Tejútrendszer fizikai tömegével egyenlő.

ignorantika – az ignorantika a nemtudás tudománya, amelyet addig ignoráltak. (Az ignorálással egy önálló szakág foglalkozott, az ignorantisztika.) Eredményei szerint aki pontosan tudja, mit NEM tud, az bizonyos kérdésekben a jövőbe láthat. Ebből lett a futurológia.

ignorantisztika − lásd Ignorantika.

intriták − hilóista vezeklő rend, amely Fekete Klívia népének pusztulását siratja.

Járkány – más néven Naciomobil, a kurlandi államforma, amelyben a főhatalmat a járnagyok gyűlésének Elnöke gyakorolja. A közigazgatási egység a jár megye. A járnagy régebbi neve: kurdálnok.

Jégkurdál – egyes kísérleti kurdálok abbahagyták a tűzokádást, sőt fagypont alá hűltek, ami jól jött volna a hűtőházakban, ám ez a terv dugába dőlt a jégkurdálok gyors kihalása miatt.

jókák – hazafias nevelésben részesült logikai mikroelemek, belőlük áll a jókör. Az első generációs jókákat (okoskák, észmorzsák) megrontotta a bűnözői közeg, ám a morfékkel (morális fékkel) ellátott újabb prototípus 99,998 százalékban bűnálló. A jóvátett élettérben a közszükségleti és ruházati cikkeket, utakat, eszközöket, épületeket jókákból állítják elő.

jókör – etikoszféra, a társadalmi boldogságot és a kerényt biztosító közeg. Ugyanolyan nélkülözhetetlen, mint a légkör.

jusztis – a kora középkorban az embuknál a „kurdál” szó tabu volt, a szent szörnyet más szavakkal nevezték meg, például dördl, brrdl, merdel. Hérosztörténeteikben a hősök varázslat révén megkurdálodtak, majd visszaembusodtak. A jusztis eretnekség e hitet a visszájára fordította, s a kurdált csupa gonosz és ocsmány tulajdonsággal ruházta fel, így lett a kurdál a vulkánokban lakozó, a kráteren át közlekedő pokolfajzat.

KÁOSZ műhold – Közösségi Általános Oktató- és Szórakozóhely, vagy Katonai Álcázó Objektum, vagy Külföldieket Átejtő Szemétláda. Luzánia területének külső enklávéja.

kerény – közerény, közösségi erény, a környezet erényessége.

KIK– a KIK (Különösen Ingerlő Kópia) megnevezései a luzán alvilági szlengben: verke, csapóc, rugsi, tortúr, kínce, nyuvasz, gyötreny. Mindezek a szintúra jellegzetes idiómái.

kiug – a kerényre adott egyéni reakció a kiug. Az állampolgárok a szép kilátásban való gyönyörködést színlelve próbálnak kiugrani az ablakon vagy az erkélyről, megtévesztve az ingatlan nyílászáró elemeit.

kolőr – kollektív őrületroham.

kópiázás – a gyász okozta fájdalom ellen az ÁBM (Általános Boldogság Minisztérium) bevezette a kópiázást, tehát az állények avagy minthák gyártását, ilyen állény például az amoroid, mamoid, papoid, babuka, imádlak. Nem kedvelt, élő családtag mintháján a rokon tetszés szerint kitöltheti dühét. Az illető családtagot károsodás nem éri, minthogy egyidejűleg ő is kap másolatot a megrendelőről (ezt családbábosításnak nevezi a köznyelv).

kórpor − kórokozó hímpor. Biológiai fegyver, de az ettől fogant gyerekeknek csak egy része életképtelen. A természetestől nagyon eltérő hímport kiveti a pete, ha pedig nem elég erős a kórokozó hatás, akkor gyógyítható gyerekek születnek.

Kronor – időutazásra való szerkezet. A gyorsuló testeken az idő lelassul. Nem kell azonban sehova elrepülni, elég, ha egy helyben rezeg a test, nagyon gyorsan. Ha elég gyorsan, akkor lelassul az idő. Sajnos, az ilyen rezgést nem bírja ki semmilyen test. Atomokra robban. Az atomokat el lehet küldeni a jövőbe, de mást nem.

KUCS – új Elnök esetén a régi Elnök, három jár naggyal együtt. A Négyek Bandája, röviden KUCS (Különösen Undorító Csürhe).

kukurdál – olyan kurdál, amely felfalt egy kurrogot (lásd ott), és ettől dühös, de nem zsugorodik össze. Vándorokra les a keresztúton, és találós kérdésekkel támadja őket, de válaszolni nem tud senki, mert a kukurdál beszédhibás, így meg sem lehet érteni, mit kérdez.

kurdál – Kurlandiában várkányként használatos, páncélos hüllőfaj. Korai embu teremtésmítoszok szerint a kurdált a szuper kurdál teremtette saját képére és hasonlatosságára. Olyan becsmérlő kifejezések használata a kurdálra, mint Dögjárgány, Tetemfalva, Hullakocsi, Lélekvesztő, Lakótartály, szigorúan tilos és büntetendő, a vétkest megalázó áthelyezés sújtja: hátraűzetés, úgynevezett farbamész (lásd ott).

kurdálgazdászat – kurdálgazdászok arra az eredményre jutottak, hogy a természetes kurdálnál sokkal jobb lesz a takarékos, zárt ciklusú kurdál, amely maga termeli a táplálékát, csak fel kell dúsítani egy kis vitaminnal. Ám az ilyen kurdálok vagy megdöglöttek, vagy mérgükben áttörték a határfalat, és disszidáltak Kurlandiába.

kurdalizmus – a kurdállam, vagyis Kurlandia Járadalom ideológiája.

kurdálnok – a jár nagy régebbi neve. Lásd még: Járkány.

Kurlandia Járadalom – lásd: Naciomobil.

kurrog – az evolúció során az éhező kurdál összemegy és dühösen morgolódik, így kurrog lesz belőle. A kurrog fiai a kurkászok, ők piszkítanak éjjel a kapu elé, nem a szomszéd.

labirintika – lásd: labirintisztika.

labirintisztika – a labirintika és a labirintisztika két különböző tudomány, éppúgy, mint a statika és a statisztika. Későbbi ágai a körkörös labirintika és a labirintolabirintika. Az utóbbit extrakozmikus ariadnológiának is nevezik, s arról szól, hogy a mi világegyetemünk kicsiny polc a sok világegyetem óriási könyvtárában, amely könyvtár valójában nem létezhet ugyan, de az nem baj.

lecsuszkák – a Nagy Móceán területén fejlődtek ki a csuszából a csuszkák, azokból a maszkák és a lecsuszkák. Utóbbiak, mint nevük is mutatja, elsüllyedtek, mert lecsúsztak a melegebb, száraz partról.

Leg-Leg – szokásos üdvözlés Kurlandiában, a Legbölcsebb, Legdrágább Elnök rövid formája.

leköpős szobor – Luzániában régi szokás úgynevezett leköpős szobrot állítani jelentős, de gyűlölt államférfiaknak. A talapzatot bronzurnához hasonló, díszes köpőcsészék övezik.

malignáció – az újabb típusú, túlságosan intelligens számítógépes rendszerek rosszindulatú elfajzás (malignáció) folytán, vagy önnön lángeszük belobbanása (geniolízis) miatt mentek tönkre.

morbi – morális biztosíték. Ilyen erőszakszűrő hatása van az egész luzán környezetnek.

morfék – morális fék.

Naciomobil – Kurlandia Járadalom, más néven Kurlandia Naciomobil avagy Járkány. Ezen állam a lakott kurdalok, vagyis várkányok rusztikus szövetkezete.

neon – nem fénycső, hanem neonihilista.

neszup – a visszaeső bűnöst, aki túljárt a részen (lásd ott), a bűnfék és a légyjó eszén, agytalanítják és neurálisan szupertartóssá preparált (neszup) állapotban közszemlére teszik a pellengépen. Az elítélt, illetve annak neszupja, üvölt a fájdalomtól, ordítását felerősítik az egykori idegsejtjeihez kapcsolt megafonok.

Nyájatya – Az Elnök történelmi nevei: Nyájatya, Kurdul, Kurpán.

ors – mocsárszerű képződmény az Encia bolygón. Nevének jelentése organikus sár, vagy orgiastrand, vagy orgonasíp. Lehetséges, hogy már rég kiszáradt.

pántisták – pán-antisták, azaz mindent ellenzők.

pellengép – lásd: neszup.

pemeg – penitenciás megelőzés. Lásd még: reszen.

pottó – a kormányzatok úgynevezett debilitációja okozta válságok után bevezették a pottót (politikai lottót) a vezető tisztségek kisorsolása céljából. Mivel a luzán lakosság zöme a portóban nem volt hajlandó részt venni, a XXIII. században rendkívüli állapotot hirdettek ki, és kötelezővé tették a részvételt a parlament és a kormány munkájában. A válságnak a számítógépek elterjedése vetett véget, de az automatizált közigazgatás is összeomlott, amikor a kormányzógépek az úgynevezett logisztronos szindróma következtében lemondtak.

reszen – az alsóneműkbe szőtt reumásító szenzor, amelyet a kerény érvényesítése végett a penitenciás megelőzés (pemeg) elve alapján programoznak. A részen érzékeli az alsónemű viselőjének bűnös szándékát, és ilyenkor heves reumás fájdalmakat idéz elő.

sárgány – a sármó, a sármut és a sármány után kifejlődött hüllőfaj. A sárgány volt a kurdál őse. Az a mutációja bizonyult sikeresnek, amely nátha ellen tüzet okádott, hogy megszárítkozzon. Az első pirofor sárgányok még feleakkorák sem voltak, mint késői utódjuk, a kurdál. Átmeneti faj volt a sárgány és a kurdál között a sárkány.

sulkán – sár alatti vulkán, melyet a felfedezők sárpolipnak véltek (Immersionales rend, Marmeladinae osztály, Maccaronicaea család).

szakadékelmélet – a közösülési-nemzési divergencia elmélete, amely szerint egyre szélesebb a szakadék a nemi és a szaporodási aktusok között.

szanktor – a kozmosz vallásainak százezreit alkotó, zsugorítva tárolt vallási tanok adatmennyiségének mértékegysége.

szekulár – a Történelemgép Intézetben alkalmazott időegység.

szevó – személyes válogatógép. Mivel a luzán boldogságkínálat csillagászati arányban haladja meg a személyes áteresztőképességet, az állampolgár válogatni kénytelen a gyönyörök között. Ebben személyes válogatógépe, a szevó segíti, a betáplált kedvtelések és vérmérséklet szerint.

szimulátumok − az időlöveg termékei.

szintúra – a luzán szintetikus kultúra, melynek keretében bevezetésre került az ökofizáció és a hedoprakszis (kötelező boldogságosztás). A szintúra következő lépése a környezetnemesítés, vagyis általános jóvátétel, melynek eszközei a mámortechnikák, a rosszelnyelő és erényesítő gépek.

szipszl – szintetikus pszichés működés. Annyi számításhoz, amennyit az egész emberiség sem tudna elvégezni, tíz deka szipszi elég.

taccs – a kis sárkányok, félve a már kurdálosodó nagytól, odatettek a gigász orra elé egy úgynevezett taccsot. A taccs úgy jön létre, hogy a kis sárkány hosszan hempereg bizonyosfajta mocsári növényekben, ilyen például a tavi okád, a rókafű vagy a futtató hányka.

taccsolás – az ősencek, miután a kis sárkányok taccsolási módszerét kilesték, a hánytató füvekből készült pasztával kenték be magukat. Akit lenyelt a kurdál, de épségben előkerült, azt úgy nevezték: Nyelet, és nagy tisztelettel vették körül. Amikor emberáldozatot mutattak be a kurdálnak, a kiszemelt egyént ilyen pasztával kenték be a rituális áldozókövön, így a kurdál elfogadta ugyan az áldozatot, de csakhamar undorodva visszaköpte.

tökmindisták – luzán ellenzékiek, akik szerint minden tök mindegy, csak ellentmondjon a szintúra elveinek.

ugró sári – a maszkákból kialakult sárkától származott a sári, amelynek még nem volt elég hosszú lába, ezért legtöbb példánya elmerült a mocsárban és éhen halt. A sáriból fejlődött ki a sarca, a sárma és a sárga, valamint az ugró sári, amely kihalt, mert rövidlátó lévén, mindig a zsombék mellé ugrott.

valogosok – a várkány hátsó vidékére kitelepített gyanús elemek.

válsz – valószínűségi százalék. Minden egyes szó valszát négy tizedesjegy pontossággal megadja a történelemgép. A válsz lehet alacsony, de sohasem negatív mennyiség. Ott, ahol a nullához közelít, a történelemgép az ellentmondásos adatokat átadja az állító és cáfoló egységeknek.

várkány – kollektív lakóhelyként használatos kurdál. Kurlandia Járadalom a lakott kurdálok, vagyis várkányok rusztikus szövetkezete.

Villány – az ősembuk legendáinak Prométheusza. A Villány vagy Villás nevű hérosz a tűzokádó sárkánytól lopta el a tüzet. A háziasított sárkányokat fűtésre használták az ősencek.

zsúf – az állampolgárok a zsúfolt helyeken a tömegbe vegyülve vagy testesebb személy mögé bújva rejtőznek el a szintúra elől. Az előbbiek neve zsufi, az utóbbiaké csimpasz, mert minden kövér egyénbe belecsimpaszkodnak (lásd: csimp). Míg a zsufi magányosan és szinte katatón állapotban lapul meg a zsúfolt helyen, s ezért elmebetegnek tekintik, a csimpaszok vallási szektába tömörülnek, és a csimpaszkodást a valódi (nem jókás) felebaráti szeretet rituális aktusának tartják.

zsugor – tömörített információk a vizsgált bolygóról, különösen annak civilizációjáról.

JEGYZETEK

[1] E. M. Sianko: I. Tichy bal oldali íróasztalfiókjának bélése – Szerző kiadatlan kézirataiból, Tichiana sorozat, XVI. kötet, 1193. p. sqq.

[2] O. J. Burberry: Kinship as Velocity Punction in Family Travels, Tichiana sorozat, XVII. kötet, 232. p. sqq.

[3] Dr. S. Hopfstosser: Das epistemologisch Unbestrittbare in einem Traum von Ijon Tichy, Tichiana sorozat különkiadványai, VI. kötet, 67. p. sqq.

[4] E. M. Sianko, A. U. Chlebek és W. U. Kalamarajdoysowa: I. Tichy szövegei bétaspektrumának frekvenciaanalízise, Tichiana sorozat, XVIII. kötet.

[5] A szerkesztőség megjegyzése: mint sikerült megtudnunk, az ítélet úgy szólt, hogy mindkét vőlegényt porítani kell, azután csak egyet rekonstruálni, tehát valóban salamoni ítélet volt.

[6] Nem tudjuk, és nem is fogjuk megtudni? (latin)

[7] Közigazgatási hatóság előtt tett, esküvel megerősített írásbeli nyilatkozat (latin-angol).

[8] Ne tegye! (angol)

[9] Az anya mindig biztos (latin).

[10] Jelképesen (latin)

[11] A szabályellenes gyilkosságok annullálásának módszertana (angol)

[12] Elpusztult a lélek, megszületett az atom! (latin)

[13] Megismertem a dolgok természetét (latin). Az Úr visszaszámlálásából keletkezett a világ. Őszinte híve, Donda (angol).

[14] Bevezetés a svarnetikába (angol).

[15] A kozmoszteremtés általános technológiájának vizsgálata (angol).

[16] Teodoroff professzor az alábbi, állítólag luzán eredetű nótára céloz:

Én röptében is a legyet, kis angyalom,

Futtában a nejemet, kis angyalom,

Arcán nyílik a rózsája,

Nem ott, ahol a csatorna,

A gusztustalan ürítő csatorna!

[17] Világfájdalom, levertség, életuntság (angol)

[18] Az amerikai hippinemzedék egyik jelszavának (Szeretkezz, ne háborúzz) ironikus elferdítése, am.: Készíts salátát, ne háborúzz!

[19] Itt: kiválasztás, válogatás (angol)

[20] Lem által kitalált szójáték: távjelenlét

[21] Az író ironikus leleménye: Tökéletesen Biztosított Biztonság

[22] Lem több helyütt tudatosan játszik a saját nevével. Ilyen játékos betűszó „feloldása” ez is, kb. így fordítható: Hatékony Hold-Küldött

[23] Gyilkosság Kft. (angol)

[24] Az államfő felesége

[25] Szeretkezz, ne háborúzz! (angol)

[26] A XXI. század hadászati rendszereinek embertelenedési folyamata, avagy a tótágast álló evolúció

[27] A vers kitalált voltát és a benne rejlő iróniát a szerző neve is illusztrálja (tkp. Őrültpista Eugen). Ezért a verset bátran fordíthatjuk így: Mert túl nagy a félelem/ Eltűnik a hadsereg

[28] A Forgive and Forget (kb. „Felejtsük el!, „Spongyát rá!”) kifejezés ferdítése: Lőni és elfelejteni

[29] Csinálják csak mások!

[30] A Wienert-féle gondolkodó szilíciumbaktérium

[31] Barát Vagy Ellenség (angol)

TARTALOM

CSILLAGNAPLÓ

ELŐSZÓ

BEVEZETÉS

IJON TICHY CSILLAGNAPLÓJÁBÓL

HETEDIK UTAZÁS

NYOLCADIK UTAZÁS

TIZENEGYEDIK UTAZÁS

TIZENKETTEDIK UTAZÁS

TIZENHARMADIK UTAZÁS

TIZENNEGYEDIK UTAZÁS

TIZENNYOLCADIK UTAZÁS

HUSZADIK UTAZÁS

HUSZONEGYEDIK UTAZÁS

HUSZONKETTEDIK UTAZÁS

HUSZONHARMADIK UTAZÁS

HUSZONNEGYEDIK UTAZÁS

HUSZONÖTÖDIK UTAZÁS

HUSZONNYOLCADIK UTAZÁS

IJON TICHY EMLÉKEIBŐL

I

II

III

IV

V (Mosógép-tragédia)

VLIPERDIUS DOKTOR INTÉZETE

DIAGORÁSZ DOKTOR

MENTSÜK MEG A KOZMOSZT (Ijon Tichy nyílt levele)

DONDA PROFESSZOR

A SÁRKÁNY HASZNA

HELYSZÍNI SZEMLE

I. SVÁJCBAN

II. A TÖRTÉNELEMGÉP INTÉZET

A FORRÁSOK

HIT ÉS BÖLCSELET

III. ÚTKÖZBEN

IV. HELYSZÍNI SZEMLE

A FŐINHIBITOR

AZ EKTON

A HÁROM VILÁG TANA

PER VISCERA AD ASTRA

BÉKE A FÖLDÖN

KETTÉHASÍTVA

A BEAVATÁS

REJTEKHELYEN

A HOLDHIVATAL

A LUNAR EFFICIENT MISSIONARY

A MÁSODIK FELDERÍTÉS

A MÉSZÁRLÁS

A LÁTHATATLAN

LÁTOGATÁSOK

A KAPCSOLAT

DA CAPO

RAKOTTAS

LÉTEZIK ÖN MR. JOHNS?

A HŰSÉGES ROBOT

I

II

III

IV

TARANTOGA PROFESSZOR ŰRUTAZÁSA

I

II

III

IV

V

VI

TARANTOGA PROFESSZOR FEKETE SZOBÁJA

I

II

III

TARANTOGA PROFESSZOR KÜLÖNÖS VENDÉGE

I

II

III

RAKOTTAS

TARANTOGA PROFESSZOR FOGADÓÓRÁJA

HOLDÉJSZAKA

A FÜRDŐKÁDBAN TALÁLT KÉZIRAT

SZÉNANÁTHA

FÜGGELÉK Luzán és kurlandi fogalmak földi megfelelőinek értelmező szótára

BEVEZETÉS

JEGYZETEK