Stanisław Lem

TELJES SCIENCE-FICTION UNIVERZUMA

III.

Copyright © 2009 by Stanisław Lem

A művek eredeti címei:

Szpital Przemieniena

Wysoki Zamek

Śledztwo

Zagadka

Pamiętnik znaleziony w wannie

Fordította: Béresi Csilla és Murányi Beatrix

Borító: Havancsák Gyula

KRISZTUS SZÍNEVÁLTOZÁSA KÓRHÁZ

VIDÉKI TEMETÉS

A vonat rövid időre megállt Nieczawyban. Stefan alig verekedte magát át a tömegen, és ugrott le a szerelvényről, amikor a mozdony felsípolt, és mögötte mozgásba lendültek a kerekek, Egy teljes órája izgult, hogy le tudjon szállni; ez a gond minden mást háttérbe szorított, még magának az útnak a célját is. Most, az üde, szabad levegőt belélegezve a vonat fülletegsége után, bizonytalanul megindult, hunyorogva a napsütésben, egyszerre felszabadulva és gyámoltalanul, mint akit mély álmából ráznak fel.

Február vége volt, s az eget könnyű felhőcsíkok szántották fel, a szélük sápadtan világított. Az olvadás megolvasztotta a hó nagyját, amely azonban még súlyosan megülte a horhosokat és vízmosásokat. Másutt bozót– és bokorcsoportok váltak láthatóvá, sártól feketéllett az út, és csupaszon meredeztek az agyagos domboldalak. A valaha egyöntetűen fehér tájban megjelent a káosz, a változás előhírnöke.

Stefan úgy elgondolkozott ezen, hogy óvatlanul egy tócsába lépett, s víz szivárgott a cipőjébe. Viszolyogva megborzongott. A mozdony pöfögése egyre távolabbról hallatszott a bierzynieci dombok mögött. Az olvadó hó egyhangú csörgedezése halk tücsökcirpeléshez hasonlított, amely mintha mindenünnen szólt volna. Stefan tudta, hogy gyapjú raglánkabátjában, puhakalapjában és alacsony szárú városi cipőjében nem illik a hullámzó lankák közé. A faluhoz vezető úton szemkápráztatóan villogó csermelyek táncoltak. Stefan kőről kőre ugrálva nagy nehezen eljutott a keresztútig, és az órájára pillantott. Csaknem egy óra volt. Bár a temetésre nem tűztek ki meghatározott időpontot, mégis úgy érezte, hogy sietnie kell. A tetem tegnap hagyta el a koporsóban Kielcét. Mostanra a templomban lehet, mivel a távirat homályosan valami misét is emlegetett. Vagy gyászszertartást? Stefan nem emlékezett pontosan, és bosszantotta, hogy holmi liturgiai kérdésekkel kell bajlódnia. Tíz perc alatt odaérhet a nagybátyja házához és ugyanennyi idő alatt a templomhoz, mi van azonban, ha a gyászmenet a kerülőutat választotta a templom felé? Stefan megindult a kanyar irányába, megállt, visszament pár lépést, aztán újra megállt, mert öreg parasztot pillantott meg, aki egy dűlőúton közeledett a szántók között, vállán azzal a fajta kereszttel, amellyel a temetési meneteket szokás vezetni. Stefan a legszívesebben átkiáltott volna neki, de nem volt hozzá bátorsága. Összeszorított foggal megindult hát a temető felé. A paraszt is elérte a temető falát, és eltűnt szem elől. Stefan nem tudta volna megmondani, továbbment-e a falu felé. Kétségbeesésében felemelte kabátja szegélyét, akár egy vénasszony, és megrohamozta a pocsolyákat. A temetőbe vezető út mogyoróbokrokkal benőtt kisebb domb mellett futott. Stefan letért róla, s a dombtető felé fordult. Lába a hóba süppedt, az ágak az arcába csaptak. Aztán a bozótos hirtelen véget ért, s ő közvetlenül a temető előtt jutott vissza az útra. A hely néma és elhagyatott volt, a parasztnak se híre, se hamva. Stefan sietsége nyomban alábbhagyott. Szomorúan nézegette sáros nadrághajtókáját, s lihegve kémlelt a kapu felé. Egy lélek sem volt a temetőben. Ahogy a temetőkaput belökte, az idegborzoló csikorgás bánatos nyikorgassa halkult. A szutykos, megkérgesedett hó buckákba roskadt a sírhalmokon, a keresztek lábánál, melyeknek fából ácsolt sorai egy vadon nőtt orgonabokornál értek véget. Túlnan Nieczawy hercegeinek kőből emelt síremléke állt, meg a Trzyniecki család nagyobb, elkülönülő kriptája, melyet elborítottak az aranybetűs nevek és dátumok. A gránit sírkövet három nyírfa fogta körül. Azon az üres sávon, amely senki földjeként választotta el a sírboltot a temető többi részétől, frissen ásott sírgödör tátongott; az agyagos föld kivirított a környező fehérségből. Stefannak földbe gyökerezett a lába a döbbenettől. A sírbolt minden jel szerint megtelt, s mivel sem idő, sem mód nem volt a megnagyobbítására, egy Trzynieckit most a pórnép közé földelnek el. Stefan elképzelte, mit érezhet Anzelm bácsi a helyzet láttán, de nem volt más választása: mivel Nieczawy egykor a Trzynieckik tulajdonában állt, a család összes halottját ide temették, s noha mára egyedül Ksawery bácsi háza maradt meg a birtokból, a szokás kitartóan fennmaradt. A családtagok minden egyes halálesetnél összesereglettek Lengyelhon legkülönbözőbb pontjairól.

A keresztek karjairól és a vadon nőtt orgonabokor ágairól jégcsapok kristályai csüngtek alá, s a halkan csepergő víz lyukakat vájt a hóba. Stefan megállt egy pillanatra a nyitott sírgödör fölött. Elindulhatott volna a ház felé, de ezt a gondolatot annyira riasztónak találta, hogy inkább fel-alá járkált a vidéki temető sírkeresztjei között. A nevek, melyeket dróttal égettek a fába, mostanra fekete foltokká mosódtak el. Sok teljesen eltűnt, a sima fát hagyva maga után. Stefan tovább gázolt a lábát megdermesztő hóban, majd hirtelen megállt egy jókora nyírfakereszttel megjelölt sír előtt, amelyre egy darab fémlapot szögeztek. A lapon cikornyás felirat díszelgett:

Utazó, add hírül hazánknak, hogy fiai,

akik itt nyugszanak, utolsó leheletükig híven küzdöttek érte.

Alatta nevek és rangmegjelölések sorakoztak. Legutoljára egy ismeretlen katona került, meg egy dátum: 1939 szeptembere[1].

Alig fél év telt el e szeptember óta, de a feliratot máris kikezdte volna az ádáz időjárás és a fagy, ha áldozatos kezek nem írják át újra. Hasonló törődésről tanúskodtak a sírhalmot elborító fenyőágak. A sír oly kicsinyke volt, hogy nehezen lehetett elhinni, hogy ennyi embert hantoltak ide. Stefan elidőzött itt egy pillanatig. Megemelte a kezét, hogy levegye a kalapját, de mivel nem volt biztos benne, hogy így kell tennie, inkább továbbment. A hó hidege egyre jobban átjárta a talpát. Összeütögette hát a cipőjét, és újra megnézte az óráját. Húsz perccel múlt egy. Sietnie kellett, ha időben a házhoz akart érni, de aztán eszébe jutott, a temetőben is bevárhatja a gyászmenetet. Megfordult, és megállt a sírgödör mellett, amely majd befogadja Leszek bácsi testét.

A gödör mélységét méregette. Tudott annyit a sírásók titokzatos hivatásáról, hogy megértse, azért ásták ilyen mélyre, hogy a jövőben még egy koporsónak adjon helyet: Aniela néniének, Leszek özvegyének. Ez a felismerés feszengésre késztette, mintha csak akarata ellenére valami illetlenségnek lett volna a szemtanúja; arrébb húzódott hát, és végignézett a csálé keresztek sorain. Az egyedüllét fogékonnyá tette elméjét, s most szánalmasnak és képtelennek érezte a rátörő gondolatot, hogy az élők közti különbségek a holtak birodalmában sem szűnnek meg. Nagyot sóhajtott. Tökéletes némaság vette körül. A közeli faluból egyetlen nesz sem hallatszott, még a varjak is elhallgattak, holott idejövet az ő károgásuk kísérte. A keresztek rövid árnyékai elterültek a havon, s a hideg a lábfejétől felkúszott a tagjaiba, egészen a szívéig. Összehúzódzkodva állt ott, két kezét a zsebébe süllyesztette. A jobbja most rátalált egy kis batyura: egy szendvicsre, melyet anyja gyömöszölt be oda indulás előtt. Mivel megéhezett, elővette, és kicsomagolta a vékony papírból. A két karéj közül rózsaszínen csillogott elő a sonka. A szájához emelte a kenyeret, de nem vitte rá a lélek, hogy falatozni kezdjen a frissen ásott sír fölött. Ne essünk túlzásba – mondta magában –, hisz végül is mi egy agyaggödör? Mégsem tudott itt enni. Kezében a szendviccsel a temetőkapu felé gázolt a hóban. A névtelen sírkeresztek között elhaladva hiába kutatott valami egyéni vonás után, vagy ami arra utalna, hogy idomtalanságukban holtakat rejtenek. Az eltávozottak elhantolása időtlen időig nyúlik vissza az emberiség történetében – gondolta. Felekezeti hovatartozásuktól függetlenül, az elmúlás kiabáló tényének és érzékeik tanúságának makacsul fittyet hányva az emberek úgy tesznek, mintha halottaik tovább élnének a föld mélyén – meglehet, kényelmetlen vagy akár rettenetes életet, amely azonban mindennek dacára addig tart, amíg a felszínen fennmarad valamiféle jel.

A kaput elérve még egyszer visszanézett a hóba süppedt keresztek távoli soraira, meg a tátongó sír sárga pecsétjére, aztán kiment a sáros országútra. Legutolsó gondolatain eltöprengve hirtelen képtelenül abszurdnak érezte a temetés szertartását, és szégyellni kezdte, hogy részt kell vennie benne. Egy pillanatig még a szüleire is megharagudott, amiért ideküldték, amit még különösebbnek talált, hiszen nem a maga nevében jött, hanem beteg apját képviselte.

Lassan rágta a sonkás szendvicset. Minden egyes falatot megnedvesített a nyálával, mivel kiszáradt a torka, majd erőlködve lenyelte. Közben tovább járt az agya. Igen, gondolta, akiknek nincs szemük erre a világra, valahol a szívük mélyén hisznek „a holtak továbbélésében”. Amennyiben a sírokkal való törődés csupán az elhunyt iránti szeretet és a gyász kifejezése lenne, rendjén is volna a sírhantok felszín feletti ápolása. Ám ha ez lenne a temetési szertartások egyedüli indítéka, egymagában nem magyarázná meg, miért áldoznak a hozzátartozók akkora figyelmet a tetem küllemének, az elhunyt felöltöztetésének; nem helyeznének párnát a feje alá, s nem választanának a természet erőinek legjobban ellenálló koporsófát. Nem, mind e cselekedetek sötét és érthetetlen hitről árulkodnak, arról, hogy a holtak valamilyen hátborzongató, förtelmes módon koporsójuk szűk deszkái között is fenntartják létüket. Ám minden jel szerint ezt is elviselhetőbbnek érzik a túlélők, mint a végleges enyészetet, amely visszaadja a földnek szeretteik porát.

Mivel e végső kérdésekre maga Stefan sem tudta a választ, megindult a falu és a napsütésben csillogó templomtorony felé. Hirtelen mintha mozgást észlelt volna az útkanyarban. Még mielőtt meggondolta volna, mit tesz, sietve visszalökte a szendvicset a zsebébe.

A gyászmenet sötét foltja most megjelent a kis domb körül. Az út itt elkanyarodott, és mély, agyagos árokban futott tovább. Az arcokat a távolság miatt még nem lehetett kivenni. Stefan csupán az elöl imbolygó keresztet látta, s közvetlenül mögötte a papok miseingét meg egy teherautó tetejét. A háttérben az apró alakok olyan lassan mozogtak, mintha egy helyben járnának. A távolság kicsinyítő hatása csaknem nevetségessé tette ezt a méltóságteljes dülöngélést. Nehéz volt komolyan venni és illendően várni a miniatűr gyászmenetet, de az sem lett volna könnyebb, ha Stefan elébük siet. A gyászolók úgy festettek, mint holmi szétszórt babagyűjtemény egy agyagos földcsuszamlás lábánál, ahonnan a szél a siratás érthetetlen foszlányait hordta elébe. A legszívesebben közéjük állt volna, de mozdulni sem mert. Ehelyett kalapját levéve mozdulatlanul várakozott az útszélen. A szél a hajába kapott és összekócolta. Egy kívülálló nemigen tudta volna eldönteni, odatévedt járókelő-e vagy elkésett rokon. A menet közeledtével a távolság sajátos hatásai észrevétlenül elenyésztek. Ahogy az emberalakok megnőttek, ki tudta már venni az elöl haladó és a keresztet hordozó öreg parasztot, a két papot, meg a mögöttük araszoló, a közeli fűrészmalomból származó teherautót, legvégül pedig a szétszóródott családtagokat. Mikor a menet már csak néhány lépésnyire járt, a falusi asszonyok elnyújtott, hamis kántálásába harangkongatás vegyült, először csak pár kondulás, majd a harangzúgás méltóságteljesen végighömpölygött a vidéken. Talán Szymczakék kis Wicekje rángatta elébb a kötelet, gondolta Stefan, hogy az öles, veres üstökű Tomek álljon a helyébe. Aztán eszébe jutott, hogy a „kis” Wicek vele egykorú, meglett férfiú lehet, Tomekről meg senki nem hallott, amióta elment a városba. Mindamellett a harc a harangkongatás jogáért hallhatóan továbbra is szokása maradt Nieczawy fiataljainak.

A kiszámíthatatlan élethelyzetekre nincs recept az illemtankönyvekben; oly bonyolult és kényes helyzetek ezek, amelyek megoldása a legnagyobb tapintatot és magabiztosságot igényli. Mivel Stefan mindezeknek az erényeknek nem volt birtokában, nem tudta, hogyan csatlakozzon a gyászmenethez. Ott téblábolt hát, azzal a kellemetlen érzéssel, hogy árgus szemek figyelik, ami csak tovább növelte zavarát. Szerencsére a menet közvetlenül a templom előtt megállt. Az egyik pap odament a teherautóhoz, és kérdezett valamit a sofőrtől. Az bólintott, mire néhány paraszt, akiket Stefan nem ismert, előkecmergett a járgányról, és nekifogott a koporsó leemelésének. Az ezt kísérő fejetlenséget használta fel Stefan arra, hogy elvegyüljön a teherkocsit körülállók között. Most vette csak észre Ksawery bácsi zömök, rövid nyakú alakját és őszülő kobakját. A talpig feketébe öltözött Aniela nénit támogatta. Ekkor tompa kiáltás hallatszott; újabb erőket szólítottak a koporsó mellé, hogy a templomba vigyék. Stefan előrelépett, de mint máskor is, amikor valamennyi szem rászegeződött, és amikor a legcsekélyebb felelős beavatkozást várták el tőle, mindent összezavart. Most is mindössze annyi tellett tőle, hogy idegesen előrebotorkált a koporsó irányába. Végül az ő segítsége nélkül emelték a fejek fölé. Rá Anzelm bácsi – apja legidősebb bátyja – szőrmekabátja maradt; ezt vetette le és nyújtotta át neki az öreg a legutolsó pillanatban.

Stefan bevitte a kabátot a templomba. A legutolsók között lépett be, mégis mélyen meg volt győződve arról, hogy a hatalmas medveirha cepelésével ő is hozzájárul a szertartás lebonyolításához. Az egyhangú harangkongatás elhallgatott. Egy pillanatra mindkét pap eltűnt. Akkor jelentek meg újra, amikor a család elhelyezkedett a padsorokban, s az oltárról elhangzottak a latin gyászmise első szavai.

Stefan is leülhetett volna, mivel bőven volt hely, és a nagybátyja szőrmekabátja sem volt épp könnyű. Mégis megállt inkább nehéz terhével a templomhajó mélyén, mintegy a kabát súlyával vezekelve korábbi bárdolatlanságáért. A koporsó az oltár előtt hevert, s Anzelm bácsi, miután meggyújtotta körülötte a gyertyákat, egyenesen Stefan felé indult. Ő megijedt e kéretlen figyelemtől, mert azt remélte, a templom sötétje az oszlop lábánál megőrzi névtelenségét.

Nagybátyja megszorította a vállát, és mialatt a pap dallamosan mondta a magáét, megkérdezte:

– Mi van apáddal? Beteg?

– Igen, bácsikám. Tegnap újabb rohama volt.

– Megint azok a kövek bántják? – sziszegte Anzelm bácsi, miközben megpróbálta elrángatni Stefantól a bundát.

Ő azonban nem engedte, és azt motyogta:

– Ne, kérlek, ne vedd el, én majd…

– Ugyan már, add ide, te bolond, pokolian hideg van itt – mondta a bácsi kedélyesen, de túl hangosan.

Elvette a bundát, a vállára borította, és odament ahhoz a padsorhoz, ahol az özvegy ült, faképnél hagyva Stefant; a fiatalember elvörösödött zavarában.

Ez a kis közjáték, bármilyen jelentéktelen volt is, az egész misét tönkretette a számára. Csak akkor tért magához, amikor észrevette Ksawery bácsit az utolsó padsor távolabbik végében. Élvezettel képzelte el, mennyire nem ideillőnek érezheti magát ez a harcos ateista, aki minden új tiszteletest megpróbált megtéríteni. A hirtelen haragú, szókimondó vén agglegény lelkes előfizetője volt a Fiúk Könyvtára francia klasszikus sorozatának; síkra szállt a fogamzásgátlás mellett; ráadásul ő volt az egyetlen orvos húsz kilométeres körzetben. A kielcei rokonok régóta próbálták kiebrudalni a régi házból. Évekig pereskedtek a községi és járási bíróságokon, de Ksawery minden menetet megnyert. Mint mondták, olyan ravaszul túljárt az eszükön, hogy a végén feladták. Most két lapátkezét a korláton nyugtatta. Mindössze egyetlen sor választotta el legyőzött rokonaitól.

Felbúgott az orgona mély hangja. Stefan megborzongott, amikor az istenfélő kisfiúra gondolt, aki valaha volt, de az orgonamuzsikát azóta is tisztelte. A gyászmise közben annak rendje és módja szerint folyt tovább. Az egyik pap tömjént gyújtott egy kis füstölőben, és meglengette a koporsó fölött, átható illatfelhőbe burkolva a halottat. Stefan az özvegyet kereste a tekintetével. A második sorban ült, görnyedten és türelmesen. Különös módon nemigen figyelt a pap szavaira, aki cikornyás latinsággal kántálta az elhunyt családi nevét – amely megegyezett az övével –, mintha soha nem akarná abbahagyni. De nem az élőkhöz szólt, hanem csak a Gondviseléshez, kérve, könyörögve, mondhatni, kikövetelve az Úr jóindulatát azzal szemben, aki eltávozott e földi árnyékvilágból.

Az orgona elhallgatott, és a gyászolóknak ismét vállukra kellett venniük a koporsót, amely most az oltár előtt pihent a ravatalon. Ezúttal Stefan meg sem próbált segíteni. Mindenki felállt, és torkát köszörülve készült az elkövetkezőkre. Mikor az ide-oda lengő koporsó elhagyta az árnyékba borult templomhajót, és elérte a lépcsőt, némi zavar támadt: a megnyúlt, súlyos alkotmány fenyegetőn előredőlt, de a magasba lendülő kezek erdeje helyrebillentette. A délutáni napsütésbe már csupán sietős himbálózással emelkedett ki, mintha izgalomba jött volna a váratlan balesettől.

Közvetlenül ezután hóbortos, morbid gondolat futott át Stefan agyán: most már biztosak lehetnek abban, hogy a koporsó Leszek bácsit rejti, mert ő mindig is kedvelte a huncut tréfákat, kivált ünnepélyes alkalmakkor. Stefan sietve elhessegette a gondolatát, pontosabban egészségesen megokolva átfogalmazta: nem nagybátyja pihen a koporsóban, csupán földi maradványai. Mindezt a hátramaradók annyira zavarónak érzik, hogy ezzel a soha véget érni nem akaró, bonyodalmas és aligha meggyőző szertartással iparkodnak megszabadulni a tetemtől.

Csak ment a többiek után a koporsó mögött, a nyitott temetőkapu irányába. Összesen vagy húszan lehettek. A koporsó nélkül fura benyomást kelthettek volna, mivel öltözékük az útiruha (szinte mind messziről jöttek a faluba) és a jobbára fekete ünneplő sajátos keresztezése volt. A férfiak többsége magas lovaglócsizmát viselt, s némelyik nő szőrmeszegélyes fűzős bakancsot hordott. Az egyik férfin, akit Stefan nem ismert fel hátulról, katonakabát volt, jelvények nélkül, mintha a rangjelzését letépték volna; ez a kabát, amely rövid időre fogva tartotta Stefan pillantását, emlékeztetett egyedül a szeptemberi megszállásra. Nem, gondolta azután, nemcsak ez. Többen hiányoztak, akiknek máskülönben itt lett volna a helyük, például Antoni bácsi és Piotr kuzin; mindkettejüket német fogolytáborokba zárták.

A falusi asszonyok éneke – vagy inkább jajongása – minduntalan ezt ismételte: „Adj Uram néki örök nyugodalmat, és az örök világosság fényeskedjék felette.” Először a gajdolás zavarta Stefant, később már meg se hallotta. A hosszúra nyúlt menet megtorpant a temetőkapu előtt, majd a fejfák között fekete zsinórként követte a koporsót. A nyitott sírgödör fölött újra kezdődött az imádkozás. Stefan mindezt meglehetős túlzásnak tartotta. Ha hívő lennék – gondolta –, megfordulna a fejemben, nem tekinti-e a lény, akihez az imák szólnak, tolakodásnak ezt a szűnni nem akaró könyörgésáradatot.

Valaki megrángatta a kabátujját, még mielőtt mindezt végiggondolhatta volna. Megfordulva Anzelm bácsi szőrmegallérral körülvett karvalyorrú arcélét pillantotta meg, aki – megint csak túlzottan hangosan – megkérdezte:

– Ettél már ma? – Majd, meg se várva a választ, nyomban hozzátette: – Ne aggódj, káposztás hús lesz ebédre!

Ezzel vállon veregette Stefant, s behúzott vállával a rokonok közé vetette magát, akik körülállták a még üres sírt. Mindegyiket oldalba bökte, s közben hangtalanul mozgott az ajka. Stefan mindezt különösnek találta, amíg rá nem jött, hogy a nagybátyja egyszerűen megszámolja az egybegyűlteket. Aztán Anzelm jól hallhatóan odasúgott egy falubeli suhancnak, aki vidékies elfogódottsággal hátrált el a fekete csoporttól a kapu irányába, hogy ott futásnak eredjen Ksawery háza felé.

Hogy így eleget tett házigazdái kötelességeinek, Anzelm bácsi – véletlenül vagy szándékosan-e, nem lehetett eldönteni – Stefan mellé tért vissza. Még arra is talált időt, hogy megjegyezze, milyen vegyes a sír körül állongó társaság. Ezután négy megtermett legény kötélen a tátongó gödörbe engedte le a koporsót, ahol megdőlve landolt. Az egyik siheder, földes kezével a gödör szélébe kapaszkodva lemászott, és csizmájával keményen a fára taposott. Stefant felháborította ez a tiszteletlenség. E gesztusban is elmélete igazolását látta, miszerint bármennyire szeretnék is az élők megkönnyíteni az elhunytaknak az életből való távozást, sem jóindulat, sem következetesség nem várható tőlük.

A temetés háborús jellege azután vált szembetűnővé, miután a lázas energiával lapátoló férfiak elnyújtott halmot képeztek a síron. Máskor elképzelhetetlen lett volna, hogy a gyászolók ne hintsék meg virággal a sírhantot, ám virágról szó sem lehetett a megszállás utáni első télen. Még a közeli Przetutowicz birtok üvegházai – ahol valamennyi üveg betört a harcok során – is cserbenhagyták a Trzynieckieket, akik jobb híján lucágakat fektettek a sírra. Miután elmondták fohászaikat és lerótták kegyeletüket, elfordultak a zöld halomtól, és egyenként megindultak a havas ösvényen a sáros, pocsolyával telehintett országút felé, majd meg vissza a faluba.

A papok, akik ugyanúgy fáztak, mint bárki, levették miseingüket, s az élet szemlátomást visszatért a megszokott kerékvágásba. Más, kevésbé szembetűnő változások is jelentkeztek a gyászolókon. Ünnepélyességük – melyet a mozdulatok és pillantások lassúsága jellemzett – egy csapásra eltűnt. Egy naiv kívülálló azt gondolhatta volna, belefáradtak abba, hogy eddig lábujjhegyen jártak.

A visszaúton Stefan gondosan kerülte Aniela nénit, nem az együttérzés vagy szeretet hiánya miatt, hanem mert jól tudta, mennyire rajongott a férjéért. Ha megfeszül, sem sikerülne részvétet nyilvánítania – könyvelte el magában. Időközben pánik lett úrrá a gyászolókon, amint észrevették, hogy Ksawery bácsi belekarol Melánia Skoczynska nénibe. Stefan alig tért magához ettől a különös és ritka látványtól. Ksawery ki nem állhatta Melánia nénit, akit utálatos pletykafészeknek nevezett, hozzátéve ilyenkor, hogy a földet, amin jár, is fertőtleníteni kellene utána. Ez a vén csoroszlya régóta élvezettel kavart családi viszályokat, melyekben a semleges kívülálló szerepét játszotta, mialatt házról házra járva, mérgezett megjegyzéseivel tovább szította az ellenségeskedés lángját. Nem kis kárt okozott ezzel, mivel a Trzynieckik egytől egyig haragtartó természet voltak. Stefant meglátva, Ksawery távolról odakiáltotta:

– Üdvözlégy, testvérem Aszklépiosz szolgálatában! Megkaptad már a diplomádat?

Stefannak természetesen meg kellett állnia, hogy köszöntse, majd miután orrával sietve érintette az aggszűz csontszáraz kezét, hármasban megindultak a ház felé, amely már átsejlett a fák között. Sárga volt, akár a tojássárga, igazi vidéki kúria, klasszicista oszlopaival és a gyümölcsösre nyíló verandájával. A bejáratnál megálltak, hogy bevárják a többieket. Ksawery meglepő élvezettel játszotta a házigazda szerepét; mindenkit körülményesen behívott a házba, mintha attól tartana, hogy vendégei sorra elszállingóznak, s nyakukba veszik a havas, mocsaras környéket.

A kapuban Stefant alaposan megkínozták a rokonok, akik rázúdították a temetés során felfüggesztett üdvözlésáradatot. A kézcsókok és arcra nyomott puszik során vigyáznia kellett, ne keverje össze a férfiakat a nőkkel. Nem tudta, nem tévedett-e azért. Végül a csizmájukat törölgető, levetett kabátjukat lóbáló rokonok között belépett a nappaliba. A hatalmas állóóra és a beépített inga láttán azonnal elfogta az otthonosság érzése, mert eddig valahányszor ellátogatott Nieczawyba, mindig a szemközti falon függő szarvasagancs alatt aludt. A sarokban most is ott állt az a viharvert szék, melynek lószőrös mélyeibe süppedt annak idején napközben. Megesett, hogy elaludt itt, s az óra hangos kongatása ébresztette fel éjnek évadján; nem evilági számlapja kereken és hűvösen csillogott a holdfényben, néma ragyogásában magához a holdvilághoz volt hasonló. Most azonban a szobát elárasztó sürgés-forgás megakadályozta abban Stefant, hogy elmerüljön emlékeiben. A hölgyek letelepedtek a karosszékekbe, mialatt a férfiak cigarettafüst-felhőkbe burkolózva álldogáltak. Alig kezdődött azonban el a társalgás, amikor nyílt az ebédlő szárnyasajtaja, s Anzelm jelent meg a küszöbön. Szemöldökét felvonta, mint valami jóságos, szórakozott uralkodó, s mindenkit az asztalhoz invitált. Igazi tort természetesen nem ülhettek – már maga ez a kifejezés is hamisan csengett volna –, a törődött, szomorú rokonokat ehelyett szerény harapnivalóhoz invitálta a házigazda.

A vendégek közt volt az a tiszteletes is, aki a temetőbe vezette a gyászmenetet. A sovány, sápadt, fáradt pap boldog mosollyal nyugtázta, hogy minden a legnagyobb rendben zajlott. Most éppen mereven lehajolt Jadwiga nagymamához, a Trzyniecki család nagyasszonyához. Az aprócska hölgyön lötyögött a ruha. Szemlátomást annyira összement az öltözéken belül, hogy fel kellett tartania a kezét, mintha csak imádkozna, nehogy a ruhaujj kiaszott ujjaira hulljon. A szórakozott, ravasz tekintet ezen az enyhén lapos, gyermeteg arcon azt a benyomást keltette, mintha tulajdonosa holmi szenilis, gyermekes tréfán törné a fejét, ahelyett, hogy a papra figyelne. Ahogy a vénasszony felnézett kék gombszemével, és észrevette Stefant, kampószerűen behorgasztott ujjával magához intette. Stefan férfiasan összeszedte a bátorságát, nagyot nyelt és odament a nagyanyja nővéréhez. Az ravaszul végigmérte Stefant, majd meglepően mély hangon megkérdezte:

– Stefan, te vagy Stefan és Michelina fia?

– Igen, igen – helyeselt ő lelkesen.

A hölgy rámosolygott. Vagy az emlékei lehettek a kedvére, vagy unokaöccse megjelenése. Két kezébe fogta a férfi kezét, és szokásához híven keményen megszorította. Közel vitte a szeméhez, mindkét oldalról szemügyre vette, majd hirtelen elengedte, mintha semmi érdekeset nem talált volna rajta. Aztán Stefan szeme közé nézve azt mondta:

– Tudtad, hogy apád egy szent?

Még mielőtt Stefannak módja lett volna válaszolni, háromszor halkan felvihogott, majd minden látható ok nélkül hozzátette:

– Még mindig megvannak valahol a pelenkái. Megőriztük őket.

Ezt követően egyenesen maga elé nézett, és nem szólt többet. Időközben Anzelm bácsi is előkerült, és élénken mindenkit asztalhoz szólított, arról sem feledkezve meg, hogy tökéletes meghajlást hajtson végre Jadwiga nagymama felé. Őt vezette be először az ebédlőbe, mire a többiek utánuk tódultak. Nagyanyja nővére nem feledkezett el Stefanról, mert maga mellé ültette, amit ő kötelességtudó kétségbeeséssel tudomásul vett. Rövid időre felfordulás támadt az asztal körül, amíg a vendégek elfoglalták helyüket. Ezután bejött Ksawery bácsi, a házigazda – aki eddig láthatatlan volt – egy jókora porcelán levesestállal, amely káposztás hús szagát árasztotta. A nagybácsi minden egyes vendégnek kimerte a porcióját. Nikotintól megsárgult orvosujjai olyan erővel csapták az ételt a tányérokra, hogy a nők riadtan hőköltek hátra ruhájuk védelmében. Ettől felélénkült a hangulat. Mindenki ugyanarról beszélt: az időjárásról meg arról, hogy tavasszal a szövetségesek remélhetően támadást indítanak.

Az a magas, széles vállú férfi, akinek katonakabátjára Stefan már korábban felfigyelt, tőle balra ült. Az egyik Poznanból származó anyai rokon volt, bizonyos Grzegorz Niedzic, aki haszonbérletben művelte a birtokot. Némán gubbasztott a helyén, dermedten, akárha varázspálca bénítaná meg minden mozdulatát. Tiszta, félszeg és valahogyan ártatlan volt a mosolya, mintha bocsánatot kérne a kellemetlenségért, amit a jelenlétével kelt. Ez a mosoly sajátos ellentmondásban állt napcserzette, bajszos arcával és rosszul szabott ruhadarabjaival, melyeket összetéveszthetetlenül egy katonai takaróból varrtak.

Az asztaltársaság előtt szemlátomást nem voltak ismeretlenek a temetést követő formaságok. Stefannak eszébe jutott, hogy a legutolsó családi összejövetelre, amelyen részt vett, Kielcében került sor karácsonykor. Ez az emlék azért ébredt fel a lelkében, mert a családban csak ritkán, többnyire temetések alkalmával uralkodott ilyen maradéktalan egyetértés, mint most. Bár a múlt karácsonykor senki nem halt meg, akkor is közös bánaton osztoztak, hisz a hazát magát siratták el.

Stefan feszengett ebben a társaságban. Nem kedvelte a sok embert, kivált a hivatalos összejöveteleket. Ráadásul attól is félt, hogy Ksaweryt szentséggyalázásra ingerli a pap közelsége, aki vele szemközt ült, s ő a maga részéről ki nem állhatta a jeleneteket. Az is rosszulesett neki, hogy az apja, akit képviselt, nem örvend a legjobb hírnévnek ebben a körben. Emberemlékezet óta ő volt az egyedüli feltaláló a földbirtokosokat és doktorokat adó családban, ráadásul olyan feltaláló, aki eddig semmi érdemlegeset nem talált fel.

Nem javított a hangulaton Grzegorz Niedzic jelenléte sem. Szemlátomást szófukar természet volt, aki, ha megszólították, melegen és rokonszenvezően a tányérjába bámult. Stefannak különösen akkor támadt beszélhetnékje, amikor észrevette, hogy Ksawery szeme sötéten csillog, ami biztos jele volt egy újabb vihar közeledtének. A beállott csöndben, melyet csupán az evőeszközök csörömpölése tört meg, a nagybácsi így szólt Stefanhoz:

– Bizonyára olyan idegennek érezted magad a templomban, mint egy eunuch a háremben, nem igaz?

Az éle közvetetten a tiszteletes ellen irányult. Ksawerytől kétségkívül újabb sziporkák is teltek volna, ám a rokonok, mintegy parancsszóra egyszerre kezdtek el beszélni. Mindenki tudta, mi telik Ksawerytől, el kellett tehát hallgattatni, ez volt ellene az egyedüli fegyver. Az egyik falusi asszony kihívta a konyhába, hogy nézzen utána a hideg sertéssültnek, mire az étkezés félbeszakadt.

Stefan közben a rokoni arcok szemlélésével múlatta az időt. Az első díj vitathatatlanul Anzelm bácsit illette meg. A jó kötésű, inkább izmos, mint hájas Anzelm arca nem volt kimondottan csinosnak nevezhető, mégis tökéletesen úrias volt, és ő kellő méltósággal viselte. Ez az arc maradt a medvebőr bundával egyetemben az egykori hatalmas földesúr minden tulajdona, a többit elvesztette két évtizede, feltehetően azért, mert különböző bűnös szenvedélyeknek hódolt, hogy egész pontosan milyeneknek, Stefan nem tudta biztosan. Mindössze annyit tudott, hogy Anzelm élénk és jóindulatú, egyúttal heves vérű természet, emellett haragtartó is. Ő szokott a legtovább haragudni a családban, öt vagy akár tíz évig is. Akkor is melengette még a haragját, amikor már Melánia néni sem emlékezett az okára. Senki nem mert beavatkozni a hasonló viszályokba, mivel az eredeti sérelem el nem ismerése tomboló dühöt váltott ki a bácsiban, és ezt a kétbalkezes közvetítőknek tartogatta. Egy ízben Stefan apja is pórul járt. Hanem egy rokon halála Anzelm minden haragját elaltatta, ahogyan a többiekét is. A treuga dei, Isten békéje napokig vagy akár hetekig uralta a családot, a körülményektől függően. Ilyenkor Anzelm vele született jó természete minden szavából és pillantásából kiviláglott; oly fáradhatatlanul nagylelkű és megbocsátó volt, hogy Stefan azt hitte, a nagybácsi nemcsak felfüggesztette a sérelmeit, de el is feledte őket. Csakhogy azután helyreállt a régi rend, amit a halál zavart meg: győzött a csillapíthatatlan gyűlölet, amely immáron évekig uralgott… egészen a következő temetésig.

Gyermekfejjel Stefant lenyűgözte, mennyire fittyet hánynak az idő múlásának Anzelm bácsi érzései. Később, már diákkorában nagyjából és egészében érteni kezdte a dolgot. Nagybátyja el nem apadó haragját egykori javai táplálták. Más szóval volt mivel ijesztgetnie rokonait, hogy kizárja őket az örökségből. Hajlíthatatlan jelleme azután túlélte anyagi összeomlását, ezért akkor is féltek tőle, amikor már semmivel nem fenyegethetett. Ez a felismerés azonban nem szabadította meg Stefant a tisztelet és rettegés ama keverékétől, amit apja bátyja iránt érzett.

A hideg sültet először sehol nem találták, majd váratlanul a fekete tálaló fiókjából került elő. Mikor a jókora darab húst elővették a kiérdemesült bútordarab bugyraiból, sötét színe a koporsóra emlékeztette Stefant, ami egy pillanatra viszolygással töltötte el. Aztán nagy lábdobogás és csörömpölés közben nyárson sült kacsát hoztak be az ebédlőbe, egy csupor savanyú áfonyamártás és egy tál gőzölgő krumpli kíséretében. A szerény harapnivalóról kiderült, hogy fejedelmi lakoma, kivált, amikor Ksawery bácsi egyik borospalackot a másik után húzta elő a tálalóból. Stefan végig idegennek érezte magát ebben a társaságban, most azonban még erősebb lett ez az érzése. Zavarta a társalgás hangneme, az óvatosság, ahogyan rokonai kerülték a halál témáját, holott végső soron ez az ok hozta őket össze. Mostanra felháborodása a tetőfokára hágott. Minden szót hamisnak érzett, még az elveszett haza siratását is, hisz az ezüst evőeszközök fürge forgatása és az állkapcsok szorgos munkája kísérte. Szemlátomást senki nem emlékezett már Leszek bácsira, aki a föld alatt pihent a néptelen temetőben. Stefan utálkozva nézett végig rokonai kipirult orcáján. Ez az undor túlcsapott a családon, és az egész világra átterjedt. Ez idő szerint sehogy máshogy nem adhatott hangot neki, mint azzal, hogy tartózkodott az evéstől, amit olyan sikeresen hajtott végre, hogy éhesen állt fel az asztaltól.

Ám még mielőtt megtette, hirtelen megváltozott bal oldali asztalszomszédja, a szófukar Grzegorz Niedzic. Egy ideje már idegesen törölgette a bajszát, és sandán az ajtó felé pislogott, mintha a távolságot mérné fel. A vak is láthatta, hogy készül valamire. Aztán hirtelen mozdulattal Stefan felé hajolt, és bejelentette: most elmegy, hogy elérje a poznani vonatot.

– Csak nem akar egész éjjel utazni? – kérdezte Stefan gondolkodás nélkül.

– De igen. Holnap reggel munkába kell állnom.

Niedzic ezután elmagyarázta, hogy a németek csak nehezen tűrik meg Poznanban a lengyeleket, ő is alig kapott szabadságot. Egész éjjel utazott, hogy Nieczawyba érjen, s most indulnia kell vissza. Ezután otromba magyarázatát be sem fejezve felsóhajtott, és olyan erővel lökte el magát az asztaltól, hogy csaknem lerántotta az asztalterítőt. Vaksin meghajolt minden irányban, és megindult az ajtó felé. Mindenünnen kérdések és tiltakozások hallatszottak, de a hallgatag férfiú újra meghajolt, és eltűnt a hallban. Ksawery bácsi utánament, s egy pillanat múlva becsapódott a külső ajtó. Stefan kinézett az ablakon. Odakünt már sötét volt. Elképzelte, amint a szegényes kabátba burkolózó magas alak a sarat tapossa az országúton. Az elhagyott bal oldali székre pillantva észrevette, hogy a távoli rokon a vacsora alatt takarosan kifésülte az abrosz kikeményített bojtjait. Meleg rokonszenv töltötte el iránta, hisz két éjszakát zötykölődött végig sötét vonatokon, csak hogy pár száz lépésre elkísérjen egy elhunyt rokont.

Az asztal gyászosan festett, mint minden dús lakoma után. A tányérokon halomban álltak a lerágott csontok a rájuk fagyott zsírral. Egy pillanatra csönd támadt, ahogy a férfiak zsebükbe nyúltak cigarettáért. A tiszteletes egy szarvasbőr rongydarabkával megtörölte a szemüvegét, mialatt a nagymama elragadtatott révületbe esett. Akár szundítás is lehetett volna, ha nem marad tágra nyitva a szeme. A hirtelen támadt csöndben az özvegy, Aniela szólalt meg először. Mozdulatlanul, lehorgasztott fejjel ült, s azt mormolta az asztalterítőnek:

– Tudjátok, ez nevetséges.

Itt elcsuklott a hangja. Senki nem törte meg a most beállt még mélyebb csöndet. Erre eddig még nem volt példa, nem is volt rá senki felkészülve. A pap azonnal a nagynéni mellett termett. Feszülten mozgott, annak az orvosnak a szaktudásával, aki tudja, hogy elsősegélyt kell nyújtania, csak azt nem döntötte még el, hogyan fogjon hozzá. Ezért csak megállt az özvegy fölött, és a fülébe dünnyögött. Mindketten feketében voltak, a pap a csuhájában, az asszony a gyászruhájában, citromsárga arcával és feldagadt szemhéjával. Végül a cselédek mentették meg a helyzetet. Egész pontosan a két falusi néne, akik ezúttal a cseléd szerepét töltötték be. Bejöttek, és hangos csörömpöléssel elkezdték leszedni az asztalt.

Ksawery bácsi sietős suttogással értekezett a rokonokkal a félhomályos nappaliban, a tölgyfa könyvszekrény csillogó üvege közelében, az enyhén füstölgő, berakásos, sárga ernyős petróleumlámpa alatt. Ragaszkodott hozzá, hogy egyesek aludjanak meg nála, másokat a vasúti menetrendről tájékoztatott, és utasításokat osztogatott a háziaknak, kit ébresszenek fel és kit ne. Stefan a legszívesebben maga is hazaindult volna, de amikor megtudta, hogy hajnali háromig nem kap vonatot, maga is inkább ráállt, hogy marad éjszakára. Mivel majd a nappaliban alszik, az órával szemközt, ki kell várnia a többiek távozását. Gyorsan megmosakodott, levetkőzött a pislogó petróleumlámpa világánál, elfújta a lángját, majd kellemetlen borzongással bújt be a hideg dunyha alá. Korábban elálmosodott, mostanra azonban nyomtalanul elszállt az álmossága, mintha csak egy láthatatlan kéz ragadta volna el tőle. Jó ideig hevert virrasztva a hátán, mialatt az állóóra – melyet nem láthatott a sötétben – túlzott nyomatékkal ütötte el a negyed– és félórákat.

Gondolatai bizonytalanul keringtek a nap eseményei körül, mégis mintha mind ugyanabba az elkerülhetetlen irányba tartott volna. Az egész család egyszerre volt tűz és jég, szenvedély és hajthatatlanság. A kielcei Trzynieckik kapzsiságukról voltak híresek, Anzelm bácsi a haragjáról, nagyanyja nővére meg a messze múltban holmi romantikus ostobaságokat követett el. A végzet hatalma eltérően mutatkozott meg kinél-kinél. Stefan apja megszállott feltaláló volt, aki úgy hessegette el a világot, akár egy legyet. Néha kihagyott az életéből egy-egy napot, mondjuk a szerdát, kétszer élve végig a csütörtököt. Igazából nem szórakozottság volt ez, hanem az épp esedékes ötletre koncentráló figyelem. Ha nem aludt vagy betegeskedett éppen, az öreg szinte mindig a padláson berendezett kicsiny műhelyében üldögélt Bunsen-égők, spirituszlámpák és világító műszerek között, a sav és fém szagával körülvéve, miközben méricskélt, csiszolt vagy hegesztett. Ezek a feltalálással összefüggő műveletek vég nélkül folytatódtak, noha az aktuális találmány mindig más volt. Stefan apja oly töretlen hittel és szenvedéllyel fogott egyik sikertelen ötlete után a másikba, hogy akik nem ismerték, nehéz felfogásúnak és rövid eszűnek gondolhatták. Az apa azonban ügyet sem vetett rájuk, mialatt az esztergapad és a szerelőállvány között rohangált, a szája tele volt szöggel, s munkaköpenye vadul lobogott. Stefannal soha nem úgy bánt, mint egy gyerekkel. Úgy beszélt a kisfiúval, amikor az megjelent gyéren megvilágított műhelyében, mint egy nagyothalló felnőttel, akivel félreértések miatt akadozik a beszélgetés. Úgy beszélt Stefannal, mint aki előadást tart, melyet időről időre félbeszakított, mikor különösen elmerülten szerelt valamit. Mi mindenről értekezett? Stefan már nem nagyon emlékezett rá, mivel túl kicsi volt akkoriban, hogy felfogja ezeknek a szónoklatoknak az igazi értelmét, de effélék lehettek: „Ami megtörtént, elmúlt, nem létezik többé, mintha soha nem is lett volna. Olyan ez, mint a tegnap elfogyasztott torta, amelyből mára egy morzsa sem maradt. Ezért kell az embernek magának kitalálnia egy sosemvolt múltat. Elég hinnie benne, és olyan lesz, mintha valóban végigélte volna.”

Egy másik alkalommal ezt mondta: „Akartál megszületni? Ugye, hogy nem? Nos, nem is akarhattál, mivel még nem léteztél. Én sem akartam semmit. Úgy értem, fiút szerettem volna, de nem téged, mivel nem ismertelek, ezért nem gondolhattam rád. Fiút képzeltem el nagy általánosságban, te azonban valóság vagy.”

Stefan csak ritkán szólalt meg, és soha nem tett fel kérdéseket az apjának, kivéve egy ízben, tizenöt éves korában. Azt kérdezte meg, mi a terve, ha egyszer befejezi egyik találmányát. Az apa arca elkomorodott erre a kérdésre, hosszan hallgatott, majd azt felelte, hogy új találmányba fogna. „Miért?” – tette fel Stefan azonnal a meggondolatlan kérdést. Ez, akárcsak az előző, abból a mélyen elfojtott rosszallásból fakadt, mely az évek során kristályosodott ki benne, mivel apja sajátos pályája – amivel ő, a fia tökéletesen tisztában volt – régóta közmegvetésnek örvendett, aminek az ódiumát neki is viselnie kellett.

Trzyniecki így felelt kamaszfiának: „Stefan, nem kérdezhetsz ilyeneket! Nézd, ha egy haldoklót arról faggatnál, újrakezdené-e az életét, mérget vehetsz rá, hogy igennel felel. Újrakezdené bizony, méghozzá minden különösebb megokolás nélkül. Ugyanez áll az én munkámra is.”

Ez az ünnepélyes és kimerítő szorgoskodás semmiféle pénzt nem hozott a konyhára, ezért a családot Stefan anyja tartotta el, pontosabban az ő apja. Mikor Stefan értesült erről a tényállásról, úgy felháborodott, hogy jó ideig megvetette az apját. Az apa fivérei hasonló, bár kevésbé heves érzéseket tápláltak a testvérük irányában. Fokonként azonban ez is alábbhagyott. Minden, ami túl sokáig tart, idővel közömbösségbe torkollik. Trzyniecki neje szerette a férjét, sajnos azonban bármibe fogott, az asszony nem érte fel ésszel. A veszekedések tárgyát az egymással szembekerülő érdekszférák, a műhely és a háztartás képezte. A szülők néha azt sem tudták, min kaptak össze. Nem mintha az apa szándékosan foglalt volna el egyre több helyet a műhelye számára. Mindez egyszerűen csak megtörtént. Az asztalokon, ruhásszekrényekben és íróasztalokon halomba gyűltek a drótkötegek és gépalkatrészek. Stefan mamája reszketett az abroszaiért, csipkés szalvétáiért, rododendronjaiért és kaktuszaiért. Az apa ezzel szemben ki nem állhatta a növényeket, lopva kitépkedte a gyökereiket, és titkos örömmel nézte végig, ahogy elszáradnak. Takarítás közben az anya viszont kidobott egy-egy felbecsülhetetlen értékű drótot vagy pótolhatatlan csavart. Trzynieckit teljesen lefoglalta a munkája, a családja alig látta, csak gyakori megbetegedései alkalmával. És bár a felesége vele együtt szenvedte meg ezeket, szó mi szó, fellélegzett, amikor férje nyöszörögve ágynak esett, s magatehetetlenül hevert a forró vizes palackok között. Ilyenkor legalább értette, miről beszél és mit művel.

Ahogy Stefan ott hevert a sötétben, az időt el-elütő ingaórával, gondolatai visszatértek az elmúlt naphoz. Ésszerűen mérlegelve a dolgot, a családi kötelékek – az érzések és érdekek bogonca, a közösen megélt születések és halálok – valamiként sterilnek és fárasztónak tűntek a szemében. Sürgető vágyat érzett, hogy az egészet leszólja, szinte hagymázos késztetést, hogy a család arcába üvöltse a kendőzetlen igazságot, s egyszer és mindenkorra félresöpörje ezt az egész unalmas jövés-menést. Mikor azonban szavakat keresett, melyekkel az élőkhöz fordulhatna, eszébe jutott Leszek bácsi, és dermedten megbénult ijedelmében. Szabadjára engedte a gondolatait, s részvétlen megfigyelőként szemlélte kavargásukat. Kellemes fáradtság telepedett rá, amely az álom közeledtét jelezte. Ekkor azonban eszébe jutott a temetőben látott tömegsír. A legyőzött haza kimúlt – hatásos szónoki fordulat. Csakhogy e katonasír korántsem légből kapott volt. Nem is tehetett egyebet, csak megállt némán a sír előtt. Az emberi közösség fájdalmas, keserédes érzése fogta el, amely több mint a szívében lüktető egyéni élet és halál. A közelben meg ott volt Leszek bácsi. Stefan maga előtt látta a kopár sírt, melyet még nem takart be a hó, olyan tisztán jelent meg előtte, akár egy álomban. Pedig még ébren volt. Képzeletében a haza egybeolvadt a családdal, s bár az ész rég halálra ítélte mindkettőt, tovább éltek benne vagy talán ő élt tovább bennük. Nos, nem sokat tudott erről, és ahogy elnyomta az álom, kezét a szívére szorította, átérezve, hogy ha meg akarna szabadulni e kettőtől, az a halálát jelentené.

STASZEK

Mikor kinyitotta az álomtól még vérágas szemét, arra számított, hogy a nagy, ovális tükröt pillantja meg, amely aranyozott gipsz oroszlánlábakon állt odahaza az ágya mellett, meg az ívelt elejű fiókos szekrényt s az ablak előtt az aszparágusz zöld füstjét. Ehelyett legnagyobb meglepetésére tágas, idegen helyiségben találta magát, melyet betöltött az állóóra zengő kongatása. Nagyon alacsonyan feküdt, csaknem a padló magasságában, s a hajnal átderengett a jégvirágos ablakon. Sehogyan sem értette, hová lett a szomszéd ház megszokott vén fala.

Csak miután felült az ágyban, és kinyújtózott, jutottak eszébe az előző nap eseményei. Sietve felkelt, s a hidegtől reszketve az előszobába surrant, ahol a fogason megtalálta a kabátját. Felvette az ingére, és megindult a fürdőszoba felé. A nyitott ajtó mögül gyertyavilág pislákolt elő, narancssárgája kontrasztot alkotott a veranda üvegén át beszüremlő ibolyakék hajnali fénnyel. Valaki volt a fürdőszobában. Stefan ráismert Ksawery bácsi hangjára, mire menten elfogta a vágy, hogy hallgatózzék. Lélektani érvekkel indokolta meg kíváncsiságát: hitt abban, hogy van az embereknek egy végső igazságuk, amely felfedi lényegüket, és amelyet akkor lehet kifigyelni, amikor egyedül vannak.

Nesztelenül a fürdőszobához osont, és anélkül, hogy az ajtóhoz ért volna, átkémlelt a kézvastagságú résen.

Az üvegpolcon két gyertya égett. A fal mellett a kádból gőzfelhők gomolyogtak, sárgán a gyertya világától, körbeölelve nagybátyja kísérteties alakját, aki házi szövésű alsónadrágjában és ukrán parasztingében éppen borotválkozott. Fura grimaszokat vágott a párától csöpögő tükörbe, mialatt a borotvára ügyelve, hangosan szavalt egy malac versikét.

Stefan kiábrándultan állt ott, azon töprengve, most mihez kezdjen. Ekkor azonban nagybátyja, mintha csak megérezte volna a tekintetét (vagy egyszerűen a tükörben látta meg), teljesen elváltozott hangon, anélkül, hogy megfordult volna, azt mondta:

– Hogy vagy, Stefan? Te vagy az, ugye? Gyere be, megmosakodhatsz mellettem. Van elég meleg víz.

Stefan köszöntötte a nagybátyját, és engedelmesen belépett a fürdőszobába. Sietősen megmosakodott, mert valamelyest zavarta Ksawery jelenléte, aki folytatta a borotválkozást, és többé rá sem hederített. Egy pillanatra csönd támadt, aztán a bácsi szólalt meg:

– Stefan.

– Igen, bácsi?

– Tudod, hogy mi történt?

Stefan elértette a hanglejtésből, mire gondol Ksawery, mivel azonban nem szívesen ismerte be, megkérdezte:

– Mármint Leszek bácsival?

Ksawery, aki a felső ajkát borotválta, ezt válasz nélkül hagyta, majd némi gondolkodás után váratlanul kitört belőle:

– Augusztus másodikán érkezett meg hozzánk. Pisztrángra szeretett volna horgászni a malom alatt. Ismered azt a helyet. Szokása szerint alig lehetett kihúzni belőle egy szót. Tudod, hogy milyen volt. Kacsát ettünk ebédre, ahogy tegnap is. Almaszósszal, ami nincs többé. A katonák minden almát elvittek szeptemberben. Ő azonban nem kért a kacsából, holott mindig kedvelte. Ez elgondolkoztatott. És az arca is furcsa volt. Azt leszámítva, hogy nehéz bármiféle változást észrevenni valakin, aki közel áll hozzád. Az ember ilyenkor nem szívesen vallja be magának, hogy…

– Húsundor volt, cachexia? – kérdezte Stefan, ám már közben rájött, milyen nevetséges a kérdése.

Orvosi tudása valamiért szégyennel, és ezzel együtt bizonyos megelégedéssel töltötte el. Felegyenesedett, és gyorsan megszárítkozott, nem túl alaposan, mert sejtette, mi következik, és nem szívesen hallgatta volna végig pucéron. Talán mert így védtelenebbnek érezte magát? Meg sem próbálta eldönteni. Ksawery továbbra is a tükörbe nézett, és a hátát mutatta neki. Ott folytatta, ahol abbahagyta, válasz nélkül hagyva a kérdést.

– Nem akarta, hogy megvizsgáljam. Én meg tökéletesen hülyén viselkedtem. Úgy tettem, mintha csak tréfa lenne az egész, és azt mérném fel, mennyire csiklandós. Meg a pocakjára vagyok kíváncsi, nagyobb-e már az enyémnél, és ilyenek. Ököl nagyságú daganatot találtam, olyan keményet, hogy elmozdítani is alig lehetett, tele áttétekkel, a fenébe is…

– Carcinoma scirrhosum[2] – morogta halkan Stefan, bár fogalma sem volt, miért fogja halkra a hangját.

A rák latin elnevezése olyan volt, mint egy ördögűző varázsszó, melyet a tudomány koholt, hogy eloszlassa a bizonytalanságot és a remegő félelmet, s az elkerülhetetlen megnyugvásával és precizitásával bástyázza körül.

– Tankönyvi eset – dünnyögte Ksawery bácsi, miközben újra meg újra ugyanazt a pontot tisztogatta le az orcáján.

Stefan mozdulatlanul állt az ajtóban. A rövid fürdőköpenybe burkolózott, kezében a nadrágja. Mi mást tehetett volna, hallgatta a nagybátyját.

– Tudtad, hogy kis híján orvos lett belőle? Nem? Nos, négy év után hagyta ott az orvosi kart. Előtte jó ideig gyakornok volt. Ugyanakkor kezdtük el az egyetemet, mert én az érettségi után elvesztegettem egy darab időt. Mindezt azért, mert… na mindegy. A lényeg, hogy amikor megvizsgáltam, ő pontosan tudta, mi a helyzet. Ahogy én is, hogy a műtéttel elkéstünk. Egy orvos sehová máshová nem küldheti a betegeit, mint a temetkezési vállalkozóhoz. Ehhez soha nincs késő. Mi a fene, gondoltam, csak az ég a megmondhatója, mekkora fájdalmai lehetnek. Azonnal beleegyezett az operációba. Elmentem Hrubinskihez. Hétpróbás gazember, de aranykeze van. Belement, hogy dollárért megoperálja, mert ezekben a bizonytalan időkben a zloty egy fabatkát sem ér. A röntgenleleteket lárva a doki kerek-perec megtagadta a beavatkozást, én azonban térden állva könyörögtem neki.

Ksawery most Stefanhoz fordult, olyan arccal, mint aki a nevetését fojtja vissza, és megkérdezte:

– Letérdeltél te már valaki előtt, Stefan? Mármint nem a templomban – tette hozzá azonnal.

– Nem.

– Nos, én pontosan ezt tettem. Térdre ereszkedtem az előtt a sebész előtt. Nem hiszed? Pedig nekem elhiheted. A műtétre szeptember tizenkettedikén került sor.

A német tankok akkorra már Topolówban jártak. A zab égett a földeken. A nővérek elmenekültek, úgyhogy én voltam a műtőssegéd. Évek óta először. Hrubinski felnyitotta a nagybátyádat, majd azonnal visszavarrta, és távozott. Magánkívül volt dühében. Ami nem lepett meg. Engem átkozott. Minden olyan képtelennek tetszett akkor, az egész szeptember, a haza, és…

Ksawery most fenni kezdte a borotváját a szíjon, egyre lassabb, elgondolkozó mozdulatokkal, és csak mondta tovább a magáét:

– Közvetlenül a műtét előtt, a scopolamine után Leszek megkérdezte: „Ez a vég, ugye?” Mire természetesen olyanokat mondtam neki, amit egy betegnek szokás. Ő azonban Lengyelországra értette, nem önmagára. Oda kellene mennem a sírjához, és elmondani, hogy Lengyelország egyszer még talpra áll. Hisz ő javíthatatlan álmodozó volt. De hát ki tudja közülünk, hogyan kell meghalni? Miután Leszek felébredt az operáció után, megkérdezte tőlem, aki a betegágya mellett ültem, hogy mennyi az idő. Mire ostoba fejjel az igazat mondtam. Előre kellett volna állítanom az órát, hisz a nagybátyád orvosi képzettségével pontosan tudta, hogy egy radikális műtét legalább egy órát vesz igénybe, ez pedig alig tartott tovább tizenöt percnél. Tudta tehát az igazságot…

– És mi történt azután? – kérdezte Stefan, noha nem igazán volt kíváncsi a folytatásra.

Azért mondta csak, hogy megtörje a baljós csendet.

– Később elvittem Leszeket Anzelmhez, mert oda vágyott. Három hónapig azután nem láttam, egészen decemberig. Van azonban valami, ami sehogyan sem megy a fejembe. – Ksawery bácsi lassan, oda se nézve letette a borotvát, megállt Stefan mellett, és a földre sütötte a szemét, mintha valami szokatlant vett volna észre a lábánál. – Már nem kelt ki az ágyból, és csontsoványra fogyott. A tejet is alig tudta lenyelni, deszkavékony volt. A vak is láthatta, mi az ábra, ő azonban… hogy is mondjam? Makkegészségesnek hitte magát. Mindent kimagyarázott, mindent, de mindent. Észérvekkel vette fel a harcot a valóság ellenében. A műtét sikerült, ő pedig napról napra egyre erősödik, egyre jobban lesz. Nemsokára már felkelhet, és szabadon járkálhat. Folyvást a végtagjait masszíroztatta velünk. Reggelente beszámolt Anielának a hogylétéről, ő meg szóról szóra lejegyezte, hogy az orvos megfelelő kezelésben részesíthesse a férjét. Közben a daganat cipónyira nőtt. Leszek meghagyta, hogy továbbra is kötözzék be a hasát, hogy ne érhessen hozzá. Úgy tett persze, mintha a műtéti sebet féltené. A betegségről egyetlen szót sem ejtett, azt leszámítva, hogy semmiség, amit sikerült leküzdeni, és immáron kutyabaja.

– Úgy érted, ez abnormális? – kérdezte Stefan suttogva.

– Normális! Abnormális! Mi köze ennek mindehhez? Normális haldoklóként viselkedett! A rákot nem tudta kitépni a testéből, kitépte hát az emlékezetéből. Az sem biztos, valóban elhitte-e, amit mond, vagy hazudott, hogy megkönnyítse a dolgunkat. Ki tudja? Egyre azt hajtogatta, hogy jobban van, ugyanakkor sokat is sírt.

– Sírt? – kérdezte Stefan gyermekes ijedelemmel.

Eszébe jutott, milyen nyalkán ülte meg a lovát Leszek bácsi, kezében a földre fogott kétcsövű puskájával.

– Igen. És tudod-e, miért? Morfinkúpot kapott a fájdalmai enyhítésére, amit maga adott be magának. Mikor már a nővérnek kellett, teljesen összeomlott. „Semmire nem vagyok már képes egyedül – mondta –, csak a végbélkúpot tudom még betenni, és most ezt is elveszik tőlem.” Felkelni már képtelen volt, de azt mondta, nem is akar. Mikor tejet adtak neki, kijelentette, ezért felébredni sem érdemes, a levest azonban megenné. Hanem amikor levest kapott, az sem kellett neki. Istenem, micsoda kínszenvedés volt vele lenni, hozzá beszélni! Fel szokta tartani a két karját, amely olyan vékony volt, akár a faág, és azt mondta: „Nézzétek, kezdek hízni.” Ugyanakkor egyre gyanakvóbbá vált. „Miről sugdolóztok? Mit mondott valójában az orvos?” – faggatott minket. Végül Skoczynska nénéd a papért küldött, aki megjelent az utolsó kenettel. Egek, mi lesz ebből, gondoltam, de Leszek szó nélkül felvette. Csak azután, még ugyanaznap éjjel suttogni kezdett. Azt hittem, álmában beszél, ezért nem törődtem vele. Ekkor azonban hangosabban súgta: „Ksaw, tegyél valamit!” Közelebb mentem hozzá, mire újra mondta: „Ksaw, tegyél valamit!” Orvos vagy, Stefan, ugye? Így talán nem lep meg, hogy a morfin végig készenlétben állt, ha szükség lenne rá… a kellő adagot hordtam magamnál, tudod, az ingzsebemben. Aznap este azt hittem, azt kéri tőlem, hogy… érted, ugye. Mikor azonban a szemébe néztem, rájöttem, hogy élni akar. Ezért nem tettem semmit, hanem ő újra odaszólt: „Ksaw, tegyél valamit!” Így ment ez egészen hajnalig. Semmi mást nem hallottam tőle, csak ezt, aztán meg el kellett mennem. Nos, tegnap Aniela elmondta, hogy az utolsó este elszunnyadt, majd amikor megnézte a férjét, már nem élt. Csakhogy fordítva feküdt.

– Hogyhogy fordítva?

– Hát fordítva. Fejtől volt a lába. Hogy miért? Sejtelmem sincs. Talán tenni akart valamit, ami életben tartja.

Ahogy ott állt ráncos alsónadrágjában, az ingéből kikandikáló mellkasával, arcán a szappanhab nyomaival, Ksawery bácsi lassan lehorgasztotta a fejét, azután Stefanra nézett. Gyors mozgású fekete szeme szúrósan, forrón csillogott.

– Azért mondtam el neked mindezt, mert orvos vagy. Olyan valami, amit tudnod kell! Fogalmam sincs, miért, de közeljártam ahhoz, hogy imádkozzam. Hihetetlen, mire képes az ember!

A víz lecsöpögött a tükörről a padlóra. Mindketten összerezzentek, amikor az állóóra méltóságteljesen, hangosan és határozottan megkondult a nappaliban.

Ksawery bácsi a mosdó felé fordult, és vizet löttyintett az arcára meg a nyakára. Közben harsányan köpködött, s az orrán át fújta ki a vizet. Stefan sietve és valamiért lopva felöltözött, majd szó nélkül kiosont a fürdőszobából.

Az ebédlőben már megterítették az asztalt. Kívül az ablakon a kék jégcsapok magukba itták a napfényt, s arany villanásokat küldtek át az ablaküvegen az állóóra számlapjára. A fénypászmák szivárvánnyá törtek az asztalra helyezett vizeskancsó metszett üveg felületén. Rendre megjelent Anzelm bácsi, a kielcei rokon a lányával, Skoczynska és Aniela néni.

Az asztalon jókora kávéskanna állt, mellette cipó, vaj és méz. Csaknem teljes csendben ettek, mindenkinek nyomott volt valamiért a kedve. Kinéztek a napsütötte ablakon, és félszavakkal szóltak csak egymáshoz. Stefan vigyázott, ne kerüljön a kávéjába a tej bőrkéje, amit utált. Anzelm bácsi komor és elgondolkozó volt. Igazából semmi sem történt, mégis nagy erőfeszítésbe került megmaradni az asztalnál. Stefan párszor Ksawery bácsi felé pislogott, aki nyakkendő nélkül, kigombolt fekete zakójában utolsóként jelent meg. Stefan úgy érezte, titkos szövetség jött létre kettejük között, nagybátyja azonban ügyet sem vetett az ő sokatmondó pillantásaira, kis galacsinokká gyűrte a kenyeret, és az asztalra ejtette őket. Ekkor bejött az egyik falusi asszony, aki tegnap is segédkezett, és hangosan, hogy mindenki hallhatta, bejelentette:

– Egy úr van itt, aki az ifjabb Trzynieckit keresi.

Ez a formális megszólítás Leszekre vallott, aki soha nem mulasztotta el itt tartózkodása idején a cselédeket dresszírozni. Stefan meglepetten ugrott fel az asztaltól, morogva bocsánatot kért, és rohant a hallba. A veranda üvegén át beáradó sugárözönben, az ellenfényben nem tudta kivenni a jövevény arcát, csupán a körvonalait. Az idegen nagykabátot viselt, és sapkáját a kezébe fogta. Beletelt egy pillanatba, mire Stefan felismerte.

– Staszek! – kiáltotta. – Mit keresel itt? Nem vártalak.

Bevezette a vendéget a nappaliba, s csaknem erőszakosan rángatta le róla a szőrmegalléros kabátot. Az előszobába vitte, azután visszajött, leültette a vendéget egy karosszékbe, és magának is odahúzott egy széket.

– Szóval? Hogy vagy mindig? Mi újság? Hol szálltál meg?

Stanisław Krzeczotek, aki Stefan csoporttársa volt az egyetemen, a zavar és elégedettség elegyével mosolyodott el. Kicsit meg is lepte a másik élénksége.

– Hát nem sok minden történt velem. Nem messze innen dolgozom, Bierzyniecben. Tegnap történetesen hallottam a temetésről, úgy értem, hogy a nagybátyád… – elhallgatott egy másodpercre, kerülve Stefan tekintetét, majd folytatta: – Szóval, úgy gondoltam, itt talállak. Jó régen találkoztunk, nem igaz?

– Igen, jó régen – mondta Stefan. – Bierzyniecben dolgozol? Nahát! Mi vagy, körzeti orvos? Hanem Ksawery bácsi…

– Nem, az elmegyógyintézetbe vagyok beosztva. Pajaczkowski alá. Ugyan már, hisz te is ismered azt a helyet!

– Á, az elmegyógyintézetben. Azt akarod mondani, hogy pszichiáter vagy? Ez meglepne.

– Engem is, de tudod, volt egy üres állás, amit meghirdetett az Orvosi Kamara… persze, még szeptember előtt.

Krzeczotek ezzel magyarázni kezdte, hogyan került Bierzyniecbe. A maga szokásos módján mondta el a történetét: lassan, számtalan jelentéktelen részlettel tűzdelve meg elbeszélését. Stefan most is, mint mindig, ideges lett, és kérdésekkel lendítette előre az elbeszélést. Közben végig leplezetlen elragadtatással nézte a barátját. Az orvosegyetem első évében barátkoztak össze, a tetemek iránti közös undor hozta össze őket. Staszek közel lakott Stefanhoz, és felvetette, hogy együtt tanulhatnának, mivel a tankönyvek drágák, és nehéz őket egyedül megvenni. Stefan ugyan korábban is felfigyelt Staszekre, de nem közeledett hozzá, mert strébernek tartotta, márpedig az ilyeneket ki nem állhatta. Csak néhány táncmulatság és összejövetel után kezdett jobb szemmel nézni rá. Ezeken mindig ő volt a társaság középpontja. Miután Stefan jobban megismerte, rájött, hogy ez a harsány vidámság csupán a felszín. Staszek tele volt szorongással, és semmiben nem tudott dönteni. Félt ő mindentől: a vizsgáktól, a csoporttársaitól, a tetemektől, a professzoroktól és a nőktől. Nagy gonddal a vidámság álarca mögé rejtezett, amit azonban, amint lehetett, megkönnyebbülten vetett le. Stefan kivált azon csodálkozott el, hogy bár a lányok kedvelték Staszeket, és szívesen nevettek a tréfáin, csupán csoportosan tudta őket elbűvölni. Még két lánnyal is egész jól elboldogult, ügyesen elflörtölt mindkettejükkel, négyszemközt azonban teljesen megbénult a szépnemmel szemben. Márpedig mindig eljön a pillanat, amikor el kell feledkezni a tréfáról, és komolynak kell lenni, Staszek azonban képtelen volt erre. Mindenki tudja, hogy a tánc, a flört és a könnyed évődés csupán előjáték, ahogy a pávakakas is a szárnyát emelgeti a tojó előtt. Staszek társasági képességei azonban mindössze eddig terjedtek.

Stefan akkor jött rá erre, amikor tanúja volt barátja bámulatos átalakulásainak: alig hagyott ott egy mulatságot, ahol sziporkázóan szellemes volt, s máris mogorván magába merült és elszótlanodott. Ezt hosszú, közös séták követték, őszi séták a parkban, esték, melyeken ők ketten filozófiai okfejtésekkel birkóztak: heves viták, melyek azt célozták, hogy megtalálják a „végső igazságot” és az „élet értelmét”, s egyéb ontológiai talányokat fejtsenek meg. Hasonló mélyenszántó gondolatokra egyedül egyikük sem volt képes, egymást azonban felélénkítették és kiegészítették.

A személyes ügyekben más volt a helyzet. Staszek egész elméletet gyártott erotikus csődje kimagyarázására: kijelentette, hogy nem hisz a szerelemben. Szívesen olvas róla, mondta, nem hisz azonban a létezésében.

– Nézd! – mondta. – Olvasd el Abderhaldent! Ha prolaktint[3] fecskendezel egy nőstény majomba, és beteszel mellé a ketrecbe egy kutyakölyköt, menten cirógatni kezdi, és körülveszi a gondoskodásával. Alig néhány nap múlva azután megeszi az imádott kutyust. Látod, ez az anyai szeretet, a legmagasztosabb minden érzés közül, nem egyéb néhány, a véráramba került vegyületnél!

Stefan titokban úgy érezte, felette áll csoporttársának. Staszeknek dagadt, kerek holdvilágképe volt, bár a teste sovány maradt. Krumpliorrán, ami jól állt neki, folyvást pattanás éktelenkedett. Télen szüntelenül fázott, mert jéger alsó nélkül járt, amit a férfiasság jelének tekintett. Amúgy az év háromnegyed részét nevetséges viszonzatlan szerelmekre fecsérelte. Sokat beszéltek ők ketten az életről általában, személyes életükről azonban alig valamit. Most azonban, Ksawery bácsi damaszthuzatos székein ülve a félhomályos nappaliban, nehéz lett volna azonnal a filozófia menedéke mögé rejtőzni. Miután Staszek befejezte elbeszélését, kellemetlen, feszengő csönd támadt. Hogy megtörje, Staszek a szakmai előmeneteléről kérdezte a barátját.

– Hogy mit csinálok? Nos, pillanatnyilag semmit. Nem vagyok állásban sehol. És most, hogy nyakunkon a németek, nem is tudom, hogy lesz ezek után. Keresek állást, persze, hisz valahol csak el kell helyezkednem, de egyelőre semmi konkrétra nem gondoltam – keresgélte akadozva a szavakat Stefan.

Aztán mindketten újra elhallgattak. Stefannak csalódást okozott, milyen kevés mondanivalójuk van egymás számára, és kétségbeesetten kutatott megfelelő téma után. Ezért inkább csak hogy fenntartsa a társalgást, semmint valódi kíváncsiságból, megkérdezte:

– És milyen az élet az elmegyógyintézetben? Szeretsz ott lenni?

– Á, az elmegyógyintézet.

Staszek felélénkült, és már felelni készült, amikor hirtelen elhallgatott, a szeme elkerekedett, és az arca felderült.

– Ide süss, Stefan! Most jutott csak eszembe, de tudod, mit? Archimédesznek is elég volt egyetlen zseniális ötlet! Nézd, eljöhetnél az elmegyógyintézetbe dolgozni! Miért ne! Jó hely, legalább szakosodhatnál is, ismered a környéket, csöndes, érdekes munka, és még kutatásra is jutna időd… emlékszem, mindig is erre vágytál.

– Hogy én az elmegyógyintézetbe? – ámuldozott Stefan. – Csak úgy ukmukfukk? Tudod, hogy csupán a temetésre jöttem. Az egész nem sokat számít nekem… – Gyorsan elharapta a továbbiakat, nem tudva, nem voltak-e helytelenek az utolsó szavai, Staszek azonban semmit sem vett észre.

A következő negyedórában erről a témáról beszéltek. Megvitatták mi lenne, ha Stefan elvállalná az állást, mivel valóban volt üresedés az elmegyógyintézetben. Staszek egymásután válaszolta meg Stefan kételyeit.

– És mi van, ha nem vagy végzett pszichiáter? Senki sem születik szakembernek. A kollégáid első osztályúak lesznek, erre a szavamat adom! Különben meg az a véleményem, az orvosok is csak olyanok, mint mindenki más, akadnak köztük jobbak és rosszabbak is. Ugyanakkor mind egyformán érdekes ember. És olyan kellemes egy hely! Mintha kívül kerülnél az egész megszálláson, sőt valójában az egész világon!

Staszek mostanra olyan izgalomba jött, hogy egyfajta földön kívüli megfigyelőállomásként festette le az elmegyógyintézetet, a boldog béke honának, ahol egy természetes ésszel megáldott fiatal békén fejlesztheti képességeit. Csak beszéltek és beszéltek, noha Stefan nem sok jót nézett ki az ajánlatból. Mindenesetre tovább beszéltette barátját, attól tartva, ha ebből a témából is kifogynak, nemigen talál másikat.

Kopogtattak. Anzelm bácsi és a nénik indulni készültek az állomásra. Igazándiból Stefannak is velük kellett volna tartania, sűrű kézcsókokkal és meghajlások záporával azonban sikerült megszabadulnia rokonaitól. Aniela néni szemlátomást jó hangulatban volt, ami különben felháborította volna Stefant – emlékezett, mit hallott Ksawerytől –, de túlontúl lefoglalta, hogy mielőbb visszamehessen Staszekhez, ezért nem maradt ideje méltatlankodni. A búcsú kellemetlenségei – Anzelm pökhendisége, aki a búcsúcsókhoz átkarolta az unokaöccsét, végül azonban épp hogy csak súrolta az arcát a sörtéivel; azután Melánia néni idióta tanácsai és utasításai – a korábbinál sokkal kedvezőbb fényben tüntették fel előtte Staszek javaslatát. Mikor azonban visszatérve azt találta, hogy barátja mímelt közönnyel nézegeti a nappali metszeteit, újra elbizonytalanodott. Végül alaposan mérlegre téve az érveket és ellenérveket, úgy döntött, hogy hazamegy és rendezi a dolgait (ami merő kitaláció volt, semmi elintéznivalója nem volt, viszont hihetően hangzott). Azután majd – bizonyos idő után (ezt különösen hangsúlyozta, ne tűnjön később szószegőnek) – megjelenik Bierzyniecben.

Délben udvarias tartózkodással elbúcsúzott nagybátyjától, és elindult az állomás felé. Staszek vele tartott, Bierzyniecig ugyanazzal a vonattal mentek.

Meleg, tavaszias idő volt. A megolvadt hó csörgedező erecskéi valóságos ingovánnyá változtatták az úttestet. Stefan és Staszek némán baktatott egymás oldalán, részben, mert a pocsolyák kerülgetése teljes figyelmet igényelt, de meg azért is, mert nem volt mit mondaniuk. Az állomáson a vonat érkezéséig dohányozva ütötték agyon az időt, ahogyan a tanórák között tették annak idején. Mikor a szerelvény behúzott, Staszek ijedten nézte, és úgy döntött, hogy inkább gyalog megy. A vagonok tele voltak emberrel. Az utasok az ablakhoz préselődtek, a tetőn kuporogtak, minden elképzelhető korlátról csüngtek, és valamennyi lépcsőt ellepték. Miután a vonat megállt, és megrohamozták a várakozó parasztok meg vásárlók, valóságos csata dúlt a helyekért. Stefan olyan elszántságról tett tanúbizonyságot, amelyet nem várt volna magától, úgy döfölte a birkabőr bundákat, mintha az élete múlott volna rajta. A vonat már elindult, mire kiverekedett magának egy talpalatnyi helyet az egyik falépcső peremén. Mindkét kezével belecsimpaszkodott a fölötte lógó nagykabátokba és szőrmékbe. Mikor azonban rájött, hogy ebben a testhelyzetben nem bírja tovább néhány percnél, leugrott. A szerelvény olyan gyorsan mozgott, hogy csaknem elesett, végül azonban megúszta azzal, hogy ráfröccsent némi szutykos hó és latyak. Mikor az erőfeszítéstől és a haragtól kipirult arccal hátat fordított a vágányoknak, Staszek elnéző, nyájas mosolyával találta szemben magát. Ez csak tovább szította a dühét, barátja azonban odakiáltotta neki a távolból:

– Csigavér, Stefan! A sors akarta így, nem én. Gyere, menjünk együtt Bierzyniecbe!

Stefan tétován téblábolt egy pillanatig, s már épp mondani készült valamit. Nem homályos „elintézendőiről”, hanem tiszta ruháról és szappanról. Staszek ekkor tőle szokatlan erővel karon ragadta, mondván, hogy az elmegyógyintézetben mindent megtalál, amire csak szüksége van. Akkora melegséggel tette ezt, hogy Stefan félretette ellenkezését, elmosolyodott, és barátjával átgázolt a sáron a bierzynieci dombok hármas kidudorodása felé, melyek tiszta körvonalakkal rajzolódtak ki a horizonton.

A ZSENI

Kanyargó, agyagos, tizenkét kilométeres út vezetett Nieczawyból Bierzyniecbe. Miután a legmagasabb domb csúcsára értek, az út mély vágatban futott tovább, amely a korábbihoz hasonlóan mocsaras, ám rövidebb szakaszon vezetett át, mígnem egy facsoport mögött váratlanul szelíden emelkedni kezdett a terep, a déli lejtőn fiatal sarjerdővel. A gerincet zömök épületek ülték meg, téglafal gyűrűjében. A főkapuhoz aszfaltozott út vezetett. A két fiú kifulladva a gyors emelkedőtől, néhány száz méterrel a cél előtt megállt pihenni. Stefan előtt széles, szelíden hullámzó táj terült el, a napnyugtában itt-ott beszüremkedő köddel. Az olvadó hó különös színeket vert vissza. A fekete kaput rovátkolt kőboltozat koronázta meg, rajta olvashatatlan felirattal. Mindkét végét eltakarták a bokrok. Közelebbről Stefan már ki tudta betűzni: Krisztus Színeváltozása.

Sietve törtek át a kapu felé az árnyékban még megfagyott tócsákon, melyek recsegtek a talpuk alatt. Hájas, szakállas portás engedte be őket. Staszek máris lázas, ám feltűnésmentes cselekvésbe kezdett. Meghagyta Stefannak, hogy várjon egy üres helyiségben a földszinten, mialatt megkeresi a főorvost. Stefan fel-alá járkált a kőlapokon, s üres tekintettel bámult egy részben bevakolt freskót. Törtarany glóriát látott, és ahol a kék vakolat kezdődött, egy száj nyílt, nem tudni, sikolyra vagy énekszóra-e. Lépéseket hallott, és megfordult. Staszek jelent meg fehér orvosi köpenyben, mely a kézelőnél foszladozni kezdett a túl sok mosástól. Hamarébb ért vissza, mint várható volt. A köpeny magasabbnak és vékonyabbnak mutatta, s kerek arca elégedetten ragyogott.

– Tökéletes – mondta, és karon fogta Stefant. – Mindent megbeszéltem Pajpakkal. Ő a nagyfőnök. Pajaczkowskinak hívják, de mivel dadog… hanem gondolom, farkaséhes lehetsz! Ne aggódj, mindent mindjárt eligazítunk.

Az orvosok külön épületben laktak, amely tetszetős, vidám és világos volt, magas fokozatú kényelemmel. A helyiségben, ahová Staszek vitte, Stefan meleg vizet és mosdót talált, kórházinak látszó ágyat, és könnyű, valamelyest komor bútorzatot; még három hóvirág is állt egy pohárban az asztalon. A legfontosabb azonban a jód és bárminemű korházi szag hiánya volt. Miközben Staszek megállás nélkül beszélt, Stefan kipróbálta a csapokat, megtekintette a fürdőszobát, megeresztette a csodásan bővizű zuhanyt, majd a szobájába visszatéve megitta a tejeskávéját, valami sárgát és sósat kent egy zsemlére és megette. Mindezt jólelkűségből, hogy Staszek maradéktalanul kiélvezhesse a gondos barát szerepét.

– Nos, mit gondolsz? – kérdezte amaz, miután ő mindent végigvizsgált, és befejezte az étkezést.

– Miről?

– Mindenről. A világról általában.

– Csak nem bölcselkedni akarsz? – kérdezte Stefan, aki képtelen volt visszatartani nevetését.

– Ugyan, hová gondolsz? A világot manapság a németek jelentik. Mindenki azt mondja, a végén ráfaragnak, de én nem vagyok ebben ennyire biztos. Sajnálom, hogy ezt kell mondanom. Máris vezetőségváltásról beszélnek itt is… egy lengyel a jelek szerint nem lehet igazgató. De egyelőre semmi sem végleges. Neked most az a dolgod, hogy megismerkedj az itteniekkel, azután válassz magadnak osztályt. Nem muszáj sietned, nézz körül előbb.

Stefannak az volt a benyomása, hogy Staszek úgy beszél, mint Skoczynska néni, de mindössze annyit kérdezett:

– Hol… vannak?

Az ablakon keresztül köd ülte virágágyásokat látott, pavilonok elmosódó képét, és a távolban egy tornyot is. Török vagy mór jellegű lehetett, nem tudta, melyik.

– Majd meglátod őket, ne aggódj! Mindenütt ott vannak. De nyugi. Ma ne menj még be a kórtermekbe. Majd körbevezetlek, hogy ne tévedj el. Ez, barátom, nem más, mint egy őrültekháza.

– Tudom.

– Nem hinném. Ugye, hallgattál pszichiátriát, és egyetlen beteget meg is figyeltél, ha jól emlékszem?

– Igen.

– Akkor magad is látod, mi a helyzet. Terápia? Szóba se jöhet. Negyven év alatt a diagnózis dementia praecox. A kezelés hideg fürdők, bróm és scopolamine. Negyven fölött a kórisme dementia senilisre[4] változik, és a beteg scopolamine-t, brómot, valamint hideg zuhanyt kap. Meg elektrosokkot. Ennyiből és nem többől áll a pszichiátria. Mi azonban itt parányi kis szigeten élünk egy baljós tenger közepén. Én mondom neked, ha más lenne a személyzet… de magad is hamar meglátod. Érdemes itt egy egész életet eltölteni. És nem szükségképpen orvosként.

– Úgy érted, betegként is?

– Vendégként. Vendégeink is vannak. Több kiválósággal találkozhatsz itt. Ne nevess, komolyan beszélek!

– Mint például?

– Például Sekulowskival.

– A költővel? Azzal, aki…

– Igen, többé-kevésbé a körünkben időzik. Hogy is mondjam? Kábítószerfüggő. Morfium, kokain, néha peyotl is. De most tiszta. Ügy tartózkodik itt nálunk, mintha vakációzna. Igazából a németek elől bujkál. Egész nap ír, és nem csupán verseket, hanem filozófiai elmefuttatásokat is. Majd meglátod! Nézd, most el kell mennem az esti vizitre. Félóra múlva találkozunk.

Ezzel Staszek elment, Stefan pedig egy darabig az ablaknál állt, azután megint körbejárta új körletét. Mindent magába szívott, nem tudatosan összpontosítva, hanem csupán passzívan nyugtázva. Úgy érezte, hogy az elmúlt néhány napban a benyomások új rétege ülepedett le a lelkében: az emlékezet földtani képződményei, ahol az alulra süllyedt réteget álmok alkották, míg a felső cseppfolyósabb volt, fogékonyabb a külvilág ingereire.

Megállt a tükör előtt, és behatóan tanulmányozta önnön arcát. A homloka magasabb is lehetne, gondolta, a haja meg határozottabb színű: vagy teljesen szőke, vagy kifejezetten barna. Mindössze a szakálla volt igazán sötét, amitől állandóan úgy festett, mintha borotválkozásra szorulna. Aztán ott volt a szeme – egyesek szerint gesztenyebarna, mások barna színűnek tartották. Semmi nem volt rajta egyértelmű és határozott. Az orrát leszámítva, melyet apjától örökölt: éles metszésű, kampós orr volt, „mohó”, ahogy az anyja mondta. Egy ideig grimaszokat vágott a tükörképére, aztán sarkon fordult, és az ablakhoz ment.

„Bárcsak abba tudnám hagyni ezt a majomkodást! – gondolta dühösen. – Gyakorlatiasnak kellene lennem. Tettek kellenek ide, tettek!” Eszébe jutott apja egy mondása: „Ha a férfiembernek nincs cél az életében, ki kell találnia magának.” Akkor már tanácsos apró célokat kitűzni. Nem olyan megfoghatatlanokat, mint a bátorságra vagy jóságra törekvés, hanem például a vécé kitakarítása. Stefannak más vágya sem volt, mint hogy egyszerű ember lehessen.

„Istenem! Bárcsak szánthatnék, vethetnék és arathatnék, azután kezdeném az egészet elölről. Vagy zsámolyokat ácsolhatnék, kosarakat fonnék, és a piacon árulnám őket.” A falusi fafaragó ténykedése, aki szenteket fabrikál, vagy a fazekasé, aki veres mázas kakasokat gyárt, a boldogság netovábbjának tetszett a szemében. Igen, béke és egyszerűség. Ahol a fa nem több önmagánál. Ahol nincs ez az agyament, értelmetlen, kimerítő gondolkodás azon, hogy vajon miért nő a szóban forgó fa; mint jelent az, hogy életben van; miért az, ami, és nem más; miért vannak a világon növények, és vajon a lélek atomokból áll-e? Csak már egyszer abbahagyhatná! Fel-alá kezdett járkálni, egyre ingerültebben. Szerencsére Staszek visszatért a vizitről. Stefan úgy sejtette, hogy a barátja jól érzi magát a kórházban; olyan magabiztosan mozog ebben a közegben, mint az egyszemű ember a vakok között. Amolyan csendes bolond volt ő, aki senkinek nem ártott, és a jelek szerint kitűnően elboldogult a dühöngő őrültekkel.

A személyzeti étkező a legfelső emeleten volt, a nagy biliárdterem meg egy kisebb helyiség szomszédságában, ami kártyaszobának tetszett.

Az étel nem volt rossz: fasírt és puliszka babsalátával, desszertnek pedig ropogós palacsinta. Legvégül kávét kaptak bögrékben.

– Háború van barátom, a la guerre comme a la guerre[5] – szólt oda Stefan szomszédja a tőle balra ülőhöz.

Ő közben a társaságot figyelgette. Mint máskor is, amikor új arcokkal találkozott, egybemosódtak előtte; felcserélhetők voltak, mert minden egyéni vonást nélkülöztek.

Az a fickó, aki a háborúra vonatkozó megjegyzést tette – doktor Dygier vagy Rygier, nem lehetett jól hallani a bemutatkozásnál –, alacsony emberke volt, jókora szaglószervvel, sötét arcbőrrel és homlokán egy mély heggel. Kicsiny, aranykeretes monoklit viselt, amely minduntalan lecsúszott a szeméről. Ilyenkor gépies mozdulattal megigazította, ami Stefant egyre jobban idegesítette. Halkan, mormolva beszélgettek a legkülönfélébb témákról: arról például, hogy vajon vége van-e a télnek, és ha nem, kitart-e a szén; mennyi munka várható a közeljövőben, és mennyi lesz a fizetésük. Doktor Rygier (nem Dygier) aprókat kortyolt a kávéjába, és orrhangon beszélt, csupa érdektelenséget. Az asztaltársaság az ebéd ideje alatt végig szemmel tartotta Pajaczkowski professzort. Az apró, aszott öregember gyéren nőtt, pihés szakállával, mely alatt átsejlett a rózsaszínű bőr, a leginkább galambfiókára hajazott. Ráncos keze enyhén remegett, időről időre dadogni kezdett, szürcsölve itta a kávéját, és amikor megszólalt, közben a fejét rázta.

– Szóval akkor velünk szeretne dolgozni? – kérdezte Stefant, újabb fejrázás kíséretében.

– Igen.

– Persze, persze.

– Mert… hasznosnak érezném… a gyakorlatot – morogta Stefan.

Ki nem állhatta az öregeket, a hivatalos együttléteket és az unalmas csevejt, most pedig mindháromban része volt.

– Nos mi… igen… pontosan – dadogta Pajpak a fejét rázva.

Magas, vékony doktor ült mögötte, akinek anorákján ezüstnitrát pecsét éktelenkedett. Feltűnően csúf volt, de nem kellemetlenül, lapos orrával, vastag nyúlajka forradásával és sárgán elővillanó fogaival. Mikor két kezét az asztalra helyezte, Stefan elámult, mekkora és milyen nemes formájú. Ez ügyben két szempontot tartott szem előtt: a körmök alakját, továbbá a szélesség és hosszúság arányát, márpedig Marglewski doktor mindkettőben jó vérvonalról tett tanúbizonyságot.

Egy nő is ült az asztalnál. Stefan már akkor felfigyelt rá, amikor belépett. A kézfogásnál a nő keze meglepően hűvös tapintású, keskeny és izmos volt. A gondolatot, hogy ez a kéz cirógathatná, egyszerre érezte kellemetlennek és izgatónak.

Doktor Nosilewska (kisasszony, asszony?) sápadt arcát gesztenyebarna haj zuhataga keretezte, melyben rőtarany és mézes fények csillámlottak. Magas, boltozatos homloka alatt és a szinte villanyos fénnyel szikrázó szempár felett szárnyként ívelt a halánték felé a két szemöldök. Tökéletes szépség volt, ami egyben e szépség visszafogottságát is szavatolta; nem volt egyetlen anyajegye sem, amely magára vonta volna a tekintetet. Ezt a nyugalmat némi anyai méltóság jellemezte, akárcsak Afrodité arcvonásain, ám mosolyát hajának és szemének csillanása meg a bal orca kis bemélyedése – még nem gödröcske, csupán annak sejtetése – tette élénkebbé.

Volt ott egy fekete hajú, fiatalabb orvos is, pattanásos arccal és horgas orral, aki mélyen hallgatott. Kusniewicznek hívták.

Stefan azt vette ki a beszélgetésből, hogy a munka sokat követel, de érdekes, s a pszichiátria, bármilyen fárasztó tudomány is, azért mégis a legnemesebb hivatás, noha a jelenlévők, ha lett volna más választásuk, egyéb ágazatokra szakosodnak. A betegek szörnyűek, még a békésebbek és csöndesebbek is; mindnek sokkterápiát kéne adni, akár szüksége van rá, akár nem – volt az általános vélemény. A politikáról egyetlen szó sem esett. Akárha az óceán fenekén jártak volna, ahol minden felszíni mozgás lelassulva, letompulva érzékelhető, tovagyűrűző vízfodorként, az orvosi diagnózis alapjaként.

Másnap Stefan rájött, hogy nem találkozott még az összes orvossal. A reggeli viziten doktor Nosilewska kísérte (a női részleghez irányították). Miközben a kavicsos ösvényen baktattak – amely tocsogós volt a fákról alácsöpögő hőiétől –, fehér köpenyes, magas alakkal találták szemben magukat. A találkozás rövid ideig tartott, mégis bevésődött Stefan emlékezetébe. A doktornak csúnya, sárgás bőre volt, ezért arcvonásait mintha elefántcsontba metszették volna. Sötét szemüvege eltakarta a szemét, s megült nagydarab, hegyes orrnyergén. Vékony ajka szélesen terült el az arcán. Egy reprodukcióra emlékeztette Stefant, amelyet egyszer II. Ramszesz múmiájáról látott: ez a szépség független volt az életkortól; az arcvonások időtlenséget sugároztak. A ráncok nem a megélt évekről tanúskodtak, mintha csak egyedül a vonások megformálása lett volna a feladatuk. Az orvos, aki a legjobb sebész hírében állt az elmegyógyintézetben, sovány volt, mint egy deszka, és lúdtalpas. Csámpázva gázolt a sárban, s miután unottan meghajolt Nosilewska felé, tovább-battyogott a vörös pavilon kültéri csigalépcsője felé.

A doktornő kezében tartotta a kulcscsomót, amely a kórtermeket összekötő ajtókat nyitotta. Szinte az összes épületet üvegezett átjárók kötötték össze, hogy az orvosoknak ne kelljen hóban-fagyban közlekedniük. Ezek az átjárók az üvegházak előtereire emlékeztettek. E benyomás azonban azonnal eltűnt magukban a kórtermekben, ahol az összes falat halványkékre festették. Nem tagolta őket sem csap, sem cső, sem konnektor vagy akár ajtókilincs, simán nyújtóztak a mennyezetig. A betegek fel-alá jártak cseresznyepiros köpenyeikben és klaffogó fapapucsaikban a hűvös, tágas helyiségekben, a takarosan megvetett ágyak sorai között, melyek katonai táborra emlékeztettek. Az ablakrácsok és –hálók diszkréten húzódtak meg a virágládák mögött.

Nosilewska kórteremről kórteremre járva csukogatta maga mögött az ajtókat, és nyitogatott egyre újabbakat, sima, gépies, alvajáróra emlékeztető mozdulatokkal. Mostanra Stefannak is volt kulcsa, de ő nem tudta ilyen ügyesen használni.

Arcok tömege fogta körül: sápadt és beesett arcok, melyek akárha a koponyára zsugorodtak volna; meg dundi és duzzadt, egészségtelenül kipirult arcok. A férfiak egyéniségét eltüntette a leborotvált fej. A csupasz koponyák dudorai és sajátságai oly visszataszítóak voltak, hogy nem hagyták érvényesülni az arckifejezést. Szétálló fülek, rövidlátó vaksiság, vagy egy tetszőleges tárgyra függesztett merev tekintet – ezek voltak a betegek legszembeszökőbb jellegzetességei, legalábbis első látásra. Egy férfi ápoló tolt át egy beteget a folyosón. Mozdulatai nem volt kifejezetten durvák, mégsem illett volna így bánni egy emberi lénnyel. Stefan és Nosilewska közeledtére az ápoló amúgy is megemberelte magát. Valahol a távolban halk kiáltás hallatszott, mintha valaki inkább csak megszokásból, semmint kényszerből vagy betegségéből adódóan kiáltana, mintegy gyakorlásképpen.

Maga Nosilewska is furának tűnt. Stefan már korábban is észrevette ma reggel. A reggelinél – merőben esztétikai érdeklődésből – megpróbálta eszébe vésni a nő arcvonásait, hogy később felidézhesse őket. Megfigyelte, milyen üres tekintettel bámul maga elé a doktornő, mialatt hattyúként fordítja fejét a gőzölgő bögre pereme felé. Stefan éberen leste a nő valamennyi öntudatlan életjelét: a nyak alján finoman lüktető eret; a tekintetet megülő nyugalmas ködöt; a megrebbenő pillákat. Mikor Nosilewska lassan feléje fordította átható tekintetű kék szempárját, a férfi egészen megriadt. Egy pillanat múltán gyorsan visszahúzta a lábát, mikor a térdük összeért: ijedelemmel töltötte el ez a veszedelmes érintés.

Nosilewska takarosan berendezett rendelőt tartott fent a női osztályon. Bár semmiféle személyes tárgy nem volt itt látható, a nőiség parfümnél is finomabban lengte be a helyiséget. Helyet foglaltak egy fehérre festett fém íróasztal előtt, s Nosilewska kihúzott egy kartotékos fiókot. A doktornők nem használhattak körömfestéket, de az ujjvégek rövid, kerekded formája fiús szépséget árasztott. Magasan a falon kicsiny fekete feszület csüngött alá két aránytalanul nagy kampóról. Ez lenyűgözte Stefant, pedig oda kellett figyelnie, mert a nő épp a teendőiről tájékoztatta. Hangja trillázva csapott fel. majd elcsuklott, mint aki nem tudja kivágni a magas C-t. Stefan még soha nem vett fel pszichiátriai anamnézist, noha az egyetemen már természetesen másolt hasonlókat. Mikor rájött, hogy nem az elejéről kell kezdenie, hanem a régi jegyzeteket bővíti majd, megörült Nosilewska segítőkészségének. Úgy látszik, a doktornő is hallgatólagosan egyetértett vele abban, hogy minden feljegyzés pokolian unalmas és haszontalan, mégis engedelmeskedni kell a hagyományoknak.

– Ennyi volna hát.

Stefan megköszönte a felvilágosítást, és lélekben nekikészült, hogy megteszi, amit elvárnak tőle. Később elgondolkozott azon, vajon ez az elegáns nő a fehér selyemharisnyájában és a méretre igazított fehér köpenyével, melyen szürke gyöngyház gombok sorakoznak, felfogja-e, mennyire előre kiosztott szerepeket játszanak el ők ketten. Nosilewska most becsengette a nővért, egy zömök, lenszőke kis nőt.

– Máskor majd körbejár, és kikérdezi a betegeket, hogy érzik magukat, és mit gondolnak a … hmm… tüneteikről. Hanem tudja mit? Most inkább bemutatom magának a királyságomat.

Valóban királyság volt. Bár Stefan nem volt klausztrofóbiás, kellemetlenül érintette, és folyvást ott motoszkált a tudatában, hogy a varázskulcs valamennyi ajtót bezárta mögötte. A rácsok még itt, a rendelőben is elsötétítették az ablakot, s a sarokban, az orvosi szekrényben valami ráncos holmi hevert, egy kényszerzubbony. A pácienst, akit behoztak, groteszk módon elformátlanította a túl hosszú és szűk pizsamanadrág. A nőbeteg fekete papucsot hordott. Üres tekintettel meredt maga elé, de mintha mégis meglepődött volna, csak nem mutatta. Kisminkelve akár még vonzónak is lehetett volna nevezni. A szemöldökét feketén kihúzta, valószínűleg szénnel. Vonala egészen a halántékig terjedt. Talán ez kölcsönzött olyan fura kifejezést az arcának, de Stefant annyira meglepték a szavai, hogy ránézni is alig mert. A doktornő halk, közönyös hangon megkérdezte tőle, hogy mi újság. A beteg sokat sejtetően elmosolyodott, és fuvolázó, dallamos hangon ezt felelte:

– Látogatóm volt.

– Ki volt az, Suzanna?

– A mi urunk, Jézus Krisztus. Éjjel jött el hozzám.

– Tényleg?

– Igen. Bemászott az ágyamba, és…

Ezután a lehető legútszélibb kifejezésekkel írta le a közösülést a Megváltóval, s közben kíváncsian Stefanra pillogott, mintha csak azt mondaná: „Na, ehhez mit szólsz?”

Stefan annyira zavarba jött, hogy azt sem tudta, hová nézzen. Nosilewska elővett egy kis cigarettásdobozt, megkínálta cigarettával, majd maga is kivett egyet, és a részletekről kezdte kérdezni a beteget. Stefan keze annyira reszketett, hogy amikor tüzet próbált adni, három gyufát is eltört. Mikor Nosilewska felszólította, hogy vizsgálja meg a páciens reflexeit, sután fogott hozzá. Ezt követően a nővér, aki addig közönyösen álldogált mellettük, karon fogta a beteget, kiemelte a székéből, akár egy zsák szennyest, és kivezette a helyiségből.

– Paranoia – mondta Nosilewska. – Gyakran gyötrik hallucinációk. Természetesen mindezt nem kell leírnia, néhány szó elég lesz.

A következő páciens, egy kövér nő, akinek vörös haja őszbe vegyült, szüntelenül izgett-mozgott, mintha ki akarna törni annak a lánynak a szorításából, aki hátulról, a köpenye övénél fogva tartotta. Egyfolytában hadovált, az összefüggéstelen szóáradat akkor is ömlött a szájából, amikor a doktornő beszélt. Hirtelen a korábbinál is hevesebben kezdte dobálni magát, mire Stefan önkéntelenül összerezdült. Nosilewska elvitette a nőt.

A harmadik betegen alig volt valami emberi vonás. Jövetelét sűrű, átható bűz előzte meg. Nem volt könnyű kitalálni a magas, nyomorúságos teremtmény nemét. Aszott testére száradt kékes bőre átvillant a köpeny résein. Nagy, csontos arca volt, üres, akár egy madárijesztőé. Nosilewska rászólt, olyan halkan, hogy Stefan nem értette, mit mond, mire a beteg, aki eddig mereven, oldalára szorított karral állt előttük, beszélni kezdett.

– Menin aeide thea…[6] – Az Iliászt idézte, pontosan hangsúlyozva a hexameterek lejtését.

Miután a nővér őt is elvitte, Nosilewska elmondta Stefannak, hogy a nőbeteg bölcsészdoktor, de egy ideje kataton állapotban van.

– Azért szerettem volna megmutatni, mert tankönyvi eset, tökéletesen ép emlékezettel.

– De ahogy kinézett… – csúszott ki Stefan száján.

– Nem az ő hibája. Korábban, mikor tisztát adattam rá, mit sem használt, mert néhány óra múlva ugyanilyen lett. Nem állíthat az ember nővért az összes koprofág mellé, kivált manapság. Most elugrom a patikába, maga pedig írja tovább az esettörténeteket, a dátum megjelölésével és számozással. Sajnos minden papírmunkát nekünk magunknak kell elvégeznünk.

Stefan a legszívesebben megkérdezte volna, vajon gyakoriak-e azok a trágár kifejezések, melyeket az első beteg használt, de aztán féket tett a nyelvére. Nosilewska elment, Stefan pedig végiglapozta a papírokat. Miután befejezte, úgy kellett kényszerítenie magát, hogy felálljon és távozzon. Körötte nők köröztek. Néhányan vihogtak, mialatt papírcsíkokból, rongyokból és zsinórokból összeállították öltözéküket. A sarokban egy ágy állt üresen, oldalt védőráccsal és kötelekkel a matracon. Ahogy Stefan elindult a fal mellett, ösztönösen hátat fordítva a betegeknek, kétségbeesett sikolyt hallott. Széles ajtónyílást látott maga előtt: magánzárka volt. Bent egy pucér nő úgy csapkodta hozzá testét a párnázott falakhoz, akár egy zsákot. Mikor tekintete találkozott Stefanéval, megdermedt mozdulat közben. Egy pillanatra visszavedlett normális emberi lénnyé, aki szégyelli meztelenségét. Aztán valamit mormolva közelebb jött. Ahogy arca az üvegnek nyomódott, hosszú ősz haja átlendült rajta, úgy hullott alá. Sebes ajka szétnyílt, s recés nyelvével megnyalta az üveget, rózsaszínes nyálcsíkokat hagyva maga után.

Stefan többé nem tudott uralkodni magán, észvesztve menekült. Újabb sikolyt hallott. Az egyik fürdőszobában egy nővér a kádba próbált kényszeríteni egy hevesen ellenálló beteget. A nő lába szára vörösen fénylett: a víz túl forró volt. Stefan rászólt a nővérre, hogy hűtse le. Tudta, a kelleténél finomabban fogalmazott, de a szigorú fellépés túl korai lett volna.

Egy harmadik helyiségből hortyogás és sípoló lélegzés lármája hallatszott. Az ágyakban inzulinsokk kezelésben részesült nők hevertek sötét takarókkal beburkolva. Itt-ott vizeskék szempár követte Stefan lépteit, egy rovar üres tekintetével. Valakinek az ujjai megérintették a köpenyét. A folyosóra visszatérve összefutott Staszekkel.

Ő észrevehetett a barátja arcán valamit, mert hátba veregette:

– Na, milyen volt? Az isten szerelmére, ne vedd annyira a lelkedre! Nedves foltokat vett észre Stefan hónalján.

Barátja megkönnyebbülten számolt be az első beteg trágárságairól meg társai külleméről. Iszonyatos volt, mondta.

– Ne gyerekeskedj! Ezek csupán betegségtünetek – mondta Stefan.

– El akarok menni innen.

– A nők mindig rosszabbak. Már beszéltem is Pajpakkal, mert előre láttam. – Stefan elégedetten nyugtázta, hogy barátja felhasználta a befolyását az érdekében. – Csak tudod, Nosilewska tényleg egyedül van itt, és segítségre van szüksége. Maradj nála egy hétig, hogy kedvező legyen rólad az első benyomás, azután átirányítunk Rygierhez. Vagy várj csak… támadt egy ötletem. Valaha aneszteziológusként asszisztáltál, ugye, Wlotowskinak?

Stefan tényleg jó volt a műtéti érzéstelenítésben.

– A helyzet az, hogy Kauters panaszkodik, nincs segítsége.

– Kicsoda?

– Doktor Orybald Kauters – mondta Staszek tagoltan. – Érdekes név, nem? Egyiptominak néznéd, de tudomásom szerint kurlandi nemesi családból származik. Idegsebész. És annak nem is az utolsó.

– Igen, ez jobb volna – mondta Stefan. – Legalább tanulnék valamit. Mert itt… – intett hátra a kezével.

– Figyelmeztetni akartalak, de nem volt időnk. A nővérek teljesen szakképzetlenek, ezért kissé durván, kérgesszívűen viselkednek. Néha borzalmas dolgokat művelnek.

Stefan félbeszakította, és beszámolt arról az ápolónőről, aki csaknem leforrázott egy beteget.

– Igen, előfordul az ilyesmi. Az embernek résen kell lennie, mert alapjában véve… tudod, milyenek az emberek. Egy szakmai választás mögött beteges okok rejtőzhetnek…

– Érdekes kérdés – mondta Stefan. Ürügyet keresett, hogy ne kelljen visszamennie az osztályra, ezért inkább folytatta a beszélgetést. A folyosó egyik ablaka alatt álltak. – A szabad szakmaválasztás jó dolog – mondta –, de csupán a nagy számok törvénye szavatolja, hogy az összes fontos állást betöltik. Elméletileg elképzelhető lenne például, hogy senkinek sem lenne kedve csatornatisztítónak állni. Mi lenne akkor? Kényszersorozás?

– Eddig bevált a rendszer, a nagy számok törvénye nem hagyta cserben a társadalmat. Különben ez Pajpak egyik kedvenc témája. Muszáj lesz elmondanom neki. – Staszek elmosolyodott, kivillantva nikotintól megsárgult fogait. – Szerinte üdvözlendő, hogy annyi a buta ember. Gondold el, kész li…li…lidércnyomás lenne, ha csupa egyetemi professzor venne minket körül! – utánozta az öreg dadogását. – Ki söpörné fel akkor az utcákat?

Stefant azonban ez is untatta.

– Nem jönnél velem vissza az osztályra? Át szeretném vinni a szobámba a kórtörténeteket. Tudom, helyben kellene megírnom őket, de képtelen vagyok rá, azzal az ajtóval a hátam mögött.

– Miféle ajtóval?

– Egyre az az érzésem, valaki les a kulcslyukon keresztül.

– Akassz az ajtóra egy törülközőt – mondta erre Staszek olyan tárgyilagosan, hogy Stefan sejteni kezdte, barátja is átment mindezen.

– Nem, inkább áthoznám magamhoz az anyagot.

Visszamentek hát az ügyeletesi szobába, ehhez azonban át kellett kelniük a három női kórtermen. Egy magas, szőke nő romos, borzasztó arccal félrehívta Stefant, mintha csak egy idegenhez fordulna az utcán segítségért, nem pedig orvoshoz.

– Látom, hogy új itt – súgta, idegesen körbenézve. – Beszélhetnénk öt percet? Vagy akár kettőt? – könyörgött.

Stefan Staszekre pillantott, aki kis félmosollyal állt ott, s egy idegorvosi vizsgálókalapáccsal játszott.

– Doktor úr, tökéletesen normális vagyok!

Stefan tudta, hogy a disszimuláció az őrültség bizonyos fajtáinak klasszikus tünete, ezért úgy érezte, tudja kezelni az esetet.

– Majd beszélünk róla a vizit idején!

– Igen? Tényleg? – A nő szemlátomást felvidult. – Látom, hogy megért engem, doktor úr.

Eztán közel hajolt hozzá, úgy súgta:

– Mert itt senki más nincs, csak csupa bolond. Egytől egyig azok – tette hozzá nyomatékkal,

Vajon miért csap akkora hűhót ebből ez a nő? – töprengett Stefan. Elvégre is mi mást lehetne várni egy elmegyógyintézetben? De mikor továbbment Staszekkel, hirtelen rádöbbent: a beteg mindenkit bolondnak nevezett, az orvosokat is beleértve! Talán még Nosilewskát is? Megpróbálta a tőle telhető legnagyobb tapintattal megkérdezni a barátjától, nem találja-e kissé különösnek a doktornőt, de az felhördült.

– Nosilewska? Nevetséges! – tiltakozott hevesen. – A legjobb családból származik!

Reménytelenül szerelmes a nőbe, világosodott meg Stefan előtt, és hirtelen más szemmel nézett volt csoporttársára. Észrevette a kopaszra nyírt foltot az ádámcsutkáján, a ronda fogsorát, egy növekvő pattanást, meg a kezdődő kopaszodást az egykori dús barna fürtök helyén.

Esélye sincs a nőnél – gondolta.

Őt magát nem érdekelte Nosilewska. Szép volt, sőt gyönyörű a különleges szemével, valami mégis taszította benne.

Menet közben Staszeknek eszébe jutott Sekulowski, és úgy döntött, hogy bemutatja neki Stefant.

– Nagyszerű koponya, csak kissé szétszórt – magyarázta. – Remek beszélgetést lehet vele folytatni, de vigyázz, hogy ne ingereld fel! Ügyelj hát a nyelvedre, rendben? Roppantul tüskés.

– Majd vigyázok – ígérte Stefan.

Kimentek a szabadba, hogy átjussanak a lábadozók szárnyépületébe. Az égbolt tisztulóban volt, a szél jókora lyukakat tépett a szürke gomolyfelhőkbe. A köd megülte a fákat.

Odakint rövid kabátos férfival találkoztak, aki földdel teli talicskát tolt. Tagbaszakadt, sötét bőrű zsidóember volt, csaknem a szem vonalánál kezdődő szakállal.

– Jó reggelt, uram – köszöntötte Stefant, ügyet sem vetve Staszekre. – Hát elfelejtette, ki vagyok, doktor úr? Igen, látom, nem emlékezik rám.

– Hát nem egészen – kezdte volna Stefan, ahogy megállt, és viszonozta a másik meghajlását.

Staszek egy gyomot rugdalt a cipője hegyével, ahogy ott állt mellettük, s szemlátomást kitűnően mulatott.

– Nagiel vagyok. Salamon Nagiel. Fémmunkákat végeztem az apja urának, nem emlékszik?

Valami most bekattant Stefannak. Valóban lakott a környéken egy ezermester, akivel az apja néha elvonult a műhelybe, hogy maketteket építsenek.

– Tudja, mit keresek itt? – folytatta Nagiel. – Én vagyok az Első Angyal.

Stefan ostobán érezte magát. Nagiel közelebb lépett, és komolyan odasúgta:

– Egy hét múlva nagy tanácskozás kezdődik. Maga az Úr jön közénk, meg Dávid, továbbá az összes próféták és arkangyalok. Azaz az egész sereglet. Van rájuk némi befolyásom, ezért ha bármire szüksége lenne, doktor úr, csak szóljon, és gondom lesz rá.

– De nincs szükségem semmire.

Stefan most a karjánál fogva megragadta Staszeket, és az ajtó felé húzta. A zsidó lapátjára támaszkodva figyelte őket.

– Ki tudja, mi mindent hisznek a laikusok egy tébolydáról – mondta Stefan, miközben befordultak egy sárga csempével burkolt hosszú folyosóra.

A lépcsőpihenőnél újabb folyosó vezetett el balra. Egymástól távol elhelyezett lámpák világították meg, melyek valamiként erdőre emlékeztettek. Ahogy végigmentek a folyosón, sötét és világos szakaszok váltogatták egymást.

– Az eddig látott tünetek meglehetősen jellegzetesek. Tévképzetek, hallucinációk, motoros izgalom, demencia, katatónia, mánia, és így tovább. Most azonban jól figyelj!

Ezzel Staszek megállt egy tejüveg lámpa alatt, egy közönséges ajtó előtt, melyről sem a zár, sem a kilincs nem hiányzott.

Kicsiny, levegős helyiségbe léptek, melyben falhoz támasztott ágy, pár fehér szék és egy asztal állt, az utóbbin rendben tartott könyvhalommal. A padlón több papírgalacsin hevert. Az asztal előtt egy férfi ült, a belépőknek háttal, ibolyakék-ezüst csíkos pizsamában. Amikor megfordult, Stefan azonnal ráismert egy magazinfotó alapján. Magas, csaknem jóvágásúnak mondható férfiú volt, de a kezdődő elhízás elformátlanította különben szabályos, éles arcvonásait. Busa szemöldökét és barkóját ősz szálak tarkították. A szeme elevenen csillogott. Máskor átható és a vesékbe látó lehetett ez a tekintet, most azonban kiüresedett, ahogy a költő elmélázott. Színtelen szempár volt ez, amely mindig a környezet színét öltötte magára. Most épp világos színű volt. A költő bőre csaknem áttetszőre sápadt a friss levegő hiányától, s a szeme alatt szembeszökő zacskók lógtak.

– Engedje meg, hogy bemutassam a kollégámat, Trzyniecki doktort! – szólalt meg Staszek. – Egy ideig nálunk fog dolgozni. Kitűnő beszélgetőtárs bölcseleti kérdésekben.

– Ugyan már, nem értek én ehhez – mondta Stefan, akit jólesően érintett Sekulowski erőteljes, meleg kézfogása.

Leültek. Furán festhettek így hárman: két fehér kabátos fickó, akiknek zsebéből kalapácsok és sztetoszkópok kandikálnak ki tapintatlanul, meg egy idősebb valaki, szokatlan pizsamában.

Egy ideig elcsevegtek erről-arról, majd Sekulowski megjegyezte:

– Az orvostudomány tág ablakot nyit a végtelenre. Néha sajnálom, hogy nem tanulmányoztam rendszeresebben.

– Vedd észbe, hogy a pszichopatológia egyik szakértőjével társalogsz – szólt oda Staszek Stefannak, aki érezte, hogy barátja merevebb és elfogódottabb mint máskor.

A legjobbat igyekszik kihozni magából – könyvelte el Stefan. A maga részéről észrevételezte, hogy eleddig egyetlen regényben sem jelent meg hitelesen az orvosi hivatás.

– Na persze, a firkászok – mosolygott udvariasan, de lenézően a költő. – Még hogy a mindennapi életet adják vissza? Ugyan kérem, mi köze mindennek az irodalomhoz? Ha ezt a nézetet magunkénak vallanánk – Witkacinak ellentmondva –, a regényt a voyerizmus műfajának tekinthetnénk.

– Én e foglalkozás egészére gondoltam, a maga összetettségében… arra az átalakulásra, ami egy ifjú emberben végbemegy, miután belép az egyetem kapuján, amelyet eddig csak kívülről látott… majd évek múltán végzett orvosként hagyja el az intézményt.

Érezte, mekkora butaságot mondott. Kellemetlenül lepte meg, milyen nehezére esik gondolatai megfogalmazása és szavai megválogatása; hogy zavarban van, akár egy gólya a professzora előtt, bárha magától Sekulowskitól nem fél.

– Nekem úgy tűnik, nem tudunk sokkal többet önnön testünkről, mint egy távoli csillagról – mondta a költő halkan.

– Lassan mégis felfedezzük azokat a törvényeket, amelyek a szervezetünket irányítják.

– Addig nem, amíg minden biológiai tételnek megvan a maga antitézise. A tudomány nem más, mint szellemi kötélhúzás.

– Egyvalamit azonban mondjon meg nekem – paprikázódott fel Stefan. – Hová fordul, amikor megbetegszik?

– Orvost hívok – mosolyodott el Sekulowski. – De már tizennyolc éves fejjel felfedeztem, mennyi idiótából lesz orvos. Azóta valósággal pánikba esem, ha rám tör egy betegség, hisz hogy is bízhatja az ember a testét olyan valakire, aki ostobább nála?

– Néha pedig ez a legjobb, amit tehetünk. Nem volt még soha olyan helyzetben, hogy rábízta a legelső idegenre a féltett titkot, amit még az önhöz legközelebb állókkal sem osztott meg?

– Miért, kik állnak az emberhez a legközelebb?

– Mondjuk, a szülei.

– Úgy érti, a papa meg a mama jobban tudja? – kérdezte Sekulowski. – A szüleink állnának hozzánk a legközelebb? Akkor már miért nem a maradványhal? Végül is a biológiaórán megtanulhattuk, hogy ők képviselik az első láncszemet a törzsfejlődésben. Miért ne terjeszthetnénk ki a meghittségét a teljes állatvilágra, a gyíkokat is beleértve? Tud mondani valakit, aki miközben a gyermekét nemzette, annak leendő intellektuális fejlődésén törte a fejét?

– És mi a helyzet a nőkkel?

– Maga bizonyára tréfál. A két nem bonyolult indítékoktól hajtva foglalkozik egymással. Talán valami megcsavarodott fehérje az oka, ami az egyik helyről átkerült a másikra – itt hiányzott, amott felesleges volt –, de ugyan mi köze mindennek a közelséghez? A szellemi közelséghez. Miért, a maga lába közel van magához?

– Mi köze mindennek a lábamhoz?

Stefan cseppet sem érezte magát a helyzet magaslatán Sekulowski szellemi sziporkáinak kereszttüzében.

– Tömérdek köze van. A lába nyilvánvalóan közel van magához, mert maga kétféleképpen is nyugtázza ezt. Egyrészt, amikor behunyt szemmel átérzi lába birtoklásának tudatát, másrészt, amikor megnézi és megtapintja, azaz tárgyként tekint rá. Sajnos valamennyi embertársunkra igaz, hogy nem egyebek puszta tárgynál.

– Ez képtelenség! Csak nem azt akarja ezzel mondani, hogy soha nem volt egyetlen barátja, egyszer sem volt szerelmes?

– Hát ez az! – kiáltotta Sekulowski. – Tegyük fel, hogy igen. Akkor is, mi köze mindennek a közelséghez? Senki nem lehet közelebb hozzám, mint én vagyok magamhoz, pedig néha magamat is idegennek érzem.

Ezzel leeresztette súlyos szemhéját, mintha csak a világot szeretné kizárni. A beszélgetés egyre inkább vakvágánynak tetszett. Stefan elhatározta, hogy nem adja fel, és legjobb tudása szerint folytatja. Elvégre olyan szórakoztató.

– De az irodalom egyáltalán nem tréfadolog. Vakon hinni a szavakban, csiszolgatni, cizellálni őket…

– Folytassa csak! – buzdította a költő.

– Egy irodalmi mű csupa konvenció, egyedül a tehetség képes kitörni ebből a béklyóból. Nem szükségképpen a realizmusra gondolok. Bármely irodalmi stílus megállja a helyét, feltéve, ha a szerző tiszteletben tartja a mű belső logikáját. Ha egyszer a hős átment a falon, másodjára is át kell engednie…

– Bocsásson meg, de mi az ön véleménye szerint egy irodalmi alkotás célja? – kérdezte Sekulowski olyan halkan, mint aki álmában beszél.

Mivel azonban Stefan még nem fejezte be a gondolatmenetét, most belezavarodott, mert elvesztette a fonalat.

– Az irodalom tanít…

– Tényleg? – sóhajtott fel Sekulowski. – És mire tanít például Beethoven?

– Mire tanít Einstein?

Stefan türelmetlensége mostanra az ingerültség határát súrolta. Sekulowskit minden jel szerint túlértékelik. Ugyan miért bánjon vele kesztyűs kézzel?

A költő csöndben, önelégülten mosolygott.

– Természetesen semmire – mondta. – Csupán szórakozik, barátom. Leszámítva, hogy sokan még csak nem is sejtik. Gyújtson villanyt, valahányszor egy kutyának ad egy darabka kolbászt. Egy idő után nyálazni kezd a fény felvillanásakor. Mutasson egy embertársának holmi tintával telerótt papírt, és egy idő után azt mondja majd, ez az univerzum leképezése. Szimpla idegélettan és drill az egész, semmi egyéb.

– Mi volna a kolbász ebben a példázatban? – kérdezte Stefan, aki úgy érezte magát, mint egy vívó, aki végrehajtott egy sikeres döfést.

De Sekulowski sem késett a válasszal.

– Einstein vagy más neves tekintély, ez a kolbász. Elvégre is a matematika nem valamiféle szellemi árcédula? A logika meg a legszigorúbb szabályok szerint megvívott sakkjátszma? Olyan ez, mint az a zsinórral végrehajtott bűvészmutatvány, mikor a zsinór egyre jobban összebogozódik az ujjak körül, végül azonban az egész kicsusszan a kézből. Látta valaha Peano és Russell[7] bizonyítását arról, hogy kétszer kettő az négy? Egy egész oldal, teleírva algebrai jelekkel. Mindenki játszik, ahogyan én is. Látta a darabomat, a Virágoskertet? A magam részéről vegyészeti drámának hívom. A virágok baktériumok, a kert pedig az emberi szervezet, ahol sokasodnak. Vad harc dúl a tébécébacilusok és a fehérvérsejtek között. Miután megszerzik maguknak a lipidpáncélt, amely egyfajta láthatatlanná tévő sipka szerepét tölti be, a baktériumok a Szupermikroba vezetése alatt egyesülnek, legyőzik a fehérvérsejteket, majd épp amikor kitárul előttük a boldog jövő, a kert elsüllyed a szemük előtt. Más szóval meghal az ember, akinek a szervezetében élősködnek, ezért szegénykéknek együtt kell halniuk vele.

Stefan nem ismerte a darabot.

– Bocsásson meg, ha magamról beszélek, de hát végül is valamennyien a mindenség kicsinyített másai vagyunk – mondta a költő. – A baj csak az, hogy olyan tervezet, amelyet nem mindig hajtanak végre. Az emberi lény szaporítását hatalmas gubanc övezi. A világ pedig – mondta, és kinézett az ablakon, mintha valami érdekeset pillantott volna meg odalent – nem más, mint a legfantasztikusabb furcsaságok gyűjteménye, amelyek létét senki nem tudja megmagyarázni. A legegyszerűbb persze úgy tenni, mintha nem vennénk észre semmit, és elhinni, hogy a dolgok egyszerűen olyanok, amilyenek. Magam is beleesem néha ebbe a hibába. Ez azonban korántsem elég. Nem emlékszem a pontos számra – mostanában egyre gyakrabban hagy cserben az emlékezetem –, mi a statisztikai valószínűsége, hogy egyetlen élő sejt létrejöjjön az atomok sokaságából. Nagyjából egy a trillióhoz. És ezekből a sejtekből ráadásul több milliárd alkotja az emberi szervezetet! Valamennyien olyanok vagyunk, mint egy főnyereményt megnyert lottószelvény, akiknek csodás jutalom jutott, pár évtizednyi élet! A túlfűtött gázok, a fehérség felé nyújtózó spirálködök meg a kozmikus abszolút nullpont világában váratlanul megjelenik egy fehérje, holmi zsíros kocsonya, amelyik nyomban baktériummá is oszlik, majd elenyészik. Százezernyi ármányos trükk tartja össze ezt a különös energiamezőt, amely rendre és káoszra osztja az anyagot. Egy darabka élet kúszik végig az üres űrön. És miért? Elgondolkozott valaha is azon, miért vannak a fák, az aranybarna ősz, a deres tél, mi végre az évszakok váltakozása, miért hat ránk úgy ez a szépség, mintha főbe kólintottak volna? Mi ennek az oka? Voltaképpen a mai napig meg kellett volna maradnunk fekete csillagközi pornak, a Magellán-felhő foszlányainak. Hisz a dolgok rendje a csillagok zúgása, a meteorok zápora, a holt űr és a sötétség.

Kimerülten hátrahanyatlott párnáján, majd mély, zengő hangon ezt mondta:

Csak a holtak ismerik a dallamot

Amire az élők tangóznak.

– Mit jelent ezek után magának az irodalom? – kockáztatta meg a kérdést Stefan hosszú hallgatás után.

– Az olvasónak menekvés, az alkotónak kísérlet a megváltásra.

– Maga egy misztikus.

Stefan végig a rövidebbet húzta az eszmecsere során. Most sem játszhatta ki a kártyáit, mert Sekulowski csak felhördült, és menten a földre pottyant a végtelenből.

– Misztikus? Ki mondta magának? Itt, nálunk az ember megír négy költeményt, és máris sírig tartó címkét biggyesztenek rá: „halk szavú lírikus”, „formaművész”, „őserő”. A kritikusok – én néha kreténeknek hívom őket – az irodalom orvosai: elhibázott diagnózisokat hoznak, akárcsak maguk, és bár ugyanúgy tudják, mi hogyan legyen, közben tökéletesen tehetetlenek. Ezért lettem én mostanra misztikus, nemdebár? Nos, eggyel több különösség az élet nagy panoptikumában: bár ezeknek az embereknek is van agyuk, a beleikkel gondolkoznak.

– Ez a beszélgetés meglehetősen egyoldalú – határozta el magát a döntő támadásra Stefan, hogy legyőzze Sekulowskit, aki közben tökéletesen elfeledkezett az orvostudományról. – Maga nem párbeszédet folytat, hanem kettős monológot önmagával. Ismerem a munkásságát. Valahol felveti, hogy létezhet olyan tudat, amelyik más, mint a „létezés tudomásul vétele”. Beszél Riemann nem létező világairól[8]. De amint maga mondja, a minket körülvevő világ is épp eléggé érdekes. Miért ír olyan keveset erről?

– A minket körülvevő világról? Miért, maga azt hiszi, hogy én kitalálok világokat? A környező világban ezzel szemben egy cseppet sem kételkedik, például abban a székben, aminek az ülőkéjén most helyet foglal?

Stefan elgondolkozott, majd azt mondta:

– Többé-kevésbé nem kételkedem.

Sekulowski ebből csak a nemet hallotta meg, és nem is volt egyébre szüksége.

– Az én szememben más a világ. A közelmúltban doktor Krzeczotek megengedte, hogy belenézzek egy mikroszkópba. Amint később elmondta, rózsaszín hámsejtek sorakoztak a látótérben, s közöttük, akár egy cölöpkerítés elemei, a sötét diftériabaktériumok, jellegzetes buzogányfej alakjukkal. Jól mondom?

Staszek bólintott.

– Én ezzel szemben barna szigetekből és korall-atollokból álló szigetcsoportot láttam az égszínkék tengerben ringatózni, ahol rózsaszínű jéghegyek sodródtak a reszkető habokon.

– Azok az atollok voltak a baktériumok – jegyezte meg Staszek.

– Igen, de én nem tudtam semmiféle bacikról. Hogyan beszélhetünk akkor közös látásról? Egy könyvre nézve ugyanazt látja-e, amit a könyvkötő?

– Eszerint mindenfajta emberi közlés lehetőségében kételkedik?

– Ez a vita egyre akadémikusabbá kezd válni. Mindössze annyit szögeznék le, hogy a magam világképében eltúlzok ezt-azt, s hogy minden kísérlet a következetességre óhatatlanul is következetlenségbe torkollik. Semmi egyebet nem állítok.

– A logika abszurditása, azt mondja? Lehetséges, mégsem tudom, miért…

– Valamennyien egy lehetőséget képviselünk, egyet a sok közül, amelynek a szükségszerűség a szülőanyja – szakította félbe Sekulowski.

Stefannak eszébe jutott egy gondolata, amely egyszer magányában foglalkoztatta, s most hatásosnak vélte.

– Gondolt valaha arra. hogy egyszer maga is csak egy sperma és egy női petesejt volt?

– Érdekes felvetés. Nem haragszik, ha lejegyzem? Már ha nem gyűjt saját irodalmi anyagot – kérdezte Sekulowski.

Stefan nem felelt. Úgy érezte, megrabolják, mégsem volt ereje tiltakozni. A költő lekörmölt valamit nagy lapátkezével egy papírosra, melyet egy könyvből húzott elő. A könyv James Joyce Ulyssese volt.

– Maguk, urak, a következetességről és annak következményeiről beszélnek – szólalt meg most Staszek, aki eddig hallgatott. – De mit gondolnak a németekről? Ha következetesen végigviszik a fajelméletüket, előbb-utóbb kiirtják nemzetünket.

– A politikusok túl buták ahhoz, hogy logikus okfejtéssel előre lássák tetteik következményeit – jegyezte meg Sekulowski, miközben gondosan visszahelyezte zöld és borostyánsárga Pelikán tolla kupakját. – Ez esetben azonban az ön hipotézise helytálló lehet.

– És mit tegyünk akkor?

– Tegye mindenki tovább a dolgát: fuvolázzunk, gyűjtsünk pillangókat – vélekedett Sekulowski, aki mostanra láthatóan ráunt az eszmecserére. – Különböző módon vívhatjuk ki szabadságunkat. Egyeseknek csak embertársaik rovására sikerül, ami csúnya, ám hatásos módszer. Mások kiskapukat keresnek, melyeken keresztül kimenekülhetnek az adott helyzetből. Nem lenne szabad félnünk az „őrület” szótól sem. Tudják-e, hogy a szabadságom érdekében tökéletesen tudom adni a bolondot?

– Például hogyan? – kérdezte Stefan, bár a szeme sarkából látta, hogy Staszek figyelmeztető kézmozdulatot tesz.

– Példát akar? – kérdezte Sekulowski nyájasan.

Összeráncolta az arcát, tágra nyitotta a szemét, majd tátott szájjal elbődült, akár egy tehén. Stefan elvörösödött. Staszek sanda grimaszt vágott, amit mosolynak is lehetett értelmezni.

– Quod erat demonstratum[9] – mondta a költő. – Túl lusta voltam, hogy valami szemléletesebbet mutassak.

Stefan hirtelen bánni kezdte, hogy ennyi energiát vesztegetett erre az emberre. Minek a gyöngyöket disznók elé vetni?

– Ennek persze semmi köze a valódi őrülethez, mindössze illusztrációul szolgál – mondta tovább Sekulowski. – Hisz az ember folyvást szélesítheti képességei körét, és nem csupán a normalitás felé. Olyan kiutakat is kereshetünk, melyeket mások nem vesznek észre.

– És mi lenne, ha kivégzőosztag elé kellene állnia? – kérdezte Stefan szárazon, de valami belső tűzzel.

– Akkor azzal különböztethetjük meg magunkat az állatoktól, hogy méltósággal nézünk szembe a halállal. Miért, maga mit tenne egy ilyen helyzetben, doktor úr?

– Hát… – Stefan nem tudta mit feleljen erre a kérdésre. Egészen eddig a szavak mintegy maguktól hagyták el az ajkát, most azonban végképp elapadtak. Hosszú hallgatás után torkát köszörülve mégis megszólalt: – Úgy tűnik, hogy mi itt a perifériára kerültünk. Ez az egész kórház… nem tipikus. Ha igen, akkor atípusos voltában az. – Ez a megfogalmazás annyira megtetszett neki, hogy egészen fellelkesült:

– A németek, a háború, a vereségünk… itt mindezt közvetetten érezzük. Legrosszabb esetben is csak távoli visszhangként.

– Egy roncstelep vagyunk, nem igaz? Miközben sértetlen hajók szántják a tengereket – emelte égnek a szemét Sekulowski. – Maguk, uraim túl akarnak tenni a Teremtőn, aki pedig nem egyetlen halhatatlan lelket fuserált össze, hanem valamicskével többet.

Felkelt az ágyról, és járkálni kezdett a szobában, mialatt hangosan köszörülte a torkát, mintegy hangolásképpen.

– További bemutatót nem vár tőlem a nagyérdemű közönség? – kérdezte, ahogy ott állt a szoba közepén, összefont karokkal. Aztán felderült az arca. – Már jön is! – suttogta.

Enyhén előrehajolt, s olyan szenvedéllyel nézett felfelé, hogy a másik kettő megdermedt; egyfajta különös várakozás örvénye szippantotta be őket. Mikor a feszültség elviselhetetlenné vált, a költő beszélni kezdett:

Helyezd síromra gyöngyházfényű

Férgek csokrát. Kússzanak át

Koponyámon, haláltánc

Ptoaminnal[10], fehéredő nyers hússal,

Ez minden, amit kérek.

Eztán meghajolt, az ablak felé fordult, mintha többé nem tudná elviselni idegenek látványát.

– Látod, mondtam én… – kezdett rá Staszek, menten a távozásuk után.

– Semmi rosszat nem tettem.

– Provokáltad. Szelíden kell beszélni vele, és az intő jelekre nyomban lefékezni. De téged jobban érdekelt, hogy igazad legyen, mint hogy odafigyelj rá.

– És hogy tetszett a verse?

– Mindennek ellenére azt kell mondanom, hogy tetszett. Csak az ég a megmondhatója, mennyi rendellenesség lakozik egy géniuszban, és fordítva.

– Eszerint Sekulowski géniusz! – sértődött meg Stefan, mintha csak őt magát bírálgatnák.

– Majd odaadom a könyvét. Ugye nem olvastad tőle az Arctalan vért?

– Nem.

– Ki fogsz feküdni tőle.

Ezzel Staszek otthagyta Stefant, aki rájött, hogy saját ajtaja előtt áll. Bement, hogy piramidont keressen a fiókjában, mert kegyetlenül hasogatott a feje.

Az esti vizit során hiába igyekezett elkerülni az aszott szőkeséget, az rávetette magát. Betuszkolta hát Nosilewska rendelőjébe.

– Doktor úr, mindent el akarok mondani magának, az elejétől a végéig – mondta a nő, s idegesen tördelte csontszáraz kezét. – Elfogtak, mert szalonna volt nálam. Ezért megjátszottam a bolondot, mert attól féltem, hogy táborba küldenek. Ez azonban annál is rosszabb. Félek ettől a sok elmeháborodottól.

Stefan több kérdést intézett hozzá.

– Hogy hívják?

– Mi a különbség a pap és az apáca között?

– Mire jó az ablak?

– Mit csinál az ember a templomban?

A válaszok valóban tökéletesen ép elmét sejtettek.

– Hogy sikerült félrevezetnie őket?

– Nos, a sógornőm a Szent János kórházban dolgozik, ott sok mindent láttam. Úgy tettem hát, mintha valami láthatatlan jelenléttel értekeznék, és már indult is a műsor.

– Mit tegyek magával?

– Engedjen ki, doktor úr! – kapott Stefan után a nő.

– Nem olyan egyszerű ez, drága hölgyem. Bizonyos ideig megfigyelés alatt kell tartanunk.

– Mennyi ideig, doktor úr? Jaj, miért is mentem ebbe bele?!

– A tábor sem lenne jobb, higgye el!

– De nem tudok egy szobában lenni egy olyan nővel, aki kakával keni be magát, doktor úr! Kérem! A férjem hálás lesz önnek.

– Szó sem lehet róla – morogta Stefan méltatlankodva. Aztán átváltott a megfelelő hangra. – Átteszem egy másik kórterembe, ahol senki nem zavarja. Most menjen!

– Mit számít az már! Ezek itt mindenütt sivítanak, rikoltoznak, kántálnak és a szemüket forgatják. Attól félek, magam is begolyózom közöttük.

Az elkövetkező napok során Stefan megtanulta, hogyan írjon kórtörténetet, anélkül, hogy belegondolna, mindössze pár ellesett közhely összeollózásával. Szinte mindenki ugyanígy járt el. Rygiert is kiismerte közben. A pszichiáter tagadhatatlanul művelt ember volt, de olyan volt az értelme, mint egy japán kert: szemfényvesztő hidakkal és ösvényekkel, melyek szépek ugyan, de keskenységükben valójában semmire sem jók. Gondolkodása előre megszabott pályákat követett. Tudása építőköveteit úgy betonozta egymás mellé, hogy lexikoncikk gyanánt használhassa őket.

Egy hét múltán Stefan kezdett hozzászokni az osztályhoz. Szegény nők, gondolta, de néhányuk – kivált a mániákusok – azzal büszkélkedhetett, hogy az egyházi dogmákra rácáfoló meghittségben állnak a szentekkel.

Pajaczkowski névnapja vasárnapra esett. A főnök frissen vasalt zakóban jelent meg, ritkás szakállát gondosan megfésülte. Szelíden pislogott a szemüvege mögött, mint egy megvénhedt madár, amikor egy skizofrén nőbeteg a lábadozó szárnyból, verset mondott a köszöntésére. Eztán egy alkoholista éneke következett. Az ünnepséget pszichopaták kórusa zárta be. Ők csaknem elrontották a hangulatot, mikor megragadták és a levegőbe dobálták az öreget a magasba lendülő kezek hálója fölött. Más betegek közbeléptek, és némi erőfeszítéssel kimentették az igazgatót. Ezt követően az orvosok zárt menetben elindultak, akár egy kolostorban – elöl az apát, utána a barátok –, és a férfiosztályra vonultak, ahol egy hipochonder, aki meg volt győződve arról, hogy rákja van, beszédet mondott. Őt három paralitikus szakította félbe, akik váratlanul dalra fakadtak. „Szegény ember katonai kórházban halt meg” – énekelték. Alig lehetett őket elhallgattatni. Később szerény lakoma következett az orvosok épületében, s Pajpak hazafias szónoklattal igyekezett befejezni az estét, csakhogy belesült a beszédbe. A kis öregember feje remegni kezdett, belezokogott a poharába, az asztalra öntötte a köménymagos vodkát, végül, mindenki megkönnyebbülésére, feladta és leült.

AZ ANGYALI DOKTOR[11]

A kórházat behálózta az intrikák hálója, amely alig észrevehetően várta az újonnan jöttek első botlását. Valaki megpróbálta megfúrni Pajaczkowskit, rémhíreket terjesztve a küszöbön álló vezetőségváltásról, s minden felmerülő nézeteltérésre rájátszva. Stefan kellő távolságtartással, ám érdeklődve szemlélte a hatalomvágyó törpék küzdelmét, akárha egy akváriumba bámult volna.

Egyre több időt töltött együtt Sekulowskival. Mindig barátsággal váltak el, noha Stefant bosszantotta, hogy a költő olyan otthonosan érzi magát fantomokkal benépesített világában. Sekulowski őt csak hallgatóságnak tekintette, s önnön elméjét tette meg minden dolgok mértékének.

Közben hírek érkeztek Varsóból a tömeges letartóztatásokról. A rémhírek hevenyészve felállított gettókról szóltak. A kórház falain átszűrve mindez azonban ködösen, érthetetlenül hangzott. A szeptemberi megszállás sok veteránja – akiknek a harcok során időlegesen elborult az elméjük – most elhagyta az elmegyógyintézetet. Több lett a hely: némelyik kórteremben alig aludt két-három beteg.

Ezzel együtt ellátási zavarok támadtak, kivált a gyógyszer hiányzott. Pajpak alapos mérlegelés után a legszigorúbb takarékossági intézkedéseket vezette be. Elzárták a scopolamine-t, morfiumot, barbiturátokat, még a brómot is. A sokkterápiára használt inzulint cardiazollal helyettesítették, és a maradékot gondosan kiporciózták. A számadatok bizonytalanok voltak. Az őrültek közössége hol nőtt, hol pedig megcsappant. Bizonyos osztályozási rend szerint növekedés, mások alapján ellenben stagnálás vagy csökkenés volt tapasztalható. Semmi sem volt biztos.

Elérkezett az április. Zöldült a határ, melyet gyors záporok mostak, aztán hamar kisütött a nap. Máskor havazott, akárcsak decemberben. Stefan korán ébredt vasárnap, mert a nap tüze a szemhéján átszűrődve bíborpirosra festette álmait. Kinézett az ablakon. A látvány olyan volt, mint egy neves festő széles ecsetvonásokkal felvitt vázlata, újabb és újabb részletező változatokkal, ám mindegyik csupa friss szín volt. Csipkés köd ülte meg a hosszú völgyet a hegygerincek között, melyek alvó állatok hátaként domborodtak, s a gallyak fekete ecsetvonásait zölddel vonta be a rügyfakadás. A ködön időnként sötét, formátlan alakzatok tünedeztek át, mintha csak az ecset félresiklott volna. Aztán szemernyi arany szüremlett felülről a fehérbe, s egy röpke pillanatra fehér spirálok sodródtak az égen, és álltak össze felhővé a szemhatáron, mely hamarosan elvékonyodott és visszahúzódott, mígnem a napsütés oly tisztán és pőrén ragyogott át rajta, akár egy frissen hullott gesztenye.

Stefan sétált egyet. Letért az útról. Minden talpalatnyi helyet zöld borított: ez sarjadt az árkokban és szökkent elő a kövek alól. A bimbózó virágszirmok finom tengerzöld felhőbe burkolták a távoli fákat. Stefan feltrappolt a dombra a meleg fuvallatban, s a tavalyi száraz, zörgő füvön átvágva ért fel a tetőre. A szántók úgy terültek el alant, akár földes csíkok egy paraszt ruháján. Minden egyes fűszálon kék-fehér harmatcseppek csillámlottak, mindegyik visszatükrözte a világ egy-egy töredékét. A messzi erdő úgy nyúlt el a szemhatárig, mint egy vízmélyen állongó ezüstszobor. Lent a lejtőn a fák lombját barna, ragacsos rügyek rajzolták körül. Stefan megindult feléjük, de egy bozótos állta az útját. Mikor megkerülte, súlyos, ziháló lélegzést hallott.

Közelebb húzódott a sűrű bozóthoz, amelyben Sekulowski térdelt. Stefan alig tudta visszafojtani a nevetését, ugyanakkor libabőrös is lett a látványtól.

– Jöjjön ide, doktor úr – mondta a költő, anélkül, hogy felnézett volna.

Stefan áttört az ágakon, melyek közepén kör alakú tisztásra talált. Sekulowski egy kis földhalmot figyelt, ahol a hangyák vékony zsinórban fogtak körül egy pirosas földigilisztát. Stefan hallgatott. Sekulowski tetőtől talpig végigmérte, majd feltápászkodott.

– Íme, egy világmodell – mondta.

Karon fogta Stefant, és kivezette a bozótból. A kórház szürkén és aprón terült el a távolban. A sebészeti szárny úgy csillogott, akár egy ottfeledett építőkocka. Sekulowski leült a fűre, és sietve írni kezdett egy noteszbe.

– Szereti figyelni a hangyákat? – kérdezte Stefan.

– Nem, de néha muszáj. Ha nem mi lennénk a teremtés mumusai, a rovarok vennék át tőlünk ezt a szerepet. A gépiesség és az élet ugyanis homlokegyenest ellentmond egymásnak. Csakhogy a rovarok élő gépezetek, ami rossz tréfa a természettől. Szúnyogok, hernyók, bogarak: rettegnünk kellene tőlük. A lehető legnagyobb félelemmel közelednünk hozzájuk.

Lehajtotta a fejét, és tovább írt. Stefan a vállán átlesve olvasta az utolsó szavakat: „… a világ: Isten és a semmi küzdelme.”

Megkérdezte, ebből is vers születik-e.

– Honnan tudjam?

– Ki tudja, ha nem ön?

– És még maga akar a lélek orvosa lenni!

– A költészet két világ között közvetít: az egyiket látjuk, a másikat megéljük – kezdte Stefan bizonytalanul. – Mickiewicz írta: „Nemzetünk, akár a láva…”

– Nem az iskolában vagyunk – dünnyögte a költő. – Mondhatott Mickiewicz, amit akart, ő romantikus volt, holott nemzetünk olyan, akár a tehénpotyadék: száraz kívül, és hogy belül milyen, azt maga is tudja. És nem csupán a saját nemzetünkről beszélek. De kérem, ne kényszerítsen állásfoglalásra, mert rosszul leszek tőle.

Egy darabig elnézte a napsütötte tájat.

– Akkor mi egy vers?

Sekulowski felsóhajtott.

– Az én szememben tarka csík a málladozó vakolat mögött, a maga ragyogó, elkülönülő töredékeivel. Igyekszem összekötni a kezeket a horizontokkal meg a beléjük börtönzött pillantásokkal és tárgyakkal. Ezt látjuk napvilágnál. Éjszaka minden más, hisz a versek néha éjszaka születnek, olyanok ők, mint holmi indázó spirálok, melyek magukat kerekítik ki. A legnehezebb az, hogy ébredésünkig megtartsuk őket.

– Az a vers, amit a múltkor elmondott, nappali volt vagy éjszakai?

– Nappali.

Stefan dicsérni próbálta, de a költő nyomban letorkolta.

– Lárifári. Amúgy mit ért maga a költészetből? Egy szót sem. Az írás átkozott kényszer. Aki úgy nézi végig egy szeretett lény halálát, hogy e kényszer hatására minden apró, megörökítésre méltó részletet rögzít az elméjében, egészen a legutolsó vonaglásig, hogy azután megírhassa, nos, ő az igazi író. Egy emberbarát most bizonyosan tiltakozna e förtelem hallatán. Holott nem az, csupán emberi szenvedés. Az írás nem pálya, amelyet kiválaszthatunk magunknak holmi értelmiségi hivatásként. Egyedül azok az írók találnak nyugalmat, akik nem írnak. Ők azok, akik a lehetőségek tengerében dagonyáznak. Ahhoz, hogy kifejezz egy gondolatot, először be kell határolnod, ami a halálával egyenértékű. Minden egyes leírt szó ezer másiktól foszt meg, és valamennyi leírt sor mások feladásával jár. Nekem valamiféle mesterséges bizonyosságot kell teremtenem. Mikor azonban lehullik a teljes vakolat, az arany töredékek alatt, a mélyben, tátongó, leírhatatlan szakadékot találok. Ott van az, ebben nincs hiba, ám minden kísérlet, hogy a mélyére hatoljak, kudarcra van ítélve. Tele vagyok félelemmel…

Elhallgatott, és nagyot sóhajtott.

– Minden szót, amelyet leírok, az utolsónak érzek. Hogy képtelen leszek folytatni. Ezt maga persze nem érti, mert nem értheti. A félelmet… hogy magyarázzam meg? Mert a szavak úgy ömlenek belőlem, akár áradáskor a küszöb alatt betörő víz. Nem tudom, mit rejt ez az ajtó. Nem tudom, az utolsó hullám-e, amiben részem van. Nem áll módomban befolyásolni az áradás hevességét. És még maga követel tőlem állásfoglalást! Csupán azok az embertársaim szabadíthatnak fel, akikről írok, noha ez is csak illúzió… Kiknek is írok? A barlangi ősember napja rég leáldozott. Ő még kiette az agyat társai koponyájából, és saját vérével mázolt máig utolérhetetlen képeket a barlangok falára. A reneszánsz is letűnt a maga lángelméivel és máglyán füstölgő eretnekeivel. A hordák, amelyek megtanulták meglovagolni a tengereket és a szeleket, jöttek-mentek ezután. Ma a barakkokba zárt törpék, a dobozból szóló zene korát éljük, meg a harci sisakokét, melyek mögül nem lehet a csillagokra látni. Pedig azt hallani, hamarosan eljő a testvériség és egyenlőség ideje. Ugyan mi végre az egyenlőség és a szabadság, mikor az egyenlőség hiánya lángoló víziókat szül, magasra szítva a kétségbeesés lángját, s a veszély sokkal többet hozhat ki az emberből, mint a csömörhöz vezető jóllakottság. Nem akarom feladni ezeket a gigászi ellentéteket, ezeket a feszültségeket. Ha rajtam múlna, egyként megtartanám a palotákat és a nyomortanyákat, sőt az erődöket is!

– Valaha egyszer felettébb tanulságos történetet hallottam egy orosz hercegről – mondta Stefan. – Ez a herceg hegytetőn álló palotája ablakából rálátott az alant elterülő falura. Néhány nádtetős kunyhó azonban elzárta előle a teljes kilátást, ezért felgyújtatta őket. A megszenesedett gerendák pont azt a felhangot adták hozzá a tájhoz, amit addig hiányolt.

– Már ne haragudjon – mondta Sekulowski –, de mi dolgunk nekünk a tömegekkel? Talán értük kellene verejtékeznünk? Nem vagyok én egy Mefisztó, doktor úr, de szeretem végiggondolni a dolgokat. Emberbarátság? A jótékonykodás maradjon a tanult kékharisnyáknak, akiknek kiszáradtak a hormonjaik, ami pedig a forradalmak elméletét illeti, nos, a koldusoknak nincs idejük az effélére. Ez a szalonlázadók dolga. A forradalom mindig árt a népnek. Bárki, aki békére, nyugalomra és kényelemre vágyik, a sírban keresse, ne itt a földön. De miért maradjunk meg az elvontságoknál? Jómagam olyan szegénységben nőttem fel, doktor úr, amit maga elképzelni sem tud. Az első munkámat három hónaposan kaptam, tudja. Anyám kikölcsönzött egy koldusasszonynak, aki csecsemővel a karján nagyobb bevételt remélt. Nyolcévesen éjszakai lokálok körül lófráltam, és mikor előjött az elegáns vendégsereg, kiválasztottam közülük a legjobban öltözött párt, s a nyomukba eredve leköptem fókabőr, hódprém és pézsmapatkány kabátjukat. Akkorát köptem illatos szőrméikre és azokra a hölgyeményekre, amennyire erőmből telt, amíg csak ki nem száradt a szám. Amim van, azért mind megküzdöttem. Az igazi tehetség mindig ilyen.

– Törvényszerű-e, hogy a lángelmék semmibe vegyék és lenézzék embertársaikat? Hogy trágyadombnak tekintsék őket?

Holott Stefan maga is így gondolta. Meglehet, magával szállt vitába. Elfelejtette, hogy nem ingerelheti fel durvasággal a költőt.

– Á, igen – dőlt hátra a könyökére Sekulowski, s nézett fel megvető mosollyal a gomolygó felhőkre. – Hogy mi termékenyítsük meg trágyadombként az eljövendő nemzedékeket? Azt oltárra feküdjünk áldozati bárányként? Ugyan, menjen már, doktor úr! Egyvalamit nem állhatok, az pedig az unalom.

Stefan megsértődött.

– És hogy állunk a varsói tömeges letartóztatásokkal meg a deportálásokkal német földre? Ez nem zavarja magát? Hisz ha elmegy innen, oda megy vissza.

– Miért zavarnának jobban a letartóztatások, mint a tizenharmadik század tatár hódításai? Az időbeli egybeesés miatt?

– Ne szálljon vitába a történelemmel! A történelemnek mindig igaza van. Nem dughatja homokba a fejét!

– Tény és való, a történelem győzne. Hisz az erősek a túlélők – mondta a költő. – Bár igaz, hogy jól elvagyok önmagammal, azért én is csak egy porszem vagyok az általános földindulásban. Ugyanakkor semmi nem kényszeríthet, hogy úgy gondolkodjam, mint egy porszem!

– Tud arról, hogy a németek az elmebajosak kiirtását tervezik?

– Tudomásom szerint a világon nagyjából húszmillió elmeháborodott él. Másra nincs is szükségük, mint egy lelkesítő jelszóra, ami egyesítené őket, hogy szent háborúba induljanak – mondta Sekulowski, és elhevert a fűben.

A nap erősebben tűzött rájuk. Stefan rájött, hogy a költő kibúvót keres a vitából, de nem hagyta annyiban.

– Nem értem magát. Mikor először beszéltünk, maga a meghalás művészetét dicsérte.

– És ebben a legcsekélyebb ellentmondást sem látom – mondta Sekulowski, akinek szemlátomást elpárolgott a jókedve. – Érdekel is engem az állam függetlensége! Nekem egyedül a lélek szabadsága fontos.

– Maga szerint akkor mások sorsa…

Sekulowski azonban remegő arccal szakította félbe.

– Disznó! – ordította magából kikelve. – Maga idióta!

Ezzel felugrott, és futásnak eredt lefelé a domboldalon. Stefan vére az arcába tódult, és ijedtében utánafutott. A költő azonban a nyakába szedte a lábát, és azt kiáltotta:

– Bohóc!

Mire az elmegyógyintézethez értek, a költő lecsillapodott. A falra nézve azt mondta:

– Doktor úr, maga modortalan. Nem volt gyerekszobája. Meg merem kockáztatni, hogy közönséges is, mert valahányszor szóba elegyedünk, a végén mindig sértegetni kezd.

Stefan dúlt-fúlt dühében, mégis megjátszotta a betege kitörésével szemben elnéző orvost.

* * *

Három hét múlva áttették Kauters osztályára. Mielőtt felvette a munkát, új főnöke magához hívatta. A sebész laza szabású, ezüsttel csíkozott sötétkék házikabátban jött az ajtóhoz. Ahogy végigmentek a lakásához vezető hosszú, sötét folyosón, Stefan elmagyarázta jövetele okát, de aztán meglepetésében elnémult.

Első benyomása valami barna volt, melyet feketék és lüktető ibolyakékek tarkítottak. Valami olyan csüngött alá a mennyezetről, ami halvány kagylókból álló füzérre emlékeztetett. A padlót befedő fekete-narancssárga perzsaszőnyegen gondolák, lángok vagy szalamanderek voltak láthatók. A falakat fekete keretes metszetek és festmények borították. Egy keskeny almárium is állt ott bölényszarv-lábakon. Vénusz légycsapója fölött a falon tágra nyílt pofájú krokodilfej csüngött. Egy alacsony, nyolcszögű asztalt elborított a harsánysárga orbáncfű. Kétoldalt a könyvszekrényekben bőrkötéses kötetek és penészes, megsárgult lapú ősnyomtatványok hevertek rendetlen összevisszaságban. A polcok szélén állongó csecsebecsék mellől szürke atlaszok kandikáltak ki vérvörös vagy tarkabarka gerinccel.

Kauters leültette a vendégét, aki nem tudta levenni szemét a japán fametszetekről, ősi indiai szobrocskákról és ízléstelen porcelán mütyürökről. A sebész megjegyezte, örül a látogatásnak, és megkérte Stefant, meséljen magáról. Ő azonban semmi értelmeset nem tudott felelni egy ilyen bárgyú kérdésre. Kauters ezután megkérdezte, tervezi-e, hogy szakosodik.

Valamit motyogott erre, miközben élvezte a nyersselyem karfa érintését – hatalmas, bőrbevonatú karosszékben foglalt helyet. Fokozatosan magához tért, és kezdte kiismerni magát a szobában: az ablak mellett volt a dolgozósarok. A nagy íróasztal felett reprodukciók és gipszmaszkok függtek. Némelyiket felismerte. Az egyik a kretén testalkatot ábrázolta: csigára emlékeztető, nyálas testet, melyről hiányzott a nyak, kiguvadó szemet s a félig elnyílt szájból féregként elősikló nyelvet. Stefan Leonardo több visszataszító arcvázlatát is viszontlátta üveg mögött a keretes képeken. Egyikük úgy tolta előre az állát, akár egy vén cipő orrát. Ez az arc a zacskós szempárral szinte szemezett Stefannal. Voltak ott azután torz koponyák, Goya rajzolta szörnyek, denevérszárnyra hajazó lefegő füllel és összeszorított, elferdült állkapoccsal. Az ablakok közét egy, a Santa Maria Formosából származó nagy alabástrom maszk foglalta el: jobb oldala bambán vigyorgó részegre emlékeztetett, míg a bal nem volt más, mint felduzzadt hájtömeg, dülleteg szemmel és pár lapátfoggal.

Stefan érdeklődését észrevéve Kauters látható elégedettséggel vezette körbe vendégét. Szenvedélyes gyűjtő volt. Volt egy méretes albuma Meunier metszeteiből, melyek a háborodott elméjűek kezelésének korai eszközeit szemléltették: nagydarab fadobok voltak ezek, vagy leleményes lábsínek a láb kínzására, melyek a kor elképzelése szerint csodát műveltek az elködösödött elmével. Volt ott azután egy láncra erősített, körte alakú vas szájpecek, ez a páciens sikoltozását volt hivatva megfékezni.

Székébe visszaülve Stefan magas csuprok sorára lett figyelmes egy szekrény tetején: iszamós lilás-kékes valamik lebegtek bennük.

– Á, a szemléltető készletem! – mondta Kauters, feléjük intve egy fekete pálcával. – Ez egy cephalothoracopagus meg egy craniopagus parietalis[12], gyönyörű példány, az meg ott egy ritka epigastrium. Ez az utolsó embrió egy tökéletes diprosopus, ahol a láb a szájpadlásból nő ki. Attól tartok, a szülés közben megsérült valamelyest. A többi már nem olyan érdekes.

Ezután bocsánatot kért, és ajtót nyitott. A felesége lépett be fekete, lakkozott tálcával, melyen ezüstszegélyű, pipacspiros kínai porcelánkészletben gőzölgött a kávé. Stefan újra meglepődött.

Amelia Kautersnek nagy, puha szája és szigorú tekintete volt, amely nem is nagyon különbözött a férjéétől. Mosolya domború, tompa fényű fogsort tett láthatóvá. Szépnek nem lehetett ugyan nevezni, de határozottan feltűnő jelenség volt. Fekete haját súlyos fonatokban hordta, melyek együtt ingtak a feje mozdulatával. Gyönyörű vállát ujjatlan blúz engedte láttatni, melyet háromszögletű ametiszt bross fogott össze a nyaknál.

– És hogy tetszenek a szobrocskáink? – kérdezte Kauters, Stefan elé tolva egy viking hajó formájú cukortartót. – Nos, ha az ember annyi mindent felad, mint mi, valami kis jogot formálhat az eredetiségre.

– Kellemes családi fészek a mienk – mondta Amelia, s megsimogatott egy szőrmók macskát, amelyik nesztelenül az ölébe telepedett.

Combja telt, lankatag vonalait elrejtették a ruha redői.

Stefan már meg sem lepődött, ehelyett igyekezett mindent magába szívni. A kávé fenséges volt, évek óta nem ivott ilyen finomat. Némelyik bútordarab akár egy hollywoodi rendező „magyar hercegnek” berendezett szalonjába is beillett volna, már ha semmit sem tudott volna Magyarországról. Kautersék lakásának ajtaja olyan volt, mint egy kés, amely halálos döfést mér a mindent eluraló kórházi hangulatra, melyet a makulátlanul fehér falak és a csillogó radiátorok árasztottak magukból.

A sebész sápatag arcába tekintve, ahol a szemhéj úgy rezgett a szemüveg mögött, mint egy türelmetlen pillangó, Stefan úgy érezte, hogy a szoba tulajdonosának egyéniségét fejezi ki. Erre gondolt éppen, mikor a beszélgetésben felmerült Sekulowski neve.

– Sekulowski? – vont vállat a sebész. – Bizonyára Sekulára gondol.

– Nevet váltott?

– Nem, miért kellett volna? Álnevet vett fel… mi is volt annak a könyvnek a címe? – szólt oda a feleségéhez.

Amelia Kauters elmosolyodott.

– Töprengések egy állami épületről. Nem olvasta, doktor úr? Nem? Sajnos nincs belőle példányunk. Pedig nagy port kavart vele. Hogyan is jellemezzem? Nos, egyfajta esszé ez, a szerző szándéka szerint mindenről, legfőképpen azonban a kommunizmusról. A baloldal megtámadta, ami jót tett Sekulowski ismertségének. Rendkívül népszerűvé tette.

Stefan a körmeit vizsgálgatta.

– De magam nem emlékszem egészen tisztán – tette hozzá gyorsan Amelia Kauters. – Végtére is gyerek voltam még. Csak később hallottam Sekulowskiról. A költészetét viszont szeretem.

Felkelt, hogy megmutasson Stefannak egy verseskötetet. Közben levert egy másik könyvet, melynek puha, halvány kötése volt. Stefan lehajolt, hogy felvegye. Mialatt ezzel foglalkozott, Kauters a kötetre mutatott.

– Gyönyörű kötés, ugye? Egy női comb belsejéből származó bőrből van.

Stefan ezt hallva elrántotta a kezét, mire a sebész elvette tőle a könyvet.

– A férjemnek meglehetősen morbid a humorérzéke – jelentette ki Amelia Kauters. – Pedig tényleg finom, puha kötés. Tapintsa meg maga is!

Miközben ezt mondta halk hangján, felemelte a kezét, és finom, alig észrevehető mozdulattal megérintette a szája meg a szeme sarkát.

Stefan motyogott valamit, majd verejtékezve visszaült.

Úgy érezte, hogy ez a különös jelenet mintegy leképezi, magába foglalja a kórtermekbe zárt őrültek teljes világát. A városi talajából kiragadott ember különccé lesz, akárcsak az erre berendezett üvegházakban tenyésztett mutáns virágok. Aztán mást gondolt. Kauters talán azért ment el a nagyvárosból és hozta létre ezt a félhomályos, ibolyakék szobabelsőt, mert eleve különc volt.

Kifelé menet Stefan egy kis válaszfal mögött akváriumot vett észre, telis-tele szivárványos visszfényekkel. Egy aranyhal úszott hasát mutatva a felszínen. Ez a kép vele maradt. Úgy érezte, mintha valamiféle megterhelő szellemi feladatot hajtott volna végre. Nem volt kedve nyomban vacsorázni, de félt, hogy felfedezik a távollétét, ezért kényszerítette magát, hogy az étkezőbe menjen. Nosilewska úgy ült a helyén, mint ahogy mindig is viselkedett, egy alvajáró révetegségével, udvariasan, hébe-korba megvillantva felbecsülhetetlen értékű mosolyát. Staszek – a bolondja – szinte falta a szemével; azt hitte, senki nem veszi észre.

Aznap éjjel Stefan nem tudott elaludni, úgyhogy a végén luminált vett be. Kautersnével álmodott, aki egy kosár lefejezett halat cipelt, s mindenáron rá szerette volna tukmálni a kosarat. Dobogó szívvel ébredt, és csak reggel felé aludt el.

Mint kiderült, Sekulowski egyáltalán nem sértődött meg. Staszekkel üzent Stefannak, hogy valamikor délelőtt nézzen be hozzá. Az orvos reggeli után azonnal meg is látogatta. Az író az ablaknál ült, és egy méretes fotót nézett, mely egy báltermet mutatott, tele szórakozott, elengedett emberekkel.

– Nézze meg ezeket az arcokat! – mondta. – Tipikus amerikaiak. Nézze, milyen önelégültek, hisz az életükben – amely az ebéd, vacsora, az ágy és a metró körül forog – nincs semmi fennakadás. Nincs idejük a metafizikára, nem töprengenek a tények brutalitásán. Szó mi szó, az Óvilág végzete, hogy mi csupán a szenvedés nemesebb és kevésbé fennkölt változatai között választhatunk.

Stefan elmesélte látogatását Kauterséknél. Közben rájött, egy kolléga kibeszélése Sekulowskival íratlan törvényt sért, mégis talált rá igazolást: ő és a költő felette állnak az efféle konvencióknak. Azt természetesen nem említette, mit mondott Kauters Sekulowskiról.

– Ne háborodjon fel – mondta a költő kedvesen. – Hisz elvégre is, mit tekintünk visszataszítónak? A művészetben vagy jó egy munka, vagy rossz, középút nincs. Van Gogh megfestett pár kiszolgált bilit, s mi a legszívesebben térdre omlanánk előttük, míg egy amatőr ecsetje a leggyönyörűbb nőt is jellegtelennek mutatja. Végül is mi a lényeg? A dicsőség röpke felvillanása, katarzis, és aztán a vég.

Stefan mégis úgy vélte, hogy egy ilyesfajta múzeumban élni azért fölöttébb különös.

– Nem tetszik magának? Pedig téved. Volna kedves becsukni nekem az ablakot? – kérte a költő.

Az erős fény kiemelte sápadt arcszínét. A kinti fuvallat magnóliavirágok illatát hozta be a szobába.

– Ne feledje, hogy mindenben benne van az egész világ – folytatta a költő. – A legtávolabb csillagok egy serleg legszélén keringenek. A ma reggeli harmatban ott a tegnap esti köd. Minden létezőt egyetemes kölcsönhatások bogoznak együvé. Semmi és senki nem menekülhet meg a külső befolyásoktól. A legkevésbé az ember, ez a gondolkodó anyag. Álmainkban kövek és arcok vernek visszhangot. A virágok illata más ösvényekre téríti gondolatainkat. Miért ne alakítsuk akkor szabadon az amúgy is esetleges formát? Ha valaki arany és elefántcsont csecsebecsékkel veszi körül magát, az olyan, mintha feltöltene egy akkumulátort. Egy ujjnyi szobrocska a művész évek alatt lepárlódott képzeletvilágát fejezi ki. És az a sok száz óra nem volt hiábavaló: úgy melengethetjük tagjainkat egy ilyen szobor előtt, mint a tűz melegénél.

Elhallgatott, majd sóhajtva hozzátette:

– „Néha szívesen nézek egy kavicsot”. Ezt nem én mondtam, hanem Csang Kiu-lin. Nagyszerű költő.

– Mikor élt?

– A nyolcadik században.

– Azt mondta, „gondolkodó anyag”. Maga materialista. Jól gondolom? – kérdezte meg Stefan.

– Materialista? Ó. igen, az osztályozás varázsvesszeje. Úgy vélem, hogy az ember és a világ egyazon anyagból való, de hogy ez miféle lehet, arról fogalmam sincs… és szavakkal amúgy is elmondhatatlan. A boltíveknek azonban mindig két száruk van, egymagukban nem állnának meg. Meg merem kockáztatni, hogy az az asztal ott túléli a halálunkat. Hanem kié lesz akkor? A legyeké? A mienk semmiképpen nem. Nem beszélhetünk a létezésről általában. Egy tárgy azonnal semmivé foszlik. Mi az asztal ember nélkül? Fényezett deszka, amely négy lábon áll? Mumifikálódott növényi sejtek tömkelege? Egymásba fonódó cellulózláncok halmaza? Elektronfelhők gomolygása? Nem, az asztal mindig valaki számára létezik. Az a fa az ablak alatt nekem él, ahogyan a benne keringő nedveket tápláló mikrobák is. Az én szememben ez a fa az erdő egy darabja, és megcsodálom az égre vetülő ágait. A mikrobáknak egyetlen levél tengerzöld végtelen, s egy ág felér egy világegyetemmel. Vajon ugyanazon a fán osztozunk-e a mikrobák és én? Dehogy. Kérdés azonban, mi teszi a mi nézőpontunkat magasztosabbá, mint a mikrobákét?

– Nem vagyunk mikrobák – mondta Stefan.

– Egyelőre nem, de majd azok leszünk. Nitrogénbaktériumok leszünk a talajban, s a gyökereken behatolva ama alma részévé válunk, melyet valaki majd bölcselkedve elmajszol. Ahogyan most mi is okoskodunk itten, mialatt a rózsás felhők látványát élvezzük, melyek vize valaha a testünkben keringett. Így megy ez, soha meg nem szűnő körforgásban. Az átváltozások száma végtelen.

Sekulowski elégedetten rágyújtott.

– Eszerint maga ateista? – kérdezte Stefan.

– Igen, de van egy kicsiny kápolnám.

– Kápolna?

– Nem olvasta a „Litánia a testemhez” című művemet?

Stefan emlékezett erre a tüdőhöz, májhoz és veséhez intézett ódára.

– Eredeti esszé – mondta.

– Nem az, hanem költemény. A bölcseleti elmélkedéseimet és a teremtő munkát szigorúan elkülönítem egymástól, és mindenkinek megtiltom, hogy annak alapján ítéljen meg, amit eddig leírtam – jelentette ki Sekulowski váratlan makacssággal. Elnyomta cigarettáját a földön, és folytatta: – Néha mégis imádkozom. Íme, az imám: „Ó, istenem, aki nem vagy.” Valaha ezt megfelelőnek éreztem. Újabban azonban a vaksorshoz fohászkodom.

– Hogyhogy?

– Úgy, ahogy mondom, a vaksorshoz. Mivel ő kormányozza a szervezetünket, a világmindenséget, még a szavakat is, amelyeket most tőlem hall. Tudom, hogy nem hallgat oda az imámra, ártani azonban nem árt – tette hozzá mosolyogva.

Csaknem tizenegyre járt az idő. Stefannak indulnia kellett a vizitre.

* * *

Heteken keresztül Niezgloba atya, egy alacsony, ösztövér emberke, akinek karján kékes erek futottak végig, a nyolcas szoba lakója volt. A külseje kétkezi munkásnak mutatta.

– Hogy van, atya? – kérdezte Stefan halkan, mikor belépett.

A pap megtarthatta a csuháját, amely sötéten rajzolódott ki a fehér kórházi falak hátterében. Stefan azért volt vele ennyire udvarias, mert tudta, hogy Marglewski, ez a vékonydongájú osztályos orvos néha a „menny követének” nevezte a tiszteletest, és egyházi méltóságokról szóló anekdotákkal traktálta. Az orvos sokat tudott erről a témáról.

– Kínszenvedés ez, doktor úr.

A pap hangja kellemes volt, bár talán túl halk. Folyvást ugyanazok a látomások gyötörték: egy keresztelőn női hangot hallott a háta mögött. Mikor azonban megfordult a hang irányába, senkit nem látott.

– Most is magával van az arab hercegnő?

– Igen.

– Tudja, ugye, atyám, hogy ő csak egy látomás? Hallucináció.

A pap vállat vont. Tekintete kimerült volt a kialvatlanságtól, szemhéját apró ráncok szántották.

– Ez a beszélgetés magával, doktor úr, ugyanolyan valótlannak nevezhető. Az ő hangját ugyanolyan tisztán hallom, mint a magáét.

– Nos, ne aggódjon! Majd elmúlik. De ne igyon többet!

– Nem ittam én soha – sütötte le szemét bűntudatosan a pap. – De a híveim tele vannak borzalmasabbnál borzalmasabb bűnökkel – sóhajtott. – Folyvást neheztelnek, megsértődnek, megharagszanak, makacskodnak, úgyhogy én…

Stefan gépiesen megvizsgálta a reflexeit, visszatette a kalapácsot a köpenyébe, majd közvetlenül távozása előtt megkérdezte:

– Mit csinál egész nap, atyám? Én a maga helyében már falra másznék. Nem kér olvasnivalót?

– Van mit olvasnom.

Ezzel elővett egy fekete borítójú, szamárfüles kötetet.

– Tényleg? És mit olvas?

– Imádságos könyvet.

Stefannak hirtelen eszébe jutott a vaksors, és egy pillanatra megállt az ajtóban. Aztán – talán túl sietve – távozott.

Többé nem látogatta Nosilewska osztályát. Ugyanúgy elvesztette érdeklődését az egyes betegek iránt, mint valaha Ksawery bácsi atlaszának hajmeresztő képeivel szemben, melyek pedig gyerekfejjel lenyűgözték. Időről időre váltott néhány szót Pajpakkal, és néha a reggeli vizitjeinél is segédkezett.

Mialatt Kauters keze alatt dolgozott, megismerkedett egy Gonzaga nevű osztályos nővérrel. A csontos, kövér nő félelmetes látványt nyújtott széles szoknyájában. Valójában nem volt benne semmi ijesztő, még senki nem látta megharagudni. Úgy riasztotta el magától az embereket, akár a madárijesztő a verebeket. Orcája súlyos redőkben ereszkedett alá szája kék vonalára. Hatalmas kezében folyton kulcsot csörgetett a bőrgyűrűn, máskor kórlapokat, vagy egy nyaláb szorítókötést vitt valahová. A fecskendős tálca nem az ő dolga volt, hanem az asszisztenseké. Ügyesen bánt a műszerekkel, csöndes volt és magányos. Szemlátomást nem volt magánélete. Kauters minden jel szerint nagyra tartotta. Egyszer Stefan meglátta, amint a magas sebész, mellén összefont karral megáll a nő előtt, s ideges vállrángatás közben, mint aki magát igazolja, magyaráz valamit: vagy meg akarta győzni a nővért az igazáról, vagy szívességet kért tőle. Gonzaga nővér csak állt vele szemközt termetesen és mozdulatlanul, s a szeme se rebbent, ahogy az ablakból fény vetült az arcára. Ez a jelenet olyan szokatlan volt, hogy megragadt Stefan emlékezetében. Soha nem tudta meg, mi játszódott le valójában a két ember között. Gonzaga nővérbe bármikor, a nappal vagy az éjszaka bármely órájában bele lehetett ütközni a folyosón, melyen oly nesztelenül vonult át ringó szoknyájában, akár a hold, mialatt csipkés fityulája világított a félhomályban.

Stefan csak akkor beszélt vele, amikor gyógyszert vagy kezelést rendelt a betegeknek. Egyszer, amikor Sekulowskitól tért vissza, és egy üveget keresett a raktár szekrényében, Gonzaga nővér, aki épp valamit írt a noteszébe, váratlanul megjegyezte:

– Sekulowski rosszabb mint a bolondok. Komédiás.

– Hozzám szólt, nővér? – fordult feléje Stefan.

– Nem, csak úgy magamnak mondtam – felelte a nő, és többé meg se szólalt.

Stefan nem beszélt e közjátékról a költőnek, de megkérdezte, ismeri-e Gonzaga nővért. A férfit nem érdekelte a segédszemélyzet, Kautersről viszont tömör és velős véleménye volt:

– Észrevette, hogy úgy gondolkozik, mint egy színpadi díszlettervező?

– Mit ért ez alatt?

– Kétdimenziósan.

* * *

A park távoli sarkában állt a katatonok csaknem elfeledett, elhanyagolt szárnya, melyet teljesen benőtt a hajnalka, amely azonban egyelőre nem bontott levelet. Stefan csak ritkán járt erre. Először sürgető vágyat érzett, hogy kitisztítsa Augiasz istállóját[13], ezt a borongós csarnokot a nyomasztó kék mennyezetével, ahol a betegek mozdulatlanságba dermedten álltak, ültek vagy térdeltek. Lelkes reformtörekvései azután hamarosan elenyésztek.

A katatonok matrac nélküli ágykereteken hevertek. Testükre rászáradt a mocsok, s elborították az ágyrugók és drótok okozta sebek. Az ammónia és ürülék átható bűze töltötte be a levegőt. A pokolnak ebben a legalsó bugyrában – Stefan így nevezte – soha nem járt nővér. Ezeket a gondolattalan lényeket valamiféle ismeretlen erő tartotta csak életben.

Közülük két fiatal fiú vonta magára Stefan figyelmét. Az egyik kisvárosi zsidó volt, akinek kerek fejét szárazon meredező vörös haj keretezte; ő mozdulatlanul, az ágyára hajolva gubbasztott a fülkéjében. Szinte mindig pucér volt, s takarót borított a fejére. Egész nap ugyanazt a két érthetetlen szót ismételte fáradhatatlanul. Valahányszor a közelébe léptek, panaszosan megemelte a hangját, mintha csak imádkozna, és megreszketett. Kék szemét nem vette le a vas ágykeretről. A másik fiú, akinek rozsszínű volt a haja, fel-alá járt a központi terem és a társa fülkéje közti átjárón. Elment a sarokban álló ágyig, aztán újrakezdte. E nyolc lépésből álló passión mindig nekiverte magát az ágy korlátjának, de észre se vette. A csípője fölött lilás véraláfutás terjengett. Két karját összefonta a mellkasán – máskor meg a kezébe temette az arcát –, a járkálást azonban soha nem hagyta abba. Amikor valaki belépett a terembe, gyermeki nyöszörgést hallatott, ami furán hangzott egy ifjú ember szájából. Az értelem béklyóiból kiszabadult teste önálló életre kelt, s karcsú, szoborszerű felsőtestén a nyitott ing alatt megcsillantak a kidolgozott izmok. Az arca olyan fehér volt, mint a fal, amelynek nekiverte magát, kék szeme hol kíváncsiságot tükrözött, hol esdekelt.

Egyszer Stefan váratlanul, vacsora után lepte meg a katatonokat. Az a gyanúja támadt ugyanis, hogy Ewa, az egyik asszisztensnő illetlenül bánik a fiúkkal, akik mindig rendkívül izgatottak lettek a távozása után. A zsidó kölyök olyan hevesen reszketett, hogy beleremegett az ágykeret, s a vékony legény még hevesebben verte csípőjét az ágynak, majd az ellenoldalon a falba a fejét.

A helyiséget a szürkület derengése töltötte be. A szél nekivert egy ágat az ablaküvegnek. Stefan megtorpant a folyosón: Nosilewska állt a zsidó fiú ágyánál, s lassan lehúzta fejéről a takarót. A fiú egy pillanatig megpróbált ellenállni, s erősen megmarkolta a takarót vaskos ujjaival. A nő ekkor végtelenül könnyű, finom mozdulattal megcirógatta a beteg kócosan meredező haját. Arccal az ablaknak fordult, s minden jel szerint a távolba révedt, holott a külső fal szabálytalan repedései mindössze másfél méterrel az ablaküveg alatt húzódtak.

Stefan oldalt sandítva észrevette a másik fiú árnyékát, aki vég nélküli járkálását abbahagyva most az ajtónak vetette hátát, s a nő ablakra vetülő körvonalaira meredt. Stefan a legszívesebben közéjük ment volna, hogy magyarázatot kérjen, de aztán visszahúzódott, és ugyanolyan nesztelenül, ahogyan jött, távozott.

AZ ÖRDÖG ÜGYVÉDJE

Májusban jártak. Buján zöldellt az erdő vésett domborműre emlékeztető karéja, amely körülölelte az elmegyógyintézetet. Minden éjjel újabb virágok nyitották ki szirmukat, s a rügyekből kifakadó, összehajtogatott levelek is kéjesen szétterültek. A nyírfák immáron nem csupaszon meredező ezüstoszlopok voltak, mert fehér lángnyelvek nyaldosták őket körül. A nyárfák szív alakú levelei beitták a napmeleget, és magukba szívták a fényözönt. Az örvendező tájat méhsejt mintázatú csupasz márgabuckák tarkították.

Kauters utasította Stefant, hogy vizsgáljon meg egy Rabiewski nevű mérnököt, akit egy közeli községből hoztak be autón. A beteg felesége beszámolt férje különös átalakulásáról az utóbbi néhány hónapban. Miután a németek bejöttek, és lebombázták a gyárat, ahol dolgozott, magas képzettségével tanításra kényszerült. A könnyed modorú, flegmatikus férfi szenvedélyes horgász, bibliofil és vegetáriánus volt. Ez az egyenes jellem a légynek sem ártott. Hanem azután az év kezdete óta egyre többet aludt. Mostanra odáig vitte, hogy ebéd alatt is elszundított, és összerezzenve riadt fel, mint a bogár, amelyet megpiszkálnak. Az óráira alig járt be, és otthon is egészen kicserélődött; minden látható ok nélkül dührohamokat kapott, majd ugyanilyen váratlanul lecsendesedett. Órákat aludt végig napközben, s hasogató fejfájással ébredt. Emellett különös vicceket is kezdett mesélni, s olyankor tört ki harsogó kacajban, mikor senki másnak nem volt kedve nevetni.

Az ápoló, egy öles legény, akit a fiatalabbik Josephként emlegettek, hogy megkülönböztessék druszájától, ügyes kezével a legelszántabban kapaszkodó markot is szét tudta feszíteni. Most ő vezette be a vizsgálóba Rabiewskit. A beteg kövér, kopaszodó férfi volt, ősz haja koszorúként övezte fejét. Bíborszínű kórházi köpenyt viselt, és a székhez sántikált. Olyan esetlenül roskadt rá, hogy összecsattant a fogsora. Csak hosszú hallgatás után válaszolta meg a kérdéseket, vagy miután Stefan a lehető legegyszerűbben újrafogalmazta őket. Mikor észrevette az asztalon heverő sztetoszkópot, vihogni kezdett.

Stefan, aki aprólékosan leírta a betegség elhatalmasodását, nekilátott, hogy megvizsgálja a mérnök reflexeit. Lefektette a viaszosvászonnal letakart vizsgálóasztalra. Odakint hétágra sütött a nap, s a helyiség króm szerelvényei visszaverték és a szivárvány színeire bontották a napsugarakat. Stefan nagyban kopogtatta a beteg térdinait, mikor megjelent Kauters.

– Nos, hogy állunk? – kérdezte élénken és kurtán.

A sebész elégedetten hallgatta végig Stefan beszámolóját.

– Érdekes – mondta. – Pillanatnyilag maradjunk ennyiben: suspectio quad tumorem.[14] Majd megnézzük a szemet vizsgálótükörrel, és gerinccsapolást is kérek. Azután pedig…

Elvette a kalapácsot, és ráütött Rabiewski sovány lábára.

– Ahá! Ez meg ml? Kérem, érintse meg a jobb térdét a bal sarkával! Nem, nem úgy. Mutassa meg neki! – utasította Stefant, és az ablakhoz sétált.

Stefan elmagyarázta a mérnöknek, mit csináljon. Kauters egy levéllel jött vissza, melyet egy ablakon benyúló ágról tépett le, s elmorzsolta az ujjai között. Mialatt karcsú, inas kezét szagolgatta, elégedetten hozzátette:

– Tökéletes. Ataxia[15] is van.

– Cerebelláris[16], doktor úr?

– Talán nem. Túl korai volna megmondani. Ugyanakkor zavart a gondolkodás. Abuliát[17] is tapasztalok. Lássuk tovább! – Kitépett egy lapot a noteszából, és egy kört rajzolt rá. – Mi ez? – mutatta Rabiewski elé.

– Egy részlet – felelte a mérnök hosszas gondolkodás után. Szenvedés érződött a hangjából.

– Minek a részlete?

– Egy spirálé.

– Látja!

Stefan beszámolt a sztetoszkópos közjátékról. Kauters a kezét dörzsölte.

– Tökéletes! Witzelsucht[18]. Tankönyvi eset, nem gondolja? Szinte bizonyos, hogy kisebbfajta tumor okozza a homloklebenyben. Majd kiderül. Kérem, jegyezzen le mindent!

A beteg az asztalon feküdt, s enyhén dülledt szempárját a mennyezetre szegezte. Ahogy hangosan, zihálva kilélegzett, elnyíló ajkai között hosszú, sárgás fogsor látszott.

Aznap este Stefannak fájni kezdett a feje, és belázasodott. Bevett két aszpirint, Staszektől meg kapott egy üveg vodkát a kalapkúrához. De ez sem segített, mert az elesettség, hidegrázás és láz négy napig tartott. Az ötödiken a beteg végre ki tudott kelni az ágyból. Reggeli után egyenesen Rabiewski kórtermébe ment, mert érdekelték a fejlemények. A közönséges kórházi ágyat olyanra cserélték, amelynek az oldalait és a tetejét háló zárta el. A mérnök úgy feküdt ott, mintha fennakadt volna egy pókhálóban; a ketrece alig volt magasabb fél méternél. Egész teste láthatóan megduzzadt. Kauters föléje hajolva leste. Mikor a foglya az arcába próbált köpni, elrántotta a fejét. A Rabiewski száját övező árkos ráncokat fehér hab lepte el. A sebész levette a szemüvegét; most fordult elő először, hogy Stefan megnézhette magának a szemét. Dülledt szempár volt, minden csillogás nélkül, sötét, mint egy rovar szeme, ha nagyítón keresztül tanulmányozzuk.

– Nő a tumor – mondta Stefan félig suttogva.

A sebész rá se hederített. Újra elhátrált az ágy mellől, mert a betegnek sikerült elfordítania a fejét, és nyálat fröcskölni az orvos arcába. Felnyögött, ahogy megfeszítette mozdulatlanságra kárhoztatott teste izmait.

– A tumor a motoros régiót nyomja – motyogta Kauters.

– Nem gondol műtétre, doktor úr?

– Ma gerinccsapolást végzünk.

Aznap este Rabiewskit a szokottnál is jobban meggyötörte az agya. Verejtékező bőre alatt görcsbe rándultak az izmok. Az ágyra szerelt háló úgy rezgett, akár egy berezonált zeneszerszám. Stefan két injekciót adott neki, ami nem sokat segített. A klorálos narkózis csupán időlegesen csöndesítette le a veszett dühöngést. Mikor a mérnök magához tért, a fény láttán, melyet órák óta először pillantott meg, azt motyogta:

– Tudom… hogy én vagyok… segítsenek!

Stefan megrezzent. A gerinccsapolás után a beteg állapota szembeszökően javult. Kauters vég nélkül ült az ágya mellett. Stefan felbukkanásakor mindamellett úgy tett. mintha akkor ugrott volna be ellenőrzésre. Stefan eleinte nem értette, miért nem tesz semmit a sebész. Aztán aggódni kezdett, mert a sikeres műtéti beavatkozás esélyei napról napra csökkentek.

Az izgalmi állapot mostanra alábbhagyott. A mérnök kiült egy székre. Sápadtan és borotválatlanul árnyéka volt csupán annak a termetes férfinak, aki három hete érkezett ide. A látása fokozatosan romlott. Stefan többé nem merte firtatni az operáció időpontját. Kauters szembeszökően felajzott hangulatban volt, és mintha várt volna valamire. Rabiewski lett a kedvenc betege. Krumplicukrot hozott neki, majd figyelte, hogyan majszolja cuppogva a betege, miközben megpróbálja megtalálni a tagjait, megérinti a combját, a lábikráját vagy a lábfejét. Érzékszervei lassan hanyatlani kezdtek, s egyre elmosódottabban észlelte a külvilágot. Ha a fülébe kiáltottak, megrezzenő szemhéja elárulta, hogy ezt még meghallja.

Június 10-én Kauters kidugta fejét a kórterem ajtaján, és Stefanért kiáltott. A helyiség csaknem teljesen üres volt, az asztal és a székek eltűntek. Rabiewski visszakerült a háló alá; dagadtan, pucéron és hatalmasan hevert az ágyán.

– Nézze meg jól! – mondta Kauters örvendezve.

Rabiewski egész testében megremegett. Keze úgy markolta meg a hálót, akár egy lélektelen állat. Kezdetüket vették a görcsös rángások. A ketrec nyikorgott a heves mozgástól, vaslába a padlónak verődött. Az ágy csaknem felborult, a két orvosnak kellett erőnek erejével a falhoz szorítania. A roham olyan hirtelen ült el, ahogyan jött. A test úgy csüngött a hálóban, akár egy deszka. A karon és a lábon heves rángások futottak végig. Aztán ez is megszűnt.

– Tudja, mi ez? – kérdezte a sebész Stefant, mintha csak vizsgáztatná.

– A motoros régió irritációja, melyet a tumor okoz?

Kauters a fejét rázta.

– Nem, barátom. A kéreg nekrózisa. Rövidesen egy kéreg nélküli lénnyel állunk szemben. Aki megszabadult az agykéreg gátló befolyásától. Mostantól az agy ősibb, még ép területei jutnak szóhoz. A roham Bewegungssturm[19] volt, motoros vihar, amely valamennyi állatfajban megfigyelhető, az ázalékállatkáktól a madarakig. Az állat az életére leselkedő veszély elől menekülni próbál. A rohamot követő ernyedtség ugyanannak a védekező mechanizmusnak a második szakasza. Ez az ún. Totstell-reflex, amikor az élőlény holtnak tetteti magát. A ganajtúró bogarak ugyanezt művelik. Látja? Most gyönyörűen elül a roham! – kiáltotta izgatottan.

A görcsöktől meggyötört mérnök megfeszítette hátát, és nekifeszült a hálónak.

– Igen… most jön ki a bezártság okozta kitörésből. Klasszikus eset! A mechanizmus, amely évmilliókon keresztül szolgálta a kétéltűeket, immáron a homo sapiensnél is megmutatkozik, amikor az agy újabb keletű régiói elhalnak.

– Előkészüljek a műtétre? – kérdezte Stefan, aki nem tudta nézni sem a rángatózó testet, sem az ujjongó sebészt.

– Hogyan? Nem, nem. Majd szólok, mikor.

A vizit után Stefan beugrott Sekulowskihoz. Kapcsolatuk mostanra a korai bizonytalanság után szilárd formákat öltött: a mesterét és a tanítványét, aki kénytelen elviselni a másik szeszélyeit. Stefan tartózkodott attól, hogy kibeszélje a költővel a betegeket, Rabiewski azonban kivétel volt. Annyira elkeserítette az állapota, hogy tanácsra volt szüksége. Egyedül nem mert dönteni, s különben sem tudta, mit engedhet meg magának. Menjen Pajaczkowskihoz? Ez azonban azt jelentené, hogy beárulja a felettesét, aki tapasztalt, jó nevű orvos. Ezért mindössze arra szorítkozott, hogy Sekulowskinak beszélt a beteg állapotáról, akkor is, ha ezzel a költő heves felháborodását váltotta ki. Hanem maga Sekulowski sem érezte jól magát az utóbbi időben, ezért örömmel értesült a más bajáról.

Miután felverte háta mögött a párnát, most hosszas szónoklatba fogott:

– Egyszer, talán a Bábel tornyában azt írtam, hogy az embert én egészen sajátosan látom. Mintha valaki századokon keresztül azon munkálkodott volna, hogy szépséges aranyszobrot alkosson, melynek valamennyi porcikáját a legváltozatosabb gyönyörűségekkel ruházta fel: halk melódiákkal és miniatűr freskókkal. A világ minden szépsége egyesült ebben a teljességben, amely ezer és ezer varázslatos törvénynek engedelmeskedett. Csakhogy ezt a fenséges szobrot egy bűzhödt trágyadomb zavaros mélyén állították fel. Többé-kevésbé ez az ember helyzete a világban. Micsoda lángelme, milyen aprólékos mestermunka szülötte! Gondoljon a szervek szépségére! Az elmére, amely kemény kézzel irányítja az atomok zúgó raját, az elektronfelhőket és az elemek ádáz dühét. Mindezeket az erőket a Teremtő bezárta az emberi testbe, arra kényszerítve őket, hogy természetüktől idegenül ténykedjenek. Miféle végtelen türelemre volt szükség az izületek vagy a csontozat bonyolult építményének megtervezéséhez, a keringő vér labirintusának megrajzolásához, a csodálatos látószerv létrehozásához, az idegrostok finom szövetének kimunkálásához! E tökély minden képzeletet felülmúl. Holott teljesen haszontalan! Nem jó semmire.

Stefan úgy megdöbbent, hogy mukkanni sem bírt. A költő ráütött egy nagy nyitott kötetre, melyet elborítottak az ágyneműn szerteszórt papírosok: az az anatómiai atlasz volt, amit Stefan adott kölcsön Sekulowskinak.

– Micsoda eltérés az eszközök és célok között! A maga mérnöke békén vegetált, amíg nem vett tudomást leláncolt belső erőiről, mígnem hirtelen meglazult a sejtek béklyója. Serénykedésük addig befelé fordult, követve a vese és a belek utasításait, most azonban egyik napról a másikra felszabadultak! Ami ezernyi elfojtott lehetőség robbanásával járt. A lélek kitört gubójából, melybe addig bebábozódott, és hirtelen hatalmasra nőtt, akár egy fellázadt óramű.

– A rákos burjánzásra gondol?

– Igen, így hívják. Pedig nem ezt érdemli! Tudja, doktor úr, a maga eszméi ósdiak és idejét múltak, régóta formalinban áznak. Az isten szerelmére, erőltesse meg a képzeletét! Azt mondja, rák. Ez a mellékajtó, a Seitensprung[20], melyen keresztül a szervezet egérutat nyer. Az általam emlegetett vaksors, amely ezernyi veszély ellenében biztosítja be az élő szöveteket, egyetlen szelepet nyitva hagyott. Minden tökéletes egybehangoltságban működött, aztán puff, lerobbant a szerkezet! Látott már gyereket órával játszani? Ilyenkor a kölkök körbehúzzák a nagymutatót, ami a kismutatót is forgásra készteti. Úgy zümmög, akár egy lódarázs. Az óra immár nem a pontos időt méri, hanem valami kiötöltet zabál fel! A daganat egyetlen lázadó sejtből sarjad elő és burjánzik szét. Lassan, tudja? Lassan fejlődik ki az agyban, miközben magába szívja a vérből a táplálékot. Mindenen áttör és mindent felél, lerombolva az emberi test ápolt virágágyait.

– Lehet, hogy igaza van, de miért késik Kauters a műtéttel? – kérdezte Stefan.

A költő, aki oly lázasan írt eddig, hogy golyóstolla lyukat vájt a papírba, nem felelt. Hosszú csönd támadt. Odakünt bronzbarna fény tört át a felhők közül, s megvilágította a lombkoronákat. A szoba beitta a fényt, amely egyik pillanatról a másikra kialudt. Stefan szíve vadul kalapált. Váratlanul teljesen oda nem tartozó kérdést tett fel:

– Bocsásson meg, de miért írta a Töprengések egy állami épületről című munkáját?

Sekulowski, aki eddig az oldalán hevert, most megfordult, és szembenézett Stefannal. Az orvos látta, mint borul vérbe a költő orcája, mégis örült, hogy megkockáztatta a kérdést.

– Nem tartozik magára – vágta rá Sekulowski, olyan mély hangon, amilyet Stefan még soha nem hallott tőle. – Kérem, ne untasson tovább! Írni szeretnék!

Ezzel hátat fordított Stefannak.

Az orvos úgy döntött, felkeresi Staszeket, hátha ő tud segíteni.

A barátja bekötötte egy szalaggal a doktoriját, amelyen dolgozott, és eltette egy fiókba. Panaszkodni kezdett a kórházra. Ez a hely nem ad elég elfoglaltságot, ő meg halálra unja magát a betegek között. Alig tudja rászánni magát a munkára. Már nem tud járni, ülni vagy feküdni; Nosilewska képe állandóan üldözi.

– Rá kell szánnod magad a vallomásra – mondta Stefan hirtelen támadt hévvel. – Ha akarod, ma este meghívhatom a szobámba. Te is odajössz, én meg majd azt mondom, hogy elő kell készülnöm egy műtétre, és magatokra hagylak benneteket.

Nosilewska azonban visszautasította a meghívást. Egy jókora német anatómia-tankönyvet másolt. Az ujjai hegyét megfestő zöld tinta kislányossá tette. Azt mondta, most nyomban indul, hogy megkeresse Rygiert, aki valaha anatómiát tanított az orvoskaron, és a segítségére lehet valami kórbonctani anyagban.

Staszek, aki a barátja szobájában várta ki a kísérlet eredményét, most újabb okot talált a szenvedésre. Szentül hitte, hogy Rygier korántsem csak tudományos okokból hívta magához a lányt.

– Meglehet – gondolkozott el Stefan. – Szereted?

Staszek vállat vont. Oldalvást ült a székén, s idegesen lóbálta a lábát, mely lelógott a karfáról.

– Nem felelek ostoba kérdésekre. Nem tudok dolgozni, olvasni és aludni, nem vagyok ura a gondolataimnak. Dögrováson vagyok. Ez van.

– Akkor ez szerelem lehet – bólintott Stefan. – Hadd tegyek fel pár alapvető kérdést! Mindenekelőtt azt kérdezem meg, használnád-e Nosilewska fogkeféjét?

– Ugyan, menj már!

– Igen vagy nem?

– Nos, talán igen – mondta Staszek kis habozás után.

– Nem érzed néha, hogy a legszívesebben a mellkasodba marnál, ahol isteni tűz ég?

– Néha.

– Hmm. És most azért akadtál ki, mert a lány Rygiernél jár? Ámor fulmináns progrediens in stadio valde periculoso[21]. Ez persze csak vakdiagnózis. Nincs idő megelőző intézkedésekre. Kezelésre van szükséged.

Staszek bánatosan nézett rá.

– Ne hülyéskedj!

Stefan elmosolyodott, mert arra gondolt, ha magának akarná a nőt, nem ütközne ellenállásba.

– Ne kapd fel a vizet! Meghívom holnapra is… vagy ami jobb, a műtét után, amikor lenyugszom kissé.

– Hogy érted ez? Mi köze ennek a hangulataidhoz?

– Á, már rám is féltékenykedsz! – nevette el magát Stefan. – Azt ajánlom, végy be bromurált! Majd hozok neked.

– Kösz, de nekem is van.

Staszek elvett egy könyvet a polcról, A varázshegy volt a címe. Belelapozott, aztán visszatette, és a Zöld kígyót vette kézbe helyette.

– Detektívregény. Iszonyatos – figyelmeztette Stefan.

– Annál jobb. Akkor legalább illik a kedvemhez.

Megindult az ajtó felé. Stefan rokonszenve hirtelen elszállt.

– Ide hallgass! – kérdezte. – Mit választanál, becsapjon, vagy valami baja essék?

– Először is nem tud becsapni, mert semmiféle kapcsolat nincs közöttünk. Különben is, ugyan miféle választás elé kényszerítenél?

– Csak egy pszichológiai teszt. Válaszolj!

Staszek meglökte és bevágta az ajtót maga után, ahogy kirohant. Stefan ruhástól az ágyára vetette magát. Később rájött, azért is haragudott Staszekre egész este, mert nem tudta rávenni magát, hogy a mérnökről beszéljen. Felkelt, a könyvszekrényhez ment, és az idegsebészet tankönyvét kereste. Lehet, hogy Kauters csak azt teszi, amit tennie kell. Mégsem tudott hinni ebben. A tankönyv nem nyugtatta meg. A muszlinfüggöny meglebbent a nyitott ablakban. Kopogtattak.

Kauters volt az.

– Dr. Trzyniecki, kérem, azonnal jöjjön a műtőbe!

Stefan felugrott, de a sebész már elment. Kigombolt köpenyének lebegő szárnya egyre távolodott a sötét folyosón. Stefan lerohant a lépcsőn, még a villanyt is elfelejtette lekapcsolni a szobájában.

Meleg, párás éjszaka volt. A szél elhozta az érő gabona erős, csiklandós illatát. Stefan átvágott a gyepen, s felfutott az első emeletre a sebészeti szárny vaslépcsőjén. A cipőjén harmatcseppek csillogtak. A tejüveg válaszfal mögött fehér árnyak jöttek-mentek.

A műtőben kezdetben csak tályogot szívtak le és hasonló kisebb beavatkozásokat végeztek, hogy a betegeket ne kelljen beszállítani a városba. Mikor azonban mód nyílt a terjeszkedésre, Kauters kapva kapott az alkalmon. A mostani műtőasztal bármiféle operációra alkalmas volt. Erről gondoskodtak az oxigénpalackok, a falra szerelt elektromos csontvágó szerkezet, meg egy diatermiás készülék[22], amely nagydarab rádióra emlékeztetett. A szokásos apró sárga csempével burkolt rövid átjáró vezetett egy kisebb helyiségbe, ahol vegyszeres üvegcsék, gumitömlők halmai meg üvegbura alá helyezett vászon sorakoztak a fémasztalokon. Két terjedelmes szekrényben a takarosan elrendezett műszerek lyuggatott aljú tálcákon vártak sorukra. Ez az éles szikékkel, kampókkal és csipeszekkel teli sarok a sötétben is csillogott. Érlekötő gombolyagok áztak a borostyánsárga lugolban egy külön asztalon. Felette a polcon üvegcsékben fehér selyem sebészeti varrócérnák sorakoztak.

Gonzaga nővér a masszív, háromlábú műtőasztalhoz gurította a műszeres kocsit. Ezután odavitte a nagydarab nikkel sterilizálókat, amelyek magas lábaikon méhkasra emlékeztettek. Stefan azt sem tudta, hol áll a feje. Még azt sem tudta megkérdezni a nővértől, ki a beteg. Gonzaga már elkezdte a bemosakodást, ezért ő is maga elé kötött egy hosszú gumikötényt, és a csapvíz sugarában szappannal dörzsölni kezdte a kezét. Vízcseppek csapódtak a tükörre, s opálosan derengő nyomot hagytak maguk után, ahogy végiggördültek a foncsorozott felületen. A mosdókagylóban fehér hab képződött.

Hirtelen meghallotta a műtőben Kauters hangját:

– Csigavér, rendben?

Mély sóhaj hallatszott, mintha valaki megemelt volna egy súlyt. A lengőajtón keresztül Stefan rálátott az idősebb férfiápoló tar koponyájára, aki vállára vetve hozta Rabiewski ernyeteg testét. Hangos csattanással helyezte el a műtőasztalon.

Kauters fehér kalucsniját felhúzva megkérdezte a nővért:

– Készen áll az első és a második szett?

– Igenis, doktor úr.

A sebész megkötötte nyakánál a kötényét, rálépett a vízpedálra, és gépies mozdulatokkal megkezdte a bemosakodást.

– Készen vannak a fecskendők?

– Igenis, doktor úr.

– Ellenőrizze, élesek-e a tűk.

Lélektelenül beszélt, még csak oda sem pillantott a műtőasztalra. Joseph közben levetkőztette és a hátára fordította Rabiewskit, fehér szíjakkal a kallantyúkhoz kötötte kezét és lábát, s egy egyenes borotvával, fenőszíj nélkül, nyírni kezdte a haját. Stefan alig tudta elviselni ezt a tompa kaparászó hangot.

– Az isten szerelmére, Joseph, használjon szappanos vizet!

Joseph motyogott valamit – Kauters közelében senki emberfiára nem hallgatott –, végül mégis bevizezte a mérnök fejét. Rabiewski lassan, kapkodva szedte a levegőt. Egy őszes szőrcsomót félretolva Joseph nagy darab anódlapot erősített a beteg combjára, és elhúzódott a műtőasztaltól. Gonzaga nővér harmadszorra mosakodott be. A táskájába ejtette a dörzskefét, majd felemelt kézzel a sterilizálóhoz lépett. Joseph sárga maszkot, köpenyt és vékony kelméből készült kesztyűt adott rá. Ezután a nővér a műszeres állványhoz lépett, ahol három tálca állt gézbe csomagolva, úgy, ahogyan kikerültek az autoklávból. Lefejtette a gézt a ragyogó acélcsipeszekről és fogókról, és fontossági sorrendben elrendezte őket.

Stefan és Kauters egyszerre fejezte be a bemosakodást. Stefannak ezért meg kellett várnia, amíg a sebész tisztaszesszel leöblíti a kezét. Mikor rákerült a sor, a vékony, csípős sugár alá tartotta az ujjait. Miután szárazra rázogatta mindkét kezét, aggódva tekintett rájuk.

– Szálka ment a körmöm alá – mondta dühösen, megérintve a vörös pontot a körme közelében.

Kauters a gumikesztyűjét húzta fel. Meggyűlt vele a baja, mert a púder elfogyott, nem volt mivel megszárogatni vizes kezét.

– Ne féljen! Biztosan nincs PP-je. Az különben sem az agyat támadja meg.

Joseph elhátrált a műtőasztaltól, hisz ő nem volt steril.

– Fényt! – rendelkezett a sebész.

Joseph elforgatott egy gombot, mire a transzformátor berregni kezdett, s a műtőasztal fölé erősített nagy, lapos jupiterlámpák kékes fénnyel árasztották el őket.

Kauters egy pillanatra az ablak felé fordult. A szeméig maszk mögé bújtatott arca sötétebbnek látszott a szokásosnál. Az orvosok a műtőasztal két oldaláról közelítették meg a beteget. Joseph közönyösen a mosdónak vetette hátát, tar koponyája úgy világított a tükörben, akár egy napraforgó.

Megkezdték Rabiewski letakarását. Hosszú fogókkal halászták elő a gézt a sterilizálóból. Gonzaga szinte odahajította őket a sebész kezébe. A nagy darab négyzet alakú steril anyag az arcáig beborította a beteg felsőtestét. Stefan a műtőasztal túloldalán tűzte őket össze.

– Mit művel maga? A bőrhöz! A bőrhöz erősítse! – ripakodott rá a sebész, mialatt csöndesen csippentette fel csipeszével a meggyűrődött bőrt.

Bár régóta hozzászokott a felnyitott testek látványához, Stefan most is beleremegett, amikor egy-egy műtétnél a beteg bőréhez tűzték a gézt, akkor is, ha tudta, hogy nem érez semmit, hiszen érzéstelenítették. És a mérnök nem volt magánál. Ebben a pillanatban összerándult a letakart test, s a fogát csikorgatta; olyan hangot adott, mint amikor kockakővel dörzsölik az üveget. Stefan gépiesen Kautersre pillantott. A sebész visszanézett, majd idegesen intett, mintha csak azt mondaná: „Rajta, használjon helyi érzéstelenítést, ha ez boldoggá teszi.”

Miután jóddal bekente a fejnek azt a részét, amit nem fogott be a géz feszes gyűrűje, Stefan több helyütt novokaint fecskendezett a betegbe, majd könnyedén megmasszírozta a tű nyomán támadt duzzanatokat. Mikor eldobta a jóddal megfestett gézlapot, a sebész hátranyúlt, anélkül, hogy odanézett volna. Gonzaga nővér most adta a kezébe az első szikét. A sebész a homlokhoz érintette az acélpengét, majd tojásdad metszést ejtett rajta. Egészen a csontig lecsupaszította és eltisztította az útból a kötőszövetet. Az anatómiai csipeszek tompa, kaparó hangot hallattak. Aztán a sebész a beteg mellkasára fektette műszereit, és a koponyalékelőért nyúlt. A tojás alakú motort acélkígyó kötötte egy pergőfúróhoz. Gonzaga mozdulatlanul várakozott, mindkét kezében több műszerrel. Stefannak sikerült felitatnia a bemetszés körül világospirosan előtörő vércsíkokat, mire Kauters kézbe vette a koponyalékelőt. Úgy tartotta, akár egy írótollat. A pergőfúró a csontba hatolt, kis darabkákat vetve ki maga körül, amelyek véres masszába rendeződtek a bemetszés mentén.

A berregés elhalt. A sebész félrelökte a pergőfúrót, és ráspolyt kért. A koponyalemez azonban sehogyan nem vált szabaddá, a műszer megakadhatott valahol. Kauters finoman megnyomta három ujjával, mintha csak a koponyába akarná beletaszítani.

– Vésőt!

Ferdén fogta a szerszámot a csonthoz, és ütögetni kezdte egy fakalapáccsal. Vércsíkok húzódtak végig a bőrön, s a géz lassan karmazsinpirosra váltott. A koponyalemez hirtelen megremegett. Kauters aláhelyezte a ráspolyt, és előrehajolt. Éles reccsenés hallatszott, mint amikor diót törnek. A lemez félrebillent, és lehullott.

Az agyhártya duzzadtan csillogott a lámpafényben. A mélyben sötét vénák hálózata vált láthatóvá. Kauters elvette a kezét, és hosszú tűvel tért vissza. Háromszor egymásután megszúrta az agyhártyát.

– Úgy van, ahogyan gondoltam – morogta.

Maszkja fölött a szemüveg a lámpa miniatűr képmását tükrözte vissza. Stefan egészen eddig steril tamponokkal itatta fel a sebből előpatakzó vért. Most előrehajolt. A két orvos gézzel lekötött feje összeért.

Kauters habozott. Balját a bemetszés szélén tartva finoman megérintette az agyhártyát a jobbjával. Most jobban láthatóvá vált az alatta szürkén és rózsaszínen lüktető agy. Kauters úgy pillantott fel, mintha égi jelre várna. Nagy fekete szeme olyan üres volt, hogy egészen megijesztette Stefant. A sebész gumikesztyűs kezét kétszer körbefuttatta a szabaddá vált agyhártyán.

– Szikét!

Kicsiny, speciális kés volt ez. Az agyhártya először nem engedett, majd váratlanul megrepedt, akár egy hólyag, s alóla előtüremkedett az agy. Duzzadtan lüktetett a hasadékban, amelyből ragacsos vér szivárgott.

– Kést!

Most új hang hallatszott, a diatermiás szerkezet mély basszusa. Gonzaga lefejtette a gézt az elektromos késről, és Kauters kezébe helyezte. Mindkét orvos előrehajolt. A vérveszteség nem volt jelentős, nagyobb erek nem sérültek meg. Ugyanakkor alig lehetett látni az iszamós masszában. Kauters lassan, milliméterről milliméterre tágította az agyhártya hasítékát. Végül minden világossá vált: az előredomborodó, megduzzadt valami a homloklebeny előrenyúló vége volt. Mikor a sebész megpiszkálta az ujjával, a sárga daganat láthatóvá lett a hasadék mélyén, a két agyfélteke között. Nehéz volt hozzáférni. Kauters végigcsúsztatta mutatóujját a kéreg duzzadozó redőin. Végül csipesszel elérte a növekményt. A daganat a koponya alját foglalta el, amely egy pillanatra gyöngyház-kéken sejlett át, akár egy tengeri kagyló belseje, azután elborította a vér. A tumor mindkét irányban szétterjedt, az alja tömör volt, a teteje puha. Barnás anyag takarta el.

– Kaparókanalat!

Kauters nekifogott, hogy kikapirgálja a vérrel átitatott darabkákat, fonadékokat és csíkokat. Aztán hirtelen hátratántorodott. Stefan megdermedt egy pillanatra, mielőtt megértette, mi történt. A seb mélyéről hajszálvékony vércsík tört elő a két agyfélteke között, melyeket a sebész az ujjaival választott szét. Artériát vágott el. Pislogni kezdett, mert több csepp a szemébe spriccelt.

– A fenébe! – morogta. – Gézt!

Vér itatta át a tampont. A tumor egy része helyben maradt, és semmit sem lehetett már látni. Kauters elhúzta a pocakját a műtőasztal mellől, felnézett a plafonra, és mozgatni kezdte a sebben az ujját. Ezt addig folytatta, amíg a kötszer fel nem itta a vért, amely átszivárgott a műtét elején elhelyezett lapkákra. Új kötszerre volt szükség, mert mind a kezek, mind a műszerek csúszóssá váltak. Stefan segélykérően nézett Kautersre. A maszkja lecsúszott az orrára, de nem igazíthatta meg.

A sebész a lábpedállal bekapcsolta a diatermiás szerkezetet, és közelebb vitte az agyhoz a kést.

A vér láthatóan lüktetett a szétmarcangolt tumorszövetben. Aztán felszállt a megperzselt fehérje vékony, kékes füstje, s Stefant a gézmaszk mögött is mellbe vágta a jellegzetes bűz. A vérzés elállt. Csupán a sebben hagyott kampók nyomán törtek elő mint apró hangyák a vércseppek.

– Kaparókanalat!

A műtét folytatódott. A sebész végigfuttatta a hőszabályozót a daganat felszínén. Mikor az kihűlt és megszilárdult, kikanalazta a darabkákat, behajlított ujjakkal kaparva ki a maradványokat. De minél tovább munkálkodott, annál rosszabbra fordult minden. A daganat felfelé lökte a homloklebenyt, és belenyomódott. A sebész egyre fürgébben dolgozott. Egyszer a seb mélyébe hatolva összerázkódott, s mikor kihúzta a kezét, látni lehetett, hogy a kesztyűje elszakadt. A sárga gumit a csont éles széle horzsolta le az ujjáról.

– A francba! – mondta tompán. – Kérem, vegyék le rólam!

– Újat kér, doktor úr? – kérdezte Gonzaga, s fogója sima mozdulatával nyomban kiemelt a sterilizálóból egy csomagot.

– Ördög és pokol!

Kauters megtaposta a földön a gumicsíkokat. Haragjában összeráncolta a szeme környékét, s alacsony homlokán kékes verítékcsöppek gyöngyöztek. Halántékán megfeszültek az izmok: a fogát csikorgatta. Egyre durvábban mozgatta ujjait a sebben, előrángatva és félrehajítva a tépett húsfoszlányokat, a szétesőben lévő daganatszövetet meg néhány ér szétrepedt maradványait. A padlót véres vesszők és kérdőjelek borították el.

Az óra tizet ütött, a műtét már egy teljes órája tartott.

– Nézze meg a pupilláját!

Stefan felemelte a lepedőt, amely súlyos és merev volt az alvadt vértől, s itt-ott vörös foltok ütöttek át rajta. Rabiewski arca sápadtan fénylett, akár a papír, miközben Stefan egy csipesszel felemelte a szemhéját. A pupilla pontszerűre szűkült. A szemgolyó hirtelen vad táncba kezdett, mintha valaki dróton rángatná.

– Nos? – kérdezte Kauters.

– Nystagmus[23] – mondta Stefan döbbenten.

– Igen, persze.

Kauters hangja gúnyosan csengett. Egy tűt húzott át éppen az agykérgen. Az agy mélyen szétnyílt, s egyre több széteső szövet keveredett el az agytekervényekkel. Stefan a sebet nézte, amely úgy tátogott, mint egy szélesre nyíló száj. A fehéres idegszövet meghámozott dióként ragyogott. A szürkeállomány, amely valójában barnás árnyalatú volt, világosabb, keskenyebb csíkokat alkotott. Imitt-amott rubinként csillantak meg a vércseppek.

A sebész idegesen félrehúzott egy agytekervényt; úgy nyúlt ki, akár a gumi.

– Fejezzük be! – csaholta.

Ami azt jelentette, hogy feladja. Ujjai most gyorsan dolgoztak, gyakorlottan gyömködve vissza a koponya üregébe az előretüremkedő agyféltekét. A vérzés újrakezdődött valahol. Kauters az érhez érintette az elektromos kés sötét hegyét, és kiégette a vérömlenyt. Hirtelen azonban megdermedt ijedtében.

Stefan, aki a múmiává aszott testet nézte az utolsó művelet idején, most megértette, hogy mi történt. Rabiewski mellkasa nem mozdult többé. Kauters nem törődve azzal, hogy megfertőzheti a kezét, félrerántotta a beteg arcát és testét letakaró lepedőt, egy percig hallgatózott a mellkas fölött, majd ellépett a műtőasztaltól. Véres gumikalucsniját lerúgta a lábáról, és a falhoz vágta. Gonzaga a lepedő szélével ájtatosan letakarta a megviselt arcot. Stefan az ablakhoz ment, hogy visszanyerje a nyugalmát. Mögötte Gonzaga szedte össze a műszereket a fémtálcákról. A víz javában zubogott az autoklávban, Joseph pedig a vért mosta fel a padlóról. Stefan csak állt az ablak előtt, s kihajolt az ablakpárkányon. Előtte némán terült el az éjszaka sötétje. Az ég és föld találkozásánál mintha valamilyen, nálánál is sötétebb tömeg tornyosult volna. Bierzyniec raktárépületei úgy ragyogtak, akár a gyémánt nyakék egy sötét szőrmén. A szél elállt, már nem rázta tovább a fákat, s az égen csillagok pislákoltak. A mosdóban a víz utolja gurgulázott.

WOCH,

A MELLÉKÁLLOMÁS-OPERÁTOR

Júniusban küszöbön állt a kánikula. A malachitzöld és őzbarna erdők eltakarták a kilátást a dombok elől. Az ezüstös nyírfák, zivataros esték és kristálytiszta, üde reggelek ideje volt ez. A levegőt betöltötte a madárfütty. Este, mikor lecsapott az első villám, a táj elektromos fényekben fürdött.

Stefan hosszú sétákra indult az erdőket szegélyező réteken. A távírópóznák úgy duruzsoltak, akár holmi megmámorosodott hangvillák.

Mikor elfáradt, lepihent egy fa alá, vagy letelepedett egy fenyőtű ágyra. Egyik nap, kóborlásai során elvetődött egy helyre, ahol szálas bükkfák nőttek egy kopár földdarabon. Valójában egyetlen törzsből hajtottak ki, s szelíden elhajoltak egymástól. A közeli tölgy már korántsem volt ilyen magas, s lombja vízszintes, japános vonalban terült szét. Akárha lábujjhegyre nyújtózott volna, mert a tavaszi záporok kimosták a földet a gyökerei közül. Az erdő néhány száz lépéssel odább ért véget. A domboldalon pirosra és zöldre festett méhkaptárok sora masírozott; olyanok voltak, akár az útszéli szentélyek. Csupa visszhang volt minden. Ha Stefan tölcsért formált a kezéből, a forró levegő többször visszamondta a szavait. A csöndet csupán méhzümmögés törte meg. Időről időre egyik-másik méhkas a többinél kitartóbban énekelt. Stefan felszedelőzködött és elindult. Legnagyobb meglepetésére azonban a méhek duruzsolása ahelyett, hogy elhalt volna, még áthatóbbá vált. Mély morajlás töltötte be a levegőt.

Miután a vízmosás, amiben ment, a környező rét szintjére emelkedett, Stefan egy négyszögletes téglaépület előtt találta magát, amely rövid betonlábain dobozra emlékeztette. Drótokkal összekötött fapóznák sorai vezettek tovább mindhárom irányban, s a hang egy nyitott ablakból tört elő. Ahogy közelebb ért, Stefan két férfit pillantott meg, akik a fűben ültek az árnyékban, az ablak alatt. Riadtan összerezzent a láttukra, mert azt hitte, hogy az egyikük az unokafivére, Grzegorz, akit a temetés óta nem látott. De azután rájött, hogy a hasonlóság oka az idegen szőke haja, sajátos fejtartása és rangjelzésektől megfosztott katonai egyenruhája. Letért az ösvényről, és átvágott a füvön. A semmibe bámult, hogy céltalan kóborló benyomását keltse. A két férfi csak akkor vette észre, amikor egészen közel ért hozzájuk. Ahogy felnéztek, Stefan két szempárral találta szemben magát. Megtorpant. Kellemetlen csönd támadt. Az az idegen, akit Grzegorznak nézett, mozdulatlanul ült, két karja a térdén nyugodott, és sáros csizmáit keresztbe tette a földön. Mezítelen mellkasának bronzbarna háromszöge kivillant kigombolt inge alól, vörösréz tónusú haja úgy borította be a fejét, akár egy sisak. Hunyorgott, ahogy vékony, éles metszésű arcát Stefan felé fordította. Társa idősebb volt nála. Megtermett volt, de nem kövér, a bőre meg hamuszürke. Simlis sapkája ellenzőjét fordította hátra, és az egyik füle hiányzott. Kicsiny, megcsavarodott húslebeny maradt a helyén, amely úgy állt ki a fejbőrből, akár egy virágszirom.

– Ez az áramfejlesztő telep? – kérdezte meg Stefan, hogy véget vessen a csöndnek. Egyedül az ablakból áradó duruzsolás hallatszott. Aztán Stefan egy harmadik férfit vett észre az ablakban, egy sápadt öreget. Sötétkék munkaruhája csaknem teljesen láthatatlanná tette a félhomályos helyiségben. A fiatalember felpillantott rá, azután Stefanra. Anélkül, hogy a jövevény szemébe nézett volna, fenyegetően azt mondta:

– Jobban tenné, ha eltisztulna innen.

– Tessék? – kérdezte Stefan.

– Azt mondtam, jobban tenné, ha eltisztulna. Különben még bajba kerülhet.

De félfülű társa leintette.

– Fogd be a szádat! Honnan jött, uram?

– A kórházból. Ott vagyok orvos. Miért?

– Á – húzta el a száját a fületlen fickó, és könyökével támasztotta meg magát a füvön, hogy kényelmesebben beszélhessen. – Azokra felügyel… tudja… – Szemléltetésül halántékához vitte és megforgatta az ujját.

– Igen.

A fületlen férfi felnevetett.

– Amúgy meg, asszem, nem sokat számít.

– Nem szabad itt levegőznöm? – kérdezte Stefan.

– Dehogynem. Miért is ne?

– Úgy értem – zavarodott bele teljesen Stefan a kérdésébe –, ez nem az áramfejlesztő telep?

– Nem – mondta az ablakban álló öreg. Mögötte vörösréz drótok csillogtak. Kihajolt az ablakon, hogy megtisztogassa a pipáját. Vénákkal behálózott alsó karja kivillant rövid ingujja alól. – Nem, ez csak a hatvan kilowattos mellékállomás – mondta, s minden figyelmét a pipájának szentelte.

Stefan úgy tett, mintha értené, amit mond, és megkérdezte:

– Akkor maguk szolgáltatják az áramot a kórháznak?

Az öreg válaszul csak hümmögött, s ahogy kipróbálta a pipát, beszívta az orcáit.

– Nézzék, járhatok erre vagy se? – kérdezte Stefan, aki maga sem tudta, miért vár mindenképpen megerősítésre.

– Miért ne?

– Mert ő az előbb azt mondta… – fordult most Stefan a fiatalember felé, aki most széles mosolyra fakadt, kivillantva hegyes fogait.

– Valóban mondtam.

Mivel Stefan még mindig nem ment el, a fületlen férfi minden jel szerint úgy döntött, hogy tisztázza a helyzetet.

– Honnan tudhattam volna, merről jött, uram? – mondta. – Tévedtél, kölyök! De szabadjon megjegyeznem, uram, a maga képe meglehetősen sötét. Ezért mondta.

Látva, hogy Stefan továbbra sem érti a lényeget, barátságosan megérintette a térdét.

– A gyerek azt hitte, magát Bierzyniecből szalasztották. Hogy egyike azoknak, akiket most országszerte bevagoníroznak.

Olyan mozdulatot tett, mint aki a hátára vet valamit. Stefan csak most fogta fel, hogy zsidónak nézték. Erre már korábban is volt példa.

A fületlen férfi árgus szemekkel leste, hogyan reagál erre Stefan, ő azonban nem felelt, mindössze elpirult kissé. A másik most társalgó hangnemre váltott, hogy megtörje a suta csöndet.

– Szóval maga a kórházban dolgozik, doktor úr? – kérdezte. – Nos, én meg itt. Wochnak hívnak. Operátor vagyok. Az utóbbi időben azonban a betegágyat nyomtam. Kár, hogy nem ismertem magát korábban, doktor úr, meggyógyíthatott volna.

– Beteg volt? – kérdezte Stefan aggodalmasan.

Csak állt ott, és valamiért nem akaródzott továbbállnia. Balszerencséjére soha nem tudta, hogyan kezdjen beszélgetést egy idegennel, és hogyan fejezze be.

– Igen, bizony. Amikor ez rám tört, az egyik szemem erre nézett, a másik meg arra, és forogni kezdett velem a világ. A szagérzékem is kikészült… hú!

– És mi lett azután?

Stefan ostobán érezte magát, ahogy a leírást hallgatta.

– Semmi. Az egész magától elmúlott.

– Nem magától – szólt közbe az öreg az ablakból.

– Jó, akkor nem magától – javította ki magát korrekten Woch. – Bekanalaztam egy tál borsólevest. Olyan sűrű volt, hogy megállt benne a kanál. Volt benne kolbász, majoránna meg egy cseppnyi whisky. Ettől múlt el. A barátom tanácsolta, az a fickó ott.

– Nagyon helyes – mondta Stefan, majd valamennyiük felé biccentett, és gyorsan továbbállt, nehogy diagnózist kérjenek tőle.

Az első domb tetejére felérve visszanézett. A vörös házikó lakatlannak tetszett a vízmosás szélén. A nyitott ablakból kihallatszó duruzsolás egyre halkult ugyan a visszaúton, mégsem hagyta el teljesen. Végül már nem tudta megkülönböztetni a meleg fűben táncoló rovarok zümmögésétől.

Ez a kis közjáték valamiért megragadt Stefan emlékezetében, mintha valami mélyebb jelentése is lenne. Olyan élesen emlékezett rá, hogy mintegy két részre osztotta a múltat, s eligazodási pontul szolgált kórházi élete időrendjében. Senkinek nem beszélt róla: nem lett volna értelme. Sekulowski talán irodalmi értéket talált volna abban, ahogy Woch a betegségéről beszámolt, ez azonban nemigen érdekelte Stefant. Mi számított valójában? Nem tudta volna megmondani.

A reggeli vizitek után folytatta sétáit, s magával vitte A filozófia történetét[24]. Mivel azonban csak lassan haladt előre (nem volt hajlandó elismerni, hogy untatja az ontológiai csűrcsavar, a meleget okolta), átváltott egy másik könyvre, az Ezeregyéjszaka egy vastag kiadására, amely gyönyörű halvány kötésben pompázott. A kötetet Kauters könyvtárából kérte kölcsön. A festői három bükkfa lett a kedvenc helye az erdőben. A szálas, sima fatörzset elnézve elképzelte, hogy egy gumifa is hasonló lehet. Lábát feltette egy farönkre, melyet benőtt a fekete áfonya, s a sárga lapokon táncoló napfénypettyekre hunyorogva elmerült a bagdadi kalmárok, borbélyok és varázslók kalandjaiban, miközben A filozófia története mellette hevert egy megszáradt mohacsomón. Bár ki sem nyitotta, mégis magával hurcolta, mintegy bűntudata megtestesüléseként.

Egyszer, amikor a rekkenő hőség elől az erdő mélyére menekült, Harun al-Rasid kalifáról olvasott, aki szegény vízhordónak álcázva magát ment a piacra, hogy kifigyelje alattvalói életét. Stefannak hirtelen eszébe jutott, ő is kiadhatná magát munkásnak, és így állíthatna be a mellékállomásra. Zavartan hessegette el e gondolatot, amelyet senkivel sem oszthatott meg.

Napnyugta után, mikor fújdogálni kezdett az esti szellő, Stefan újra elhagyta a szanatóriumot. Ilyenkor hirtelen támadt izgalommal letért az útról, és a mellékállomás körül körözött. Esti sétái során soha egy lélekkel nem találkozott.

Nem tartott egyenesen a téglából rakott épület felé, megelégedett azzal, hogy távolról figyelje a vörös falakat meg a nyitott ablakot, amelyből kitartó duruzsolás áradt. Ezek a bolyongások az álmaiba is átkerültek. Többször megjelent a ház a réten, s keleti zenével csábította. Egyik reggel a szokottnál korábban kelt, hogy megszemlélje a mellékállomást a dombtetőről. Mielőtt felért, meglátott valakit, aki feléje baktatott az ösvényen. A fiatal, rézvörös üstökű munkás volt, aki mészfoltos nadrágja fölött derékig meztelen volt. Két vödör földet cipelt nagy vehemenciával. Stefan nem volt biztos abban, szívesen találkozna-e vele, de a fiatalember lelassult. Izmai megfeszültek a bőre alatt, ahogy közeledett az ösvényen, arca azonban kifejezéstelen, rezzenetlen maradt. Olyan elszántan nem pillantott Stefanra, amikor elment mellette, hogy az orvos nem mert utánanézni az úton, noha biztos volt benne, hogy a férfi felismerte.

Nagyjából egy hét múlva Stefan hazafelé tartott a közeli városból, ahol délután vásárolgatott. Fojtogató volt a hőség. Valahol a szemhatáron egy órán keresztül távoli mennydörgés hallatszott, de az ég tiszta volt a feje felett. A földút betonkeményre pörkölődött a tűző napon. Stefan hirtelen gomolygó viharfelhőkre lett figyelmes egy fenyőcsoport fölött. A táj elsötétült a szeme előtt. Megszaporázta lépteit a hirtelen támadt borulatban, mígnem lihegve, egy kanyarban szembetalálta magát Wochhal, az operátorral. Ugyanabba az irányba tartott, mint ő, de lassan, mert egy kerékpárt tolt a kormányánál fogva. Mikor lépteket hallott maga mögött, megfordult. Felismerte Stefant, és köszöntötte. Hallgatva mentek tovább egymás oldalán.

Woch piszkos csizmát, szvettert és felhajtott gallérú félkabátot viselt. Noha Stefan ingében és vászonnadrágjában is kiadósan verejtékezett, rajta nem látszott, hogy zavarná a hőség. Arca kifejezéstelen és hamuszürke volt, mint máskor is, csupán füle vörös csonkja világított rikítóan. Felettük sárga felhők tornyosultak. Stefan a legszívesebben futásnak eredt volna, de valamiért illetlenségnek érezte, hogy otthagyja a kerékpárját toló Wochot.

A mélyút most kiszélesedett, és egy magasságba ért az oldalfalakkal. Mikor az első nagy cseppek a porba pottyantak a lábuk előtt, homokos ösvényre kanyarodtak, ahonnan már látható volt a mellékállomás.

– Térjen be hozzánk, mindjárt nyakunkba szakad a zápor – mondta Woch.

Stefan elfogadta a meghívást. Szó nélkül igyekeztek a mellékállomás felé. Súlyos cseppek hullottak Stefan kezére és arcára, s nedves foltokat hagytak ingén és nadrágján.

Néhány lépésre az ajtótól Woch megállt, és a kormányra támaszkodva visszanézett. Stefan is megfordult. Fekete hasú gomolyfelhő úszott feléjük, amelynek alja a földet verte.

– Ahonnan én jövök, ezt hímfelhőnek nevezik – mondta Woch az égre pislogva.

Stefan a legszívesebben elnevette volna magát, de a másik arca komor maradt. Aztán zúgva és bömbölve rájuk tört a felhőszakadás.

Stefan két szökkenéssel az épületben termett. Woch – bár már ömlött róla a víz – szembeszállt a zivatarral, s nagy vigyázva beemelte a kerékpárt a házba; előbb az első, majd a második kerekét. Csak miután falnak támasztotta a biciklit, vette elő a zsebkendőjét, hogy gondosan megtörölgesse szemét és orcáját.

A nyitott ajtón keresztül látták, hogy önt el mindent a közelben a szürkén lecsapó felhőszakadás. Stefan mélyen magába szívta a csodásan friss levegőt, s boldog volt, hogy fedél alatt találja a zápor. Csak akkor döbbent rá igazán, mekkora szerencséje van, mikor Woch kinyitott egy második, belső ajtót.

Követte az operátort a szerény méretű helyiségbe, amely a legnagyobb lehetett az épületben. A három ablakot ádázul verte az eső, s ha nincs a három mennyezeti lámpa, teljes sötétség borul rájuk. A megbízható villanyfényben egy állványt lehetett látni az egyik fal mellett, mellette műszerfallal, míg a szemközti fal állatkertre emlékeztetett. Szürkére festett ketrecek sorakoztak itt, s nyúltak fel a plafonig. Stefan nem látta pontosan, mit rejtenek ezek a keskeny ketrecek, de feltételezte, hogy nem élőlényeket, mivel nem észlelt mozgást. A helyiség közepét kis asztal, két szék meg több doboz foglalta el. A köves padlót gumiszőnyeg takarta.

– Nincs senki idehaza? – kérdezte Stefan.

– De, Poscik itthon van. Ez az ő műszakja. Kérem, várjon! És ne nyúljon semmihez!

Ezzel kinyitott egy ajtót a szoba sarkában, ahol a ketrecek véget értek, benézett és mondott valamit. Stefan halk választ hallott. Woch bement, és betette maga mögött az ajtót. Stefan vagy egy percre magára maradt. Az egyhangú, határozatlan duruzsolás betöltötte a levegőt, ahol a forró olaj fojtogató szaga terjengett. Az eső vadul verte a bádogtetőt.

Ahogy körbenézett, Stefan valami csillogót vett észre a fém válaszfalak mögött. Közelebb lépve függőleges rézrudakat és porcelán szigetelő gombjait vette ki a sötétben. Aztán hangok szűrődtek át a falon.

– Mi van, ittál, Wladek? – Ez Woch hangja volt. – Most akarod kivinni?

– Várjunk vele – hallatszott egy második, halkabb hang.

– Még hogy várjunk! Ha nem válik be, nekünk mindenképpen lőttek. Hát nem látod, mekkora a kockázat? Ki vele, de azonnal!

– Jól van, Jasiu, jól van. Az erdőbe vigyük akkor?

– Az erdő tökéletes. Vigyázz, vendégünk van.

– Hogyan?

A hangok kivehetetlen mormogássá halkultak. Stefan sietve visszahúzódott a szoba közepére. Woch és az öreg Poscik belépett. Mindketten megnézték a műszereket. Az operátor mondott valamit, de egy mennydörgés robaja elnyomta a hangját. Woch tett néhány lépést, majd lábujjhegyre nyújtózva újra megszemlélte a műszerfalat.

– Nos? – kérdezte az öreg.

Kézlegyintést kapott válaszul, ami azt jelentette: felejtsd el! Woch lehorgasztotta a fejét, kezét keresztbefonva a mellén, megfogta a vállát, és lassan ringatózott a sarkán. Ilyennek képzelte Stefan a vad tengeri viharral dacoló hajóskapitányokat. Aztán Woch ráeszmélt a jelenlétére, és összerezzent. Felvett egy széket, és kivitte a folyosóra.

– Kérem, üljön ki oda! Ott biztonságban lesz.

Stefan engedelmeskedett a felszólításnak. A szobába vezető ajtó nyitva maradt, mintegy színpadi jelenetként, amelyet Stefan – az egyedüli néző – a folyosóról élvezett.

A két férfi odabent semmit sem csinált. Az öreg leül egy ládára, Woch meg állva maradt. Többé nem törődtek a műszerfallal, s szemlátomást vártak valamire. Arcuk egyre fényesebben világított a sárgás lámpafényben. Stefan émelyegni kezdett az átható olajbűztől. Odakint a vihar változatlan erővel dühöngött tovább. Egy ízben Woch odarohant a fekete állványhoz, és tüzetesen megvizsgált egy kijelzőt, aztán egy másikat, majd visszatért előbbi helyére, és ismét mozdulatlanságba dermedt. Stefan csalódottnak érezte magát… de azután változást érzékelt, bár hogy mifélét, azt nem tudta. Feszengő érzése egyre nőtt, s végül az okát is felfedezte.

Mozgás támadt a ketrecek mélyén a fal mentén. Kaparászásra emlékeztető zajok ütötték meg a fülét meg valamifajta sziszegés, ami türelmetlen fogcsikorgatássá erősödött, elhalkult, majd ismét felhangosodott. Woch és Poscik is bizonyára hallotta, mivel körbepislogtak. Az öreg rápillantott Wochra; Stefan félelmet vélt kiolvasni a tekintetéből. Mégsem mozdult egyikük sem.

Percek teltek el, mialatt az eső kitartóan verte a tetőt, de az elektromosság halk duruzsolása és a ketrecekből származó neszezés sem hagyott alább. Valami zörgött, kaparászott és motozott ott, mint egy kiutat kereső élőlény. Azért is lehetett erre következtetni, mert a különös zajok hol a ketrec aljáról, hol meg a tetejéről származtak. A titokzatos teremtmény egyre hevesebben rúgkapált az acél válaszfal mögött. Aztán egy kékes villanás bevilágított két ketrecet. A fény egyre erősödött, a két férfi megnyúlt árnyait rajzolva ki az ellenkező falra, végül elhalt. Átütő égett szag csapta meg Stefan orrát. Egy másik ketrec mélyéről újabb éles szisszenés hallatszott, és sercegve ott is láng lobbant. A válaszfal alól kinyúló fémrudakon szikrák futottak végig.

A vén Poscik most felállt, s pipáját köténye zsebébe dugta. Ahogy ott állt mereven, kérdőn nézett Wochra. Az operátor karon ragadta, arcát eltorzította a harag vagy egy ehhez hasonló érzés, s kiáltott valamit. Hangját elnyelte egy közelben lecsapó villámot követő mennydörgés. Aztán váratlanul újabb villanás világította be mindhárom ketrecet. Egy pillanatra a villany is kialudt, és az egész fal mintha tüzet fogott volna. Woch Stefan felé taszította az öreget, majd két kezét maga előtt tartva lassan a műszerfalhoz ment. Dörrenés harsant, mintha valaki pisztolyt sütött volna el a ketrecekben, s kékes-vöröses lángok csaptak ki a válaszfalak mögül. Stefan az ózon illatát belélegezve hátrálni kezdett a folyosón, és megállt a bejárati ajtónál. Az öreg görnyedt háttal követte, Woch meg, miután utoljára megnézte a műszereit, fiatalos lendülettel vetette utánuk magát. Ahogy ott álltak mindhárman a folyosón, elült a zaj a válaszfalak mögött. Már csupán pár lángocska táncolt a sarkokban. A vihar is lassan kiadta dühét, noha az eső továbbra is ott kopogott a tetőn.

– Vége – mondta az öreg, s elővette a pipáját.

A keze mintha remegett volna, de a sötétben ezt nem lehetett pontosan megállapítani.

– Nos, még élünk – morogta Woch.

Visszament a központi terembe, s kinyújtózott, akárha álomból ébredne. Két kezét a csípejéhez csapkodta, majd váratlanul leült egy zsámolyra.

– Jól van, most már bejöhet – biccentett Stefan felé.

A vihar teljesen elült, az eső azonban úgy ömlött, mintha soha nem akarná abbahagyni. Az öreg a szobában matatott, s egy grafikonra jegyezgetett. Aztán kinyitott egy sarokajtót, amelyet Stefan eddig nem vett észre, eltűnt mögötte, és odabent motozott. Jókora zajt csapott, a jelek szerint fémtárgyakkal csörömpölt. Egy serpenyővel, egy spirituszfőzővel meg egy tál meghámozott krumplival tért vissza. Az asztalra és a padlóra helyezte e kellékeket, és nekilátott az étel elkészítésének. Többször eldünnyögte: „Meglátja, milyen finom lesz.” Elmerülten sürgölődött, eltűnt, majd visszatért, feltette a platnira a serpenyőt, aztán a forró zsír felhőjétől körülvéve mély összpontosítással feltörte és megszagolta a tojásokat. Közben Woch is meghívta Stefant, tartson velük, és várja meg az eső végét a mellékállomáson.

Ő megkérdezte, mi volt ez az imént. Woch az őket védő villámhárítókról, áramkör-megszakítókról meg holmi túlfeszültségről magyarázott. Bár Stefan alig értett valamit a férfi szavaiból, azt felfogta, hogy más is lejátszódott itt, s hogy Woch – csupán előtte ismert okokból – a minimálisra igyekezett csökkenteni a kockázatot. Stefannak nem volt kétsége afelől, hogy veszélyben voltak… ezt a két operátor viselkedése is elárulta. Woch most körbevezette az irányítóteremben, megnevezve valamennyi műszerét. Még a hátsó helyiségbe is beterelte, ahová az imént visszavonult, hogy Poscikkal tárgyaljon. A falon itt vasdob függött, melyből vörösréz rudak álltak ki. A padlón egy jókora tartály állt, tele tekercsekkel. Woch elmagyarázta, ezek gondoskodnak arról, nehogy a dob – az árammegszakító – tüzet fogjon, ha égő olajat köpködne magából.

– És mi van a tekercsek alatt? – próbált okos kérdést feltenni Stefan. Woch hűvösen nézett rá.

– Miért kellene, hogy bármi legyen? Nincs ott semmi.

Visszamentek az irányítóterembe. Az asztalon mostanra kis üveg 80%-os vodka meg apróra vágott savanyúság jelent meg. Woch parányi pohárkákba töltötte ki az italt, ivott Stefan egészségére, aztán bedugaszolta a palackot, és egy oszlop mögé rejtette.

– A vodka árt az egészségnek – szögezte le.

Többé egy szóval sem említette a vihar idején történteket, de barátságosabbá vált. Ügyet sem vetett az öregre, mintha ott sem lett volna. Levette a félkabátját, és a széke háttámlájára akasztotta. Szürke szvetterben tett-vett tovább. Bádog dohányszelencét meg pár cigarettapapírt vett elő, és megkínálta velük Stefant.

– Vigyázzon, erős! – figyelmeztette.

Stefan megpróbált cigarettát sodorni magának. Elhajlott művének tépett széleit olyan erővel szívta meg, hogy a dohány kihullott. Woch, aki úgy tett, mintha mit sem látna, maga elé tett egy papírost meg egy dohányra emlékeztető csipet fűrészport, összesodorta a papírt vaskos ujjaival, csettintett a hüvelykjével, majd füstölésre készen átnyújtotta Stefannak. Ő megköszönte, és a másik öngyújtója fölé hajolt. A láng csaknem megperzselte a szemöldökét, Woch azonban ügyesen elrántotta a gyújtót. Ahogy Stefan megszívta a cigarettát, fuldokolni kezdett, és könnybe lábadt a szeme, de összeszedte magát, mintha mi sem történt volna. Woch megint úgy tett, mint aki semmit sem lát. Újabb cigarettát eszkábált össze magának, és rágyújtott. Csendben üldögéltek, mialatt a füst egyetlen kék felhővé terebélyesedett a mennyezeti lámpa alatt.

– Ilyen kis kölök voltam, amikor munkába álltam – mutatta Woch. – Nem, ilyen magas – engedte alacsonyabbra a kezét. – Ez Malachowicében volt. Akkor még nem volt villany. A franciák szerelték fel a turbinákat. A művezető rendes tag volt. Ha elkiáltotta magát a kazánházban, az ember a rámpáknál is hallotta. Gyerekekkel azonban nem kiabált, velük türelmesen bánt, és megpróbálta tanítani őket. Mikor először poroltam le a nagyfeszültségű árammegszakítót – ez volt a kezdet –, megmutatott egy kefét a hozzáragadt kézzel. Az ilyesmit soha nem felejti el az ember.

– Nem értem – motyogta Stefan.

– Közönséges pemzli volt. Lószőrből. Ezt használják porolásra. Előtte azonban ki kell kapcsolni az áramot, a villanyvezetékek nem lehetnek feszültség alatt. Aki elfeledkezik erről, és hozzáér egy áram alatt lévő vezetékhez, abból láng csap ki, és neki annyi. Különben egy falusi tahó keféjéről van szó. Nem ismertem, még előttem állt alkalmazásban. Az ujjlenyomata szénfeketén ráégett a kefe nyelére. Maga a tetem is tetőtől talpig fekete lett. Ropogósra sült… Hát így megy ez nálunk – folytatta a füstölést Woch. – A mi szakmánkat úgy kell ellesni. Jó szem és ügyes kéz szükséges hozzá, semmi más. Meg folyamatos éberség. Szerettem ezt a munkát, és a főnököm is kedvelt. Át is tett a kisfeszültségről a magasfeszültségre. Egy ideig a vezetékeket gondoztam, de nem ez volt a szívem vágya. A vezetékek nem nekem valók. Felveszed a mászóvasat, felkapaszkodsz az oszlopra, aztán lekecmeregsz, és meghúzod a vezetéket, újra meg újra, póznától póznáig. Erre mindenki ráun, ezért folyvást új erőket vesznek fel. Egyedül a vodka tartja a lelket az emberben. Elég egyetlen hibás mozdulat, egy rossz vezeték, és kész, vége. Az örök dicsőség fényeskedjék a nyomorultnak!

A félig elszívott cigaretta a szájában fityegett, úgyhogy mindkét keze felszabadult, bár pillanatnyilag nem használta őket.

– Egyszer együtt dolgoztam egy Józef Fijalka nevű fickóval. Ivott az, mint a gödény. Mire munkába állt, holt részeg volt. Egy szót nem lehetett kihúzni belőle, csak morgott a bajsza alatt. De jól végezte a dolgát, már ha lábra tudott állni. A fizetésnapon elkezdte az ivást, és csak akkor hagyta abba, amikor elfogyott a pénze. Egyszer, közvetlenül a fizetés után, nyoma veszett. Mindenütt keresték, és végül a kapcsolóteremben találtak rá. Az igazak álmát aludta a nagyfeszültségű kábelek szomszédságában. Mivel azonban részeg volt, nem esett baja. A lábánál fogva húzták ki onnan. Roppant óvatosan. Végül aztán egy transzformátor végzett vele. Meglátogattam a kórházban, egyetlen porcikája sem látszott ki a kötésből. Megkért, hogy emeljem fel a karját. Mikor megtettem, láttam, hogy a hónalján nincs hús, csak a csupasz csont. Hamar meg is halt.

Woch elhallgatott, megszívta a cigarettáját, és a múltba révedt.

– A temetést a szakszervezet fizette, és a családját is kárpótolták. Így ment ez annak idején. Később, a harmincas években aztán kezdték elküldözgetni az embereket.

Undorodva nyomta el a cigarettáját.

– Egy javítóbrigád dolgozott a kezem alatt. Az ember egész éjjel virrasztott és várt. Ha egy madár rárepül egy vezetékre és odaég; lehull egy ág, és lever valamit; ha egy kölyök papírsárkánya beakad a drótok közé, akkor jön el a mi időnk. Ez eddig beletartozik a dolgok természetes rendjébe. Hanem a harmincas években új korszak kezdődött. Az első esetet nem felejtem el, amíg élek. Öngyilkosság volt. Egy kölyök drótot kötött egy kőre, a másik végét a kezébe fogta, majd a követ a vezetékre hajította. Szénfeketére égett, a megpörkölődött keze leesett, s a leolvadt zsír szertefröcskölt a hulla körül. Legalább ne ismertem volna, de sajnos ismertem. A vasúti pályaudvaron dolgozott, de elbocsátották, mert nem volt házasember. Először az agglegényeket menesztették. A lányok kedvelték, aranyos srác volt. Az emberek addig nem tudták, milyen hamar öl a villanyáram, most azonban ezt is megtanulták. Ráadásul könnyű halál volt, kivált, mert a franciák a gyaloghidak közelében vezették el a kábeleket, mivel ez volt az olcsóbb. Márpedig a francia fölöttébb takarékos fajta. Az öngyilkossághoz meg semmi egyéb nem kellett, csak egy drót, egy kő, meg egy erős kar, hogy oda juttassa, ahova kell.

Woch úgy markolászta az asztal szélét, mintha fel készülne emelni.

– Ezután valahányszor megcsörrent szolgálatban a telefon, megállt bennem az ütő. Mire a harmadik átkozott öngyilkosjelölt végzett magával, az egész város erről beszélt. Volt egy munkaközvetítő, közvetlenül az áramfejlesztő telep mellett. Ki szoktunk járni közéjük, úgy álltak ott sort a munkanélküliek, mint a birkák! Egyszer valaki elkiáltotta magát:

– Ott mennek a koporsóvivők!

Pieluch, a segédem, visszaüvöltött:

– Ugorjatok a francos folyóba, akkor nem kell veletek vesződnünk!

És tudja, megfogadták a tanácsát. Jó széles folyó volt, szerencsére, mert repültek ránk a kövek. Pieluchot alaposan lehordtam utána. Nem operátorként dolgozott, a felesége ellenben beteg volt. Százszor jobb embert kaphattam volna a helyébe, és most megmérgesedtem rá.

– Egy hete még te is otthon rohadtál – mondtam neki –, és alig dolgozol néhány napja, már magadra haragítod a volt sorstársaidat.

Vérmes egy természet volt ez a Pieluch, és visszanyelvelt, mire lekentem neki egy fülest. Később odajött könyörögni az állásáért, mert a felesége haldoklott, neki meg egy petákja sem volt, hát mit tehettem? A neje tényleg hamar meghalt. Még azon az őszön. A temetésről hazatérve bedugta fejét az ablakon – épp szolgálatban voltam –, és nagyon halkan azt mondta:

– Halj keserves halált!

Alig egy hét múlva újabb hívást kaptunk, hogy menjünk ki a hídhoz, mert végzett magával valaki. Ki más, mint ő! Úgy megsült, mint egy liba. Az ember még az ujját sem tudta bedugni a mellkasába, olyan ropogósra égett.

Az öreg két bádogtálban sűrű levest tett az asztalra, majd letelepedett egy közeli ládára, az egyik gőzölgő tálat a térdén egyensúlyozva. Lassan ettek. Stefan az első kanálnál megégette a nyelvét. A másodikat már megfújta, mielőtt a szájába vette. Miután végeztek, Woch újra elővette a bádog dohányszelencét. Füstölni kezdtek. Stefan remélte, hogy az operátor további történeteket mesél, de szemlátomást elment tőle a kedve. Csak ült ott őszen, zömöken és mélázva, s hangosan zihált. Ahogy a füstöt eregette, kurtán visszaverte Stefan kérdéseit. Mikor Stefan megtudta, hogy Woch évekig az ő szülővárosa áramfejlesztő telepén dolgozott, megjegyezte:

– Akkor tehát magának köszönhettem, hogy volt villanyunk.

Olyan kötelékként hangsúlyozta ezt, amely örök időkre összeköti kettejüket.

Woch egy szót sem szólt, mintha meg sem hallotta volna. Az eső csaknem teljesen elállt, már csak az ereszről cseperészett az ablak alatt. Stefan habozott, induljon-e, nem akart ebben a hirtelen támadt hűvös hangulatban elválni Wochtól. A beszélgetés akadozott, ezért Stefan új témát keresve felvette az asztalról az operátor gravírozott nikkel öngyújtóját. „Andenken aus Dresden”[25] – ez volt az oldalára vésve gót betűkkel. Megfordította, és a másik oldalán ezt olvasta: „Für gute Arbeit”[26].

– Szép öngyújtó – mondta. – Németországban is dolgozott?

– Nem – mondta Woch, aki most üres tekintettel meredt maga elé. – A főnöktől kaptam.

– Miért, német? – kérdezte Stefan kellemetlenül meglepődve.

– Az – hagyta helyben Woch, és fürkészően nézett Stefanra.

– A jó munkáért – mondta Stefan érezhető rosszallással, bár tudta, hogy ezzel nem javítja a hangulatot.

– Igen, a jó munkáért – felelte Woch nyomatékkal, csaknem harciasan.

Stefan hirtelen nem tudta, hogyan férkőzhetne Woch közelébe. Felállt, és közönyt mímelve körbejárt a helyiségben. Közel ment a műszerfalhoz, vállalva a kockázatot, hogy keményen ledorongolják, amiért veszélyezteti a biztonságát. Bármi megérte volna, csak megtörje a csöndet. De hiába fáradt. Az öreg összeszedte és elvitte a tányérokat, majd visszajött, és valami érthetetlen tolvajnyelven tárgyalt Wochhal, amit Stefan nem értett. Az operátor görnyedten ült ott, széles mellkasát az asztal szélének döntve. A villanyáram halkan duruzsolt, és az este hűvös lehelete beáramlott a nyitott ablakon keresztül. A folyosóról belépett a terembe az a fiatal munkás, akit Stefan kétszer látott. A kifordított katonakabátot a hátára vetette, rézvörös haja a koponyájához tapadt, és víz csurgott alá az arcáról. Ott, ahol állt, kisebbfajta tócsa képződött a lába körül a küszöbön. Bár senki nem szólalt meg, világos volt, hogy várták. Az itteniek jelentőségteljesen összenéztek, az öreg a sarokba csoszogott, Woch meg hirtelen mozdulattal felállt, és Stefanhoz lépett.

– Megmutatom a visszautat, doktor úr. Most már elmehet – mondta.

Annyira durva, minden udvariasságot nélkülöző volt ez a megnyilvánulás, még csak a látszatát sem hagyta meg Stefannak, hogy önszántából távozik. Sértődötten és éhesen hagyta, hogy kivezessék. Woch a kórház felé mutatott.

– Woch úr, tudja, miért jöttem, én… – tört ki Stefanból.

Olyan sötét volt, hogy nem láthatták egymás arcát.

– Ne aggódjon, doktor úr! Nem hagyhattam, hogy megázzon. Ez csak természetes. Csak hát itt nincs sok látnivaló. Hacsak… érti, ugye.

Könnyedén megérintette Stefan vállát, nem annyira a bizalom jeleként, mintsem hogy meggyőződjön róla: ott áll-e vele szemben a sötétben.

Stefan aki ezt nem értette, azt mondta:

– Igen, igen. Hát akkor köszönök mindent, és jó éjszakát!

Érezte, hogy a másik kurtán megszorítja a kezét. Megfordult, és elindult az orra után.

A földúton baktatott, mialatt a széllökések még elszórt esőcseppeket hordtak szét. Egészen kipirult a kalandjától. Ez a néhány óra jelentősebbnek tetszett, mint a kórházban eltöltött hónapok. Wochhal szemben érzett haragja elpárolgott, mikor elváltak a sötétben. Most már sajnálta, miért viselkedett olyan ostobán, de hát mi mást tehetett volna, mint hogy bárgyú kérdéseket tesz fel. Úgy érezte magát, mint egy gyerek, aki megpróbálja megfejteni a felnőttek titokzatos tetteit. Épp amikor már azt hitte, beavatták a titok első fokozatába, szó nélkül kidobták. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy visszalopózik, és kifigyeli az ablak alatt a három férfi mozgását. Természetesen nem merte volna megtenni, de már a gondolat is zaklatott lelkiállapotról árulkodott. Megpróbálta elhitetni magával, hogy amúgy sem történne semmi különös a mellékállomáson: míg társai alszanak, Woch az éles villanyfényben virrasztana a műszerei között, időről időre felkelne, hogy leolvassa a kijelzőket és rajzoljon valamit a grafikonra, majd újra letelepedjen. Mindez haszontalan, érdektelen cselekedet. Hanem akkor miért tértek vissza Stefan gondolatai minduntalan ehhez a néma, egyhangú munkához? Váratlanul a sötét főkapu előtt találta magát, s megpróbálta elfordítani kulcsát a nedves zárban. Vakon ment előre az ösvényen, amely alig egy árnyalattal volt világosabb a környező gyepnél. A szobájába érve levetkőzött, anélkül, hogy felgyújtotta volna a lámpát, majd sietve bebújt a dunyha alá. A hideg lepedőhöz érve érezte, hogy egyhamar nem fog elaludni. Igaza volt.

Mindazok közül, akik megfordultak az apja műhelyében gyerekkorában, a munkások érdekelték a legjobban – a masiniszták, kovácsok és a villanyszerelők, akik az apja által megrendelt alkatrészeket szállították le. Kicsit félt is tőlük, annyira különböztek mindenki mástól, akit ismert. Mindig türelmesen meghallgatták az apját, s néma tisztelettel, komótosan tanulmányozták a tervrajzait. E mögött az óvatos udvariasság mögött azonban valami zártság és keménység lappangott. Stefan megfigyelte, hogy bár apja a vacsoraasztalnál szívesen beszélt azokról, akikkel találkozott, a munkásokat soha nem említette, mintha az ügyvédekkel, mérnökökkel és kereskedőkkel ellentétben nem lett volna önálló egyéniségük. A gyerekben ez azt a látszatot keltette, hogy a kétkezi munkások élete – a „való élet”, ahogy apja nevezte – titokzatos homályba burkolózik. Egy ideig eltöprengett a rejtvényen, mi is az a való élet, majd arra a következtetésre jutott, hogy ez a megkülönböztetés ostoba. Most, ahogy éberen virrasztott a sötétben, eszébe jutott ez az emlék. Mégiscsak lehetett valami ebben a gyerekes álmodozásban: a Woch-félék számára igenis létezik való élet!

Amíg Ksawery bácsi az ateizmust hirdette, Anzelm zsörtölődött, apja találmányokat ötölt ki, ő maga pedig bölcseleti munkákat olvasott, vagy épp Sekulowskival vitázott, hónapokon keresztül falva a könyveket és elmélkedve a „való életről”, addig ez az élet táplálta valamennyiük világát; ez vette Atlaszként a vállára, ugyanolyan észrevétlenül, ahogy a talaj terült el a lábuk alatt. Nem, ne mitizáljuk a dolgot, gondolta, hisz a szolgáltatások kölcsönösek: Anzelm tud egyet-mást az építészetről; Sekulowski ír, Ksawery pedig betegeket gyógyít. Stefan ugyanakkor hirtelen rájött, semmi sem változna, ha valamennyien letűnnének a színről. Ezzel szemben Woch és a hozzá hasonlók nélkül a világ egyszerűen nem működne.

Átfordult az oldalára, és holmi homályos indíttatástól vezérelve felkapcsolta az éjjeli lámpát. Semmi oka nem volt rá, természetesen, a fény mégis jelképként hatott rá, annak jeleként, hogy Woch teszi a dolgát. Valahogy megnyugtató volt ez, a személytelen helyiséget elárasztó sárga fény, hisz mozgásteret biztosított minden további ténykedéshez és gondolkodáshoz. Amíg a lámpa világított, ő is fantáziálhatott a kézzelfoghatón túli világokon.

Aludnom kell, gondolta. Ez az egész nem vezet sehova. Ahogy újra a kapcsolóért nyúlt, nyitott könyvet vett észre az asztalon; a Lord Jim volt, melyet olvasott. Lekapcsolta a villanyt, mire ismét sötétség vette körül. Váratlan gondolattársítással megfordult a fejében, vajon Woch valaha is fellapozta-e ezt a könyvet, de ez az ötlet olyan nevetséges volt, hogy elmosolyodott a sötétben. Woch soha nem venne a kezébe egy ilyen munkát, neki nincs szüksége arra, hogy a tengereket járja Lord Jimmel. Valószínűleg megvetné Conradot[27], amiért papíron old meg kérdéseket, míg ő a valóságban teszi ugyanezt. Ki tudja, mibe kerül ez neki, mennyi törődést és vesződést igényel a villanyáram vigyázása? Bizonyára fikarcnyit sem töri a fejét a „való életen”. Ő, Stefan is jobban teszi, ha békén hagyja, és nem töpreng rajta túl sokat, mert ez csak elveszi az álmát.

Elkalandoztak a gondolatai. Maga előtt látta a kis házat, ahogy villámok csapkodnak körötte a dühöngő viharban. Látta Woch szomorú, szürke arcát és vaskos ujjait, melyekkel helyrehoz egy túlfeszültséget, aztán végül már semmit sem látott.

MARGLEWSKI BEMUTATÓJA

A júliusi kánikula beköszöntével a kórháznak végre sikerült megbirkóznia a háborús sebesültek áradatával, s nagyjából annyi beteget bocsátottak el, amennyit felvettek. Délidőn, amikor a zeniten álló nap végképp megnyirbálta az udvaron a fák csonkolt árnyékait, a betegek alsóneműben jártak-keltek. Estére hevenyészett zuhanyt szereltek fel a számukra. Egy pumpa volt ez, melyet Joseph működtetett, a megtermett falusi ápoló, akinek öreg arca és fiatalos teste volt.

Stefan az ambulancián üldögélt, ahol a napfénysziporkák úgy villogtak, akár egy kvarclámpa drótszálai. Egy koncentrációs tábor volt foglyának a felvételét adminisztrálta. A fickónak ritka szerencséje volt, a sors olyan kaput nyitott meg előtte, amely rendszerint az ellenkező irányba nyílt.

Marglewski jelent meg a folyosón, és bekukkantott Stefanhoz. Szemlátomást érdekelte az eset.

– Gyönyörű cachexia[28] – füttyentett, és megsimogatta a rongyos emberke kobakját, aki foszladozó vászonhalomra emlékeztetett a vizsgáló vakító fehérségében.

A beteg mozdulatlanul kuporgott egy forgószéken. Két heg futott végig rézsútosan a szemétől az orcáján, és tűnt el a szakállában.

– Debilitás? Idiotizmus? – kérdezte Marglewski, továbbra is a nyomorult kobakján nyugtatva a kezét.

Stefan abbahagyta az írást, és meglepetten nézett fel.

Csillogó könnyek gördültek végig a páciens hűvös, lilás orcáján, a szakállába.

– Igen, idiotizmus – mondta Stefan.

Felállt, az iratokat íróasztala sarkába lökte, és elment, hogy felkeresse Sekulowskit. Sután kezdte a beszélgetést, mondván, hogy bizonyos pontokon változott a gondolkodása, s ideje megszabadulni intellektuális terhétől.

– Némely elgondolásom idejét múlta – mondta, igyekezve elvenni a nyílt cinizmus élét. – Kisebbfajta katarzist éltem át.

– Tavaly cseresznyés vodkát kaptam Woydziewicztől, ami világrengető katarzist váltott ki belőlem. Gyanítom, barátunk némi kokaint kevert abba az itókába – válaszolta a költő. Amikor azonban meglátta Stefan arckifejezését, hozzátette: – De mondja csak nyugodtan, doktor úr! Hallgatom. Maga keres valamit, és aki keres, az talál. A legjobb helyre került. A tébolydák mindig is a kor lényegét sűrítik magukba. A kóros elhajlások és különcségek oly gyakoriak a normálisok között, hogy nehéz érdemük szerint megítélni őket. Csupán itt, koncentrált állapotban fedik fel a kor igazi arculatát.

– De én nem erről beszélek – védekezett Stefan, aki hirtelen iszonyúan magányosnak érezte magát. Megfelelő szavakat keresett lelkiállapota tolmácsolására, mindhiába. – Nem, valójában semmiség az egész – hátrált meg és távozott, oly sietséggel, mintha attól félne, hogy a költő feltartóztatja.

De Sekulowskit egy pók foglalta le, amely a falon mászott az ágya mögött. Agyonütötte egy könyvvel, és mikor a padlóra hullott, a remegő, fonalszerű lábakat nézte.

A folyosóra visszatérve Stefan ismét Marglewskibe botlott, aki meghívta a szobájába.

– Van egy extra száraz palackom. Ha beugrik, átmossuk magunkat – mondta. Stefan visszautasította az ajánlatot, Marglewski azonban ezt mindössze udvarias húzódozásnak vette.

– Jöjjön csak, ne butáskodjon!

Szobája a folyosó ellenoldali végében volt, mint a Stefané. Csillogó üvegbútorokkal rendezkedett be: üvegtetejű íróasztala egyik oldala prizma alakú fiókokon nyugodott, míg a másik hajlított acélcsöveken, ugyanilyenek alkották a székek vázát is. Az egész egy fogorvosi váróra emlékeztette Stefant. Még a képeket is fémkeretek övezték a falakon. Két falat pedánsan elrendezett könyvek foglaltak el: mindegyik gerincén fehér sorszámmal. Mialatt Marglewski megterítette az alacsony asztalt, Stefan gépiesen levett egy kötetet a könyvespolcról, és belelapozott. A Vidéki levelek volt Pascaltól, amelyből kivágták az első két oldalt. A házigazda közben kinyitotta egy modern pohárszék egyik fiókját, ahol fehér tányérokon szendvicsek sorakoztak. A harmadik pohár után beszédessé vált. A vodka még kifejezettebbé tette amúgy is élénk gesztusait. Úgy tördelte a kezét, mint egy mosónő, amikor arról panaszkodott, hogy bepiszkította és ki kell tisztíttatnia a kabátját. Aztán dobozokat mutogatott, melyekben kartotékok sorakoztak az ablakpárkány alatt. A kartonokat színes csíptetők fogták össze. Mint kiderült, Marglewski tudományos kutatómunkát folytatott. Némi vonakodás után kinyitott egy irattartót, amely dugig volt papírokkal. Ezek az irományok azt vizsgálták, milyen hatással voltak Napóleon vesekövei a Waterlooi csatára, s hogyan befolyásolta a szentek látomásait hormonháztartásuk. E ponton Marglewski kört rajzolt feje fölé a levegőbe, a glóriát szemléltetve, és elnevette magát. Sajnálta, hogy Stefan nem hívő; neki tiszta, naiv, vallási dogmákkal átitatott emberek kellettek.

– Maga egyfolytában Sekulowskival filozofál? – kiáltotta. – Kérdezze meg, miért hordják olyan magasan az orrukat az irodalmárok! Higgye el, több lángoló szerelem ment rá arra, hogy a szívlovagnak hirtelen pisilnie kellett, amit nem mert szóba hozni imádottjának, ezért beugrott a bokrok közé, hogy magára maradjon végre. Magam is tanúja voltam hasonlónak.

Stefan inkább unalomból, mint őszinte érdeklődésből a kartotékokért nyúlt. A nyomtatott anyagot merev borító rejtette. Marglewski tovább beszélt, de összefüggéstelenül, mintha máshol járna az esze. Ahogy ott ült görnyedten, orrlikai kitágultak, mintha csak a levegőt szimatolná. Úgy festett, akár egy aggszűz, aki alig várja, hogy töredelmesen bevallja önnön tapintatlanságát.

Beszédébe annyi fennkölt latin szót kevert, hogy Stefan nem is értette. Marglewski vékony, ideges ujjai türelmetlenül végigsimították az egyik doboz borítóját, mielőtt kinyitotta. Stefan kíváncsian pillantott a belsejébe. Hosszú lajstromot látott, ami a leginkább tartalomjegyzékre hajazott. „Balzac: hipomániás pszichopata – olvasta. – Baudelaire: hisztériás; Chopin: neuraszténiás; Dante: skizoid; Goethe: alkoholista; Hölderlin: skizofrén…”

Lám, Marglewski felfedte a titkát! A lángelme működésének rejtélyeit kutatta, s publikálni is szándékozott az anyag egy részét, de közbejött a háború.

Jókora íveket teregetett szét, melyek családfákat ábrázoltak. Beszéd közben egyre jobban izgalomba jött, egészen belepirult. Mialatt szenvedélyes hévvel sorolta a lángelmék perverzióit, öngyilkossági kísérleteit, hóbortjait és mélylélektani komplexusait, Stefanban felébredt a gyanú, hogy ő maga is szenvedhet valamelyik kórban, ami kétes rokonságot teremt vizsgálódásai tárgyával, s mintegy belépőjegyet biztosít a géniuszok világába. Minden lehetséges gyengéjüket aggályosan számon tartotta; felkutatta és katalógusba foglalta kudarcaikat, tragédiáikat, sorscsapásaikat és nyomorúságaikat. Dagadozott az örömtől, ha e nagyságok legcsekélyebb hibáját felfedezhette.

Mikor a legalsó fiókban kotorászott, hogy megmutassa a vendégnek legfrissebb szerzeményét, Stefan félbeszakította.

– Nekem az a benyomásom, hogy a nagyszerű művek nem az őrületből, hanem épp ennek ellenére születnek – mondta.

Ahogy azonban Marglewskire pillantott, nyomban meg is bánta a megjegyzését. Kollégája gyilkos tekintettel nézett fel a papírjaiból.

– Azt mondja, ennek ellenére? – vicsorgott.

Hirtelen mozdulattal összesöpörte a szétszóródott papírosokat, kitépett Stefan kezéből egy megviselt kartotékot, és dúlva-fúlva visszagyömöszölte a tartójába.

– Drága kollégám, magából a tapasztalatlanság beszél – kulcsolta össze az ujjait. – Csakhogy nem a reneszánsz ember korát éljük. Ami azt illeti, a meggondolatlan cselekedeteknek akkor is végzetes következményei lehettek. Ön ezt természetesen nem érti, de az érzelmileg igazolt igazságok megbuknak a tények tükrében.

– Nem értem, miről beszél? – kérdezte Stefan.

Marglewski nem nézett rá. Hosszú, vékony kezét tördelve meredt rá. Végül azt mondta:

– Ön sokat sétál. Hanem a bierzynieci áramfejlesztő telep operátorai meg az épületük csak bajt hoznak a kórházra. Nem csupán arról van szó, hogy fegyvert rejtegetnek, de az a fiatal fickó, Poscik fia nem egyéb közönséges banditánál.

– Honnan tudja? – szegezte neki a kérdést Stefan.

– Ne kérdezze!

– Ezt nem hiszem el.

– Nem hiszi? – Marglewski nyílt gyűlölettel nézett rá a szemüvege mögül. – Nem hallott a lengyel ellenállási mozgalomról? A londoni menekült kormányról? – csapott magasra a suttogása, mialatt hosszú ujjait könnyedén végigfuttatta fehér köpenyén. – A hadsereg fegyvereket hagyott az erdőben szeptemberben. Az a Poscik rejtette el őket. Mikor ráparancsoltak, mondja meg, hol vannak, megtagadta! Azt mondta, a bolsevikokra várt!

– Ezt mondta? Honnan tudja? – kérdezte Stefan, akit elkábított a beszélgetés e váratlan fordulata és Marglewski remegése.

– Nem tudom. Semmit sem tudok! Az egésznek semmi köze hozzám! – mondta, továbbra is suttogva. – Mindenki tud erről… mindenki, magát kivéve!

– Nem lenne szabad odamennem, erre gondol? – állt fel Stefan. – Igaz, egyszer odamenekültem egy vihar idején…

– Ne mondjon többet! – hallgattatta el Marglewski, és talpra ugrott. – Kérem, felejtse el ezt az egész beszélgetést! Kötelességemnek éreztem, hogy felvilágosítsam egy kollégámat, ez minden. Tegyen, amit a legjobbnak lát a hallottak után, csak arra kérem, ne szóljon róla senkinek!

– Természetesen hallgatok, mint a sír – mondta Stefan lassan. – Ha ezt akarja.

– Kezet rá!

Stefan a kezét nyújtotta. Megdöbbentette, amit Marglewskitől hallott, és még ennél is jobban a kollégájára törő leplezetlen pánik. Valaki figyelmeztette volna ezt az alakot? És miért haragudott úgy? Csak nincs köze az ellenálláshoz? Valamiféle… hogy is nevezik… kapcsolata?

Összezavarodva távozott. Akkora volt a forróság, hogy a folyosón meg kellett törölgetnie verejtékes homlokát. A mosdók felől hangos nevetés hallatszott. Kinyílt az ajtó, és Sekulowski lépett ki rajta. Csupán a pizsamanadrágja volt rajta. Rázkódott a nevetéstől, ami úgy tört rá, mint egy csuklási roham. Mellkasa szőkés szőrszálain izzadságcseppek csüngtek.

– Nem árulná el, miért van ilyen jókedve? – kérdezte Stefan, hunyorogva a folyosó üvegtetejéről alááramló fényben, amely a falakról visszaverődve a szivárvány színeire hasadt szét.

– Doktor úr – károgta végül –, doktor úr, ez… – Kurtán lökte ki a szavakat, levegő után kapkodva. – Az egész a mi vitánkat juttatta eszembe, a mi művelt… társalgásunkat a jelenségvilágról… az Upanisadokról, a csillagokról, a lélekről… és amikor megláttam azt a trutymót… hát nem tudtam, hová legyek! – Újabb nevetésrohamban tört ki. – Még hogy szellem? Mi az ember? Trutymó, semmi egyéb! Bűzölgő ürülék!

A költő ezután ment tovább a maga útján, kéjes elragadtatásával, s továbbra is rázta a nevetés. Stefan szó nélkül a szobájába sietett.

Első gondolata az volt, hogy elmegy a mellékállomásra, és figyelmezteti Wochot. Előbbi ígérete mit sem számít, ha ezzel veszélynek teszi ki az operátort. Ugyanakkor azt is azonnal tudta, hogy nem megy el. Ugyan kitől óvhatná meg Wochot? Marglewskitől? Nevetséges! Mondja azt neki, hogy valakik fegyvereket rejtegetnek az erdőben? Ha ez igaz, Woch többet tud erről, mint ő.

Napokat töltött a figyelmeztetés rejtjeles megfogalmazásával. Írhatna névtelen levelet; egyszer este újra elmehetne a mellékállomásra, de egyiknek sem látta értelmét. Végül semmit sem tett. Nem ment vissza a telepre, mert úgy érezte, ennyivel tartozik az operátornak. Ennek ellenére újra elkezdett a környéken kószálni. Egyszer, kora reggel a szabadba tartva Josephet pillantotta meg az egyik legmagasabb dombtetőn. Az ápoló mozdulatlanul ült a fűben, mintha lenyűgözné a festői kilátás. Stefan azonban nem olyannak ismerte, mint akit ennyire elragadhatnak a természet szépségei. Egy darabig lopva figyelte a férfit, majd miután semmi érdekeset nem tapasztalt, visszafordult. Már közeljárt a kórházhoz, amikor az a gondolata támadt, hogy Joseph Marglewski informátora lehet. Végül is jóban van a parasztokkal, és egy falunak nincsenek titkai. Ezenfelül Marglewski osztályán dolgozik, s a keszeg orvos talán a maga gunyoros módján a bizalmába avatta. De mi köze lehet Josephnek a londoni kormányhoz? Az egésznek nem volt semmi értelme, a részletek sehogyan sem álltak össze egységes egésszé. Stefan ismét sürgető késztetést érzett, hogy figyelmeztesse Wochot. Azonban valahányszor elképzelte, mit mondhatna az operátornak, inába szállt a bátorsága.

Időközben új fordulat következett be a kórház életében. A Stefan szobája melletti, korábban üres lakrészt Romuald Ladkowski professzor, volt egyetemi dékán foglalta el. A tudóst messze az ország határain túl híressé tették elektorenkefalográfiai kísérletei. Nyolc évig állt az egyetem pszichiátriai klinikájának élén, mielőtt a németek elmozdították. Most nem hivatalos minőségben, Pajaczkowski vendégeként érkezett az elmegyógyintézetbe. Maga az igazgató többször kihajtott a vasútállomásra, hogy felügyelje a professzor poggyászának sorozatos kiszállítását. Ladkowskit két nap múlva várták. Joseph fel-le rohangált a lépcsőn, levegő után kapkodva, s hol létrát cepelt, hol valami rudat, hol meg egy elnyűtt szőnyeget.

Stefan egész álló nap folyamatos kalapálást hallott a falon keresztül. A túloldalon súlyos bőröndöket húzkodtak, s bútorokat rendeztek el. A többi kolléga közömbösen fogadta Ladkowski érkezésének hírét. A vacsoránál mindenki magába merült, s a némaságot egyedül a legyek őrjöngő zümmögése törte meg. Stefan benedvesített gézlapot függesztett az ablakába, hogy lehűtse a forró, száraz levegőt. Egy pszichológiai teszttel felfegyverkezve hevert el az ágyán. A fényképeket nézegetve tudatában volt annak, hogy ezek az emberek ugyanannak a típusnak a változatai, s tömeges előfordulásuk ellentmondani látszik önnön léte egyediségének. Az egyéni eltérésekért az alapvető arányok egyszerű módosulása volt a felelős. Az egyik arcot a szempár uralta, a másikat az állkapocs, míg a harmadikat az orca. Városon élve Stefan szerette elképzelni az előtte járók arcát, kivált a nőkét. Az utca – az arcok eme mozgó gyűjteménye – lehetővé tette számára ezt a játékot.

Tűnődéseit Pajaczkowski szakította félbe. Megkérdezte, mit olvas „mélyen tisztelt kollégája”, majd rákezdett saját vesszőparipájára.

– Nos, többet ilyet nem láthat – mélázott el bánatosan. – Sajnos többé nem találkozunk a klasszikus hisztéria nagyszerű eseteivel, melyek a l‘arc de cercle-t is mutatják. Emlékszem, Charcot még Párizsban…

Egyre jobban bemelegedett a témába.

Észrevehette a halvány grimaszt Stefan arcán, mert hozzátette:

– Nos, bizonyos értelemben ez üdvözlendő is, noha a hisztéria továbbra is velünk maradt. Csupán a trend változott meg úgyhogy… de mit is akartam önnek mondani?

Stefan türelmesen várt a magyarázatra, mivel a vizit valóban kivételesnek ígérkezett. Pajpaktól tudta, hogy a híres Ladkowskit, az amerikai Lashley és Goldschmidt puszipajtását a németek az utcára száműzték.

– Az utcára – ismételte meg elcsukló hangon. – Tennünk kell valamit, hogy kárpótoljuk, már amennyire hatalmunkban áll…

Megkérte tehát Stefant, hogy látogassa meg a dékánt, amikor rákerül a sor.

Az érkezés napján Marglewski elkísérte Pajaczkowskit és Kauterst a bizonyítványok bemutatásának alkalmából (így hívta). Ők hárman álltak a legmagasabb rangban. Nosilewska és Rygier a második napra jutott, Staszekre és Stefanra a harmadikon került sor. Staszek morgott valamit holmi őskőkori szokásokról: elvégre is kollégák, aki együtt dolgoznak, egy emberként szemben állnak az ellenséggel, mégis, mikor ezekről az idióta levizitelésekről van szó, rangjuknak megfelelően kell felsorakozniuk.

Stefan a bőröndje mélyéről előásott egy réges-régi nyakkendőt, s mikor felkötötte, a pecséteket zakója alá rejtette. Elindultak.

Ladkowski úgy festett, mint egy vézna oroszlán, nyak nélkül. Dudoros koponyája és sűrű ősz bozontja volt, az orrából meg, amely kelbimbóra emlékeztetett, dús szőrszálak törtek elő. Az arca éles metszésű volt, szokatlan szögletekkel. A ferdén futó ősz szemöldök minden mozdulatára megrezgett. A gondosan borotvált állról ráncok futottak alá a tokára. Ez az arcél Szókratészt idézte… már egy bizonyos pontig.

Miután több kollégája szobáját látta az épületben, Stefan kíváncsi lett a professzoréra, bármennyire hevenyészetten rendezték is be. Végül is a szekér hatszor fordult az állomásra és vissza.

A falakon könyvektől roskadozó polcok futottak körbe. A legtöbb kötetnek fekete kötése volt, arany betűkkel a gerincen. Az alsó polcokat jókora fóliánsok foglalták el, ezekbe kötötték a szakmai lapokat. Itt-ott sárga vagy zöld kötet virított ki a szomszédságukból, mintegy az egyhangúság megtörésére. Az íróasztal átlósan foglalta el a sarkot az ablak alatt, elülső peremén tankönyvek sorakoztak. Ezt a szerzetesi szigort szőnyegek enyhítették: az egyik mély és puha darab közvetlenül az ajtó mögött terült el; a falon kárpit lógott, ennek hátterében rajzolódott most ki Ladkowski sziluettje.

Staszek és Stefan alázatosan motyogott valamit a bemutatkozáskor. A professzor menten élénk társalgásba bocsátkozott velük, s bár látszólag ezer mindenfélét szóba hozott, valójában semmit sem mondott. Megjátszották, hogy tanácsért és felvilágosításért fordulnak hozzá. A professzor a munkájukról és érdeklődésükről faggatta fiatal kollégáit, természetesen kizárólag a szakmai érdeklődésükről, mert egy elmegyógyintézetben a magánélet tabutéma volt. A modora egyszerű volt, mint aki őszintén egyenrangúnak tekinti a munkatársait. Pontosan ez a viselkedés helyezte őt föléjük. Vele született nemessége mégis megakadályozta a híres embert abban, hogy átadja magát önnön beképzeltségének. Stefan azonban még kisebb porszemnek érezte magát, amikor egy alacsony polc két végén álló bronzszobrokra esett a pillantása: az egyik Kant volt, a másik a neandervölgyi ősember. Meglepetten vette észre, hogy bár az ősember előreugró homloka és mélyen ülő szemürege olyan vadságot kölcsönöz neki, ami a másik fejből hiányzik, mindkettő valamiféle csüggedt magányosságot sugároz magából, mintha egy egész nemzedék minden örömét és bánatát magukba sűrítenék.

A falakon portrék függtek: Lister[29], byroni pátosszal lemondó pillantásával: Pavlov, akinek előreugró álla még inkább kiemelte egy kíváncsi gyermek nyers arcvonásait; valamint Emil Roux[30], ez az álmatlanságban szenvedő öreg.

Mikor a professzor úgy ítélte meg, hogy eleget társalgott ezekkel az ifjoncokkal, kölcsönös meghajlások és meleg, rövid kézfogások kíséretében búcsút vett tőlük. Mindezt oly lélegzetelállító tapintattal intézte, hogy Stefan és Staszek – enyhe bosszúsággal – csak a folyosón tért magához.

– A fenébe is, ez ám a nagy ember! – füstölgött Stefan.

Hirtelen kedve támadt holmi világmegváltó elmélkedésekre, de a barátja faképnél hagyta. Staszek sima modora menten elpárolgott, amint kilépett a professzor ajtaján. Jobban bele volt szerelmesedve Nosilewskába, mint valaha. Ez a napbarnított, közönyös szépség azonban semmitmondó mosollyal jutalmazta az ő tragikus, esdeklő pillantását. Vérbeli orvos volt ez a nő, aki a pirulásban vértolulást látott, a dobogó szívben pedig a gyomorideg megnyomódásának tünetét. Ugyanakkor minden pórusából szikráztak a nőiség villanyos sziporkái. Ha egyet mozdult, már megkínozta vele Staszeket. Mégsem mert nyilatkozni: a hallgatás legalább megadta számára a remény ama maradékát, ami a bizonytalanságban rejlik. Stefan régóta volt lelki bizalmasa, s ezt a feladatát oly lelkiismeretesen látta el, hogy szinte kéjesen élvezte. Időről időre kiesett azért a szerepéből, például harsányan felnevetett Staszek egy-egy bizalmas vallomásának hallatán, vagy vidáman hátba vágta a barátját, de e kilengések után nyomban bocsánatot is kért.

* * *

A július átviharzott a fejük felett. Eljött a forró augusztus, s almákat hullajtott a csillagfényes sötétbe. Egyik este, egy kései zivatart követően, amikor a vihar tépázta fák immáron moccanatlanul álltak a párás szürkületben, Marglewski jelent meg Stefan szobájában, s körülményesen bejelentette, tudományos megbeszélést szervez, a betegek bemutatásával egybekötve.

– Lenyűgöző lesz – mondta. – De ne kiabáljuk el. Majd meglátja maga is.

Ugyanezen az estén Stefan meghívta a szobájába Nosilewskát… mintegy kísérletképpen, hogy dűlőre vigye a tétova Staszek ügyét. Hanem terve ezúttal is visszaütött.

A könyvtárban felállították a vörös plüsshuzatos széksorokat. Először Rygier jelent meg, őt Kauters, majd Pajaczkowski, Nosilewska és végül Staszek követte. Ladkowski csak azután lépett a terembe, miután minden szem Marglewskire szegeződött, aki egy papírosokkal elborított pulpituson állt, s a torkát köszörülte. Az öreg igazi meglepetés volt. Meghajolt a küszöbön, majd belesüppedt a nagydarab fotelbe, melyet Marglewski a pódium közepén készített elő a számára. Karját keresztbe fonta a mellén, és a továbbiakban nem adott életjelet. Stefan úgy ügyeskedett, hogy Nosilewska ő és Staszek közé kerüljön. Az előadó ismét elköhintette magát a pulpitusa mögött, majd miután elrendezte papírjait, csillogó szemüvegét körbehordozta a hallgatóságon.

Ez az előadás, mondotta, valójában egy eddig nem teljesen feldolgozott anyag bemutatása. Témája az, miféle hatásokkal lehetnek a különböző elmebetegségek a gondolkodásra. Beszélt egy olyan jelenségről, melyet úgy jellemzett, mint a páciens nosztalgiáját korábbi betegsége iránt. Ez főként tanulatlan, egyszerű emberek körében tapasztalható, akiknek belső életét eksztatikus élményekkel gazdagította a tudathasadás. Az ilyen betegek állapotukból kigyógyulva, visszasírják azt.

Marglewski finom, gunyoros mosollyal adta elő mindezt, miközben folyvást összetette, majd szétnyitotta a kezét. Egyre jobban belelovalta magát a témába. Fennen zörgette papírjait, latin kifejezésekkel tűzdelte meg beszédét, s anélkül, hogy a jegyzeteibe pillantott volna, végeláthatatlan hosszúságú mondatokat kanyarintott. Stefan közben érdeklődve sandított Nosilewska keresztbevetett lábán a combok imádnivaló vonalára. Egyre kevésbé figyelt Marglewski fejtegetéseire, s miután elvesztette a fonalat, már csak a hangmagasság emelkedését vagy esését észlelte. Az előadó aztán váratlanul lelépett az emelvényről.

– Most pedig, kollégák, bemutatom, miként mutatkozik meg az általam, volt betegség siratásának nevezett jelenség a lábadozó betegeknél. Kérem, fáradjon be! – fordult most hirtelen mozdulattal a nyitott oldalajtó felé.

Becsoszogott egy öreg a cseresznyepiros kórházi köntösben. Az ajtó mögött láthatóvá vált egy kint várakozó ápoló fehér köpenye.

– Jöjjön, csak, jöjjön! – tett szegényes kísérletet Marglewski a nyájas hangnemre. – Hogy hívják?

– Wincenty £ukának.

– Mióta tartózkodik a kórházban?

– Nagyon régóta. Talán egy év is megvan. Legalább egy év.

– És mi volt a problémája?

– Miféle probléma?

– Ami idehozta közénk – felelte Marglewski, rosszul leplezett türelmetlenséggel.

Stefan feszengve figyelte a jelenetet. Marglewskit szemlátomást nem érdekelte a beteg, mindössze az állítását bizonyító szavakat szerette volna belőle kicsikarni.

– A fiam hozott be.

Az öreg hirtelen összezavarodott, és lesütötte a szemét. Mikor újra felemelte, már megváltozott a viselkedése. Marglewski ajkát nyalogatva mohón előrehajolt, s tekintetét a páciens sápadt arcán legeltette. Ugyanekkor sokatmondóan a közönség felé intett, mint a karmester, aki elhallgattatja a zenekart, hogy egyetlen hangszer szólója jusson szóhoz.

– A fiam hozott be – mondta az öreg most már magabiztosabban –, mert látomásaim voltak.

– Miféle látomások?

Az öreg intett a kezével. Ádámcsutkája kétszer fel-lejárt száraz nyakán. Szemlátomást beszélni szándékozott. Többször felemelte a kezét, de nem jött ki hang a torkán, s a kézmozdulatot sem fejezte be.

– Mindenfélét láttam – motyogta gyámoltalanul.

– Szépeket?

– Gyönyörűket.

– Mondja el, miket látott. Angyalokat? A Mindenhatót? A Szűzanyát? – tette fel a kérdést Marglewski száraz tárgyilagossággal.

– Nem, nem – szakította félbe az öreg. Saját sápadt kezére nézve halkan és lassan azt mondta: – Nem vagyok én iskolázott ember. Nem tudom, hogyan… Akkor kezdődött, amikor egyszer a szénát kaszáltam Rusiak majorsága közelében. Ott történt. A gyümölcsös összes fája, és a csűr is, megváltozott valahogy, uram.

– Pontosítsunk! Mi is történt?

– Minden megváltozott Rusiak gazdasága környékén. Ugyanaz volt, mégis más.

Marglewski sietve a hallgatóságához fordult. Sietősen és jól hallhatóan, ahogy a színész mond fel egy „félre” szöveget, kijelentette:

– Íme, egy skizofrén, a személyiség felbomlásának jellegzetes tüneteivel, de teljesen gyógyult állapotban.

Tovább mondta volna, de az öreg félbeszakította:

– Olyan sok mindent láttam.

Felnyögött. A homlokán verejtékcseppek gyöngyöztek. Megpróbálta hátrasimítani egyik kiszabadult hajtincsét.

– Helyes, nagyon helyes. Tudjuk. De már, ugye, nincsenek látomásai?

A beteg lesütötte a szemét.

– Nos?

– Nem, nincsenek – ismerte be az öreg, és mintha kicsit összetöpörödött volna.

– Íme! – fordult most Marglewski a közönségéhez. Odament a beteghez, majd lassan, tagolva, nyomatékkal ejtve a szavakat leszögezte: – Többé nem lesznek látásai. Maga meggyógyult. Hazamehet, mert többé nincs ránk szüksége, immáron semmi nem háborgatja. Érti? Hazamehet a fiához és a családjához.

– Többé nem lesznek látásaim? – ismételte meg az öreg az orvos szavait, és nem mozdult.

– Nem, maga meggyógyult.

A cseresznyepiros köntösbe öltözött öreg szemlátomást elcsüggedt. Annyira, hogy Marglewski sugárzó mosollyal hátralépett, hogy ne takarja el a szenzációs látványt, s lopva az öregre mutatott.

A páciens súlyos léptekkel a pódiumra ment. A kórházi tartózkodástól sápatag lapát mancsait az előadóállvány lapjára helyezte.

– Uraim – mondta vékony, szenvedő hangon. – Miért művelik ezt velem? Én már… tehetnek akárhova, akár elektrosokk kezelést is adhatnak, de kérem, engedjék meg, hogy maradjak! Nagyon szegények vagyunk a gazdaságban, a fiamnak négy szájat kell etetnie, mihez is kezdhetnék odahaza? Ha legalább dolgozhatnék, de a kezem és a lábam… nem engedelmeskedik az akaratomnak. Nincs sok időm hátra, mindent megeszem, amit adnak, csak ne kelljen elmennem! Kérem, hadd maradjak!

Marglewski arcán ezenközben az érzelmek teljes skálája végigvonult. Az elégedettség elképedésnek, majd meg szorongásnak, végül haragnak adta át a helyét. Intett a férfi ápolónak, aki besietett, és megfogta az öreget a könyökénél fogva. A páciens először elrántotta magát, akár egy szabad ember, de azután magába roskadt, és minden ellenállás nélkül hagyta magát elvezetni.

A teremre némaság borult. Marglewski falfehéren mindkét kezével megigazította szemüvegét az orrnyergén, majd új cipője fülsértő csikorgása közepette visszatért a szónoki emelvényre. Már szóra nyitotta volna a száját, mikor Kauters bekiabált hátsó ülőhelyéről:

– Jó, sajnálta a kórházat, ez rendben, de nem annyira a betegség, mint a napi háromszori étkezés miatt.

– Kérem, tartogassák megjegyzéseiket a végére! – torkollta le Marglewski. – Még nem fejeztem be. A páciens, tisztelt kollégáim, olyan eksztatikus állapotokat és érzelmi viharokat élt át, amelyeknek a tolmácsolására nem elég pallérozott. A kór kitörése előtt a normalitás szintjét is alig érte el, mondhatni, kretén volt. Meggyógyítottam. De amint látják, egy öreg kutyának nem lehet új trükköket tanítani. Amit most tapasztaltak, az a kretének szokásos ravaszkodása. Jó ideje észlelem már, hogy sajnálja a betegsége elmúltát.

És beszélt tovább, ugyanebben a szellemben. Végül remegő kézzel megtörölte a szemüvegét, nyelvét végigfuttatta az ajkán, sarkára ereszkedett, és kijelentette:

– Nos, kérem, befejeztem. Köszönöm, kollégák.

A volt dékán nyomban elhagyta a termet. Stefan megnézte az óráját, Nosilewskára pillantott, és meghívta a szobájába. A nő meglepődött. „Nincs túl késő?” – kérdezte, de végül mégis elfogadta a meghívást.

Távozóban elhaladtak az ajtó előtt összeverődött többi orvos mellett. Újra Marglewski szónokolt, miközben szorosan fogta Rygier hajtókáját. Kauters némán állt mellettük, s a körmét rágta.

A szobájába visszatérve Stefan Staszek mellé ültette Nosilewskát, kidugaszolt egy palack bort, sós kekszet helyezett egy tányérra, majd keresni kezdte azt a narancsos vodkát, amelyet Skoczynska néni küldött neki. Miután ittak egy kört, hirtelen eszébe jutott valami halaszthatatlan elintézni való a hármas kórteremben. Megköszörülte a torkát, elnézést kért, majd távozott, azzal az érzéssel, hogy minden tőle telhetőt megtett.

A folyosókon bolyongva arra gondolt, benéz Sekulowskihoz, de Joseph elkapta egy ablak előtt.

– Jaj de jó, hogy itt van, doktor úr! Pacecikowiak, tudja, a tizenhetesből, kiakadt.

Josephnek megvolt a maga saját nyelve. Ha egy beteg nyugtalanná vált, akkor azt mondta rá, „rosszul viselkedik”. A „kiakadt” valami komolyabbat jelentett.

Stefan bement a kórterembe.

Vagy egy tucat páciens figyelte lagymatag érdeklődéssel, ahogy egyik betegtársuk fel-le ugrándozik fürdőköpenyében, akár egy béka, s közben fenyegető kiáltásokat hallat, melyek senkit nem ijesztettek meg, a fogát csattogtatja, és vadul hadonászik kezével-lábával. Végül az ágyára roskadt, és a takarót kezdte el tépdesni.

– Pacecikowiak, mi ez az egész? – kezdte Stefan kedélyesen. – Egy ilyen békés, civilizált lény, mint maga, és most hirtelen jelenetet rendez?

A háborodott rápislogott a szemöldöke alól. Alacsony, vékony emberke volt, egy púpos ujjaival és begörbedt hátával, de púp nélkül.

– Á, maga van ügyeletben, doktor úr! – morogta zavartan. – Azt hittem, Rygier doktor úron a sor. Elnézést kérek, többé nem fordul elő.

Stefan, aki nem kedvelte Rygiert, mosolyogva kérdezte:

– Mi a kifogása doktor Rygier ellen?

– Nos, elég az hozzá… hogy nem csinálom többé. Ha maga van ügyeletben, meg se mukkanok.

– Nem vagyok ügyeletben. Véletlenül jártam erre – mondta Stefan. Ez azonban túl baráti közlésnek tetszett, ezért kijavította magát: – Ugyan, ne bolondozzon tovább! Teljesen mindegy, doktor Rygier tart-e ügyeletet vagy én. Amúgy ha így folytatja, azonnal elektrosokkra küldik.

Pacecikowiak leült az ágyára, a takaróján terjengő lyukra, s málé mosolya kivillantotta apró fogait. A kórlapja szerint nem érte el a normális értelmi szintet, de okossága nem egyezett semmiféle diagnosztikus címkével.

Kifele menet Stefan bepillantott a következő kórterembe. A hozzá legközelebb eső ágyon egy idióta – régóta a kórház lakója – hevert, s takarójába burkolózva hümmögött magában. Néhány beteg üldögélt a közelében, egy az ágya körül keringett.

Stefan belépett közéjük.

– Mi a baj? – kérdezte a hümmögő beteg. A takaró alól egy koldus arca kandikált elő, vörös szakállával, sárgás szemével és fogatlan szájával. – Jó, akkor mondják meg, mennyi száztizenháromezer-kétszáz, plusz ötször huszonnyolcezer-hatszázharminc?

A kérdés amolyan udvariassági gesztus lehetett, mert az összegörnyedt alak most más hangnemre váltott, s lázasan mormogott, mintha csak imát darálna. Egy pillanat múlva kitört belőle:

– … illió… negyvenegy millió… tvenkilencezer… ázötven.

Stefannak nem volt szüksége arra, hogy leellenőrizze a pácienst. Tudta, hogy másodpercek alatt szoroz össze és von ki hatjegyű számokat. Amikor behozták az elmegyógyintézetbe, Stefan megkérdezte tőle, hogyan csinálja. A válasz mérges mormogás volt. Egyszer, amikor Stefan egy szelet csokoládét ígért cserébe, az idióta megígérte, hogy kiadja a titkát. Akadozó nyelvvel, a csokoládét majszolva ezt mondta:

– Fiókok… vannak a fejemben. Klikk, klikk. Ezer itt, millió ott, klikk, klikk. Hutty, ennyi.

– Mi ennyi? – kérdezte Stefan csalódottan.

A fejszámoló-művész most leeresztette a takarót. Az arca sugárzott. Nagydarab ember volt.

– Pumpáljanak fel! – selypítette.

Ami azt jelentette, hogy két nagy számot kér hallgatóságától.

– Nos… – Stefan akkurátusan ezres számjegyeket mondott neki, és megkérte, szorozza őket össze. Az idióta hadarva suttogott, csuklott egyet, majd megadta a kívánt összeget. Stefan elgondolkozva állt az ágy lábánál.

Az idióta egy pillanatig hallgatott, aztán újabb számokat kért:

– Pumpáljanak fel!

Stefan teljesítette a kívánságát. Az idióta fejszámoló-művész talán ezzel akarta bebizonyítani, hogy ő is ember? Volt idő, amikor Stefan attól tartott, mindjárt térdre hull, és esedezve kér mindenkit, bocsássanak meg neki, amiért annyira normális, hogy néha túlontúl elégedett magával, és elfeledkezik róluk.

Mivel nem volt már hová mennie, meglátogatta Sekulowskit.

A költő épp borotválkozott. Miután egy Bernanos-kötetet[31] vett észre az asztalán, Stefan mondott valamit a keresztény etikáról, de Sekulowski meg se hallotta. Csak állt a tükör előtt szappanhabos arccal, s többször megrázta a borotvapamacsot. A hab szertefröcskölt a szobában.

– Ennek semmi értelme, doktor úr. Az egyház, ez a kiérdemesült terrorszervezet, bő kétezer éve vadászik a lelkekre, és ugyan mi sült ki belőle? Megváltás egyeseknek, betegségtünetek másoknak.

Sekulowskit jobban érdekelte a lángelme problémája. Stefan feltételezte, hogy belülről éli meg, úgymond, mivel magát is közéjük sorolja.

– Vegyük akkor van Gogh vagy Pascal példáját! Régi vicc ez. Másfelől a lélek mai kurkászai, így maguk is, mit sem tudnak rólunk.

(Ahá! – gondolta Stefan.)

– Emlékszem zöldfülű ifjonc koromból néhány tiszta, izgalmas irodalmi kísérletre, melyek mögött különböző írói körök álltak. Ott volt ez a fiatal író, aki mindent könnyen kapott meg. Az újságok lehozták a fényképét, interjúk készültek vele és fordítások róla, meg újranyomták a munkáit. Evett a sárga irigység, hogy neki minden sikerül. Úgy dagonyáztam a gyűlöletben, ahogy Buddha a semmiben. Egyszer, amikor mindketten részegek voltunk, egymásba botlottunk. Az ital az összes gátlásunkat feloldotta. Írótársam zokogva borult a vállamra, mondván, hogy irigyli az én elefántcsonttornyomat és magas mércémet. Hogy olyan vérmesen védelmezem az írásaimat. Hogy termékeny és büszke a magányom. Hanem eljött a másnap, és attól kezdve nem beszéltünk egymással. Röviddel ezután az ürge közreadott egy esszét a verseimről, „Abortusz, avagy a semmi” címmel. Az alkalmazott szadizmus remeke volt ez az írás. Ha tovább akar beszélgetni velem, kérem, jöjjön utánam a fürdőszobába, mert zuhanyozni készülök.

Az utóbbi időben Sekulowski meg szokta invitálni Stefant ezekre az esti rituális tisztálkodásokra. Talán új módja volt ez a megalázásának. Meztelenül bemászott a zuhany alá, és folytatta a monológját.

– Kezdő koromban kételyeim voltak, amikor a barátaim dicsértek. Ha ez elmaradt, azt gondoltam: ahá, megvan! Mikor azután tanácsokat kezdtek osztogatni – hogy zsákutcába, vakvágányra kerültem, vagy így csak kiégetem magam –, nos, akkor tudtam, hogy jó úton járok.

Végigfuttatta a törülközőt szőrös hátán.

– Dolgozott akkoriban pár elismert nagyság. Az első öreg epikus költőnek mondta magát – soha egyetlen ilyen sort nem írt le, de hát ez volt a híre. A többiek hittek benne, de én nem. Úgy gyűjtötte a mottókat, akár más a pillangókat. Azt mondta, az „életművéhez” van szüksége rájuk. Fiatal kora óta munkálkodott ezen az életművön, szüntelenül javítgatta, amint mondta, Flaubert módjára. Egyre változtatott a mondatain, amelyek ettől nem lettek jobbak. Hetente három szót írt le. A halála után megkaptam valakitől pár napra a kéziratát. Nos, finoman fogalmazva, pihekönnyű volt. Semmi maradandó, semmi igazi erőfeszítés vagy szenvedély. Soha ne bízzon meg a blöffölőkben, nem pótolhatja a tehetséget. Ne beszéljen nekem senki Flaubert nyögvenyelőséről, amikor ott van Wilde. Így igaz, a mi Oscarunk. Tudta, hogy a Dorian Gray arcképét két hét alatt vetette papírra?

A zuhany alá dugta a fejét, és kifújta az orrát, ami mennydörgésként hatott.

– A másik egy neves in partibus infidelium[32] volt. A PEN Klub tagja. Eredetiben olvasta az Upanisadokat, és ugyanolyan folyékonyan írt franciául, mint lengyelül. Még a kritikusok is nagyra tartották. Egyedül tőlem félt, és gyűlölt is, mert ismertem a korlátait. Minden leírt sorában felfedeztem a felszínességet. Nagyszerűen indított, jól vázolta a helyzetet, életet lehelt az alakokba, és biztos kézzel bonyolította a cselekményt. Hanem azután elért egy pontra, ahol felül kellett volna emelkednie az üres szavakon, túllépni az ostobaságon. Ez már nem ment neki. Eddig jutott el, nem tovább. Mivel rajtam kívül senki más nem vette észre hangvétele hamisságát, úgy sütkérezett a közmegbecsülésben, mint Hans Christian Andersen meséjében a mezítelen császár. Érti, ugye? Az én szememben egy írótárs írása olyan, akár egy súly a padlón. Nem kell mást tennem, mint elmennem mellette, aztán eldöntenem, felveszem-e vagy sem. Más szóval, tudok-e jobbat nála, avagy nem?

– És tudott?

Sekulowski kéjesen dörgölte szappanos hátát.

– Szinte mindig. Nagyritkán, amikor visszahúzódtak a hullámok, újraolvastam, amit írtam, és meg kell mondjam, el voltam ragadtatva. Az egész jobbára stílus kérdése. A nemzedéki különbség a következőképp összegezhető: régen azt írták, a „hajnal rózsaillatú volt”. Aztán új idők jártak, s egy ideig a kollégák ezt írták: „a reggel pisiszagtól bűzlött”. Az eszközök mégis ugyanazok. Ebben nincs semmi új, semmi mélyreható művészi reform.

Úgy ugatott a forró vízsugár alatt, akár egy fóka.

– Minden írásnak kell legyen egy váza, akár egy nőnek, amelyet azonban baj, ha ki tudunk tapintani. Szintén, mint a nőknél. Várjon csak… eszembe jutott egy nagyszerű sztori. Tegnap doktor Rygier kölcsönadott pár irodalmi újságot. Mekkora hűhót csapnak ezek, kész röhej! Az öntelt kritikusnépség, akik minden egyes szavukról azt hiszik, hogy a történelem szól általuk, amikor az a legjobb esetben is a tegnapi vodka. Uff!

Vizes haja csapzottan tapadt a fejére.

Megdörzsölte a hasát, majd folytatta:

– Van egy különösen fájdalmas emlékem ebből a korszakból, melynek kínjait idővel a sors balzsama enyhítette. Neveket nem említek. Nyugodjék békében az illető, miközben én a sírjára ürítek. – E szavakat közönséges nevetés kísérte, aminek a meztelenségéhez lehetett köze.

Megszárogatta magát, a fürdőköpenyéért nyúlt, majd csöndesen azt mondta:

– Úgy tettem, mintha én lennék a legorcátlanabb lény a föld kerekén, pedig csak bizonytalan voltam. Ilyenkor választ magának eszmét az ember, úgy, ahogyan nyakkendőt a kirakatból: a fő, hogy minél színesebb és drágább legyen. Védtelen senki voltam, s felettünk, kezdők felett, az idősebb nemzedék egy bizonyos kritikusa világolt, akár egy fényes csillag. Az írásai olyanok voltak, mintha Háfiz dicsérné a mozdonyt. Még a tizenkilencedik században élt. Nem értette meg a hangulatainkat, egyikünkben sem látta meg a nagyságot. Levegőnek nézett minket, fiatalokat. Ha egyenként találkozott velünk, átnézett rajtunk, csak akkor köszönt, ha tízesével jártunk. Fura szerzet volt, doktor úr, született író. Tehetséges volt, találó metaforát alkalmazott minden helyzetre, ráadásul humorral is megáldotta az ég… csakhogy szikrányi könyörület sem volt benne. Egy jó hasonlat kedvéért hajlandó volt meghurcolni egy könyvet és a szerzőjét. Kérdés, vajon jóhiszeműen művelte mindezt? Ne legyen naiv! – Sekulowski nagy odafigyeléssel fésülködött. – Ma már biztosan tudom, hogy ez az ember semmiben sem hitt. Miért is hitt volna? Olyan volt, mint egy szépséges óra, amelyből mindössze egyetlen csavar hiányzik, egy súlytalan író. Nem volt elég bolond ahhoz, hogy ő legyen a második Conrad. Ilyen volt, nem volt rá orvosság.

Felvette az ingét.

– Akkoriban veszítettem el Istent. Nem úgy értem, hogy megszűntem hinni. Úgy veszítettem el, ahogyan a férfiak a nőket hagyják maguk mögött, minden ok és a visszaút legcsekélyebb esélye nélkül. Szenvedtem, mint a kutya, mert szükségem volt valakire, aki a jövőbe lát. Nos, ennek a kritikusnak nem került volna sokba, hogy kinyírjon. Egy dologban azonban mégiscsak hitt. Önmagában. Úgy áradt belőle ez a hit, ahogy bizonyos nőkből az erotika. Különben pedig a hírneve miatt tévedhetetlennek tartották. Elolvasta pár versemet, amelyeket elküldtem neki, és ítélkezett felettük. Nagyjából annyi közös vonás volt bennünk, mint a napban és egy lapátban – nevetett fel, a nyakkendőjét kötve –, és ebben a hasonlatban én voltam a lapát, földes lapát. A kritikus az elsődleges okokról magyarázott valamit, aztán némi kertelés után kifejtette, miért nem érnek semmit a verseim. Egy darabig habozott, de a végén kegyesen megengedte, hogy tovább írjak. Megengedte, érti, ugye? – fintorodott el Sekulowski. – Nos, régi történet ez. Hanem amikor arra gondolok, hogy ez a név mára mit sem jelent a fiataloknak, jóleső érzés tölt el. Bosszú ez a javából, és még csak a kisujjamat sem kell mozdítanom hozzá. Maga az élet intézte helyettem. Lassan érett be, akár egy gyümölcs… de nem ismerek édesebbet nála – mondta a költő elégedetten, miközben megkötötte teveszőr házikabátja övét.

– Megítélhetnek a kortársak egy lángelmét? Miért sorsszerű, hogy van Gogh esete újra meg újra megismétlődik?

– Honnan tudjam? Jöjjön be a szobába, olyan párás itt a levegő, még megfullad.

– Úgy vélem, nem egy futóbolond, felfedezetlen géniusz. Csupán csak az ellensúly hiányzik, hogy megtartsa, ahogy maga mondta. Ilyen például Morek is.

Stefan beszámolt az idióta fejszámoló zseniről.

Sekulowski dühösen közbevágott:

– Morek annyira zseni, ahogyan a maguk Pajaczkowskija, csak épp sokkal rosszabb élethelyzetben.

– Mondjon, amit akar, Pajaczkowski ledoktorált pszichiátriából… a mániás depresszió a szakterülete – sértődött meg Stefan.

– Ahogy mondja. A legtöbb tudós pontosan olyan, mint a maga fejszámolója. Meglehet, nem folyik a nyáluk, de ők sem látnak az orruknál tovább. Egyszer ismertem egy lichenológust. Tudja, mi az? – kérdezte meg váratlanul.

– Persze, hogy tudom – vágta rá Stefan, holott nem tudta.

– A lichenológus a zuzmókra szakosodik – magyarázta Sekulowski. – Ez a kenderhajú madárijesztő elég latint tudott az osztályozáshoz; elég fiziológiát a cikkíráshoz; s a politikában is elég jártas volt ahhoz, hogy el tudjon csevegni a házmesterrel. Hanem amikor a társalgás a gombákra terelődött, megnémult. A mai világ tele van idióta fejszámoló művészekkel. Amennyiben a társadalomra nézve hasznosan kamatoztatják szegényes képességeiket, megtűrik őket. Az irodalomban hemzsegnek az olyan írók, akiket a mosónők olvasnak, nekik mégis a levelezésük posztumusz kiadásán jár az agyuk. És nézze meg az orvosokat!

Stefan igyekezett kikerülni az orvosi gyakorlat kényes témáját. Remélte ugyan, hogy további bölcsességeket csikar ki Sekulowskiból, de mindössze azt kapta, hogy nyalja ki a fenekét. Az orvos feldühödve ment fel az emeletre. Csak bántani tud, gondolta.

Ott úgy határozott, hogy hallgatózik az ajtaja előtt. Lábujjhegyen közeledett a sötét, néptelen folyosón. Teljes csend fogadta. Aztán zizegést hallott. Csak nem a nő ruhája? Netalán a lepedő? Most cuppanás hallatszott, mintha a dugattyút húzták volna ki egy fecskendőből. Az ezt követő csendet zokogás törte meg. Igen, valaki félreérhetetlenül sírt. Nosilewska? Ezt elképzelhetetlennek tartotta. Könnyedén megkopogtatta az ajtót, és amikor nem kapott választ, újra kopogtatott, majd belépett.

Az egyetlen fényforrás a kis éjjelilámpa volt. A sápatag, citromsárga derengést a tükör a falra és az ágyra vetítette. A narancsos vodka üvege félig üres volt: jó jel. Az ágy úgy festett, mintha tornádó söpört volna rajta végig, hanem hol volt Nosilewska? Staszek hevert ott egyedül, ruhástól, s arcát a párnába fúrta. Sírt.

– Mi történt, Staszek? Hol van Nosilewska? – rohant oda az ágyhoz Stefan.

Staszek nem felelt, csak még hangosabban nyöszörgött.

– Rajta, mondd el, mi történt?

Staszek felemelte könnyáztatta, vörös, maszatos arcát: a kétségbeesés eme foglalatát.

– Ha te… Ha én… Ha neked…

– Rajta, ki vele!

– Nem beszélek. Ha egy szikrányi barátsággal viseltetsz irányomban, soha többé nem kérdezel erről.

– De hát miért? – firtatta tovább Stefan, akiben a kíváncsiság felülkerekedett a tapintaton.

– Nyomorultul érzem magam – nyögött fel Staszek.

Aztán hirtelen felkiáltott:

– Nem mondom el! Hagyj békén!

Ezzel kirohant, a párnát a melléhez szorítva.

– Add vissza a párnámat, te mániákus! – kiáltott utána Stefan, de Staszek léptei már a lépcsőn dobogtak.

Stefan leült a karosszékbe, körbepislogott, még a takarót is felemelte, és a lepedők közé szagolt, de nem lelt áruló nyomot. Annyira furdalta oldalát a kíváncsiság, hogy a legszívesebben azonnal felkereste volna Nosilewskát, de aztán erőt vett magán. Staszek talán lecsillapodik reggelre. A nő is elköphet valamit, gondolta, bár tudta, hogy ennek vajmi kevés az esélye.

APA ÉS FIA

Késő szeptember volt. A trágyadombok megfeketedtek, akár a vakondtúrások a földeken. A rezgőnyárfa Stefan ablaka alatt beteg volt, sötét pettyek borították el korán megsárgult leveleit. Stefan mozdulatlanul ült, és a késpenge élességű horizontot figyelte. Órákig elült ebben a tompaságban, szemét az égre szegezve, az ablak üres fényszögében táncoló porszemek mintázatát követve.

Nosilewska megkérte, vegyen fel egy új beteget. Szíves-örömest beleegyezett, mindent vállalt volna, csak elüsse az időt.

A páciens azok közé a nyurga, fiús lányok közé tartozott, akik csipkével párnázzák ki a keblüket, hogy felkeltsék a férfinem figyelmét. Hanem ennek a tizennyolc éves skizofrénnek a szépsége inkább sötét, gyors mozgású szempárjában rejlett. Kezeit úgy rezegtette az arca közelében, mint két tollászkodó gerlét, s hol az orcáján, hol az álla alatt pihentek meg. Ha nem nézett az emberre, megtört a varázs.

Stefan szívesen látogatta. Minél inkább küzdött ellene, annál jobban kedvelte. Egy balul sikerült, tragikus szerelem után (a pontos történetet Stefan sehogyan sem tudta tisztázni), a lány a tükrök biztonságába menekült a gonosz, kegyetlen világ elől. Saját tükörképét küldte élni maga helyett.

Szándékosan cserkészte be Stefant, tudva, hogy kis nikkeltükröt hord magával, az orvos pedig engedte, hogy a lány belenézzen.

– Olyan… csodálatos ott – suttogta, s szempilláit rezegtetve egyre repkedő hajtincseit igazgatta.

Nem tudta levenni szemét a csillogó felületről.

Stefant néhány városi barátja feleségére emlékeztette. Ezek a nők naphosszat a tükör előtt tollászkodtak, a mosoly megannyi változatába rendezve el arcvonásaikat, szemük csillogását ellenőrizve, megjegyezve az összes szeplőt és ráncot, elsimítva valamit itt és megnyomva mást ott, akár az alkimista, aki arra vár, hogy a lombikjában megjelenjen az arany. Nincs ennél gyakoribb kóros rögeszme, bár Stefan korábban sosem gondolt erre. Mindez természetesen csekély értelemre vall, de hát ki állítja, hogy valamennyi neuraszténiás intelligens.

Egy neurotikus akár idióta is lehet, gondolta haragosan, mert szinte önvallomásnak hatott: ez vagyok én.

A lány gyakran vette be magát a fürdőszobába, mert ott is volt tükör. Mikor kiküldték onnan, az ajtó közelében téblábolt, s bárki nyitotta is ki, széttárt kézzel esdekelt, hogy engedje be, hadd pillantson rá önnön tükörképére. Ami króm szerelvény csak akadt a közelében, abban mind a képmását nézegette.

* * *

Stefan egy ideje álmatlanságban szenvedett. Ilyenkor az ágyában olvasgatott, várva, hogy elálmosodjék, de az álom továbbra is elkerülte. Mikor mégis elaludt, olyan érzése volt, mintha valaki mozdulatlanul őt figyelné a sötétben. Álmában is tudta, hogy nincs ott senki, és hamarosan felébred. Addig hadakozott így, amíg az első madárdal köszöntötte hajnalban. Akkor végre elszundított.

Szeptember 29-e csillagfényes éjszakáján a szokottnál korábban nyomta el az álom, de végül rémülten ébredt. Az ablakot vakító fény világította meg. Felkelt az alsóneműjében az ablakhoz lépett és kinézett. Két jókora terepszínű kocsi berregett a kanyargó úton; fényszóróiknak a kórház faláról visszatükröződő visszfénye világította meg őket. Az ajtó közelében sötét sisakos németek álltak. Több tiszt bújt ki az elülső kis tető alól. Az egyik kiáltott valamit. A motorok felbúgtak, a tisztek beszálltak, a bakák meg a járdalemezre ugrottak. A fényszórók végigpásztázták a virágágyakat, s a második kocsi lámpái egy pillanatra megvilágították az előtte veszteglő járművet. A hirtelen támadt fényben a sisakok között egy csupasz fej látszott. Stefan felismerte. A fényszórók most a főkaput vették célba, ahol elvakítva állt a kapus, sapkájával kezében. A motorok még hangosabban felberregtek, ahogy a kocsik ráfordultak az útra. Egy kanyarban a fényszórók fénye megvilágított egy facsoportot, a lombkoronát és a törzset, végül már csak a nyírfa gerince fehérlett. Aztán újra csend lett, s csupán a tücsökciripelés hallatszott, amely mintha egy óriási fül percegése lett volna. Stefan lekapta a fogasról a kabátját, gondolkodás nélkül belebújt, és mezítláb kifutott a hallba.

Az összes orvos az első emeleten gyülekezett. A kérdések kereszttüze oly kaotikus volt, hogy alig lehetett valamit érteni. Lassanként mégis megvilágosodott, mi történt. A katonák egy SS-járőrhöz tartoztak, amely Owsianyban állomásozott. Ők fogtak el egy munkást az áramfejlesztő telepen, és most mások után kutattak. Marglewski hangosan hirdette, hogy senki ne menjen az erdőbe, mert az SS átkutatja a területet, és velük nem lehet tréfálni.

A katonák nem kutatták át a kórházat, csak végigjárták a kórtermeket, és beszéltek Pajaczkowskival.

– Az a tiszt a lovaglóostorával verte az asztalt előttem – mondta Pajaczkowski sápadtan, elkerekedett szemmel.

Ahogy elült az izgalom, mindenki szétszéledt. Ahogy elment Stefan mellett, Marglewski megállt, mintha mondani akarna valamit, de csak kajánul bólintott, és eltűnt a folyosón.

Stefan éberen hevert hajnalig. Teljesen felkavarta a rövid éjszakai közjáték, melyet behunyt szemmel újra meg újra lejátszott magában. Többé nem tehetett úgy, mint korábban, hogy nem ismeri fel a letartóztatott férfiban Wochot. A nagy, szögletes fej összetéveszthetetlen volt. Az orvos felnyögött a rá nehezedő felelősség súlya alatt. Beszélnie kellett valakivel; megszabadulni a bűntudattól, ami kínozta, felkereste hát Sekulowskit. Kora reggel volt.

Hanem a költő szóhoz sem engedte jutni.

– Nem látja, hogy írok? Mit akar tőlem? Mit tehetnék? Hogy megint kiállják és tiltakozzam? Mindenki annyit tesz meg, ami az erejéből telik. A költő dolga az, hogy szépen szenvedjen. És maga? Arra vár, hogy véget érjen a háború, és valamennyi erdei Akhillészből Cato legyen? Maga ugyanolyan kellemetlen, mint a fúriák, azzal a különbséggel, hogy ők nők… aminek legalább van értelme! Hagyjon nekem békét a változatosság kedvéért!

Na ez kurtán elintézett, gondolta Stefan, ahogy távozott. Vajon van-e értelme elnézni a mellékállomásra? – töprengett. Mivel a kórházban továbbra is van villany, valakinek lennie kell ott, aki teszi a dolgát. És ez a valaki esetleg meg tudja mondani, mi történt Wochhal.

Hogy megszabaduljon saját gyötrő gondolataitól, a férfiosztály legtávolabbi sarkában keresett menedéket. A padlón vörös foltok vonták magukra a figyelmét, ahogy azonban közelebbről megnézte őket, látta, hogy nem vércseppek.

Hosszan elnézett egy fiatal skizofrént, aki agyagszobrot gyúrt. A fiú arca semmit sem árult el. Élesen metszett, sárgás, enyhén meggörbült arcéle olyan volt, akár egy levehető álarc. Néha olyan békésen hunyta be a szemét, hogy a szempillája meg se rezdült. Ahogy a fejét felemelte, ujjbegyei verébként röpködték körül az agyag felületét. Lebiggyedő szája elmerült figyelmet és valamiféle derűt sugárzott. A démonok most nem kínozták, a mondatok elhaltak az ajkán. Valahogy nem is volt jelen, mi dolga volt neki holmi idegenekkel? Úgy dolgozott, akárha sivatagi magányban lakozna. Ez a fajta közömbösség csak a tömegben vagy az öntudatlanokon észlelhető. A fiú előtt a kerek asztalon magas angyal vált ki az agyagból. Szárnya, mely olyan volt, akár egy ijedt madáré, valahogy fenyegetést sugárzott. A hosszú, gótikus arc szépséges és fegyelmezett volt. A kezek, melyek alacsonyan maradtak, mintegy a félelem jeleként, egy kisgyermek nyakát szorongatták.

– Mi a mű címe? – kérdezte Stefan.

A fiú nem válaszolt, az agyagot törölgette az ujjairól. Joseph szólt rá a sarokból, hogy egy páciensnek felelnie kell, ha az orvosa kérdezi.

– Rajta, mondd el a doktor úrnak! – biztatta, és súlyosan előrelépett.

Joseph soha nem hátrált meg egyetlen beteggel szemben sem, mindig ők álltak félre az útjából. Ez a fiú azonban nem mozdult.

– Tudom, hogy tudsz beszélni. Mondj valamit, vagy gondom lesz a babádra!

Olyan mozdulatot tett, mintha fel akarná dönteni az agyagfigurát. A fiúnak arcizma sem rezdült.

– Nem – avatkozott közbe Stefan zavartan. – Erre semmi szükség. Joseph, kérem, menjen az ellátóba, és hozzon egy tálca fecskendőt meg két ampulla scophetalt! A nővér kéri.

– Tudod, nagyon különös és szép a munkád – mondta a fiúnak, hogy elvegye az iménti megaláztatás élét.

A páciens most görnyedten felállt, haja verejtékes homlokához tapadt. Alsó ajka megvetően lebiggyedt.

– Nem értem ugyan, de egy napon talán elmagyarázod – folytatta Stefan, fokozatosan kilépve a pszichiáter szerepéből.

A fiú üveges tekintettel meredt agyagos ujjaira.

Stefan gyámoltalanul kinyújtotta feléje a kezét, a legegyszerűbb és legérthetőbb emberi gesztussal.

A fiú szemlátomást megrémült: átment az asztal túloldalára, és háta mögé dugta a kezét. Stefan szégyenkezve nézett körül, nem látta-e meg valaki a személyzetből. Ekkor azonban a fiú váratlanul sután kinyúlt, csaknem felborítva a szobrát, és elfogadta a kinyújtott kezet. Úgy engedte el, mintha megégette volna. Aztán visszafordult a művéhez, és a továbbiakban ügyet sem vetett az orvosra.

Másnap Joseph a vizit idején odament Stefanhoz.

– Doktor úr, tudja, mi annak a szobornak a címe?

– Nem, mi?

– Fojtogató angyal.

– Hogyan?

Joseph újra mondta.

– Érdekes – morogta Stefan.

– Roppant érdekes. Emellett a gazfickó harap is – mutatta Joseph a vörös harapásnyomokat nagy lapátkezén.

Stefan megijedt. Tudta, hogy az összes ápoló veri a betegeket. „Törd el a beteg karját, mielőtt egy ujjal is hozzád nyúlhatna” – ez volt a jelszavuk. A fiú bizonyára valóban ,.kitört”, amiért kiadós adag ütlegelést kaphatott. A számtalan utasítás és feddés ellenére az ápolók véres bosszút álltak az orvosok háta mögött: paraszti módra elagyabugyálták azokat a betegeket, akik felhergelték őket. Testközelből mérték rájuk szándékosan fájdalmas ütlegeiket. Takarókon keresztül verték őket a fürdőszobában, hogy ne maradjon nyoma. Stefan tudott minderről és szerette volna szigorúan letiltani a fiú bárminemű bántalmazását, de nem lehetett: a hatalma nem terjedt ki a hivatalosan tiltott „módszerekre”.

– Tudja, az a fiú…

– Az angyalos?

– Igen. Bánjon vele kesztyűs kézzel!

Joseph megsértődött. Azt mondta, ő valamennyi beteggel szemben elővigyázattal viseltetik. Stefan kivett a zsebéből egy ötven zlotys bankót, mire az ápoló megpuhult, megértve a lényeget. Ő mindig is vigyáz, most azonban a szokottnál is jobban fog.

Az ajtóban álltak. A közelben betegek csámborogtak, ami azt illeti, nem sok vigyáznivaló volt rajtuk. Joseph tapintatosan eltette az összehajtogatott bankjegyet. Stefannak ekkor hirtelen különös ötlete támadt, ami őt magát is meglepte. Magának is idegen hangon megkérdezte:

– Joseph, nem tudja véletlenül, mi történt azzal a férfival akit a németek letartóztattak az éjszaka? Tudja, hogy gondolom.

Egymásra néztek. Stefan szíve vadul kalapált. Joseph észrevehetően habozott. Az érdeklődés, ami kigyúlt a szemében, nyomban szolgai mosollyá laposodott.

– Az a fickó, akinek hiányzik egy füle, és aki a villanyáramot kezeli? Woch? Ismerte, doktor úr?

– Igen, ismertem – mondta Stefan, tudva, hogy ezzel Joseph kezére adja magát.

Csaknem elalélt, annyira felizgatta ez a beszélgetés.

A kenetteljes mosoly egyre nyíltabban terült szét Joseph ostoba, ravaszkás ábrázatán. Még a szeme is elkerekedett.

– Szóval, akkor ismerte, doktor úr? Azt mondják, nem ő rejtette el abba a lyukba a holmit, hanem a keresztfia, Antek. Persze, ki tudja. De ő is ravasz, mint a róka. Ravasz, mint a róka – ismételte meg az ápoló, mintha megtetszett volna neki a szavak hangzása. – Együtt ivott a németekkel, üzletelt velük mígnem aztán nem adta meg az egyiküknek a kellő tiszteletet, annyira fölöttük állónak képzelte magát. Azt hitte, úgy táncolnak, ahogyan ő fütyül, csakhogy ők is ravaszak ám, az ő eszükön sem lehet egykönnyen túljárni! Éjjel jöttek érte, és úgy vitték el mint egy veszett kutyát! Ma kijött egy kocsi Owsianyból, kétszer kellett fordulnia, annyi cuccot találtak. A dróttekercsek alá rejtették, ládákban, mintha csak valami áru volna!

– Látta?

– Hogy én? Hogy láthattam volna? De mások látták. Látták, és tudtak róla. Woch azonban későn kapcsolt. A helyében bárki más előre látta volna mi vár rá.

– És mit csináltak vele?

– Honnan tudjam? Ismeri azt a homokkrátert Rudzieñnél? Ahol régen a tó volt. Ha követi az utat az erdőn át, aztán jobbra fordul. Ezek lapátot adnak az ember kezébe, vele ásatják meg a gödröt, és elébe állítják. Aztán leszólítanak egy arra járó parasztot, hogy jöjjön, és töltse fel a gödröt. Nem szeretik bepiszkítani a kezüket.

Bár mindez várható volt – hogy is lehetett volna másként –, Stefan akkora dühöt és gyűlöletet érzett Josephfel szemben, hogy be kellett hunynia a szemét.

– És mi van a többiekkel? – kérdezte tompán.

– A Poscikokkal? Eltűntek. Illa berek, nádak erek, nyomuk veszett. Senki nem tud róluk. Talán az erdőbe menekültek. A lápon és a barlangokban nem találnak rájuk. És mindez azért, mert ostobák voltak, nem gondolkoztak előre. Volt náluk valami… rengeteg lőszer.

Hangját lehalkította az utolsó szavaknál.

Stefan bólintott, megfordult, és a szobájába ment. Szilárd kézzel kirázott az üvegéből egy lumináltablettát, majd meggondolva magát, még egyet, leöblítette őket vízzel, és ruhástól elhevert az ágyán.

Késő este hangos dörömbölésre ébredt. Joseph hozott táviratot Skoczynska nénitől, aki hírül adta, hogy az apja súlyos beteg, jöjjön haza azonnal.

Megkérte Staszeket, vegye át a betegeit. Pajaczkowskitól minden további nélkül kapott pár nap szabadságot.

– Nem lesz semmi gond – károgta az öreg, aki melegen megsimogatta Stefan kezét. – És amíg távol jár, figyelje ki, mit forralnak a németek!

– Bocsánat, de nem értem.

– Járjon nyitott szemmel, és hallgassa ki, mit beszélnek az emberek. Az utóbbi időben tömérdek rossz hírt kaptunk.

– Mire gondol, uram?

– Á, semmire, igazán semmire.

Amikor bekopogott Sekulowskihoz, hogy elbúcsúzzon tőle, a költő épp alkotott; haja úgy állt az égnek, mintha elektromosan feltöltődött volna. Szeme időnként meg-megrándult, mint aki erősen figyel befelé. Telt, fémes hangja végigzengett a folyosón. Stefan az ajtóból hallgatta:

Vörös termeszek bolygója, szívem,

Keskeny úton futok, rettegek.

Kurvák és borbélyok játékszere: a test –

Megöl. Utolsó légvételem

Ó éj, a fátyol végleg megrepedt,

Szürkület lánya, véres combú. Halál

Simítsd meg arcom, végső csöndedre vár.

Stefan belépett, mire a költő elhallgatott. Egy pillanat múltán Stefan beszámolt neki a szobrászfiúról.

– Fojtogató angyal? – kérdezte Sekulowski. – Ez érdekes, roppant érdekes! – Gondos, szenvedélyes betűi egy egész oldalt megtöltöttek. – „Boldogok a szelídek, mert övék a mennyek országa” – olvasta.

Aztán csillogó szemmel Stefanra nézett.

– Mivel segítségemre volt valamelyest, mutatni szeretnék valamit. Az ágytakarót elborító lapok közé túrt.

– Régóta álmodozom arról, hogy egy másik bolygórendszer szempontjából írom meg az emberiség történetét. Ezt egyfajta bevezetőnek szántam. – Ezzel olvasni kezdett egy darab papírról: – A mindenség: napok üszkös méhe. Trillió és trillió csillagtojás nyüzsög benne. Dühödt teremtés tör elő a fekete csillagközi porból; ütemről ütemre, sötétről sötétre.

Szemlátomást rögtönzött, mivel a papíroson mindössze néhány mondat állt.

– De hol a másik csillagrendszer? – Stefanból mindenképp kikívánkozott ez a kérdés.

– Sehol. Ez a vicc az egészben.

– És maga hisz ebben?

Sekulowski hallgatott. Mikor ragyogó szemmel felnézett, szinte megszépült az ihlet sugárzásában.

– Nem – mondta. – Nem hiszem, hanem tudom.

Stefan útja kész rémálom volt. A szennyes, sötét vagont, amely pállott verejtéktől bűzlött, háromszor is átkutatták disznózsír és vaj után. Kivonult a rendőrség, s a megvadult tömeg megrohamozta az ajtókat és az ablakokat. Ő maga sem tudta megőrizni személyes méltóságát ebben az esztelen tolakodásban, hisz láthatatlanná vált a sötétben, ahol a hallgatást a megadás jelének vették. Nem telt bele egy óra, és úgy szitkozódott, akár egy kocsis.

A város is megváltozott. Az utcáknak mostanra német nevük lett, ahol lovaglócsizmás járőrök döngették a macskaköveket. Időről időre repülőgépek tűntek fel a háztetők felett, szárnyukon fekete keresztekkel: az ég a németeké volt.

A házukba lépve Stefant most is, mint mindig, a főtt káposzta szaga fogadta, s az első emeleten a szűcs műhelyének édeskés-rothadó bűze emlékek bonyolult láncolatát ébresztette benne.

Nehezen tudott úrrá lenni érzelmein, amikor meglátta az agyonkaristolt ajtót a keresztgerendába vésett oroszlánfejjel.

A bejáratot ónedények, polcok és mindenféle limlom foglalták el. Apja befejezetlen szerkezeteinek pókhálós váza egészen a mennyezetig nyúlt; olyanok voltak, mint holmi hátborzongató állatmodellek. Anyja – amint Skoczynska nénitől azonnal megtudta – egy hónapja falura költözött, mivel nem volt elég pénz a háztartás fenntartására. Nagynénje megölelte őt a nyitott ajtóban, s a keblek naftalinos tömege körülhullámozta Stefant. A néni megcsókolta, sírt egy sort, majd beterelte az étkezőbe, ahol lekváros kenyér és tea várta.

Mialatt nagynénje elébe hordta a megcímkézett házi lekvárokat, a magas árakról és egy helyi ügyvédről beszélt. Csak egy idő után említette meg Stefan apját, akkor azonban élvezettel részletezte az elmúlt néhány hónap eseményeit. Egy olyan meg nem értett, balszerencsés nagyság képét festette meg, akit a szíve és a veséje kínoz. Egyedül ő – és senki más – állt a nagy felfedező mellé, bár csak távoli rokon. „A te apád” – ismételgette minduntalan, mígnem Stefan gyanítani kezdte mögötte a rosszallást, amiért ilyen keveset törődik a tulajdon édes szülőjével. De nem… a néni valójában csak szívbéli érzéseit fejezte ki. A maga idejében gyönyörű nő volt. Stefan valósággal beleszeretett egy régi fényképébe, amelyet elcsent a szobájából. Mostanra azonban á testére rakódó hájtömeg nyomtalanul eltüntette az egykori szépség jeleit.

Miután megreggelizett és megmosakodott, Stefan végre bemehetett az apjához.

Nagynénje játszotta a közvetítő szerepét. Lábujjhegyen jött-ment, s úgy hadonászott a kezével, mint akinek a levegő ellenállásával kell megküzdenie. A hangulat feszült volt: a tékozló fiú visszatérése, gondolta Stefan, ahogy csendben belépett. Ettől a pillanattól fogva feloldódtak tudatában a rembrandti körvonalak.

Az első változás, ami meglepte, az volt, hogy anyja kaktusz-, aszparágusz– és egyéb növénygyűjteményét könyörtelenül a szoba legsötétebb sarkába száműzték. Apja úgy feküdt az ágyban, hogy az álláig felhúzta a takarót. Citromsárga keze a bütykös ujjakkal csúf halotti dísznek tetszett a takaró szegélyén.

– Hogy vagy, apa? – kérdezte Stefan elszoruló torokkal.

Apja nem felelt, s Stefan azt remélte, minél hamarább befejeződik ez a kellemetlen látogatás. Átvillant az agyán, hogy apja akár ebben a pillanatban is meghalhat. Akkor letérdelhetne az ágya mellé, elmondhatna egy imát, és távozhatna. Ami jelentősen megkönnyítené a dolgokat.

Hanem az apja nem halt meg. Ellenkezőleg, felemelte a fejét, majd nyögésbe forduló suttogással ezt ismételgette:

– Stefek, Stefek, Stefek.

Hitetlenkedés, majd öröm volt ezekben a szavakban.

– Apa, hallottam, hogy nem vagy jól, és nagyon aggódtam érted – hazudta Stefan.

– Ó – mondta az apa, mintha meg se hallotta volna.

Megpróbált felülni, amihez segítségre volt szüksége. Stefan iszonyúan kellemetlennek találta ezt a feladatot. Ahogy hozzáért az apjához, érezte a csontokat, a bordák közeit közvetlenül a bőr alatt, meg a melegség ama erőtlen maradványait, amiért a csontsoványra fogyott test még harcolt.

– Nem fáj? – kérdezte hirtelen támadt aggodalommal.

– Ülj az ágyamra! Ülj le, ha mondom! – ismételgette az apja türelmetlenül. Stefan engedelmesen ráült az ágykeret szélére; kényelmetlen volt, de fölöttébb megrendítő is.

Vajon miről társaloghatnának?

Eszébe jutott apja sajátos arckifejezése: üres tekintettel meredt ilyenkor egy másik világba, ahol a találmányai alakot öltöttek. Kezét folyvást drót horzsolta fel, savak marták, vagy valami egzotikus szín festette meg. Most mindennek vége. Az élet vége remegett szelíden a vastag, sötét vénákban, a májfoltos bőr alatt.

Fájdalmas volt ez a látvány.

– Annyira fáradt vagyok – mondta az apja. – A legjobb volna örökre elaludni, hogy soha többé ne ébredjek fel.

– Hogy mondhatsz ilyet, apa? – tört ki Stefanból.

Ugyanakkor ezt gondolta: ugyan mi másra való egy ilyen test; egy ilyen koponya, amely úgy zörög, akár a megszáradt dióbél? Apja ízületei nyikorgó sarokpántok, a tüdeje asztmatikus posvány, a szíve akadozó, szivárgó pumpa. Ez a test már csak düledező bérkaszárnya, amelynek lakói attól tartanak, rövidesen a fejükre omlik. Stefannak eszébe jutott Sekulowski költeménye. A testünk öl meg minket, mert az egyetlen törvénynek engedelmeskedik, amit ismer: nem az akaratunk diktál neki, hanem a természet.

– Nem akarsz valamit enni, apa? – kérdezte Stefan bizonytalanul, mert megzavarta a kéz könnyűsége, amely most az övét simogatta.

Elszégyellte magát a kérdése ostobaságán.

– Nem eszem. Ebben a pillanatban semmire sincs szükségem. Annyi mindent akartam mondani neked, most azonban… egész éjjel ébren virrasztok. Már aludni sem tudok – panaszolta.

– Nos, írok fel gyógyszert – mondta Stefan, és a zsebébe nyúlt a recepttömbjéért. – Ki a kezelőorvosod, Marcinkiewicz?

– Nem érdekes. Ne fáradj vele! Igen, Marcinkiewicz. Olyan mindegy már! – Még mélyebben besüppedt párnái közé. – Stefan, ez az idő mindenki életében elérkezik egyszer. Amikor igazán nagy fájdalmaid vannak, azt kívánod, bár éjjel megrepedne egy ér az agyadban. Ugyanakkor, bár ostobaságnak hangzik, nem szeretnék elhamarkodva távozni. Jobb tudni, mi vár az emberre, bár az egésznek nincs sok értelme.

Stefan kezét simogatta, majd abbahagyta, mintha csak valami megzavarta volna.

– Alig ismerjük egymást. Soha nem volt rád időm. Most látom azonban, hogy nincs semmi különbség azok között, akik sietnek, és akik mindennek megadják a módját. Mindannyian ugyanott végezzük. De ne sajnálj! Ne sajnálj!

Újra elcsöndesedett, s zihálva szedte a levegőt.

– Igazából nem is erről akartam veled beszélni, csak zavaros a fejem.

– Apa, segíthetek valamiben? Szedsz gyógyszert?

– Folyton injekciókkal böködnek – mondta az apja. – Ne izgasd magad emiatt! Szánsz, ugye, az életemért? Mondd meg az igazat!

– De apa!

– Túl késő a hazugságokhoz. Jól tudom, hogy szánsz az életemért, mind a mai napig. Sosem volt rád időm. Idegenek maradtunk egymásnak. A helyzet az, hogy én nem akartam lemondani rólad. A jelek szerint nem szerettelek, mert ha szerettelek volna… nem is tudom. Stefan, jól mennek a dolgaid?

Most Stefanon volt a sor, hogy ne találjon szavakat a válaszra.

– Nem azt kérdezem, boldog vagy-e. Az ember csak akkor szerez tudomást a boldogságáról, miután véget ért. Hisz a változás az éltető elemünk. Mondd csak, udvarolsz valakinek? Nem tervezed, hogy megnősülsz?

Stefan gombócot érzett a torkában. íme egy haldokló, csaknem idegen nekem, gondolta, és mégis velem törődik, nem magával. Vajon képes lennék-e erre? – tűnődött el, de adós maradt a válasszal.

– Mondj már valamit! Udvarolsz hát? Van egy kislány a láthatáron?

Stefan megrázta lekókadó fejét. Apja szeme kék volt, vérágas, mindenekelőtt azonban fáradt.

– Nos, a tanács nem sokat segít. De hadd mondjak valamit! Nekünk, Trzynieckiknek szükségünk van asszonyra. Ilyenek vagyunk. Nem bírjuk ki egyedül. Ahhoz, hogy tiszta életet éljen valaki, neki magának is tisztának kell lennie. Mindig is önfejű voltál… talán nem jól fejezem ki magam, de soha nem tudtál megbocsátani, márpedig az egész élet erről szól. Másra nincs is szükség. Nem tudom, nem késő-e mindezt megtanulnod. Különben pedig ne szépséget vagy észt keress a nőknél, hanem kedvességet! Érzést! A többi magától jön. Kedvesség nélkül…

Behunyta a szemét.

– Kedvesség nélkül az egész nem ér semmit. És olyan könnyű kedvesnek lenni. Aztán a régi, erélyes hangján tette hozzá:

– Ha akarod, felejtsd el mindezt! Ne figyelj a tanácsaimra! Ami szintén egyfajta bölcsesség. Ez esetben azonban senkire nem hallgatsz a világon. Várjunk csak, mit akartam még mondani? Á, igen, három boríték van az íróasztalon.

Stefan megdöbbent.

– És az alsó fiókban találsz egy szalaggal átkötött papírtekercset, a pneumomotor tervrajzát. Minden benne van. Figyelsz rám? El ne felejtsd! Amint a németek elmennek, vidd el Frlckowiakhoz. El kell készíteni a modelljét, ő majd tudja, hogyan.

– De apa, úgy beszélsz, mintha végrendelkeznél – mondta Stefan. – Csak nem érzed magad annyira rosszul?

– Hát éppenséggel jól sem érzem magam. – De a betegnek nem volt szüksége vigaszra. – Az a pneumomotor egy vagyont ér. Higgy nekem! Tudom, miről beszélek. Vidd hát el! A legjobb, ha most, rögtön magadhoz veszed!

Aztán nyújtott nyakkal ezt suttogta:

– Mela néni lehetetlen nőszemély. Lehetetlen! Egy szikrányit sem bízom benne, a legszívesebben kidobnám. Vidd el akkor! Mindjárt adom a kulcsot.

Csaknem kiesett az ágyból, ahogy a székre vetett nadrágjáért nyúlt. A zsebében megtalálták – egy piszkos zsebkendő, egy dróttekercs meg egy fogó alatt – a kulcscsomót. Az apa odatartotta Stefan arca elé, aki elvette, és az íróasztalhoz ment vele. Apja megint elszundított.

Akkor ébredt fel, amikor Stefan visszaült hozzá.

– Nos, megvan?

Aztán szúrósan ránézett a fiára, mint akinek most jut eszébe valami.

– Nem voltam jó az anyádhoz – mondta végül. – Még csak nem is tudja, hogy én… nem akartam elmondani neki. De te emlékezni fogsz! Nem szabad elfelejtened!

Stefan felkászálódott, hogy távozzon. Az apja megkérdezte:

– Visszajössz még?

– Természetesen, apa. Nem megyek el. Csak a városba megyek be, hogy elintézzek ezt-azt. Vacsorára itthon vagyok.

Apja visszahanyatlott a párnájára.

* * *

Doktor Marcinkiewicz rendelője csupa üvegből és fehér falakból állott. Volt ott egy Solux– meg három kvarclámpa, amelyek jelenléte talán a zsidó orvosok gettóba terelésével állhatott kapcsolatban. Bár az idősebb kolléga minden harmadik szava az volt hozzá, hogy „doktor úr”, Stefan érezte, hogy nem veszi őt komolyan. Ellenszenvük kölcsönös volt. Marcinkiewicz kertelés nélkül beszámolt Stefannak apja állapotáról: az angina pectoris egyszerű esete volt, azzal a különbséggel, hogy a fájdalom gyenge volt, és nem sugárzott át más testrészekre. A koszorúerek keringése ellenben leromlott, ennél rosszabb már nem is lehetett. Az orvos szétteregetett a politúrozott íróasztalon egy elektrokardiogramot, és magyarázni kezdte, de Stefan mérgesen félbeszakította. Csak később váltott át udvarias hangnemre, és kérte meg Marcinkiewiczet, hogy vigyázzon az apjára. A doktor nem fogadott el tőle pénzt, de olyan lagymatagon tiltakozott, hogy Stefan mindenképpen hagyott valamennyit az íróasztalon. Mire elment, a bankók eltűntek a fiókban.

A rendelőből távozva Stefan több könyvesboltba is benézett; a Gargantua és Pantagruelt[33] kereste. Régi kedvence volt ez a könyv, és most, hogy volt egy kis pénze, a Fiúk Könyvtára sorozat kiadását nézte ki magának. De sehol nem találta: nehéz idők jártak a könyvesboltokra. Végül mégis szerencséje volt egy antikváriumban. Egy régi ismerőse segítségével több tankönyvhöz is hozzájutott, melyeket különben kizárólag németeknek árultak, mi több, még egy német szaklap legutolsó számát is beszerezte Pajpaknak. Mivel mostanra jókora csomagot cipelt, úgy határozott, hogy villamossal megy haza. Amelyik megállt előtte, elképesztően tele volt utasokkal, akik úgy préselődtek a bepárásodott ablakoknak, mint halak az akvárium falának. Stefan szabadon maradt kezével megragadott egy korlátot az ajtón kívül, és felugrott a lépcsőre. Érezte azonban, hogy valaki hátulról elkapja a gallérjánál fogva, és lefelé húzza. Lehuppant a járdára, nehogy lerántsák. Egyenesen egy fiatal, sima képű német arcába nézett, aki gátlástalanul lökte félre az útjából. Mikor megpróbált utána kapaszkodni, egy másik német – aki az elsővel volt – taszított rajta durván.

– Mein Herr! – kiáltotta Stefan, és visszaadta a lökdösődést.

A második német kifényesített csizmájával ekkor ülepen rúgta. A villamos csengetett, és elindult.

Stefan értetlenül állt a járdán. Több járókelő is megállt mellette. Teljesen összezavarodva ment tovább; úgy tett, mintha valami az utca túloldalán keltette volna fel a figyelmét. Nem akarta megvárni a következő járatot. Ez a kis közjáték annyira lehangolta, hogy letett egy régi iskolatársa meglátogatásáról. Ehelyett hazagyalogolt a zörgő, száraz avarban.

Apja az ágyában ülve cuppogva ette a tojásrántotta karéjait egy alumíniumserpenyőből. Stefan beszámolt a történtekről.

– Igen, újabban ilyen időket élünk – mondta az apja. – Volk der Dichter[34]. Borzalom! Majd meglátod, milyenek a fiataljaik. Szeptemberig levelezésben álltam a Volliger céggel – emlékszel, akik érdeklődtek az automatikus nyakkendősimítóm iránt. Aztán egyik napról a másikra nem feleltek. Még jó, hogy nem küldtem el nekik a terveimet, mert akkorra hihetetlenül durván és civilizálatlanul viselkedtek. A végén valamennyien durvák és civilizálatlanok leszünk.

Hirtelen előrehajolt, és teli tüdőből kiáltotta:

– Melania! Melaniaaa!

Stefan nem győzött álmélkodni, de csoszogást hallott, és az ajtóban megjelent nagynénje arca.

– Adj még egy kis heringet, de ezúttal több hagymával! És te, Stefan? Te nem eszel valamit?

– Nem.

Lehangoltnak érezte magát. Marcinkiewicztől távozva felkészült rá, hogy újra látja az apját, s még valami szeretetfélét is érzett iránta, most azonban az öreg elvette az étvágyát.

– Apa, ma tényleg vissza kell mennem.

Ezzel hosszadalmas magyarázkodásba kezdett, aminek a lényege az volt, hogy felelőssége a kórházban semmihez sem fogható.

– Vigyázz nagyon magadra! – mondta az apja, s tekintetével egy darab heringet keresett, amely leesett a tányérjáról.

Megtalálta, és jókora falat kenyérrel együtt bekebelezte.

– Ne nagyon keveredj bele semmibe! – tanácsolta még. – Nem is tudom, mit gondoljak a Koluchówban történtek után.

– Miért, mi történt? – kérdezte Stefan, akinek ismerős volt a név.

– Nem hallottad? – kérdezte az apja, aki kenyérrel tunkolta ki a tányérját. – Van ott egy elmegyógyintézet – mondta, a fiára sandítva, nem sértette-e meg.

– Igen, egy kis magánkórház. És mi történt?

– A németek megszállták, és katonai kórházzá alakították. Az összes bolondot – már úgy értem, beteget – deportálták. A táborokba, azt mondják.

– Miről beszélsz? – kiáltotta Stefan hitetlenkedve.

Bőröndjében ott lapult a legfrissebb kinyomtatott német értekezés a paranoia kezeléséről.

– Nem tudom, de ezt hallani. Jaj, Stefan, majdnem elfelejtettem! Nyomban el is mondom. Anzelm bácsi haragszik ránk.

– Na és? – mondta Stefan.

Törődött is ő ezzel!

– Azt mondja, az év nagy részében ott élsz Ksawery tőszomszédságában, és egyszer sem látogattad meg.

– Akkor Ksawery bácsinak kellene haragudnia, nem neki.

– Tudod, milyen Anzelm. Ne sértsük meg! Ugorj be hozzá valamelyik nap! Ksawery kedvel téged, ezt őszintén mondom.

– Rendben, apa, elmegyek.

Mire Stefan indulóban volt, apja esze a legújabb találmányán járt: a szójából készült kaviáron, és a falevelekből sütött kotletten.

– A klorofill rendkívül egészséges. Gondold el, némelyik fa akár hatszáz évig is elél. Pedig egy fikarcnyi húst nem vesznek magukhoz. Hidd el, ezekkel a kivonatokkal fenséges kotlettet lehet készíteni! Sajnos tegnap ettem meg az utolsót. Amikor az az ostoba Melánia a táviratot küldte neked.

Stefan megtudta, hogy az eseményt apja és nagynénje váratlan összeveszése váltotta ki, mert a nagynéni menni szándékozott. De még Stefan érkezése előtt kibékültek.

– Adok egy csupor kaviárt. Tudod, hogyan készül? Először megfőzöd a szóját, aztán megszínezed szénnel – carbo animalisszal[35], ha érted, mire gondolok –, végül megsózod és hozzáadod a kivonatomat.

– Ugyanaz a kivonat ez, mint a kotlettnél? – kérdezte Stefan komoly képpel.

– Már hogy lenne ugyanaz! Ez egészen speciális, olívaolajjal ízesítettem. Egy zsidó egy egész hordóval beszerzett volna nekem, de táborba dugták.

Stefan megcsókolta apja kezét, és távozni készült.

– Várj, várj, még nem beszéltem a kotlettről!

Az öreg teljesen szenilis, gondolta Stefan némi gyöngédséggel, amiben azonban nyoma sem volt a reggeli érzelmeknek.

Kiment az állomásra, hogy visszainduljon az elmegyógyintézetbe. Csakhogy ez lehetetlen volt ekkora tömegben és zűrzavarban. Az utasok rovarokként nyüzsögtek a vagonokban, s egy szakállas óriás, aki egy vécében barikádozta el magát, egymás után vonszolta be a dagadozó bőröndöket. Még a tetőre is jutott ember. Stefan még nem szokott hozzá az utazásnak ehhez a módjához. Hasztalan próbált felszállni a vonatra, azt magyarázva, hogy okvetlenül Bierzyniecbe kell mennie. Azt mondták, fusson a vagon mellett. Már majdnem feladta, és visszament az apjához, mikor valaki megrántotta a ruhaujját. Egy idegen volt, aki pecsétes sapkát viselt, kabátját plédből varrták össze.

– Maga Bierzyniecbe megy?

– Igen.

– Nincs helyjegye?

– Nincs.

– Mehetünk együtt, de nem lesz ingyen.

– Helyes – mondta Stefan.

Az idegen eltűnt a tömegben. A következő pillanatban egy kalauzzal tért vissza, akit a könyökénél fogva taszigált előre.

– Adjon neki egy százast! – mondta Stefannak.

Stefan fizetett, mire a kalauz kinyitott egy noteszt, s a százast hozzátette egy nyaláb másikhoz. Megnyálazta az ujját, a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy kulcsot. Követték, miközben átkúszott a vagon alatt a túloldalra, és egy kicsiny szakaszba vezette őket.

– Jó utat! – búcsúzott el udvariasan, s bajuszát simogatva szalutált.

– Nagyon szépen köszönöm – mondta Stefan az útitársának, aki azonban hirtelen elvesztette iránta az érdeklődését, és az ablaknak fordult.

Nem annyira öreg volt az arca, mint hervatag, sötét bőrével és vékony, beesett szájával. Mikor levette és felakasztotta a kabátját, Stefan látta, hogy nagy, súlyos keze van, és olyan ujjai, amelyeket talán szögletes tárgyak megfogására használt. A körmei vastagok és sötétek voltak, akár egy dióhéj darabkái. Sapkáját a szemébe húzta, és bevette magát a sarokba. A vonat mozgásba lendült. Két további utas is befért volna a szakaszba. Nem tetszett ez a folyosón szorongó utasoknak, akik megvető arccal pislogtak be rájuk. Az üveg mellett egy elegáns úr állt finom, kövérkés arca szemlátomást örökösen izzadt. Többször megpróbálkozott a kilinccsel, és hangosan kopogtatott. Végül kiabálni kezdett. Mivel hangja nem hatolt át az üvegen, elővett egy iratot német pecséttel, és az üveghez szorította.

– Azonnal nyissák ki! – üvöltötte.

Stefan útitársa egy ideig úgy tett, mint aki nem hallja, aztán talpra szökkent, és ő is verni kezdte az üveget.

– Fogja már be! Ez a személyzeti szakasz, seggfej!

Az elegáns úr morgott valamit, hogy megőrizze a méltóságát, és visszavonult. Mikor Bierzyniechez közeledve elérték a dombokat, az idegen felállt, és felvette a kabátját. Ahogy a szövet a fa válaszfalnak ütődött, fémes hangot hallatott. A kanyar előtt a vonat a néptelen peronhoz ért, és a fékek felvisítottak. Stefan és az idegen kiugrott a vonatból, miközben a mozdony belefutott a kanyarba, pöfögve, hogy gőzt fejlesszen az emelkedőhöz. Mindketten átcsusszantak a vaskorlát alatt. Az állomás mögött érzelmes őszi táj nyílt ki előttük. Stefan felhunyorgott a napra.

Az idegen mellette battyogott. Átmentek a városon, majd ráfordultak a vízmosáson átvezető útra. Az idegen mintha habozott volna egy pillanatra.

– Maga is az elmegyógyintézetbe igyekszik? – kérdezte Stefan kíváncsian.

Az idegen először nem felelt, aztán azt mondta:

– Nem, csak levegőzöm egyet.

Így mentek tovább néhány száz métert. A vízmosás elején, ahol a fák még eltakarták a kis téglaépületet, valami történt Stefannal.

– Bocsásson meg – motyogta, és megállt.

Az idegen is megállt, és ránézett.

– Semmi szín alatt ne menjen a mellékállomásra! Ne mondjon semmit… de kérve kérem, ne menjen oda!

Az idegen gyanakodva figyelte; nem vette tréfára a dolgot, de nem is hitetlenkedett. Halvány félmosoly játszott az ajkán, s a szeme, mely meg se rebbent, kitágult. Hallgatott, és nem mozdult.

– Németek vannak ott – folytatta Stefan letompított hangon. – Ne menjen oda! Wochot már elvitték. Letartóztatták. Valószínűleg… – Itt elcsuklott a hangja.

– Ki maga? – kérdezte az idegen.

Az arca megszürkült, olyan lett, mint egy kő. Zsebre vágta a kezét, s a félmosoly üresen rángott a száján.

– Az elmegyógyintézet orvosa vagyok. Ismertem őt. – Nem tudta tovább mondani.

– Németek vannak a mellékállomáson? – kérdezte az idegen. Úgy beszélt, mint aki súlyos terheket hurcol magával. – Nos, semmi közöm hozzá – tette hozzá lassan. Szemlátomást töprengett valamin. Aztán előrelépett, és olyan közel hajolt Stefanhoz, hogy az orvost megcsapta a lehelete: – És mi van a többiekkel?

– A Poscikokkal? – kapott a szón Stefan. – Elmenekültek. A németek nem kapták el őket. Az erdőben bujdokolnak a partizánokkal. Legalábbis ezt hallottam.

Az idegen körbenézett, megragadta Stefan kezét, erősen megszorította, hogy szinte fájt, és továbbment.

Mielőtt elérte az út kanyarulatát, mellette kapaszkodott fel a dombra, majd eltűnt a fák között. Stefan mélyet sóhajtott, és felfelé kaptatott a dombon a kórház irányába. A kő boltívhez érve hátrafordult, és visszanézett az alanti erdőre, útitársát kutatva. Először megzavarták a fatörzsek, melyek kivillantak az élénksárga és vöröslő levelek között. Aztán mégis észrevette. Messze volt már nagyon, szálegyenesen állt, feketén vált ki a táj hátteréből. Mindez azonban egyetlen pillanatig tartott, azután eltűnt a fák között.

A férfiak szárnya előtt Stefan Pajaczkowskival találta magát szemben, holott ritkán volt látható az udvaron. Vele volt Niezgloba atya. A tiszteletes hetek óta jobban érezte magát, és visszatérhetett volna lelkipásztori kötelességeihez, de helyettese az év végéig töltötte ki idejét a parókián. Ráadásul a pap maga is elismerte, hogy semmi kedve hívei között tölteni a karácsonyt.

– Fura – mondta –, de megharagszanak, ha nem iszik az ember külön-külön mindegyikkel. Ez van újévkor, de a legrosszabb a húsvét a miseborral. Nem volna szabad innom, de azt hiszi, törődnek ezek az egészségemmel? Nem sietek. Jobb itt időzni, professzor – mondta Pajaczkowskinak –, már ha nem dob ki.

Pajaczkowskinak gyengéje volt az egyház. Neki volt köszönhető, hogy nem bocsátottak el már évekkel azelőtt két irgalmas nővért, akik hírhedten könyörtelenül bántak a betegekkel. Aztán nem lehetett tovább halogatni a dolgot. Miniszteri bizottság szállt ki, hogy megvizsgálja egy beteg halálának körülményeit, akit a fürdőkádban forráztak le. Valójában a nővérek hetekkel korábban elmentek, a professzor titkos sürgetésére. Legalábbis ezt lehetett hallani.

A tiszteletes most arra próbálta rábeszélni Pajaczkowskit, hadd misézzen következő vasárnap a kis kápolnában, amely az udvar északi falának támaszkodott. A pap már megbeszélte a dolgot a helyi egyházközséggel, mindent előkészített, mindössze Pajaczkowski beleegyezésére volt szüksége. Az igazgatónak nem is volt semmi kifogása a mise ellen, de nem tudta, mit szólnak hozzá a kollégái. Mindenki tudta, hogy a mise egy tébolydában kész cirkusz. A személyzettel nem is lett volna gond, de a tiszteletes az egészségesebb betegeket is szívesen látta volna.

Pajaczkowski már izzadt zavarában, végül azonban megadta az engedélyt, s ettől nyomban meg is nyugodott. Aztán sürgős elfoglaltságára hivatkozva útjára ment volna.

Stefan ebben a pillanatban érkezett meg.

– Nos, atyám, nem látogatja többé a hercegnő? – nézett körül a gondozatlan kertben.

A gerincen gyorsabban hullott a fák lombja, mint alacsonyabban.

Stefan először nem vette észre, hogy megsértette a tiszteletes érzéseit.

– Az én elmém, doktor úr, olyan hangszerhez hasonló, amelyen néhány húr lehangolódott. A lélek, ez a nagyszerű művész, ezért nem tudta helyesen kijátszani a melódiát. Most azonban maradéktalanul meggyógyultam, amit önöknek köszönhetek, uraim.

– Más szóval, atyám, maga zongorahangolókhoz hasonlít minket – mondta Stefan, befelé mosolyogva, bár megőrizte a komolyságát. – Talán igaza van – folytatta. – Egy tizenkilencedik századi teológus állítólag kijelentette, hogy az idegrostok végződései, a telodendriumok a mindenséget betöltő éterbe nyúlnak… dacára annak, hogy a fizika addigra megcáfolta az éterről szóló teóriákat.

– Nem is olyan régen még másként beszélt, doktor úr – állapította meg a pap szomorúan. – Kérem, bocsássa meg egy volt beteg okvetetlenkedését, de nekem úgy tűnik, hogy Sekulowski úr volt magára ilyen rossz hatással. Maga természetéből adódóan jószívű, a vele való eszmecserék azonban keserűvé tették, ami – meggyőződésem szerint – idegen magától.

– Hogy jószívű lennék? – nevetett Stefan. – Én? Nemigen kapok efféle dicséretet, atyám.

– Melegen remélem, hogy eljön vasárnap. Magát kérem meg, válassza ki azokat a betegeket, akik végig tudják ülni a misét. Egyfelől örülnék, ha minél többen lennének, hisz évek óta… másfelől azonban… – akadt el a hangja.

– Megértem – mondta Stefan. – Ennek ellenére a magam részéről eltanácsolnám a tervétől.

– Eltanácsolna? – A tiszteletes láthatóan megsértődött. – Csak nem hiszi, hogy…

– Én úgy vélem, hogy időnként Isten is rossz hírbe hozhatja magát.

A pap lesütötte a szemét.

– Ez igaz. Sajnos tökéletesen tisztában vagyok vele, hogy nem a megfelelő szavakat használom, hisz csak egyszerű falusi pap vagyok. Bevallom, még a papneveldében arról álmodoztam, hogy találkozom egy hitetlen, de nagyszerű szellemmel, akit betörhetek és vezethetek…

– Betörheti, atyám?

– Arra gondoltam, hogy a szeretet erejével töröm meg, de persze bűn volt. Csak később jöttem rá, hogy az elbizakodottság bűnébe estem. Aztán felfedeztem, hogy az emberek között élve sok egyebet tanulhatunk. Tökéletesen tudom, milyen keveset érek. Maguknak mind egy sereg érvük van, doktor úr, amellyel porrá zúzhatják az én papi bölcsességemet.

Stefant bosszantotta a tiszteletes kenetteljes modora. Körülnézett.

Betegek jöttek-mentek az épülethez vezető ösvényeken; vacsoraidő volt.

– Maradjon közöttünk ez a beszélgetés – mondta még Stefan indulóban. – És tudja, atyám, a mi titoktartási kötelezettségünk van olyan megfellebbezhetetlen, mint az önöké, csak épp a menny közbeszólása nélkül. Hanem mondjon meg valamit, atyám! Voltak valaha is kétségei?

– Miféle választ vár a kérdésére, doktor úr?

– Szívesen venném az igazságot.

– Bocsásson meg, de úgy tűnik, maga ritkán nyitja ki az Evangéliumot. Kérem, lapozza fel Máté 26. és 46. fejezetét. Ezek a szavak a lelkemből szólnak.

Ezzel a pap távozott. Az udvar csaknem teljesen kiürült. A cseresznyeszínű köntösök oly egyöntetűen mozogtak, mintha valami láthatatlan erő söpörte volna ki őket az aranyló kertből. Legutoljára egy cigarettázó ápoló ment át az udvaron. Ahogy Stefan elhaladt egy tar orgonabokor mellett, látta, hogy valaki kuporog mögötte. Már majdnem odaszólt az ápolónak, de aztán meggondolta magát. A lehajló beteg ügyetlenül simogatta merev kezével az ezüstösen csillogó füvet.

AKHERÓN[36]

Stefan sétájáról tért vissza. Arany pihék töltötték be az út menti árkokat, mintha Ali Baba öszvére ment volna el arra, aki aranypénzeket hintett maga előtt egy nyitott zsákból. Egy cseresznyefa úgy lángolt a szürke ég hátterében, akár egy elhagyatott páncél. A távolban az erdő meg mintha megrozsdásodott volna. A vastag avarréteg Stefan lába alatt hol sárga, hol barna színt öltött, mintha csak a vörös, mint alaptéma zenei variációi lennének. Az alkonyat narancssárgán parázslott az ösvény végén. A horizonton távoli gyümölcsösök ködlöttek. A fatörzsek hordái körül zizegő felhőként imbolyogtak a levelek. Stefan szeme még mindig káprázott a színeknek ettől a tűzijátékától, mikor belépett a könyvtárba, hogy elvigyen egy otthagyott könyvet.

Pajpak a fali telefon mellett állt, s olyan erősen szorította a kagylót a füléhez, hogy az belefehéredett. Alig mondott valamit, csak dünnyögött: „Igen… igen… igen.” Aztán azt mondta: „köszönöm”, és mindkét kezével helyére igazgatta a készüléket. Csak állt ott megkövülten. Stefan odasietett hozzá.

– Drága, drága kollégám! – suttogta Pajaczkowski.

Stefan egészen megszánta.

– Rosszul van, professzor úr? Nem kér coramint? Elfutok érte a gyógyszeres szobába.

– Nem, nem arról van szó. Úgy értem, nem rólam – motyogta az öregember.

Kihúzta magát, és a fal mellett tapogatózva, akár egy vak, elért az ablakhoz.

Az ősz vörösei a sárgák foltjaival a lombok között meg az avar száraz szagával szökőárként ostromolták az ablaküveget.

– Ez a vég – mondta kurtán az öreg. Majd megismételte: – Ez a vég.

És lehorgasztotta ősz fejét.

– Megyek a dékánhoz. Igen, ezt kell tennem. Hány óra?

– Öt.

– Akkor… biztosan… otthon találom.

– Maga meg velem jön – fordult Stefan felé, mintha csak most vette volna észre.

– Mi történt, professzor úr?

– Eddig még semmi. És Isten nem is engedi meg, hogy bármi történjen. De mi… Jöjjön velem szemtanúként. Nekem is könnyebb lesz, meg beszélnem is biztonságosabb. Tudja, milyen őkegyelmessége.

Pajpak humora egy pillanatra hallatott magáról a dékán címének emlegetésekor, aztán ahogy felszikrázott, azonnal ki is hunyt.

Meglátogatni egy orvost a lakában, egy dolog volt, és egészen más bekopogtatni a dékánhoz. Az egyszerű fehér ajtó olyannak látszott, mint az összes többi. Pajaczkowski túl halkan kopogott ahhoz, hogy meghallják odabent.

A professzor várt, és újra próbálkozott, ezúttal hangosabban. Stefan a legszívesebben maga kopogtatott volna, de az igazgató idegesen félrelökte:

– Nem tudja, hogyan kell ezt csinálni, és csak elrontja.

– Tessék!

Erélyes hang volt, amely még akkor is zengett, amikor beléptek. Stefan már járt ebben a helyiségben, de az alkonyati fényben másnak tetszett. A fehér falak tüzes színekben pompáztak. Az egész úgy festett, mint egy oroszlánbarlang. A könyvek gerincének óaranya egzotikus berakásra emlékeztetett. A nap mély tüzű mahagónibarnára festette a pohárszék és a polcok faburkolatát. Fénytócsák csillámlottak a fa erezetén, s szikrák villantak a dékán hajában. Most is az íróasztala mögött ült, mint mindig, s egy vaskos kötet fölé hajolt, mialatt a jövevényekre szegezte a tekintetét.

Pajaczkowski hebegve-habogva mondta el, mi járatban vannak. Elnézést kért a zavarásért, de vis maior esete forog fenn… és első a közérdek. Aztán rátért a lényegre.

– Most kaptam egy telefonhívást, kegyelmes uram, Kocierbától, a bierzynieci gyógyszerésztől. Reggel nyolckor német és kozák – ukrán – rendőrök érkeztek a faluba. Noha hallgatniuk kellett volna, mégis kiszivárgott valahogy, hogy likvidálniuk kell az elmegyógyintézetet.

Pajpak mintha összement volna, mialatt ezt elmondta. Csupán horgas orra mozgott közben. Teljesen kikészült.

A dékán, ahogy egy tudós elméhez illik, megkérdőjelezte a gyógyszerész információjának hitelességét. Pajaczkowski szót emelt a védelmében.

– Igen megbízható ember, kegyelmes uram. Harminc éve lakik közöttünk. Azokból az időkből emlékszik önre, amikor még itt volt Olgierd, a háziszolga. Bizonyára meg sem ismerné. Alacsony emberke – Pajaczkowski a kezével mutatta a magasságát –, de talpig becsületes.

Aztán mély lélegzetet vett, és folytatta:

– Kegyelmes uram, ez a hír olyan iszonyatos, hogy a legszívesebben magam is kételkednék benne. De a mi… akarom mondani, az én kötelességem, hogy mégis higgyek neki.

Most következett beszéde legnehezebb része. Bármilyen szerény és félénk ember volt is, láthatta, mennyire hűvös a fogadtatásuk: a dékán még csak le sem ültette őket. Két szék állt üresen az íróasztal mellett, a lenyugvó nap arany visszfényeitől körülszőve. A dékán várakozón ült ott, nagy, eres kezét a könyvén nyugtatva. E gesztus azt jelentette, hogy futó közjátéknak tekinti a látogatást, s menten dolgához lát, amint az okvetetlenkedő vendégek eltisztulnak.

– Megtudtam, kegyelmes uram, hogy a katonákat egy német pszichiáter irányítja. Más szóval, kollégánk. Bizonyos doktor Thiessdorff.

Elhallgatott. A dékán nem felelt. Mindössze felemelte ősz szemöldökét, jelezve, nem ismerem ezt a nevet.

– Igen. Fiatal ember, az SS tagja. És bár tudva tudom, milyen hálátlan feladatra vállalkozom… mi mást tehetnénk? Meg kell őt látogatnunk ma Bierzyniecben, kegyelmes uram, mert holnap már… – Itt elcsuklott a hangja. – A németek közölték Pietrzyzkowski úrral, a polgármesterrel, hogy holnap reggel negyven embert kérnek tőle segítségnek.

– Ez a hír nem teljesen váratlan – mondta a dékán gyorsan. Furcsa volt, hogy egy ilyen megtermett valaki ennyire halkan beszéljen. – Tudomásom szerint a személyzet és az orvosok nincsenek veszélyben. Ezzel szemben a betegek…

Ezt nem kellett volna mondania. Annyira hozzászokott a megfontolt beszédhez, hogy most nem mérlegelte kellőképpen a szavait.

Pajaczkowskin nem látszott változás, de bár vékony keze továbbra is egy öregemberé volt, nem reszketett, ahogy az íróasztal sarkán pihentette.

– Olyan időket élünk – mondta –, amikor az emberi élet elveszti értékét. Iszonyatos idők ezek, de kegyelmességed jó híre ennek dacára is pajzsként védelmezheti ezt a házat, és megmentheti száznyolcvan szerencsétlen nyomorult életét.

A dékán másik keze – amely eddig elbújt az asztal mögött, mintha nem akarna részt venni a beszélgetésben – most élénken előrelendült. A gesztus jelentése világos volt: Hallgasson!

– Végül is nem én vagyok ennek az intézménynek az igazgatója – mondta. – Még csak az alkalmazottak között sem szerepelek. Nekem itt nincs semmi hatalmam. Jelenlétem merőben nem hivatalos, és úgy vélem, hogy külön ezért komoly problémákkal nézhet szembe úgy ön, mint én. Ennek ellenére, ha akarja, maradok. Ami pedig a közvetítő szerepemet illeti, a németek már mérlegelték szolgálataimat. Varsóban. Hogy milyen eredménnyel, maga is tudja. A vad árja ifjonc, aki, mint maga mondja, holnap meg akarja ölni betegeinket, olyan hatalom parancsait teljesíti, amelyik nem tiszteli sem a kort, sem a tudósi hírnevet.

Csend telepedett a helyiségre, amely lassan átváltozott. A lenyugvó nap utolsó sugarai vörös szálakkal pásztázták végig az ablak melletti szekrényt, oly leheletfinoman, hogy Stefan alig tudta követni a tekintetével. Aztán kék fátyol hullott a szobára, akár a tiszta forrásvíz. Egyre sötétebb és szomorúbb lett minden; így jelent be változást a világítás egy jól megrendezett színpadi műben.

– Akkor most odamegyek – mondta Pajaczkowski, aki felkelt ültéből. Kis szakállával úgy festett, mint Don Quijote. – Reméltem, hogy elkísér.

A dékán nem mozdult.

– Ez esetben már indulok is. Isten vele, kegyelmes uram.

Ezzel távoztak. A folyosón Stefan roppantul kicsinek érezte magát az öregember mellett. Az apró, aszott arc e pillanatban kikezdhetetlen méltóságot sugárzott.

– Hát akkor megyek is – mondta, ahogy megállt a fénnyel pettyezett lépcső tetején. – Bízom abban, hogy visszatérésemig hallgat mindarról, ami a tudomására jutott.

Kezét a korlátra tette.

– A dékán nehéz időket élt meg. Kidobták abból a laboratóriumból, ahol ő fektette le az elektorenkefalográfia alapjait. Munkásságának jelentősége túlterjed Lengyelország határain. Ennek ellenére nem hittem, hogy… – Egy pillanatra, de csak egy pillanatra visszatért a régi Pajpak, az öreg szakálla reszketett. – Nem is tudom. Acheronta movebo![37]

– Akarja, hogy elkísérjem? – kérdezte hirtelen Stefan.

Félelem szállta meg. Megdöbbent, ugyanúgy, mint amikor az a német megrúgta, és ő meghátrált.

– Nem. Ugyan mit tehetne maga? Kauters talán igen. – Aztán hosszú gondolkodás után hozzátette: – De ő nem jönne velem. Ebben biztos vagyok. És meg se próbálom megkérdezni, elég volt nekem ez a jelenet.

Szilárd léptekkel leindult a néptelen kőlépcsőn, mintha meg akarná cáfolni a megromlott egészségéről keringő híreszteléseket.

Stefan még mindig a lépcső tetején állt, amikor megjelent Marglewski. A cingár doktor lelkes hangulatban volt. Megragadta Stefan ingének egy gombját, és az ablakhoz vonszolta.

– Hallotta, hogy a tiszteletes misézik holnap? Ministránsokra van szüksége. Megígértem neki, hogy én meg Rygier segédkezünk neki. De tudja, ki jön még? A kis Piotr az osztályomról! Tudja, mit jelent ez?

Stefannak eszébe jutott egy kis szőke fiú, akinek az arca olyan volt, mint Murillo egyik angyaláé, s arany haja kócosan meredezett a buksiján. Nyáladzó, retardált kretén volt ez a gyerek.

– Ezzel kikerül ebből a világból! Ide hallgasson, okvetlenül muszáj lesz…

Stefan feláldozta a gombját, odakiáltotta, hogy siet, és a mondat közepén otthagyta Marglowskit. Kifutott az épületből, majd végigrohant a Bierzyniecbe vezető úton, amerre Pajaczkowski elindult. Ahogy lélekszakadva szedte a lábát, különös hangot hallott, amely elnyomta az avar zörgését. Megállt, és körülnézett. Egy kocsi volt. Valaki felfele kaptatott a dombon. A fák mögött porfelhő közeledett. Stefan akarata ellenére is megreszketett, mintha jeges szél érte volna. Azon nyomban megfordult. Már majdnem elérte a kő boltívet a megkopott feliratával, mikor a motor elrobogott mellette. Nekitámaszkodott az oszlopnak.

Német katonai jármű volt, gyengécske felépítésű Kübelwagen, amely megingott, mikor második sebességre váltott. A sofőr sisakja sötét tömegnek tűnt a szélvédő mögött. A kocsi farolva, hangos csikorgással állt meg a kapu előtt.

Stefan megindult feléje.

Megtermett német állt a kapuban, terepszínű malaclopóban. Sötét motorosszemüvegét a sisakjára tolta, fekete kesztyűjén hímzett monogram volt látható. A malaclopó redőin sárfoltok száradoztak. A német valamit kiáltott a kapusnak. Stefan a kérdést meghallva németül válaszolt:

– Sajnos, az igazgató úr pillanatnyilag házon kívül tartózkodik. Segíthetek valamiben?

– El kell rendezni az itteni dolgokat – mondta a német. – Maga a helyettese?

– Egyszerű kórházi orvos vagyok.

– Rendben. Menjünk be!

A német határozott léptekkel előreindult, mintha már ismerné a terepet. A sofőr a volán mögött maradt. Stefan megfigyelte, hogy kezét egy automata ismétlőpisztolyon nyugtatta, amely mellette hevert az ülésen.

Az orvos a főirodába kalauzolta a németet.

– Hány beteg tartózkodik itt jelenleg?

– Elnézést kérek, de nem tudom, hogy…

– Majd én megmondom, mikor kérjen elnézést! – rivallt rá a német. – Feleljen a kérdésemre!

– Nagyjából százhatvan.

– Pontos adatra van szükségem. Hadd lássam az iratokat!

– Szigorúan bizalmasak.

– Ne baszakodjon itt velem! – üvöltötte a német.

Stefan levette a polcról a nyilvántartást, és kinyitotta. A kórház lakóinak száma száznyolcvanhat volt.

– Úgy. Biztos, hogy nem hazudik?

Stefannak elzsibbadt az arca. Képtelen volt levenni tekintetét a német előreugró álláról. Hideg, izzadt ujjai ökölbe szorultak. Ez a vizeskék német szempár több száz áldozatot látott, amint meztelenre vetkőznek a gödör szélén, s miközben semmit sem értenek, értelmetlen mozdulatokkal várják, hogy belehulljanak a sárba. A szoba forogni kezdett körülötte, csupán a zöld malaclopós magas alak maradt mozdulatlan.

– Micsoda undorító porfészek ez itt! – kiáltotta a német. – Két napja vadászunk azokra a disznókra az erdőben. Ide különleges bizottság vonul ki. Ha akár egyetlenegy beteget elbújtatnak, maguknak annyi.

A fenyegetés burkolt volt, nem támogatta meg sem kézmozdulat, sem arcjáték. Stefan mégis úgy érezte, hogy egész belseje elzsibbadt. Az ajka kiszáradt, folyton nyalogatnia kellett.

– Most mutassa meg az összes többi épületet!

– A kórtermekbe csak orvosok léphetnek – lehelte Stefan elhalóan. – Ez a szabály.

– A szabályokat mi hozzuk – mondta a német. – Elég volt ebből!

Ahogy elrobogott Stefan mellett, félrelökte az útjából. Sietve mentek át az udvaron. A német körbenézegetett, kérdéseket tett fel. Hány ágy van egy kórteremben? És hány kijárat? Az ablakokat rács védi? És mennyi a beteg?

Végül kifelé menet az orvosok és a személyzet számáról is érdeklődött. Megállt a legszélesebb gyepdarabnál, s mindkét irányban végignézett rajta, mintha fel kívánná mérni a méreteit.

– Nyugodtan alhatnak – mondta, amikor visszaszállt a járművébe. – Maguknak nem esik bántódásuk. De ha banditát vagy fegyvert bújtatnak, nos, akkor nem szeretnék a helyükben lenni.

A kocsi elindult, miután a német hatalmas tömege elhelyezkedett a hátsó ülésen. Stefan csak ezután jött rá két furcsaságra: az egyik az volt, hogy a látogatás idején egyetlen orvos vagy ápolónő sem mutatkozott a láthatáron, dacára annak, hogy estefelé mindenki a szabadban levegőzött; a másik az, hogy semmit sem tudott a németről, akinek malaclopója eltakarta a rangjelzését. Az idegen akár marslakó is lehetett, gondolta épp, mikor könnyű léptek riasztották fel révületéből.

– Mi volt ez az egész? – Nosilewska állt előtte.

A szeme még gyönyörűbben csillogott, mint valaha, az izgalomtól és a futástól. Nem az orvosi köpenye volt rajta. Stefan zavartan azt hebegte, hogy maga sem tudja. Egy német óhajtott körülnézni a kórházban. A jelek szerint partizánokat keresnek az erdőben, ezért jött el ide is.

Vigyázott, nehogy egy szóval is említse Pajpakot.

Nosilewskát Rygier és Marglewski küldte, akik egy emeleti ablakból nézték végig a német távozását, mégsem akartak előjönni. Ahogy a doktornőt sem engedték le korábban. Biztosra mentek.

Stefan udvariatlanul faképnél hagyta Nosilewskát, és visszaindult az ösvényen.

Megnézte az óráját: hétre járt az idő. Hamarosan besötétedik. A német csaknem félórát töltött itt. Pajpak rövidesen visszaér. Minden furának és idegennek hatott a szürkületben. Stefan visszanézett az elmegyógyintézetre. Az épület sötét körvonalai kiemelkedtek a felhők hátteréből, melyek a holdvilág ellenfényében úgy festettek, mintha lámpák gyúltak volna ki bennük.

Stefan több száz méter után lépteket hallott a lombokon keresztül, az út túloldalán. Már teljesen sötét volt, a felhők eltakarták a holdat. Stefan átkelt az úttesten a hang irányába. Csak akkor ismerte fel az igazgatót, amikor három lépésre jártak egymástól.

– Járt egy német a kórházban, uram – kezdte, de aztán elhallgatott.

Pajaczkowski nem felelt. Stefan mellette lépkedett, hol kicsivel előtte, hol meg utána. A kapuhoz értek, majd bementek Pajpak irodájába.

Pajaczkowski bőre sárgás volt és pergamenszerű. A pupillái gomb nagyságúra tágultak.

– Professzor úr – suttogta Stefan. Aztán hangosabban szólongatta: – Professzor úr.

Pajaczkowski a szekrényhez ment, kivett egy kis üveget egy megviselt dugóval: spiritus vini concentrates[38] volt. Belöttyentett belőle egy talpas pohárba, mert borospoharat nem tartottak, és fuldokolva köhögni kezdett. Aztán a karosszékébe roskadt, és két kezébe temette a fejét.

– Egész úton odafelé azon törtem a fejem, mit is mondjak majd. Ha a német azzal jönne, hogy az elmebajosok semmire sem jók, két nagyszerű német elmeháborodottra, Bleulerre és Moebiusra[39] hivatkoznék. Amennyiben a nürnbergi törvényeket[40] idézné, kifejteném, hogy mint megszállt országnak, csak a békekötés után tisztázódik a helyzetünk. Amennyiben azt követelné, hogy szolgáltassuk ki a gyógyíthatatlanokat, azt felelném, hogy az orvoslás nem ismer reménytelen eseteket. Egy orvosnak kötelessége számolni a véletlennel. Ha a német azt mondaná, hogy ő a megszálló, azt felelném, hogy mindenekelőtt nem az, hanem orvos.

– Kérem, professzor úr – kérlelte Stefan suttogva.

– Igen, tudom, nem szívesen hallja ezt. Nos, odaérve, nem tudom, mondtam-e akár három szót is, mert felpofoztak.

– Hogyan? – hördült fel Stefan.

– A szolgálattévő ukrán közölte, hogy Obersturmführer Hutka elment az elmegyógyintézetbe, hogy ellenőrizze az ott lakókat, és megfelelő taktikai tervet dolgozzon ki. Így mondta. Remélem, hamis adatokat adott meg.

– Nem… úgy értem, maga nézte meg őket.

– Igen, értem. Igen, igen.

Pajpak kitöltött magának némi bromint, és egy másik üvegből luminállal elegyítette. Ahogy megitta, kézfejével megtörölte a száját. Aztán megkérte Stefant, hívja össze a könyvtárba az összes orvost.

– A dékánt is?

– Hogyan? Igen. Vagy talán mégsem. Nem.

A villany már égett a könyvtárban, amikor Nosilewska és Rygier kíséretében belépett Stefan. Aztán Kauters, Marglewski és Staszek is megjelent. Pajaczkowski várt, amíg mindannyian le nem ülnek. Idegesen, a szokásos kitérők nélkül jelentette be, hogy a német és ukrán alakulat, amely pacifikálta – más szóval felégette és lemészárolta – Owsiany falut, az elmegyógyintézet betegeinek likvidálását tervezi. A németek másnap reggelre munkabrigádot hoznak magukkal, mert tapasztalatból tudják, hogy az elmebetegek – a parasztokkal ellentétben, akik meg szokták ásni saját sírjukat – mindenféle szervezett tevékenységre képtelenek. A professzort tehát látogatása során doktor Thiessdorffnál, az ukrán mindenről tájékoztatta, amire szüksége volt.

– Alig tudattam jövetelem okát, mikor képen legyintett. Szerettem volna hinni, hogy feltevésem alantas volta dühítette fel, de az ukrán tiszt elmondta, hogy már megkapták a felső utasítást: mára több lőszert utalnak ki nekik. Ez a tiszt elég becsületesnek látszott, ha ennek a szónak a jelen körülmények között van még bármi értelme.

Pajaczkowski azzal fejezte be beszédét, hogy elmagyarázta, mi is volt Obersturmführer Hutka délutáni látogatásának valódi célja.

– Szeretném, ha önök, hölgyeim és uraim, alaposan megfontolnák a hallottakat, és megtennék a megfelelő lépéseket… bár… én vagyok az… igazgató… de egyszerűen… nincs elég erőm, hogy…

Elcsuklott a hangja.

– Szétereszthetnénk a betegeket az erdőbe, és hagynánk, hogy boldoguljon mindenki, ahogyan tud. Hajnali kettőkor megy egy vicinális Varsóba – kezdte volna Stefan, de elhallgatott, mert szavait halálos csönd fogadta.

Pajpak vállat vont.

– Én is gondoltam erre. De nagyon kicsi a valószínűsége, hogy sikerülhet. A betegeket gyerekjáték lenne összefogdosni. Amúgy sincs semmi esélyük, hogy életben maradjanak az erdőben. Ez volna a legegyszerűbb, mégsem igazi megoldás.

– A magam részéről úgy vélem – jelentette ki Marglewski, mély meggyőződéssel a hangjában –, hogy akárcsak Arkhimédész, be kell hódolnunk a túlerőnek. Egyszerűen hagyjuk itt a kórházat.

– A betegekkel együtt?

– Menjünk el, és kész.

– Más szóval, meneküljünk el. Ez természetesen szintén egy kiút – mondta az öregember halkan, különös türelemmel. – Akkor a németek nem pofozhatnak fel újra; nem dobhatnak ki minket innen; nem tehetnek velünk azt, amire kedvük szottyan. Csakhogy én nem csupán az igazgatója vagyok ennek az intézménynek, hanem orvos is. Ahogyan önök mindannyian.

– Badarság – dünnyögte Marglewski, a kezén nyugtatva az állát.

– Mással… nem próbálkozott? – kérdezte Kauters.

Mindenki ránézett.

– Mire gondol?

– Nos, valamiféle engesztelésre.

Pajaczkowski végre megértette.

– Vesztegessük meg őket?

– Mikor jönnek?

– Reggel hét és nyolc között.

Marglewski, aki eddig idegesen fészkelődött, most váratlanul hátralökte a székét, előrehajolt, két kezével rátenyerelt az asztalra, és ezt mondta:

– Kötelességemnek érzem, hogy megőrizzem annak a tudományos tevékenységnek a gyümölcsét, ami köztulajdon, nem csupán az enyém. Számomra nincs más út. Jó szerencsét önöknek, hölgyeim és uraim.

Ezzel magasra tartott fővel elvonult, s közben nem nézett senkire.

– Várjon egy pillanatra! – kiáltott utána Staszek.

Pajaczkowski lemondóan legyintett. Valamennyi tekintet az ajtóra szegeződött.

– Úgy – szólalt meg Pajpak elhalóan. – Ez az ember húsz éve dolgozik itt, és most ezt kapom. Álmomban sem gondoltam volna, hogy… egy pszichiáter, a lelkek orvosa… Nem gondolhatunk magunkra! – kiáltotta. – Rájuk kell gondolnunk!

Öklével az asztalra csapott, majd köhögve és rázkódva sírni kezdett.

Nosilewska leültette, ő pedig vonakodva engedelmeskedett. A villanyfény arany csíkokat szőtt a nő hajába, ahogy lehajolt az öreghez, és tapintatosan megfogta a csuklóját, hogy megnézze a pulzusát. Eztán visszasietett saját székéhez.

Hírtelen mindenki egyszerre kezdett el beszélni.

– Még semmi sem biztos.

– Felhívom a gyógyszerészt.

– Sekulowskit mindenképpen el kell bújtatnunk.

(Ezt Stefan mondta.)

– És a papot is.

– Nem bocsátottuk még el.

– Nem, ez a baj.

– Menjünk akkor az irodába.

– A németek már ellenőrizték az adatokat – mondta Stefan tompán. – És felelőssé tettek engem ugyanúgy, mint valamennyiünket, hogy egyezzenek a valósággal.

Kauters makacsul hallgatott.

Pajaczkowski, aki mostanra lecsillapodott, ismét felállt. A szeme vörös volt a sírástól. Stefan odalépett hozzá.

– Professzor úr, döntenünk kell! Néhány beteget muszáj elbújtatnunk.

– Az összes olyat, aki tudatánál van – mondta az igazgató.

– Talán az értékesebbeket… – habozott Rygier.

– Elengedhetnénk a lábadozókat?

– Nincsenek papírjaik. Már az állomáson lekapcsolnák őket.

– Akkor kiket bújtassunk el? – kérdezte Staszek ideges vakmerőséggel.

– Mondtam már, a legértékesebbeket – ismételte meg előző ötletét Rygier.

– Hogyan dönthetnek egy ember értékéről? Mindenki egyformán értékes, amíg nem árulja be a többieket – mondta Pajpak.

– Eszerint mégis válogatunk közöttük?

– Uraim, munkára! Doktor Nosilewska, megkérem, hogy tájékoztassa az ápolószemélyzetet!

Mindenki az ajtó felé indult. Pajpak csak állt tovább a helyén, s mindkét kezével a széktámlának támaszkodott. Stefan, aki utolsónak távozott, még hallotta, amint valamit suttog magában.

– Bocsánat, nem értettem – mondta, feltételezve, hogy Pajaczkowski neki szólt. De az öregember meg se hallotta.

– Ezek teljesen begyulladtak – suttogta elfúló lélegzettel.

Aznap éjjel senki sem aludt. A válogatás kétes eredményekre vezetett: nagyjából húsz beteget választottak ki, de az idegállapotukért senki nem kezeskedett. A titkosnak szánt hírek futótűzként terjedtek a kórházban. A fiatal Joseph széttárt köntösben futkosott fel-alá Pajaczkowski sarkában.

A női osztályon félmeztelen tömeg táncolt a végtagok erdejében, vékony hangú, nem szűnő jajongás közepette. Stefan és Staszek alig két óra leforgása alatt csaknem a teljes nyugtatókészletet elhasználta, két kézzel osztogatva a gondosan óvott luminált és scopolamine-t. Rygier – aki tisztaszeszt nyakalt – jót mulatott, amikor Stefan alaposan meghúzta a jókora brómos üveget. Marglewski két bőröndöt vonszolt át a kapun, hátizsákjában menekítve a lángelmék kartotékjait. Kauters éjfél előtt bevette magát a lakásába. Minden perccel tovább nőtt a káosz. Minden kórteremből másfajta üvöltés hallatszott, ami sajátos polifóniát hozott létre sikolyokból. Stefan többször eredménytelenül megjárta a lépcsőt, hogy bejusson a dékánhoz. Az ajtó alól fénycsík szűrődött ki, de egyetlen nesz sem hallatszott.

Kiderült, hogy a kórház területén lehetetlen bárkit is elbújtatni. Aztán Pajaczkowski kész helyzet elé állította kollégáit: tizenegy jó állapotban lévő skizofrént és három mániást a lakásába fogadott. Ruhásszekrényt húzott az ajtó elé, hogy elrejtse őket, a szekrényt azonban ideiglenesen el kellett mozdítani, amikor a legegészségesebbnek látszó skizofrén váratlanul rohamot kapott. A ruhásszekrényt sietősen helyére húzták, a sietséggel azonban jókora darab vakolat hullott le a falról. Pajaczkowski függönyt húzott az áruló folt elé. Stefan többször benézett hozzá. Máskor talán mulatott volna az öregemberen, aki szájában szögekkel, egy Joseph által megtámogatott széken egyensúlyozott, s neurológiai vizsgálókalapáccsal szerelte fel a függönyrudat. Bejelentették, hogy csak azok bújtathatnak betegeket, akik legalább két szobával rendelkeznek. Ami Kauterst és Rygiert jelentette. Az utóbbi, aki mostanra alaposan leitta magát, belement, hogy befogad néhányat. Stefan elment a férfiosztályra, hogy elhozza a fiatal szobrászfiút. Ahogy kinyitotta az ajtót, sikításorkán fogadta.

A néhány ép állapotban maradt villanykörte körül hosszú matraccsíkok örvénylettek. Károgás, füttyök meg monoton, rekedtes kántálás – ,.Kitört a klozetben a pun háború!” – harsogta túl az általános tombolást. Stefan észrevétlenül tapogatózott előre a fal mentén. Kétszer belerúgott Pacecikowiak, aki fel-alá járt hosszú, öles lépteivel, mintha ki akarna törni a nehézkedési erő szorításából.

A vakon őrjöngő betegek ördögi cigánykerekeket hánytak, a falhoz verték magukat, vagy kettesével kúsztak az ágyak alatt, ahonnan rángatózó lábak lógtak ki. Stefan végül elérte a fiú kórtermét. Miután rátalált, az öklével vágott magának utat az ajtóig. A fiú ellenállt, és egy sarokba vonta Stefant. Ott egy nagy vászongöngyöleget vett elő egy szalmazsák alól, csak ezután engedte magát kivezettetni.

A folyosóra érve Stefan megállt, hogy visszanyerje a nyugalmát. Több gombja hiányzott, és vérzett az orra. A jajongás egy oktávval magasabbra hágott az ajtó mögött. Stefan átadta a fiút Josephnek – aki segített berendezni számára a búvóhelyet Marglewski lakásán –, aztán visszament a földszintre. A lépcső alján vette észre, hogy valami van a kezében: a göngyöleg, amit a fiú adott neki. A hóna alá csapta, és cigarettát vett elő. Megrémült, mert reszketett a keze, amikor gyufát gyújtott.

Nosilewska sápadtan, de önuralmát megőrizve árnyékként követte az igazgatót. Niezgloba atyának állást kreáltak, „kápláni” minőségben. A tiszteletes a patika legsötétebb zugában állt, és átható suttogással imádkozott.

Ahogy céltalanul rohant a folyosón, Stefan Sekulowskiba botlott.

– Doktor úr – kapta el a költő a köpenyét. – Talán én is… miért nem adnak kölcsön egy orvosi köpenyt? Végül is, mint tudja, járatos vagyok a pszichiátriában.

Úgy futott Stefan mellett, mintha fogócskáznának. Az orvos megállt, összeszedte magát, és a felvetést fontolgatta.

– Miért ne? E ponton aligha számít már. A papra is gondunk volt, ezért azt hiszem, magáért is tehetünk valamit… Hanem…

Sekulowski nem hagyta, hogy befejezze. Már a lépcsőn futottak, előre-hátra kiabálva egymásnak. A lépcsőpihenőn Pajpakkal akadtak össze, aki az utolsó utasításokat adta a nővéreknek.

– Szerintem mindet meg kellene mérgeznünk! – kiáltotta Staszek céklavörösen.

– Ez nemcsak badarság, de bűntett is – mondta Pajaczkowski. Homlokán jókora verejtékcseppek gördültek alá, s csillantak meg busa ősz szemöldökén. – Isten még mindent jóra fordíthat az utolsó pillanatban. Mihez kezdenénk akkor?

– Ne törődjön vele! – morogta Rygier megvetően az árnyékba húzódva.

Zsebéből palack kandikált ki.

– Maga részeg!

– Professzor úr – szólalt most meg Stefan, akit Sekulowski az öregember felé taszított. – Van még valami.

– Nos, nem is tudom – mondta Pajpak, meghallva Stefan javaslatát. – Miért nem jön inkább… a lakásomra? – Nagy darab zsebkendővel törölgette a homlokát. – Természetesen most rögtön. Doktor Nosilewska, tudja, hogyan intézze.

– Máris meghamisítom a nyilvántartást – mondta a doktornő tiszta, csengő hangon. – Jöjjön velem!

Sekulowski követte.

– Még valamit – mondta Pajpak. – Valakinek el kellene mennie doktor Kautersért. Egyedül nem mehetek, nem bírok el vele.

Megvárta, amíg Nosilewska visszatér az irodáról. Sekulowski Stefan fehér köpenyében flangált a kórházban, még egy sztetoszkópot is eltulajdonított, amit a zsebébe dugott. Mikor azonban a másik épülethez közeledve meghallotta az őrültek üvöltözését, inkább visszavonult a könyvtárba.

Stefan fáradtnak érezte magát. Körbenézett a folyosón, legyintett a kezével, átkémlelt az ablakon, hogy lássa, már reggel van-e, majd átment a patikába, hogy újabb adag brómot vegyen magához. Épp a palackot tette vissza a polcra, amikor hallotta, hogy belép valaki.

Ladkowski volt, laza fekete öltönyben.

A dékánnak szemlátomást nem tetszett, hogy ott találja Stefant, és sután megállt az ajtóban.

A másik azt gondolta, hogy a professzor talán nem érzi jól magát. Sápadt volt, és a jelek szerint kerülte Stefan tekintetét. Habozott, elmenjen-e, s már kezét is az ajtókilincsre tette, de aztán mégis megfordult, és odalépett Stefanhoz.

– Nincs cianidjuk? – kérdezte.

– Bocsánat, nem jól értettem.

– Tartanak a patikában káliumcianidot?

– Nos, igen – morogta Stefan, aki képtelen volt rendezni gondolatait. Meglepetésében elejtette a luminálos üveget, ami csattanva landolt a padlón. Lehajolt, hogy összeszedje a tört darabokat, de megállt mozdulat közben, és várakozón nézett a dékánra.

– A kulcs ott lóg, kegyelmes uram. Igen, az.

A cianidot és a többi mérget elzárva tartották egy kis faliszekrényben.

Ladkowski kinyitott egy fiókot, és kis üvegcsét vett elő, amely piramidont tartalmazott. Aztán levett a polcról egy csuprot, csíptetővel kidugaszolta, és óvatosan fehér kristályszemcséket öntött át az üvegcsébe. Bedugaszolta, és kabátja felső zsebébe süllyesztette. Bezárta a szekrényt, visszaakasztotta a kulcsot a szegre, és megfordult, hogy elmenjen. Előbb azonban megállt, és odaszólt Stefannak:

– Kérem, ne mondja el senkinek…

Megragadta Stefan kezét, s hideg ujjaival megszorította.

– Kérem! – suttogta.

Ezzel kisietett. Az ajtó halkan csukódott mögötte.

Stefan az asztalnak támaszkodva állt. Még mindig kézfején érezte Ladkowski hideg ujjainak érintését. Körülnézett, visszament a szekrényhez, és brómot töltött magának. De kezében az üveggel megdermedt mozdulat közben.

Az imént rálátott Ladkowski vézna öreg mellkasára a kigombolt ingben. Erről eszébe jutott egy mese egy hatalmas királyról, egy olyan történet, amely egykor lenyűgözte.

Ez a király óriási birodalmat igazgatott. Alattvalói több ezer kilométer távolságról is engedelmeskedtek akaratának. Egyszer, amikor elszunyókált a trónusán, mert nem akadt egyéb dolga, udvaroncai úgy döntöttek, hogy levetkőztetik, és átviszik a hálókamrájába. Levették hát bíborpalástját, amely alatt arannyal hímzett, vérvörös köpönyeg csillogott. Alatta csillagokkal és napokkal kivarrt, majd egy másik, gyöngyökkel átszőtt selyemöltözék. Ez alatt rubintok villogtak. A kíséret egyik öltözéket a másik után fejtette le a királyról, mígnem kényes-fényes rakás állt a trónus mellett. Az udvaroncok ijedten néztek körül.

– Hol van a mi urunk? – kiáltozták.

Drága ruhák tömkelege hevert előttük, élő léleknek azonban nyoma se volt. A mese „A hatalomról, avagy a meghámozott hagyma” címet viselte.

* * *

A megbeszélés egy órán át tartott Kauters lakásán. Végül a sebész a be nem avatkozás mellett döntött: ő semmiről sem tud, és semmiben sem vesz részt. Egyedül arról van tudomása, ami a műtőben zajlik. Sekulowski ellenben megjátszhatja, hogy az ő osztályán orvos. Mikor Nosilewska elmondta a tárgyalás eredményét Stefannak, megemlítette, hogy Gonzaga nővér a sebész lakásán aludt két összetolt fotelben. Gonzaga nővér? Stefan már meg sem lepődött. Teljesen kába volt, mindent könnyű ködön keresztül látott. Csaknem hatra járt az idő. Rygiert a folyosón találta, olyan tolószékben ült, amelyen a lebénultakat szállították. Letette maga elé a palackot a padlóra, és kéjesen belerúgott, mintha már az üveg csörömpölése is élvezettel töltené el.

Stefant meglepte az orvos arcának zaklatottsága, amely minden pillanatban könnyek kitörésével fenyegetett. Egy szót sem mert szólni, Rygier azonban hirtelen csuklani kezdett.

– Tudja, hol van Pajaczkowski? – kérdezte tőle Stefan.

– Kiment a kertbe – felelte Rygier, újabb csuklások között.

– Miért?

– A pappal van. Bizonyára imádkoznak.

A könyvtárból Sekulowski bukkant elő, és Stefan nyomába eredt.

– Hová megy?

– Teljesen kivagyok. Azt hiszem, lefekszem. Szükségünk lesz az erőnkre reggel. Sekulowski valahogy nehézkesebbnek tűnt az orvosi köpenyben. Nem is tudta összefogni derekán az övet, ki kellett pótolni.

– Csodálom magát, doktor úr. Én nem tudnám ezt maga után csinálni.

– Ne butáskodjon! Jöjjön át hozzám!

A lépcsőházban Stefan egy göngyöleget fedezett fel a radiátoron. Eszébe jutott, hogy a fiútól kapta. Felvette, és kíváncsian kicsomagolta. Egy kőtömbből faragott, a felső ajakig kidolgozott sisakos fej került elő. A szem kiguvadt, az orca felfúvódott. A kőbe vesző láthatatlan száj mintha sikoltott volna.

Stefan szobája asztalára helyezte a szobrot. Lehúzta az ágyról a takarót, arrébb tette a széket, és a párnájára rogyott. Ebben a pillanatban Rygier tört be hozzájuk.

– Ide hallgasson! – kezdte. – A fiatal Poscik van itt. Hat beteget elvisz az erdőben Nieczawyba. Maga is menni akar, Sekulowski úr?

– Kicsoda? – Stefan ajka némán formálta a szavakat.

Suttogását azonban elnyomták a költő kérdései:

– Kik lesznek? Melyik betegek?

Stefan álomtól ittasan felkászálódott az ágyáról.

– A fiatal Poscik van itt, aki a mellékállomáson dolgozott. Az erdőből jött, és a földszinten várakozik. – Rygier szemlátomást kijózanodóban volt. – Mindenkit elvisz, aki nem kapott az öregtől luminált. Akar menni vagy nem?

– A holdkórosokkal? Most? – kérdezte a költő, és felkelt ültéből.

Remegett a keze.

– Menjek velük? – fordult Stefan felé.

– Ebben az ügyben nem adhatok tanácsot.

– Kijárási tilalom van, ráadásul a holdkórosokkal – fontolgatta félhangosan Sekulowski. – Nem! – döntött végül, ám amikor Rygier már az ajtónál volt, rákiáltott: – Várjon!

– Határozzon végre! A fiú nem várhat. Kétórányi út az erdőn keresztül!

– De ki ez az ember?

Világos volt, hogy Sekulowski csak időt akar nyerni a kérdéseivel. Kezével öve csomóját babrálta.

– Egy partizán! Most jött, és épp Pajaczkowskival veszekszik, mert benyugtatózta luminállal a betegeket.

– Megbízható?

– Honnan tudjam? Jön vagy nem?

– Megy a pap is?

– Nem. Nos, akkor?

Sekulowski hallgatott. Rygier vállat vont és távozott, bevágva az ajtót maga után. A költő tett egy lépést, hogy kövesse, aztán megtorpant.

– Talán mégis mennem kellene – hebegte gyámoltalanul.

Stefan visszaejtette fejét a párnára. Érthetetlenül dünnyögött valamit.

Hallotta, hogyan jár fel-alá a költő és szónokol, de a szavak értelmét nem fogta fel. Bénító álom nyűgözte le.

– Feküdjön le aludni! – mondta, és szinte azonmód elnyomta az álom.

* * *

Éles fény ébresztette fel. Valamiféle rúd böködte a vállát. Kinyitotta a szemét, és mozdulatlanul hevert. A sötétítőt előző este felhúzta, ezért a szobában sötét uralkodott. Több magas ember állt az ágyánál. Álomittasan eltakarta a szemét: az egyik idegen erős fényű elemlámpát irányított az arcára.

– Wer bist du? Ki vagy?

– Vele semmi gond, ő orvos – mondta egy másik, valahonnan ismerős hang.

Stefan összerezzent. Három német állta körül sötét esőkabátban, vállára vetett automata ismétlőfegyverrel. A hallba vezető ajtó nyitva volt. Odakintről szeges bakancsok dobogása hallatszott be.

A sarokban Sekulowski állt. Stefan csak akkor vette észre, amikor a német rá irányozta az elemlámpa fényét.

– Ő is orvos?

Sekulowski fürgén pergő nyelvvel felelt, bár elcsuklott közben a hangja. Egyenként vonultak ki a szobából. Az ajtóban Hutka állt. Egy fiatal katonát utasított arra, hogy terelje össze a földszinten az orvosokat. A hátsó lépcsőn mentek le. A patikában Pajaczkowskit, Nosilewskát, Rygiert, Staszeket, a dékánt, Kauterst meg a papot találták; valamennyiükre egy fekete egyenruhás katona vigyázott. A Stefant és a költőt kísérő társa belépett a helyiségbe, betette az ajtót maga mögött, és hosszan szemügyre vette az egybegyűlteket. Az igazgató az ablaknál állt, háttal a többieknek, összeesett vállal. Nosilewska egy fémzsámolyon kuporgott, Rygier és Staszek széken foglalt helyet. Borús idő volt, a felhők fehére szemkápráztatóan átvilágított a rozsdás leveleken. A kijáratot egy katona torlaszolta el. Sötét, lapos parasztarca volt, előreugró állkapoccsal. Egyre súlyosabban zihált, végül ukránul felkiáltott:

– Na, doktor urak, úgy kell maguknak! Az ukrán nép tovább él, maguknak azonban befellegzett!

– Kérem, végezze a kötelességét, ahogyan mi is a miénket, de ne szóljon hozzánk! – mondta Pajpak lengyelül, meglepően erélyesen.

Fürgén megfordult, kihúzta magát, és sötét tekintettel méregette az ukránt.

– Maga! – dörmögte a katona, ráemelve ormótlan öklét.

Az ajtó kivágódott, meglegyintve a hátul posztoló katonát.

– Maga meg mit keres itt! – dörrent rá Hutka. – Kifelé!

Sisakot viselt, s úgy tartotta a baljában automata fegyverét, mintha valakit meg akarna ütni vele.

– Csöndet! – üvöltötte, bár senki nem szólt egy szót sem. – Maradjanak itt, amíg nem kapnak további parancsot. Senki nem mehet el. Újra mondom: ha egyetlen beteget is találunk elrejtve, valamennyien megfizetnek érte.

Vizeskék szemével végignézett a jelenlévőkön, aztán elfordult. Sekulowski szólalt meg rekedten:

– Herr… Herr Offizier!

– Mi van már megint? – vicsorgott rá Hutka.

Sötétbarna arca elővillant a sisakja alól. Kezét a kilincsen nyugtatta.

– Néhány beteget elrejtettek a lakásokban.

– Micsoda? Mi?!

Hutka Sekulowski mellett termett, megragadta a gallérjánál fogva, és megrázta.

– Hol vannak, maguk gazemberek!

Sekulowski felnyögött, és remegni kezdett. Hutka behívta az ügyeletes tisztet, és utasította, hogy kutassa át valamennyi szolgálati lakást. A költő, akinek továbbra is a köpenye gallérját szorongatta, nyöszörögve hadarta lengyelül:

– Nem akartam, hogy valamennyiünket… – Hutka olyan szorosra fogta a köpenye ujját, hogy meg sem tudta mozdítani a karját.

– Herr Obersturmführer – kiáltotta Staszek, halálos sápadtan –, nem orvos ő, hanem beteg, elmeháborodott!

Valaki felsóhajtott. Hutka megdermedt döbbenetében.

– Mit akar ez jelenteni? – rikácsolta a német. – Mit akar ez jelenteni, maga orvosnak álcázott disznó?

Staszek a maga szegényes németségével elismételte, hogy Sekulowski a betegük.

Niezgloba lomhán az ablakhoz csoszogott. Hutka körülnézett a jelenlévőkön, s kezdte érteni, miről van szó.

– Micsoda átkozott disznók ezek, megrögzött hazudozók! – üvöltötte kitágult orrcimpákkal, s a falnak szorította Sekulowskit.

A brómos üveg megingott az asztal szélén, és a földre zuhant. Ahogy széttört, tartalma szétfröccsent a linóleumon.

– Nos, mindent tisztázunk. Lássuk az irataikat!

A hallból behívtak egy ukránt – feltehetően magasabb beosztású segédet, mert két ezüstcsík volt a vállpántján –, hogy segítsen lefordítani az iratokat. Mindenkinél kéznél voltak, Nosilewska kivételével. Egy őr felkísérte az emeletre, mialatt Hutka megállt Kauters előtt, hosszan vizsgálgatta a papírjait, s szemlátomást lehiggadt.

– Á – mondta németül. – Maga a Volksdeutsch[41] tagja? Kitűnő. Akkor miért keveredett ezek közé a lengyel disznók közé?

Kauters azt felelte, hogy semmiről sem tud. Keményen, de pontosan ejtette a német szavakat.

Nosilewska jött vissza az orvosi kamara igazolványával. Hutka leintette, és Sekulowskihoz fordult, aki továbbra is a szekrény mellett állt, a fallal szemben.

– Komm.

– Herr Offizier… nem vagyok beteg. Makkegészséges vagyok.

– Orvos vagy?

– Igen… úgy értem, nem, de valójában én nem… én…

– Komm.

Hutka mostanra teljesen megnyugodott… túlságosan is. Feszesen állt ott, kis híján mosolygott, esőkabátja minden mozdulatára megzizzent. Mutatóujjával hívta magával a költőt, akár egy gyereket.

– Komm.

Sekulowski egy lépést tett előre, és térdre hullott.

– Könyörüljön rajtam! Kérem! Élni akarok! Nem vagyok bolond!

– Elég ebből! – süvöltötte Hutka. – Áruló! Elárultad a nyomorult, bolond testvéreidet!

Két lövés dördült az épület mögött, hogy beleremegett az ablaküveg, és a polcokon megrezzentek az orvosi műszerek.

Sekulowski orvosi köpenyében a német csizmájára hullott.

– Franke! – kiáltott ki Hutka.

Újabb német jelent meg. Olyan durván ragadta meg Sekulowskit a vállánál fogva, hogy a költő – bármilyen megtermett és hájas volt is – úgy egyenesedett ki, akár egy rongybaba.

– Az anyám német volt! – visította magas fejhangon, mialatt a német az ajtóhoz vonszolta.

Eszelősen kapott a kilincs után, s rángatózva kapaszkodott az ajtófélfába, de az ütések ellen nem mert védekezni. Franke felemelte a puskatust, és egy jól irányzott csapással rávágott Sekulowski ujjaira.

– Könyörüljön rajtam! – sikította Sekulowski, aztán lengyelül mondta: – Szűzanyám!

Kövér könnyek gördültek végig az arcán.

A német elveszítette a türelmét. Sekulowski mostanra megmarkolta a kilincset. Franke megragadta a derekánál fogva, ráhajolt, egész testében megfeszült, és minden erejével előrelökte. Kirepültek a folyosóra. Sekulowski puffanva hullott a kőre. A német hátranyúlt, hogy betegye maga mögött az ajtót. Az egybegyűltek még egy utolsó pillantást vethettek kipirult, verejtékes arcára.

– Undorító! – mondta a német, és bevágta az ajtót.

* * *

A patika ablaka előtt jókora bokorcsoport torlaszolta el a kilátást. Távolabb, a ritkás fák között, csupasz fal emelkedett. A betegek kiáltásai és a németek recsegő beszéde tompán, mégis jól kivehetően hallatszott be ide. A fegyverropogás egyre erősödött, és valahogy egyenletesebbé vált. A sűrű sortüzet tompa puffanások követték, mintha puha zsákok dőltek volna el. Aztán csönd következett.

– Még húszat! – recsegte egy pattogó hang németül.

A lövések leperegtek a falról. Az időről időre visszapattanó golyókat éles, melankolikus füttyszó jelezte. Egyszer egy automata puska is felugatott, többnyire azonban kisebb fegyverek dolgoztak. Lábak csoszogása hallatszott, melyet a mostanra egyhangúan ismétlődő „még húszat” kiáltás, majd teljes némaság követett.

Két-három pisztolylövés hangzott fel, magasan és élesen, olyan volt a hangja, mint amikor dugó pattan ki egy palackból.

Embertelen, átható kiáltás harsant fel, amely mintha az emeletről származott volna. Hosszan jajongtak odafent.

Az orvosok mozdulatlanul ültek, tekintetüket a hozzájuk legközelebb eső tárgyra szegezték. Stefant zsibbadt bénaság nyűgözte. Először megpróbált belekapaszkodni valamiféle reménybe: hátha Hutka a végén meggondolja magát… van élet a halál után is… hanem a német kiáltások átgázoltak ezen az utolsó gondolatán. Odakint ágak törtek recsegve, vörös levelek záporoztak az ablakra, valaki zihálva zokogott, s a csizmák csikorgása most egész közelről hallatszott a kavicson.

Lövés dörrent, akárha vihar közeledne. Valaki felsikoltott és összecsuklott.

Az ég látható darabját gyorsan mozgó felhők szelték át szakadatlanul változó alakzataikkal. Tíz óra után abbamaradt a lövöldözés. Különös kábulat maradt a helyében. Úgy egy negyedóra múlva ismét megszólaltak az automata puskák, s a rákövetkező csöndet pattogó német parancsszavak és a betegek üvöltése töltötte meg.

Délben az orvosok lépteket hallottak az épület körül: kutya ugatott, és egy nő visított fel kurtán. Hirtelen kivágódott az ajtó, az ukrán katona érkezett.

– Kifelé! Mindenki menjen ki! – ordította torkaszakadtából.

Arcán elmázolódott a por és a verejték, szeme olyan volt, mint egy részegé, és egész testében reszketett.

Az orvosok libasorban kivonultak. Stefan Nosilewska mellé került. A folyosó üres volt, mindössze egy nyaláb összegyűrt ágynemű tornyosult az ajtó előtt. A padlón hosszú, fekete csíkok vezettek a lépcső felé. A folyosó kanyarulatában sötét tömeg dőlt a radiátornak: kettégörnyedt tetem volt; szétvert koponyájából fekete jégcsap csüngött alá. A cseresznyepiros kórházi köpeny alól sárga, retkes sarok bukkant elő. Mindenki átlépett a tetemen, kivéve a sort lezáró németet, aki belerúgott a lábfejbe a csizmájával. Stefan szeme előtt alaktalan formák táncoltak. Belekapaszkodott Nosilewska vállába. Még akkor is rá támaszkodott, amikor elérték a könyvtárat.

Az ajtóhoz legközelebb eső két könyvállványról máris könyvhalmokat szórtak a padlóra a németek. A lapok megrezzentek, ahogy az orvosok befelé menet átláboltak a kupacokon. Az ajtónál várakozó két német lépett be utoljára. Letelepedtek a vörös plüssel bevont kényelmes kanapéra.

Stefan szeme előtt hullámzott a világ. A helyiség lüktetve szürkébe fordult át, majd összeesett, akár egy kipukkant vízhólyag. Először fordult elő Stefan életében, hogy elájult.

Mikor magához tért, rájött, hogy valami melegen fekszik. Feje Nosilewska térdén nyugodott; két lábszárát Pajpak fogta.

– Mi történt a nővérekkel? – kérdezte Stefan kábán.

– Ma reggel mindet átküldték Bierzyniecbe.

– És mi lesz velünk?

Senki nem felelt. Stefan felállt, megtántorodott, de érezte, hogy újra már nem csuklik össze. Kintről léptek közeledtek, egy katona jött be.

– Ist der professor Lonkoski hier? – kérdezte.

Szavait csönd fogadta, végül Rygier odasúgta a dékánnak:

– Dékán úr, kegyelmes uram!

A székébe roskadt dékán, amikor meghallotta, hogy a német szólítja, lassan kihúzta magát. Nagy, kifejezéstelen, súlyos tekintetű szempárját végighordozta az arcokon. A szék karfáját megragadva nehézkesen feltápászkodott, majd kabátja felső zsebébe nyúlt. Ellaposodott kezének fürge mozdulatával kitapintott ott valamit. A pap feléje lépett fekete csuhájában, de a dékán ellentmondást nem tűrően leintette, és megindult az ajtó irányába.

– Kommen Sie, bitte – mondta a német, és udvariasan előreengedte.

A többiek némán ültek, mígnem valahol nagyon a közelben két lövés reszkettette meg a levegőt. Még a kanapén fecserésző németek is elhallgattak. Kauters úszott a verítékben, nemesen metszett egyiptomi arcvonásai megfeszültek, s kezét tördelte, úgy, hogy hallani lehetett az ízületek roppanását. Rygier gyermekesen fintorgott a szájával, és az ajkába harapott. Csupán Nosilewska – aki előrehajolva, könyökét térdén nyugtatva, s állát két öklével megtámasztva ült ott – őrizte meg a nyugalmát. Nyugodt volt és gyönyörű.

Stefan érezte, hogy valami felduzzad a gyomrában. Verítéktől iszamós teste is mintha megnőtt volna, s bőre viszolyogtatóan lúdbőrzött. Most mégis arra gondolt, hogy Nosilewska a halálban is megőrzi szépségét, s ez a gondolat torz elégedettséggel töltötte el.

– Úgy tűnik… hogy minket is… – súgta oda Staszeknek Rygier.

Valamennyien a vörös huzatú székeken ültek, a papot kivéve, aki két könyvállvány között állt a legsötétebb sarokban. Stefan most odafutott hozzá.

A pap valamit suttogott.

– Megölik a… – mondta Stefan.

– Mi atyánk, ki vagy a mennyekben… – mormolt tovább a pap.

– Atyám, ez nem igaz!

– Áldott legyen a Te neved.

– Maga téved atyám, ez hazugság – hadarta Stefan. – Nincs odaát semmi, de semmi! Akkor értettem meg, amikor elájultam. Ez a helyiség, mi és minden egyéb, csupán a vérünk. Mikor a vér elapad, s a szív sem ver tovább, a menny is meghal! Hall engem, atyám?

Stefan a nyomaték kedvéért megrángatta a pap csuháját.

– Legyen meg a te akaratod – mormolta a pap.

– Nincs semmi, sem szín, sem szag, még sötétség sem…

– Ez a világ az, amelyik nem létezik – mondta csöndesen a pap; csúnya, fájdalomtól eltorzult arcát Stefan felé fordítva.

A németek nevetésben törtek ki. Kauters hirtelen felállt, és odament hozzájuk.

– Bocsássanak meg – mondta németül –, de Herr Obersturmführer elvette a papírjaimat. Nem tudják véletlenül, vajon…?

– Legyen türelemmel – felelte az egyik megtermett, széles vállú, rezes orcájú német. Visszafordult a társához, és tovább mondta a magáét: – Tudod, a házak már égtek, és én azt hittem, hogy odabent mindenki meghalt. Ekkor azonban ez az asszony kirohant a lángok közül, s egyenesen az erdő felé iramodott. Úgy szaladt, mint egy eszelős, kezében egy kacsával. Hihetetlen! Fritz le akarta durrantani, de úgy rázta a nevetés, hogy nem célzott pontosan.

Mindketten nevettek az eseten. Kauters mozdulatlanul állt előttük, aztán arca furcsán eltorzult, és egy kásás „ha, ha ha!” tört elő a torkából. A mesélő arca elkomorodott.

– Min nevet, doktor úr? – kérdezte. – Nincs ezen semmi nevetni való.

Kauters orcáján fehér foltok jelentek meg.

– Én – krákogta –, én német vagyok!

A német tüzetesen végigmérte.

– Most is az? Nos, ha így áll a helyzet, nevessen csak nyugodtan.

Lépések hangzottak fel a hallból, erőteljes és kemény lépések. Azonnal lehetett tudni, hogy németektől származnak.

– Maga hisz, atyám? – kérdezte Stefan utolsó maradék erejével.

– Igen, hiszek.

Egy magas tiszt lépett be, akit még nem láttak. Egyenruhája úgy állt rajta, mintha ráöntötték volna, s vállpántja tompán felszikrázott. Koponyája elnyújtott volt, nemes homlokkal és őszbe vegyülő gesztenyeszín hajjal. Acélkeretes szemüvegén megcsillant a fény, ahogy rájuk nézett. A sebész feszülten eléje lépett, és kezet nyújtott.

– Von Kauters.

– Thiessdorff.

– Herr Doktor, mi történt a dékánunkkal? – kérdezte Kauters.

– Miatta ne fájjon a fejük. A saját kocsimmal viszem Biescninetzbe. Javában csomagol.

– Tényleg? – kiáltotta Kauters.

A német elpirult, és megrázta a fejét.

– Mein Herr! – Aztán elmosolyodott, és kurtán odavetette: – El kell hinniük, amit mondok.

– Miért tartanak itt minket?

– Jöjjenek! Nagy bajban voltak, de Hutka mostanra lecsillapodott. Vigyázunk önökre, úgyhogy az ukránjaink nem bánthatják önöket. Vérszomjasak, akár a vérebek, tudja.

– Tényleg? – ámult el Kauters.

– Á, igen, olyanok, mint a sólymok: nyers hússal kell etetni őket – nevette el magát a német pszichiáter.

A pap lépett oda hozzá, és tört németséggel megszólította.

– Herr Doktor, hogy történhetett ez meg? Orvost és beteget egyaránt lelőttek. Az a sok halál!

Először úgy tetszett, hogy a német elfordul, vagy legalábbis felemeli a kezét, hogy megvédje magát ettől a fekete csuhás alkalmatlankodótól, végül mégis felderült az arca.

– Minden nemzet – mondta mély, zengő hangon – olyan, akár az emberi szervezet. Márpedig a kóros sejteket néha ki kell metszeni. Ez volt a mi sebészi beavatkozásunk.

A pap válla fölött Nosilewskát méregette kitágult orrcimpával.

– Aber Gott, Gott – ismételgette a pap.

Nosilewska némán, mozdulatlanul ült, s a német hangosabban beszélt, miközben ránézett.

– Augustus császár idejében volt egy római helytartó Galileában, aki a zsidókat kormányozta. Poncius Pilátusnak hívták…

A német szeme tűzben égett.

– Stefan – mondta Nosilewska lengyelül –, kérem, mondja meg neki, hogy hagyjon elmenni. Nincs szükségem senki védelmére, itt pedig nem maradhatok tovább, mert… – Itt elcsuklott a hangja.

Stefan megkérdezte, elmehetnek-e.

– Menni akarnak? Valamennyien?

– Frau Doktor Nosilewska? – mondta Stefan, meglehetősen gyámoltalanul.

– Á, igen. Igen, természetesen. Ismételten arra kérem önöket, legyenek türelemmel.

* * *

A német megtartotta a szavát. Szürkületkor elbocsátották őket. Az épület néma, sötét és néptelen volt. Stefan a szobájába ment, hogy összecsomagoljon. Mikor felkapcsolta a villanyt, Sekulowski noteszát pillantotta meg az asztalon; a nyitott bőröndjébe hajította. Aztán meglátta mellette a szobrot. Felfordult a gyomra a gondolatra, hogy alkotója valahol ott hever a közelben, elhantolva több tucat tetem alá a sírban, amelyet ma reggel ástak.

Egy pillanatig akarata megfeszítésével igyekezett leküzdeni a gyomrába tépő fájdalmat, aztán az ágyára roskadt, és könnyek nélkül felzokogott. Hamar megnyugodott. Sietve magához vette, amire szüksége volt, rátérdelt a bőröndjére, hogy becsukja, és lezárta. Valaki bejött: Nosilewska volt az, kezében bőrönddel. Hosszú, fehér valamit nyújtott át Stefannak: egy nyaláb papírost.

– A hallban találtam – mondta. Mikor látta, hogy Stefan nem érti, mi ez, hozzátette: – Sekulowski vesztette el. Azt gondoltam, mivel sokat beszélgettek… nos ez, ez az övé volt.

Stefan lecsüngő kézzel állt ott.

– Volt? – kérdezte. – Igen, az övé volt.

– Jobb erre nem gondolni. Ne gondolkodjon! – mondta Nosilewska orvosi hangnemben.

Stefan felvette a bőröndjét, és elvette a papírokat, melyeket végül a zsebébe süllyesztett.

– Megyünk? – kérdezte a nő. – Rygier és Pajaczkowski maradnak éjszakára. A barátja velük tart. Reggel mennek el. A németek megígérték, hogy elszállítják a vonatig a csomagjaikat.

– És mi lesz Kautersszel? – kérdezte Stefan, anélkül, hogy felnézett volna.

– Von Kauterst érti? – kérdezett vissza lassan Nosilewska. – Nem tudom. Talán itt marad.

Mikor Stefan értetlenül nézett rá, még hozzátette:

– SS-kórházat rendeznek be itt. Hallottam, amint beszélt erről Thiessdorff-fal.

– Á, értem – mondta Stefan.

Fájni kezdett a feje, a halántéktól a homlokáig.

– Maradni akar? Mert én indulok.

– Nagyra tartom az önfegyelmét.

– Másom sem nagyon maradt, és ez is kezd elfogyni. Muszáj mennem. Muszáj kikerülnöm innen! – ismételgette a doktornő.

– Magával megyek – mondta Stefan hirtelen, mert rátört az érzés, hogy képtelen lenne olyan műszerekhez nyúlni, amelyek még melegek a halottak érintésétől, s olyan levegőt belélegezni, amely még elkeveredik az ő lélegzetükkel.

– Menjünk az erdőn át – mondta Nosilewska. – Úgy rövidebb. És Hutkától tudom, hogy az utakon ukránok járőröznek. Nem szívesen akadnék össze velük.

A földszintre leérve Stefan habozott.

– És mi lesz a többiekkel?

Nosilewska elértette.

– Nekik is, nekünk is jobb ez így. Valamennyiünknek környezetváltozásra, új arcokra van szükségünk.

Megindultak a kapu felé: fölöttük sötét fák sustorogtak, akár a tenger hullámai. A hold elbújt. Előttük hirtelen sötét tömeg tornyosult.

– Ki van ott? – kérdezte egy hang németül.

Elemlámpa fehér sugara hullott rájuk. A levelek visszfényénél felismerték Hutkát. Ő őrizte az udvart.

– Menjenek! – mondta, továbbintve őket.

Némán mentek el mellette.

– Hé! – szólt utánuk.

Megálltak.

– A maguk legelső és legfontosabb kötelessége most, hogy tartsák a nyelvüket. Értik? – A hangjában fenyegetés csengett.

Talán a vakító, sötétből kimetszett fény tette, de valahogy tragikus látványt nyújtott a csizmájára hulló hosszú kabátban, a fogak varratának fehér csíkjával az arcán.

Jóval később Stefan azt mondta:

– Hogyan élhetnek azok után, amit művelnek?

Már a nyirkos utat taposták, maguk mögött hagyva az égre sötéten kirajzolódó kő boltívet a maga megfakult feliratával, amikor újra fénycsóva körözött köröttük. Hutka búcsúzott el tőlük az elemlámpa széles ívű lengetésével. Aztán vaksötétben mentek tovább.

A második kanyarnál letértek az útról, és elszántan gázoltak át a sáron, az erdő irányába. Itt sűrűbbek és magasabbak voltak a fák. Lábuk belesüppedt az avarba, amely úgy sustorgott a lábuk alatt, akár a víz egy gázlónál. Sokáig mentek így.

Stefan megnézte az óráját. Mostanra az erdő szélénél kellene lenniük, ahonnan látniuk kellene a vasútállomást. Mégsem tette szóvá. Csak baktattak tovább, egymásba botolva, s a bőröndjüket is egyre nehezebbnek érezték. Az erdő folyvást ott zúgott körülöttük. Az ágakon keresztül nagyritkán a baljósan borús égboltra láttak. Megálltak egy terebélyes platán alatt.

– Eltévedtünk.

– Úgy tűnik.

– Az úton kellett volna mennünk.

Hiába próbáltak rájönni, merre járhatnak. Közben még sötétebb lett.

Az eget felhők borították, alacsonyan csüngtek a szélben zúgó kopár ágak fölött. Esni kezdett, s az esőcsöppek az arcukba hullottak.

Mikor megálltak pihenni, valami zömök tömeg sötétlett a közelükben: csűr vagy kalyiba lehetett. A fák megritkultak, s ők egy tisztásra jutottak.

– Ez Wietrznicki – mondta Stefan lassan. – Kilenc kilométerre járunk az országúttól, és tizenegyre a várostól.

Eszerint széles ívet írtak le az ellenkező irányban.

– Így nem érjük el a vonatot. Hacsak nem találunk lovakat.

Stefan nem felelt: az ötlet képtelenségnek tetszett. Innen már rég elmentek az itt lakók. Néhány napja a németek felégették a szomszéd falut, s innen is mindenki elmenekült.

Átmásztak egy alacsony kerítésen, és megkocogtatták az ajtót, majd az ablakokat. Halálos csönd fogadta őket. Felugatott egy kutya, nyomában egy másik, s végül kitartó csaholás visszhangzott közel és távol. A falu fölött magányos viskó állt egy kis halmon. Az egyik ablakban mintha fény pislákolt volna.

Stefan olyan vadul dörömbölt az ajtón, hogy az belerázkódott. Már épp feladta, amikor az ajtó kinyílt, s magas, borzas paraszt jelent meg a küszöbön, szeme fehérje kivilágított sötét arcából. Hirtelenjében magára vetett félkabátja alól fehér, begombolatlan ing kandikált elő.

– Mi… mi a bierzynieci kórház orvosai vagyunk, és eltévedtünk. Megaludhatnánk valahol, kérem? – kezdte Stefan, noha már beszéd közben rájött, hogy nem azt mondja, amit kell.

De hát bármit mondana, rossz lenne. Ismerte a parasztokat.

A férfi csak állt velük szemben mozdulatlanul, eltorlaszolva a bejáratot.

– Mindössze meg szeretnénk aludni valahol – mondta Nosilewska halkan, akár egy távoli visszhang.

A paraszt nem mozdult.

– Fizetünk érte – próbálkozott Stefan.

A paraszt hallgatott, s csak állt ott tovább. Stefan egyik belső zsebéből elővette a pénztárcáját.

– Nincs szükségem a pénzükre – mondta váratlanul a paraszt. – A magukhoz hasonlóknak golyót kellene ereszteni a fejükbe.

– Miért mondja ezt? A németek elengedtek minket. Eltévedtünk, és megpróbáljuk elérni a vonatot.

– Csak lövöldöznek, gyújtogatnak, ütlegelnek – kántálta tovább a paraszt, és behúzta az ajtót maga mögött.

Átlépett a küszöbön, s ott magasodott előttük a szabadban. Az eső még jobban eleredt.

– Mit tegyünk? – mondta végül a paraszt, és vállat vont.

Megindult, el a háztól, Stefan és Nosilewska követte. Az udvaron nádtetős csűr állt. A férfi elfordította az ajtón az egyszerű reteszt. A csűr belsejében a régi széna és fűszeres por illata valósággal csiklandozta az orrot.

– Itt megaludhatnak a szénán. De ne bántsák a rakásokat! – tette még hozzá.

– Nagyon szépen köszönjük – mondta Stefan. – Nem fogad el mégis valamennyit?

Megpróbált a paraszt kezébe nyomni egy bankót.

– Ez nem állítja meg a golyókat – morogta a paraszt. – De hát mit tegyünk? – mondta újra, ezúttal halkabban.

– Köszönjük – ismételgette Stefan gyámoltalanul.

A paraszt még állt ott egy pillanatig, aztán azt mondta:

– Jó éjt.

Ezzel elment, elfordítva a reteszt az ajtón.

Stefan az ajtó közvetlen közelében toporgott. Úgy nyújtotta maga elé a kezét, akár egy vak: mindig nehezen ismerte ki magát a sötétben. Nosilewska a szénában matatott. Stefan levette a súlyos, hideg zakót, ami a hátához tapadt: csorgott róla a víz. A legszívesebben a nadrágját is levetette volna. Valamiféle póznának ütközött, és csaknem felbukott, de bőröndjére támaszkodva mégis visszanyerte az egyensúlyát. Aztán eszébe jutott, hogy magával hozott egy elemlámpát. Kitapogatta a zárat. Az elemlámpa mellett talált egy tábla csokoládét. A lámpát a földre helyezve a zsebébe kotort Sekulowski papírjaiért. Nosilewska szalmát szórt a földpadlóra, és takarót terített rá. Stefan leült a takaró szélére, és kigöngyölte a papírnyalábot. Az első lapon néhány szó állt. A kézírás úgy csapongott föl-le az előre kihúzott vonalkák között, mintha hálóba akadt volna. Felül Sekulowski neve állt, alatta pedig a cím: „Az én világom.” Stefan elfordította a lapot. Üres volt, ahogyan a következő is. Mindegyik üres és makulátlanul fehér.

– Semmi – mondta. – Egyáltalán semmi.

Mindent elsöprő félelem szállta meg. Belekapaszkodott Nosilewska tekintetébe. A nő előrehajolva ült a maga köré csavart plédben. Alóla húzkodta elő az ingét, szoknyáját és alsóneműjét; mind csuromvizes volt.

– Üresek – ismételgette Stefan.

Mondani akart még valamit, de csak rekedt suttogás szakadt ki a torkából.

– Gyere ide! – mondta Nosilewska.

A lányra nézett, aki hátravetette haja sötét hullámait.

– Nem tudok – suttogta Stefan. – Gondolkodni se bírok. Az a fiú. De Sekulowski… Staszek volt az, aki…

– Gyere ide! – mondta újra a lány szelíden, csaknem álmosan.

Stefan csodálkozva nézett rá. A lány kinyújtotta karját a takaró alól, s úgy simogatta, mint egy gyereket. Ráhajolt.

– Egy csődtömeg vagyok, akárcsak az apám – mondta.

A lány szorosan tartotta, és a fejé simogatta.

– Ne gondolj rá! – suttogta. – Ne gondolj semmire!

Stefan érezte, ahogy hozzáér a lány melle, s két keze az arcát keresi. Az egyedüli világosságot az elemlámpa egyre gyengülő pisla fénye szolgáltatta, amely arrébb gördült a szénában. A gyér fényt árnyak csipkézték. Stefan hallotta a lány szívének lassú, békés dobbanásait; olyan ősi nyelven szóltak hozzá, amit a legjobban értett. Ezen töprengett, amikor a lány puhán, lélegzetet sem véve, szájon csókolta.

Sötétség borult rájuk. Széna ropogott a bolyhos takaró alatt is, s a lány kéjjel ajándékozta meg, de nem a szokott módon. Minden pillanatban ura volt önmagának, és őt is irányította. Stefan később, kimerülten, szikrányi szenvedély nélkül, mégis kétségbeesett erővel ölelte a gyönyörű testet. Sírt egy sort a lány keblén. Mikor lecsillapodott, látta, hogy a másik a hátára fekszik, kicsivel felette a szénában, s az ő arca is szelíd és nyugodt az elemlámpa utolsó pislantásainál. Stefan nem merte megkérdezni, szereti-e. Az, hogy így felajánlotta magát, olyan volt, mint amikor az utolsó falat ételét adja oda valaki egy idegennek: több volt ez szerelemnél. Stefan hirtelen ráeszmélt, hogy semmit sem tud róla, még a keresztneve sem jutott az eszébe.

– Ide hallgass! – súgta csöndesen.

De a lány – szelíden, ám határozottan – a szájára tette a kezét. A takaró szélével törölgette le a férfi könnyeit, majd könnyedén arcon csókolta.

Aztán a férfi kíváncsisága is kialudt, s most olyan tökéletesen üresnek érezte magát ennek az ismeretlen nőnek a karjában, mint születése pillanatában.

Krakkó, 1948 szeptembere

(Béresi Csilla fordítása)

FELSŐVÁR

(VISSZAEMLÉKEZÉS)

PROLÓGUS

Most már látom, milyen messze kalandoztam célomtól, melyet akkor állítottam magam elé, amikor belekezdtem ebbe a könyvbe. Arra készültem, hogy ráhagyom a feladatot az emlékezetemre, szabad kezet adva neki, és engedelmesen követve szeszélyeit. Abból a feltevésből indultam ki, hogy amit az elme megőriz, az meg is érdemli. Talán azt reméltem, hogy kusza emlékeim, akár egy tört kaleidoszkóp tarkabarka szilánkjai, végül értelmes mintázatba rendeződnek. Vagy ha nem is egybe, legalább tömérdek mintázat összefüggő sokaságába, melyeket az ember különböző rendbe állíthat, habár kezdetlegesen és mindössze kísérletképpen. Ilyenformán nem is felmondanám rövidre fogva a gyermekkoromat – amely mostanra elvont képzet a számomra, holott valaha több mint egy tucat kalendáriumot töltött meg a bennük sorakozó fekete és piros dátumokkal –, nem annyira felmondanám, mint inkább felvázolnám e módszerrel, mintegy megrajzolnám magának az emlékezetnek a portréját. Az emlékezet, amely nem tőlem mindenestől független, élettelen tartály, hanem a lélek raktárhelyisége, számtalan titkos szeglettel, másfelől nem is azonos velem. Azért nem vagyok az emlékezetem, mert önálló életet él; fogékony, amikor én nem vagyok az; közönyös, ha nem az vagyok – hisz gyakran elmulasztja megőrizni, ami fontos nekem, miközben megtartja, amire ügyet sem vetek. Ezért hát tetemre hívtam az emlékezetemet (nem magamat), hogy a végén kiderítsem, miből is áll ő, az emlékezet. Természetesen minden felelősség az enyém, ha nincs is hatalmam felette.

Ezt a könyvecskét tehát kísérletnek szántam, amelynek eredményeit kíváncsian várom, mintha bizony nem is én lennék az, aki beszél, s a képek és anekdoták egy idegen szájából származnának. Olyan idegenéből, aki történetesen bennem lapult, ahogyan egy fatörzsben is eltakarják a gesztet – gyermekkorom és ifjúságom napjait – a későbbi évgyűrűk és az érettség kérge: igen, az évtizedekkel ezelőtti facsemete még mindig ott él a mai fában.

Igazán nem tudom, mikor történt, hogy először lepődtem meg azon: létezem. Ezt a meglepődést leheletnyi félelem kísérte, hisz ugyanilyen könnyen megeshetett volna, hogy nem élek, vagy lehettem volna bot, pitypang, kecskeláb, netalán kígyó. Vagy akár kő. Időnként az az érzésem, hogy mindez még a háború előtt volt, azaz abban az időszakban, amellyel itt foglalkozom, de nem vagyok biztos benne. Bárhogy legyen is, a csodálkozás érzése ettől fogva soha nem hagyott el, noha nem lett rögeszmémmé. Különböző alakokban látogatott meg eztán, és én is eltérően válaszoltam rá; néha elhessegettem magamtól mint ostobaságot, szégyellni való titkot, fogyatékosságot. Pedig nem hagyott nyugodni a kérdés: Miért épp ezek és nem más gondolatok bukkannak fel az agyamban, mi irányítja és kormányozza őket?

Egy ideig szilárdan hittem abban, hogy a lelkem – vagy inkább a tudatom – négy-öt centiméterrel az arcomon belül lakik, az orr mögött, és kicsivel a szem alatt. Fogalmam sincs, miért képzeltem ezt. Egyfajta filozófia előtti meggondolás lehetett, ahogyan valamikor, még korábban, egy „előtt” a gondolkozást is megelőzte. Nos ezt is ki szerettem volna rázni emlékezetem zsákjából. De úgy, hogy mintegy magától történjen, s az én dolgom mindössze annyi legyen, hogy a múltra figyelek, miközben a jelképes zsákot rázom. Nem vált be. Alighogy emlékezni kezdtem – akár akartam, akár nem –, ezzel együtt rendet is erőltettem az emlékezésre, olyan rendet, amely világosan az én irányomba mutatott, mai mivoltomra, az úgynevezett irodalmárra – azaz egy olyan felnőttre, aki a világ egyik legkomolytalanabb és legszégyenletesebb foglalkozását űzi: folyvást a fejét töri, aminek az emberek jól hangzó neveket adnak, mint teszem azt „írói műhelymunka”. Személy szerint semmi ilyenfajta műhellyel nem rendelkezem, vagy legalábbis nem vettem észre. Ám bármi hullott is ki emlékezetem zsákjából, azonnal határozott célt szolgált, ha mégoly észrevétlent is. Nem becstelenségről vagy szándékos másításokról beszélek. Nem, az egész ösztönös volt és öntudatlan. De nem mentegetőzöm tovább.

Csupáncsak most látom meg a tények után, akár egy detektív, olyan bűntett nyomait, amelynek elkövetője boszorkányos ügyességgel még a bűnjelet is eltüntette, hogy ne mutasson az irányomba – csupáncsak most látom a nyilat, amely egyenesen rám szegeződik negyedszázad távolából. Még különösebb, hogy soha nem gondoltam magamra vérbeli íróként, akinek hoc erat in votis.[42] Ma is úgy vélem, hogy nem voltam az. Ebben a gyermekkorban és az azt követő kutakodásban minden bizonnyal számtalan egymást keresztező ösvény és útirány várt megfejtésre és felfedezésre; a többségük tévútra vitt, megszakadt vagy zsákutcába torkollott. Vagy talán nem is volt ott semmiféle ösvény, csupán egymástól térben és időben elkülönülő szigetecskék; nem teljes fejetlenség, hisz végül is volt otthonom, iskolám, voltak szüleim, aztán egészen kiskoromban „zöld szárnyat” ragasztottam az orromra, és büszkén viseltem, és lettem nagyobb is, már iskolai egyenruhában… egyszóval határozottan volt ebben rend. Mégis olyan rend, mikor, akár egy üres sakktáblán, fekete-fehér csíkok húzódnak függőlegesen, vízszintesen vagy átlósan. A sakktábla csak sakktábla, és az ember nem lát rajta többet, mint ami tényleg ott van – egymással váltakozó fekete és fehér négyzeteket –, a nézőpont és az irány mégis megváltozhat hirtelen.

Azt hiszem, valami hasonló történt az emlékezet itt kinyitott sakktáblájával. Nem találtam ki semmit, de a sok lehetséges minta közül csak kiválasztottam egyet. Azért volt-e ez, mert az ember ösztönösen is értelmet, belső logikát keres az életben? Nehogy be kelljen vallania, akár magának is, hogy oly sok ösvényt hagyott oda, és oly sok lehetőséget pazarolt el? Vagy egyszerűen nem arról van-e szó, hogy minden, ami volt és van, értelemért kiált, még ha híján is van ennek? Mintha nem élhetnénk az életünket boncolgatás, elemezgetés nélkül! Jó, egy felnőtt nem bírja el az alaktalan, értelmetlen létet, de egy gyerek?

Szerettem volna, ha ez a gyerek jut szóhoz, én pedig a háttérbe húzódhatok, hogy semmi módon ne avatkozzam közbe – ehelyett kizsákmányoltam őt, megraboltam, kiürítettem a zsebeit, a fiókjait, beleolvastam a füzeteibe, hogy eldicsekedjem a felnőtteknek, mekkora ígéret volt már ekkor; még kis vétkeit is csírában lévő erényeknek tüntettem fel. Loptam, és fennen hirdettem; tetszetős útjelző táblát állítottam fel, ha nem épp egy egész sztrádát. Így hát másik könyvet írtam, mint szándékaimban állt – mintha nem tudtam volna a kezdet kezdetétől, nem sejtettem volna, hogy aligha lehetne másként; hogy merő ábránd minden magyarázat nélkül néma haptákba állítani az emlékeket. Magyarázgattam hát, értelmeztem, egyáltalán, túl sokat jártattam a számat. Olyan titkokról és játékszerekről beszéltem, amelyek nem voltak az enyéimek – mivel immáron nincsenek se titkaim, se játékaim –, sírboltot emeltem ennek a kisfiúnak, és belefektettem, egy aprólékosan megtervezett, csöndes, tényszerű sírba, mintha valaki másról, egy kitalált személyről írnék, aki soha nem élt, és akit kellő előrelátással és odafigyeléssel átszabhatok az esztétika szabályai szerint. Nem volt ez fair play. Az ember nem bánik így egy gyerekkel.

1. FEJEZET

Emlékeznek azokra a titokzatos holmikra, melyeket a liliputiak Gulliver zsebeiben találtak? Volt ott egy fésű, amelyet karókerítésnek használhattak, aztán egy hatalmas zsebóra, amely rendszeres időközönként ijesztő zajokat bocsátott ki magából, meg sok más, homályos rendeltetésű tárgy is. Valamikor én is liliputi voltam. Úgy ismerkedtem az apámmal, hogy végigmásztam rajta, ahogy ott ült magas támlájú székén. Beletúrtam fekete öltönye zsebeibe, már amelyekre engedélyt adott; ez a hivatalosnak ható öltöny a dohány és a kórház szagát árasztotta. A bal mellényzseb kincse egy fémhenger volt, amely a nagyvadakhoz használatos töltényekre emlékeztetett. Ha ezt a hengert kicsavarták, egymásba illesztett nikkel bevonatú tölcsérek sora bukkant elő. Vizsgálótükrök voltak. A szomszéd zsebben találtam egy tövig elkoptatott ceruzát. Arany tartóban foglalt helyet, amelyet ha az ember megnyomott, nagyobb erővel, mint amivel én rendelkeztem, kattant egyet, mire több emelkedett ki a ceruzából. A császárkabát zsebében volt egy fémdoboz, amely ijesztő kattanással nyílt ki. Bársonybélésén parányi tárca hevert, benne semmi, csupán egy darabka szarvasbőr, amely szétnyílt, ha az ember kigombolt egy kicsinyke gombot. Volt azután egy apró ezüstdoboz is, kampóval a fedelén, benne egy ezüst valamit gumi erősített a doboz aljához, a színe sötét ibolyakék volt. Ha megérintetted, tintás lett az ujjad. Apám császárkabátjának másik zsebében kerek, repedt tükör rejtőzött, lyukkal a közepén, ehhez is gumi és csat tartozott. A tükör óriásira nagyította az arcomat, valóságos tóvá változtatva a szememet, amelyben a szivárványhártya nagy, fekete halként úszott, a szempilláim meg olyanok voltak, mint a tavat övező nádas. A mellényen az egyik oldalhoz rögzülő arany óralánc húzódott keresztbe, az óra, ami csüngött rajta, szintén aranyból volt, három rekesszel. A számlapon római számjegyek sorakoztak meg egy parányi kismutató. Bármilyen elszántan próbálkoztam, magamtól sehogyan sem tudtam kinyitni a hátoldalát, ahol rubinszemű, kicsiny kerekek éltek, s miközben ezek mozogtak, a rubinszemek is csillogtak-villogtak.

Ezzel a testközeli módszerrel ismertem meg az apámat. Fehér inget viselt vékony fekete csíkokkal; a kézelőket apró gombok erősítették az ingujjhoz, a merev ingnyakat pedig patentok rögzítették. Sok ilyen régi ingnyakat találtam a mosókonyhánk fiókjaiban. Szerettem megérinteni őket, mert a merevség és hajlékonyság sajátos keveréke azt a bizonytalan benyomást keltette bennem, hogy az ember valami érdekeset és hasznosat kezdhet velük. Apám nyakkendője puha tapintású volt, a színe meg fekete; selyemövnek tetszett, és úgy kellett megkötni, hogy elöl szinte ráborult a nyakra. A kalapjának puha, széles karimája volt. Gumiszalag tartotta a helyén, amit nagyszerűen lehetett pengetni. Volt azután két sétabot is a házban, bár az egyik időnként hiányzott; közönséges sétabotok voltak – a nagybátyámé ellenben tényleg érdekes, ezüstfogantyúja lófejet formált. Aztán egy igen öreg valaki, aki járni alig tudott, és aki néha eljött hozzánk, megint másfajta botot használt, olyat, amelynek elefántcsontból volt a feje. Soha nem néztem meg igazán, mert amikor látogatóba jött, én általában elrejtőztem, annyira megrémített a zihálása. Nem fordult meg a fejemben, hogy nem engem akar ezzel megijeszteni. Valami nagybácsiféle lehetett, vagy egy nagybácsi unokatestvére, de nekem egyáltalán nem tűnt nagybácsisnak.

A Brajerska utca négyes számú házában laktunk, a második emeleten. Apuval gyakran tettünk sétát a Jezsuita kertbe, vagy a Miczkiewicz sugárúton indultunk el a Szent György ortodox templom felé. Nem is értem, apámnak mire kellett a sétabot, mert soha nem támaszkodott rá. Téli reggeleken, amikor túl sok hó volt a Kertben, inkább a Marszalkowska úton jártunk fel-alá, a Jan Casimir egyetem előtt, ahol a nyakam nyújtogattam, hogy jobban megnézzem az óriási félmeztelen kőszobrokat, fura kalapjaik szintén kőből voltak. Mozdulatlanságukban is titokzatos tevékenységekbe mélyedtek: az egyik ült, a másik nyitott könyvet egyensúlyozott pucér térdén. Fárasztó volt, hogy folyvást a nyakam nyújtogassam, ezért jobbára megelégedtem azzal, hogy azt figyeljem, ami apám térdmagasságában zajlott. Egyszer észrevettem, hogy nem a szokott fűzős cipőjét viseli, hanem valami egészen más, sima lábbelit, amin nem volt fűző. A kamáslija is eltűnt, pedig az mindig rajta volt. Meglepődve kérdeztem:

– Honnan van ez a furcsa cipő?

Fentről egy hang ezt felelte:

– Micsoda durvaság!

Nem az apám volt, hanem egy vadidegen, akihez fogalmam sincs, hogyan csapódtam oda. Apám egy tucat lépéssel mögöttem jött. Megijedtem. Szokatlanul kellemetlen élmény lehetett ez a számomra, ha ilyen jól emlékszem rá.

A Jezsuita kert nem volt különösebben nagy, mégis el lehetett tévedni benne. Mindez azonban olyan régen történt, én meg olyan kicsi voltam akkor, hogy nem vagyok biztos benne, én emlékszem-e a dologra, vagy csak hallottam róla valakitől. A magas bokrok – valószínűleg mogyoró volt, mert vörös ágai voltak – között hatalmas, vízzel töltött hordó állt. Harminc évvel később a Sötétség kertje című írásomban használtam fel ezt a hordót. A Jezsuita kert ennek ellenére sem érdekelt igazán, a Stryjski park viszont igen, mert nyolcas alakú kis tó állt benne, jobbra pedig egy ösvény húzódott, amely kivezetett a világ végére. Nem is tudom, miért hittem ezt, talán mert senki nem járt arra. Az is lehet, hogy valaki mesélte ezt nekem, hacsak nem én magam találtam ki, aztán elhittem magamnak. A Stryjski park bonyolult útvesztőkből állt, ráadásul csodásan közel feküdt a Keleti Vásártér kiállítási területéhez. A park képét télen-nyáron a Baczewski torony uralta, egy téglalap alakú építmény, amelynek falai színes üvegekkel voltak kirakva. Megkérdeztem, vajon színes likőrt töltöttek beléjük vagy csupán színes vizet, de a jelek szerint senki nem tudta.

A Sryjksi parkba többnyire droshky[43] vitt ki minket, a Jezsuita kertbe ellenben gyalog mentünk, ami kész szégyen volt, mivel az egyetem előtt az utat fa és tégla sajátos keverékével kövezték ki, melyet a lópaták hangosan megdöngettek, mintha nagy mélység rejtőzne alatta. Nem mintha szívesen mentem volna a Jezsuita kertbe. A bejáratnál egy bácsi ült szerencsekerékkel. Többször nyertem tőle cigarettásdobozt, sárga szalaggal a belsejében, amely összefogta a cigarettaszálakat; a leggyakrabban mégis kétoldalas zsebtükör volt a nyereményem.

Voltak azután fagylaltoskocsik is ott, de nem ehettem fagylaltot. Mikor kicsivel nagyobb lettem, néha megkerestem Anusiát, egy kedves öreg nénit, aki alig volt magasabb nálam. Drótkeretes szemüveget viselt, és kosárból árulta a perecet. Öt groszyért kettőt lehetett kapni, a vastagokért – ezeket jobb szerettem – meg darabonként egy ötöst kellett leperkálni. Valamiért a tíz groszys pénzérmét hatosnak hívták, ami nagy pénznek számított.

A Jezsuita kertből vagy egyenesen hazamentünk, vagy a Smolka tér felé kerültünk, melynek közepén Smolka[44] szobra állt. hogy megálljunk Orenstein boltjánál, és gyümölcsöt vagy egy doboz cseresznyekompótot vegyünk, ami ritka csemegének számított. A kirakatablak mindig gúlába rakott csábos, piros almától, narancstól és banántól roskadozott, az utóbbin tojásdad árcédula hirdette: Ödd. Emlékszem erre a szóra, de sejtelmem sincs, mit jelent. Kicsivel arrébb, ahol a Jagiellonska utca kezdődött, állt a Maryenska filmszínház, amit szívből utáltam, mert anyám oda szokott vinni, amikor nem tudta, mi mást kezdhetne velem. Nem értettem, mi történik a filmvásznon, és rettentően unatkoztam. Néha lassan lecsúsztam székemről a hideg padlóra, és négykézláb megindultam a lábak között, de hamarosan ez is fárasztani kezdett. Ülve maradtam hát, így kellett kivárnom a film végét. A filmvásznon a férfiak és nők hangtalanul mozgatták a szájukat, zenekísérettel. Először zongora volt, később, azt hiszem, gramofon.

Most azonban hazafelé tartunk a Kertből. A Smolka tér után a Podlewski következett, egy érdektelen utca, majd két keskeny másik, a Chopin és a Moniuszko, ahol a pörkölt kávé erős illata azt adta hírül, hogy közel már a házunk. A vaskapu fekete volt és súlyos, aztán jött a kőlépcső. A konyhai hátsó lépcsőt nem volt szabad használnom; ennek a csigalépcsőnek a fokai bádogosán, öblösen kongtak, ha rájuk lépett az ember. Valami idevonzott – talán mert hallottam, hogy patkányok mászkálnak az udvaron; ha ezen az úton mentem, beléjük ütközhettem. Egy patkány valóban meg is jelent a konyhánkban, akkor azonban már tíz vagy tizenegy éves lehettem. Ijesztő volt, mert amikor üldözőbe vettem egy piszkavassal, nekem ugrott. Elmenekültem, és nem tudom, mi történt azután a patkánnyal.

Hat szobát laktunk, ám ilyen tágasság mellett sem volt saját kuckóm. A konyha mellett nyílt egy fürdőszobás helyiség, ajtaját ugyanolyan színűre festették, mint a falat. Egy vén szófa állt benne, egy csúf szekrény, az ablakpárkány alatt meg egy pohárszék, ahol anyu ennivalót tartott. Ott volt aztán az előszoba az étkezőbe, apám dolgozószobájába és szüleim hálószobájába nyíló ajtókkal. Külön ajtók vezettek a tiltott övezetbe: a várószobába és a rendelőbe. Mindenütt éltem a lakásunkban, de valójában sehová sem tartoztam. Először a szüleimmel aludtam, aztán az étkező szófáján. Megpróbáltam megmaradni egy helyen, de valahogyan nem sikerült. Meleg időben beköltöztem a kis betonbalkonra apám rendelője mellett. Ebből a megfigyelőállásból intéztem támadásokat a környező épületek ellen, melyeknek füstölgő kéményei ellenséges hadihajókká változtak. Robinson Crusoe is szerettem lenni, de szívesebben voltam önmagam egy lakatlan szigeten. Amennyire emlékszem, igencsak foglalkoztatott az evés, ezért legfőbb gondom hajótöröttként élelmiszer-tartalékaim biztosítása volt – papírzacskókat gyűjtöttem magam köré pattogatott kukoricával vagy babbal, és amikor a szezonja volt, cseresznyével. A cseresznyemag egyúttal lőszerként is szolgált parányi fegyvereimbe, de egyszerűen az ujjammal is lődöztem. Néha pörkölt kávéval vagy az étkezőasztalról csent ételmaradékokkal egészítettem ki készleteimet. Csészealjak, zsákok és papírzacskók vettek körül, így indultam neki a remeték nehéz, viszontagságos életének. Eleget vétkeztem, ha nem éppen bűnöztem ahhoz, hogy legyen min elgondolkoznom remetemagányomban.

Megtanultam, hogyan törjek be anyu étkezőbeli kredencének középső fiókjába, ahol a tortákat és a pitéket tartotta; legelőször is levettem a felső fiókot, majd egy késsel vékony csíkot vágtam körbe a tortából, így senki sem vehette észre, hogy kisebb lett. Aztán összeszedtem és megettem a darabkákat, végül gondosan lenyalogattam a kést, hogy ne jussanak a nyomomra. Néha az elővigyázatosság harcba szállt bennem a mohósággal, annyira áhítoztam a kandírozott gyümölcsre, amellyel a cukrászok kreálmányaikat ékesíteni szokták. Többször is előfordult, hogy nem tudtam úrrá lenni magamon, és leettem a kandírozott narancs-, citrom– vagy dinnyebevonatot, amely olyan fenségesen ropogott a fogaim között. Ezeket a megkopasztott foltokat már nem lehetett elrejteni. A kétségbeesés és a sztoikus beletörődés keverékével vártam hát tettem következményeit.

Balkonbeli kalandjaim tanúja két oleander volt, melyek nagy fadézsákban posztoltak, az egyik fehér volt, a másik rózsaszín. Semleges viszonyban álltam velük, jelenlétük nem örvendeztetett meg, de nem is bosszantott. Odabent további növények voltak, délvidéki testvéreik távoli, satnya rokonai: egy rozsdaette pálma, amely régóta haldoklott, de csak nem lehelte ki a lelkét; aztán egy fényes levelű filodendron meg egy aprócska fenyő – talán balzsamfenyő –, amelyen évente egyszer pamacsokban illatos, fiatal, halványzöld tűlevelek sarjadtak.

A hálószobában két tárgy volt, amely tápot adott gyermeki képzeletemnek: a mennyezet meg egy jókora vasláda. Kiskoromban a hátamon fekve fel-felnéztem a mennyezetre, a tölgylevelek stukkóira meg köztük a makkok dudoraira. Ezek a makkok fontos helyet foglaltak el lelki életemben. Szerettem volna leszedni őket, de nem valóságosan, mintha már ilyen zsenge korban megértettem volna, hogy a vágy ereje fontosabb a beteljesülésnél. Ebből a gyermekkori miszticizmusból valami a valódi makkokra is átháramlott, mert a sapkájuk eltávolítását évekig csudálatos beavatkozásnak éreztem, egyfajta földöntúli átlényegülésnek. Valószínűleg hiába is próbálnám meg elmagyarázni, mennyire fontos volt ez nekem akkor.

Nagyszüleim abban az ágyban haltak meg, amelyben aludtam. A vasládát nagyapa hagyta ránk; jókora, súlyos, haszontalan tárgy volt, amolyan családi széf, azokból az időkből, amikor a betörők még nem szakszerűen ügyködtek, és a husángon vagy feszítővason kívül más egyebet nem használtak. A ládának – melyet mindig a szüleim hálószobáját és a várót elválasztó ajtóhoz állítottak – hajlékony füle volt, meg lapos, faragott virágdíszes teteje, közepén egy négyzettel, amely – ha a jobb oldalán a megfelelő módon megnyomta az ember – felpattant, láttatni engedve a kulcslyukat. Az efféle ármányosság manapság meghatóan naivnak tűnik, akkoriban azonban szentül hittem, hogy a fekete ládát utolérhetetlen mester készítette. A kulcsot is áhítatosan tiszteltem, akkora volt, mint az alkarom. Alig vártam a pillanatot, amikor akkorára növök, hogy mindkét kezemmel és emberfeletti erőfeszítéssel el tudom majd fordítani a kulcsot a zárban.

Persze tudtam, hogy nincs semmiféle kincs a ládában. Mindössze néhány megsárgult újság, okirat meg egy fadoboz lapult az alján; az utóbbi telis-tele volt szépséges ezermárkásokkal. Sokszor játszottam ezzel a pénzzel, meg a vidám, kék százrubelesekkel is, amelyek még a márkánál is gyönyörűbbek voltak, melynek barnás színe kopottas tapétára emlékeztetett. A pénznek érthetetlen története volt, olyan, amelyik nyomban megfosztotta varázserejétől. Ha nem engedtek volna a bankókkal játszani, talán hihettem volna, hogy ez a varázserő – melyet titkos kódok, pecsétek, vízjelek meg koronás, szakállas férfiak ovális portréi hangsúlyoztak – megmaradt bennük, és csupán csak szunnyadozik. Mivel azonban kedvemre játszhattam velük, megvetettem őket, ahogy azokat a pompázatos dolgokat szoktuk megvetni, amelyekről kiderül, hogy nincs meg bennük, amit beléjük képzeltünk. Ezért, ha izgalmat akartam, nem számíthattam a bankókra, hanem csak arra, mi történhet a láda belsejében, amikor jó időre bezárják – és szinte mindig zárva volt, hallgatólagos engedélyemmel, amelyet természetesen senki nem kért ki tőlem. Igen, valami mégis történhet abban a sötétben. Ezért is van akkora súlya a láda kinyitásának – a szó szoros értelmében, hiszen rettentően nehéz volt. Három oldalán hosszú rudak követték egymást, ezeket meg kellett emelni és megtámasztani az erre szolgáló emeltyűkkel; különben, mondták nekem, és én el is hittem, az alázuhanó fedél lenyisszanthat egy fejet. Végül is ez volt, amit az ember egy ládától elvárhatott. Nem volt takaros vagy szemrevaló, éppenséggel komor és idomtalan, mégis sokáig megbíztam titokzatos hatalmában. Az alján lyukak sorakoztak, hogy szorosan a padlóhoz szögezhessék, ami kitűnő ötlet. De nem szögezték oda, mostanra nem volt rá szükség. Idő múltán vén rongyszőnyeg került a ládára, amely így közönséges bútorrá fokozódott le. Így lealázva nem számított többé. Egyszer megmutattam egyik barátomnak a kulcsot – akár egy városkaput is nyithatott volna. De aztán elveszett valahogy.

A hálón túl nyílt apám dolgozószobája. Bútorzatát vitrines könyvszekrény, nagy bőr karosszékek meg egy kerek asztalka alkották, fura lábakkal, melyek kariatidákra emlékeztettek, mert mindegyik kis fémfejben végződött. Aljukon szintén fémből való aprócska, pucér láb nyúlt ki a fából, akár egy koporsóból. Én egyáltalán nem borzadtam el tőle, túl kicsi voltam ahhoz, hogy eszembe jusson az ilyesmi. Módszeresen kiszedtem valamennyi fejet, egyiket a másik után, és azt találtam, hogy belül üres bronzból valók. Amikor megpróbáltam visszatenni őket, az asztallap minden egyes billenésével megbiccentek.

Apám zöld posztóval fedett íróasztala egymagában árválkodott a fal mellett. Be volt zárva, mert pénz volt benne: igazi pénz. Ritka alkalmakkor az asztal feltárta ennél is értékesebb kincseit, én legalábbis akkoriban értékesebbeknek véltem őket: egy doboz Varsóból származó Lardelli-csokoládét vagy egy doboz kandírozott gyümölcsöt. Apám jó ideig elszöszmötölt egy kulcscsomóval, mielőtt ezek az orvosságként kiporciózott falatkák megjelentek a szemem előtt. Ilyenkor két ellentétes vágy küzdött bennem: vagy azonnal felfalom az ínyencséget, vagy a lehető legtovább nyújtom a várakozás gyönyörűségét. Mondanom sem kell, mindent azonnal bekebeleztem.

Az íróasztalba két szépséges tárgy is volt zárva. Az egyik egy parányi felhúzható madár gyöngyház berakásos dobozban, amelyről azt mondták, a Keleti Vásártérről való, ott állították ki, hogy eladják. Apám látva, hogyan nyílik ki a gyöngyház berakásos fedél, amikor az ember megnyom egy miniatűr gombot, s válik láthatóvá egy újabb fedél arany sakktáblával a tetején; látva, hogyan ugrik elő egy, a szivárvány színeiben játszó, körömnél is kisebb madár, miként csattogtatja a szárnyát, vagdos a csőrével, és villogtatja a szemecskéit, hogyan totyog körbe, énekelve – ezt látva apám csatasorba állította összeköttetéseit, és csillagászati összegért végül megvette az ékszert. A madárkát ritkán vették elő és húzták fel, nehogy rátegyem a kezem, ami a parányi jószág azonnali végét jelentette volna. Bár én is legalább úgy imádtam és csodáltam, mint az apám, nem tudtam volna megfékezni magam. Egy ideig egy másik madár is lakott az íróasztalban, kevésbé pompázatos; ez is felhúzható volt, akkora, mint egy veréb, de nem énekelt, csupán az asztalt kopogtatta buzgón a csőrével, ha az ember rárakta. Rávettem apámat, hagyja egy ideig nálam; nos, ez volt az utolsó órája.

Kis mütyürök is rejtőztek apám íróasztalában. A legjobban egy akkorka okuláréra emlékszem, mint egy gyufaszál; arany szelencében ült aranyozott drótkeretével és rubin lencséivel. A kevésbé értékes csecsebecséket az étkező vitrinjében tartották. Egytől egyig miniatűr munka volt: egy asztal sakktáblával és sakkozókkal, mindörökre a helyére rögzítve; egy tyúkketrec tyúkokkal; egy hegedű, amelynek kibeleztem a húrjait; no meg ilyen-olyan elefántcsont dísz, parányi bútor, aztán egy tojás, amelyet ha kinyitottak, apró figurák sokasága vált láthatóvá. Volt ott egy ezüsthal, amelynek bádogeresztékei lehetővé tették a mozgatását, meg bronz karosszékek, mindegyik ujjhegynyi üléssel és a világ legfinomabb szaténhuzatával. Hogy hogyan, nem tudom, de mind e tárgyak túlélték a gyermekkoromat és veszedelmes jelenlétemet.

Apám dolgozószobájában jókora vén karosszékek álltak. Háttámlájuk és az ülés közti keskeny mélyedésben idővel a legkülönbözőbb tárgyak gyűltek össze: pénzdarabok, körömreszelő, kanál meg egy fésű. Összes erőmet és a fájdalmasan tiltakozó rugókat megfeszítve matattam itt az ujjaimmal, hogy mindent előhalásszak, közben beszívtam a régi bőr és az enyv illatát. Igazából nem is ezek a tárgyak hoztak lázba, hanem a remény, hogy a mélyben velejéig másfélékre bukkanok, melyek földöntúli tulajdonságokkal rendelkeznek. Ezért kellett magamra maradnom ahhoz, hogy néma dühvel nekiveselkedjem, és megzavarjam ezeknek a kortól megsötétedett lusta kacatoknak a magányát. Lelkesedésemet az sem hűtötte le, hogy semmi különlegeset nem találtam.

Itt az idő, hogy megismertessem az olvasót annak a mitológiának az alapjaival, amely akkoriban betöltött. Hittem abban – bár titkomat senkivel nem osztottam meg –, hogy a tárgyak nem kevésbé esendőek, mint az emberek. Például ők is feledékenyek. És ha az ember kellő türelemmel lesi, tetten érheti őket, mondjuk, amikor megsokszorozódnak. Mert egy, a fiókjában lapuló tollkés elfelejtheti, hová tartozik, és akkor egészen máshol bukkan elő. teszem azt, a könyvek között a könyvespolcon. És ha a tollkés nem jut időben vissza a fiókba, nincs más választása, mint hogy megkétszerezze magát. Így már ketten lesznek. Hittem abban, hogy az élettelen tárgyak is alá vannak vetve a logika parancsának, és szigorú törvényeknek engedelmeskednek. Aki ismeri ezeket a törvényeket, az úrrá lehet az anyagon. Valami homályos, mégis átgondolt módon évekig tartottam magam ehhez az elképzeléshez – és még csak azt sem mondhatom, hogy mára teljesen megszabadultam tőle.

A könyvtár, mert zárva volt, szintén elbűvölt. Apám orvosi könyveit és anatómiai atlaszait tartalmazta, és szórakozottságának hála, a segítségükkel módszeres alapossággal kitanítottam magam a nemi különbségekről. Fura módon azonban sokkal inkább hatott rám a csonttan. A tégla– vagy vérvörös szemléltető ábrák, melyeken a férfitestek a lenyúzott bőrükkel olyanok voltak, mint a nyers hús, undorítottak; a csontvázak viszont maguk voltak a tisztaság. Nem tudom, mennyi idős lehettem, amikor először lapoztam át a súlyos, fekete fóliánsokat, melyekben sárga rajzok szemléltették a koponyát, a bordákat, a medencét és a sípcsontot. Bárhogy volt is, nem féltem ezektől a tetemektől, de gyomorforgató élvezetet sem okozott a tanulmányozásuk. Inkább olyan volt, mint amikor az ember átforgatja egy építőkészlet katalógusát, ahol először külön-külön látjuk a tengelyeket, emeltyűket és kerekeket, majd a következő oldalakon azt, mit lehet összeszerkeszteni belőlük. Lehetséges, hogy a csonttani atlaszok már ekkor is építés iránti érdeklődésemet táplálták, ami azonban csak később mutatkozott meg. Lelkiismeretesen néztem végig ezeket a könyveket, s némelyik illusztrációra a mai napig emlékszem – a lábfej ínszalagokkal bepólyált csontjaira például; az inakat – vélhetőleg a kontraszt kedvéért – égszínkékre festették.

Mivel apám gégész volt, könyvtára legtöbb vaskos kötete a fül, orr és torok megbetegedéseivel foglalkozott. Ami engem illet, ezeket a szerveket és nyavalyáikat nem sokra tartottam; ezt az előítéletet csak a legutóbbi időben fedeztem fel magamban. A gyűjtemény kiemelkedő darabja volt a hatalmas, tizenkét kötetes német otolaringológiai kézikönyv. Minden egyes kötet nem kevesebb, mint ezer fényes oldalt foglalt magába. Sokféle, nagyon sokféle módon megnyitott fejeket láthattam itt, az egész hóbelevanc a lehető legnagyobb precizitással volt megrajzolva és kiszínezve. Kivált az agyat mutató képek tetszettek, mert az egyes agytekervények a szivárvány színeiben pompáztak. Később, amikor először láttam valódi agyat egy anatómiai laboratóriumban (minden elméleti tudásom ellenére), meglepődtem, hogy ilyen matt az anyaga.

Mivel ezek az anatómiai leckék tilalom alá estek, körültekintően meg kellett terveznem őket. A hasonló taktikai előkészületek korántsem csak a felnőttek kiváltságai – feltéve, ha egy gyereknek is nyomós oka van rájuk. Ilyenkor meglovagoltam az egyik karosszék nagy, nyikorgó bőrkarját, melyet a könyvszekrény nyitott ajtaja rejtett el az ajtón belépők elől; azért nyitottam ki, hogy sietve vissza tudjam tenni a kezemben lévő könyvet. A széktámlának támasztottam, és ebben a testhelyzetben mélyültem el benne. Fura, hogyan gondolkodtam akkor. Vonzott az illusztrációk tisztasága és precizitása. Ez ügyben megint csak csalódás várt rám később sok-sok év múltán, amikor orvostanhallgatóként rájöttem, hogy amit apám dolgozószobájában láttam, merő eszményítés, elvonatkoztatás az idegrendszerről és izomzatról. Amúgy nem emlékszem, hogy egyszer is felködlött volna bennem a kapcsolat a könyvben látottak és saját testem között. Semmi zavaró nem volt ezekben az ábrákban – talán tényszerűségük, a részekre szabdaltság és a fanatikus teljességigény miatt, ami nem csupán a kérdéses anatómiai részletet mutatta, de az ujjakat és a kampókat is, amelyek a jobb beláthatóság érdekében szétválasztották a felhasított bőrt. Voltak aztán ott másfajta könyvek is, ezúttal valóban ijesztő képekkel; annyira rémesek, hogy már nem is féltem tőlük. Ezek háborús sebesüléseket mutattak: orr, állkapocs, fülcimpa vagy szem nélküli arcokat. Néha teljesen arctalanok voltak, mindössze egy szempár maradt az arcból a hegek között, olyan tekintettel, ami semmit nem mondott nekem, hisz nem volt mivel összevetnem. Meglehet, beleborzongtam kissé, de csak úgy, mint amikor mesét hallgat az ember. A mesékben borzasztó dolgok történnek, mi több, el is várjuk, hogy történjenek, ezért a borzongás kívánatos és kellemes. Sok érdekesség is volt ezekben a könyvekben: művégtagok; szemüvegekre erősített műorrok és fejpántokra szerelt műfülek; kis maszkok, amelyek mosolyogtak; leleményes dugók, amelyek kitöltötték az arc hézagait; meg aztán műfogak és –szájpadlások. Mindezt olyan maskarádénak láttam, amit a felnőttek játszanak; kicsit érthetetlen volt ugyan, mint annyi más játékuk, de nem találtam benne semmi rosszat vagy szégyenleteset. Egyvalami volt csak – nem könyv –, ami feszengésre késztetett. Az egyik polcon hevert, a vaskos kötetek aranyozott gerince előtt: egy csont, halántékcsont, melyet középfülműtét – mastoidectomia – során távolítottak el. Én csak annyit tudtam, hogy csont, amelynek súlya és tapintása hasonlít azokhoz, amelyeket néha a levesestál alján találtam. A polcon azonban, amelyre mintha szántszándékkal állították volna ki, megijesztett kissé. Átütő szaga volt, jobbára a poré és a régi könyveké, de valami más édeskés és rothadó is keveredett bele. Néha hosszan beleszimatoltam a levegőbe, hogy azonosítsam, mintha szag után tájékozódnék. Mikor aztán enyhe émelygés fogott el, visszatettem a csontot a helyére, és eligazítottam, hogy pontosan úgy álljon, mint annak előtte.

Az alsó polcokat francia puhafedeles könyvek töltötték meg – rongyosak, tépettek, borító nélküliek – meg pár képesújság, az egyiknek Uhu volt a címe, és németül íródott. Az a körülmény, hogy el tudtam olvasni a címeket, nem segít az emlék idejének behatárolásában, mivel négyéves koromtól tudtam olvasni. Azért nézegettem a széteső francia regényeket, mert vicces századvégi képek álltak bennük. A szöveg minden bizonnyal csiklandós lehetett, bár ez mai következtetés, egy megfakult emlék rekonstrukciója.

Némelyik oldalon hölgyek ültek méltóságteljes, elegáns pózban, ám néhány lappal később méltóságuk váratlanul csipkés alsóneműnek adta át a helyét, miközben egy férfi menekült az ablakon át, maga után hagyva nadrágját, míg a hölgyek mindössze hosszú, fekete harisnyába öltözve rohangáltak a szobában. Mai szemmel különösnek találom ennek a kétfajta kiadványnak a szomszédságát, meg azt is, hogy mindent válogatás és habozás nélkül átlapoztam a karosszéken lovagolva, a csontvázaktól az erotikus blabláig. Úgy fogadtam el őket, ahogyan a felhőket és a fákat szokás. Tanulgattam a világot, szoktattam magam hozzá, és semmi kivetnivalót nem találtam benne.

A legalsó polcon volt egy fémcső – az egyik végén szélesebb –, benne pedig egy szokatlanul vastag, megsárgult papírtekercs. Fekete-sárga sodrott zsinór erősítette egy lapos dobozkához, amelynek tartalma apró, élénkpiros süteményre emlékeztetett, s domborműves írás állt a hátán. Ez volt apám pergamenre írt orvosi diplomája, amelyen óriási, érthetetlen szavak – Sammis Auspiciis Imperatoris Ac Regis Francisi Iosephi[45] – sorakoztak. A parányi sütemény – amelybe párszor kíváncsian beleharaptam, többször azonban nem, mert rossz íze volt – Lvov egyetemének nagypecsétje volt, viaszból. Tudtam, hogy a csőben van apám diplomája, mert elmondta, arról azonban sejtelmem sem volt, mi a diploma. Apám megtiltotta, hogy kihúzzam a csőből, és hozzátette még, hogy szamárbőrből van, de nem hittem neki. Később már el tudtam olvasni néhány szót, noha az értelmüket képtelen voltam felfogni. Azt hiszem, csak a gimnázium első évében értettem meg ezeket a cirkalmas szavakat.

A diploma példája is ékesszólóan bizonyítja, miként frissítjük fel újra meg újra tudásunkat a tárgyakról és jelenségekről. Én is fokozatosan haladtam szintről szintre, mindannyiszor a következő verzióról értesülve, és ebben nincs semmi rendkívüli. Mindannyian tudjuk, hogy megy ez – először a gólyáról hallunk, és csak aztán születésünk valósabb körülményeiről. A lényeg azonban az, hogy egyetlen korábbi változatot, még a kiabálóan hamisakat is, amilyen a gólyamese, sem száműzzük teljesen. Valami megmarad belőlük bennünk; elkeverednek a soron következő verziókkal, és így vagy úgy tovább élnek, de ez nem minden. Ami a tényeket illeti – mondjuk, apám diplomája esetében –, nem nehéz eldönteni, melyik a helyes változat; melyik számít igazán. Más a helyzet azonban a tapasztalattal. Mindegyiknek megvan a maga súlya és jelentősége, ami nem hallgat az érvekre, és kizárólag önmagából táplálkozik. És itt van a kutya elásva, mivel a tapasztalás hitelességének egyedüli őre az emlékezet. Persze, mondhatnák erre, léteznek „kétes értékű” tapasztalatok, abból a fajtából, amilyenek az én fekete vasládáról szőtt képzelgéseim voltak. De nem mindig hozhatunk ilyen kategorikus ítéleteket.

Apám könyvszekrényének oldalát szorosan egymás mellett sorakozó kötetek töltötték meg, amelyekhez nem nyúltam, mert nem találtam bennük képeket. Emlékszem némelyik színére és súlyára, más egyébre nem. Mit nem adnék érte, ha tudnám, mit őrizgetett itt apám, mit olvasott, de a könyvtárat elnyelte a háború zűrzavara, és oly sok minden történt utána, hogy többé nem törődtem vele. Ezért a gyermeki verzió – kezdetleges és hamis, valójában verziónak sem nevezhető – marad már mindörökre a végleges, és ez nem csupán a könyvekre vonatkozik, de egy sereg mindenre, drámai történésekre is, melyek átviharzottak a fejem felett. A legcsekélyebb kísérlet a logikát és találgatást bevető rekonstrukcióra kockázatos vállalkozás lenne, mondhatni merő képzelgés, olyan, amelyet már nem gyermek szövöget. Ezért azt hiszem, lemondok róla.

Az étkezőben, ahogy már említettem, a szokásos székeken és a népes lakomák idején kinyitható asztalon kívül egy roppant fontos kredenc is állt, az édességek hona. Anyu az egyik polcon tartotta a szívének oly kedves „nippeket”. Az ablakhoz közel bolyhos szőnyeg terült el. Szerettem rajta elheverve olvasgatni – immáron a saját könyveimet. Mivel azonban ez a művelet egymagában túl passzív és egyszerű volt, ráhelyeztem egy szék lábát a lábikrámra, térdemre vagy lábfejemre, majd apró mozdulatokkal a lezuhanás határán tartottam a széket. Néha meg kellett állnom a mondat közepén, hogy elkapjam, nehogy fellármázzam a házat, amit mindenképpen el akartam kerülni. De megelőzöm magam, örök gond ez ebben a beszámolóban.

Ha emlékezetem nem csal, gyakran betegeskedtem. Hol tüszős mandulagyulladás, hol különböző megfázások döntöttek ágynak. Ezek az időszakok általában tele voltak kedvezményekkel. Az egész világ körülöttem forgott. Apám tüzetesen kifaggatott, hogy érzem magam. Valóságos titkos nyelv alakult így ki kettőnk között közérzetem hihetetlenül pontos jellemzésére, egy olyan végtelenig osztható skálán, amely nem létezett. Emellett bonyodalmas eljárásoknak is alávetettek, némelyik nem volt túl kellemes, például forró mézes tejet kellett innom. Az inhalálás viszont csodás mulatság volt. Először behoztak egy forró vízzel megtöltött jókora mosdótálat, majd apu valami olajos folyadékot csöpögtetett bele egy olyan palackból, amelyet megviselt parafa dugó zárt le. Aztán a konyhába ment, ahol öntöttvas fedelet melegítettek fel a lángok fölött. Be is hozta vörösen izzón egy pár fogóval, és a mosdótálba helyezte. Nekem meg be kellett lélegeznem az illatos párákat. Csodálatos látvány volt a vadul bugyborékoló víz, meg a sziszegő, cseresznyepiros vas, a róla lepattogzó megfeketedett szilánkokkal. Ráadásul ezt-azt úsztathattam is a mosdótálban, bármit, ami a kezem ügyébe került: játékkacsát vagy fa tolltartót. Remélem, nem játszottam meg a rosszullétet, amikor nem volt bajom. Nagy lehetett a kísértés, mert apám semmit nem tagadott meg tőlem, amikor beteg voltam. Ilyenkor nekem énekelt a gyöngyház berakásos dobozban lakó madárka, és a rubinlencsés aranyokuláréval is játszhattam, mikor pedig apám hazajött a kórházból, játékokkal teli „csomagocskákat” hozott. Határozottan megérte betegnek lenni. Egy torokfájásnak köszönhetem, hogy nagydarab fa-limuzin birtokába jutottam; elég nagyhoz, hogy meglovagolhassam a tetejét. Persze komoly betegségek is előfordultak – például epekő –, amelyek akkora fájdalommal és olyan magas lázzal jártak, hogy minden ajándék és vigaszdíj hiábavalónak bizonyult. Így vagy úgy azonban mindig meggyógyultam.

Egészségesen sokat voltam egyedül. Négykézláb fedeztem fel a lakásunkat, mert állatot játszva kiélesedett a szaglásom. Olyan komolyan vettem az állati személytelenséget, hogy megkérgesedett a térdem; még az elemi iskola magasabb osztályaiban is ilyen volt.

Ideje szólnom sötét oldalamról. Az összes játékszeremet tönkretettem. Legszégyenletesebb tettem valószínűleg egy aranyos kis zenedoboz elpusztítása volt. Fényes fából készült, s az üvegfedél alatt apró, küllős aranykerekek forgattak egy rézhengert a kristálytiszta muzsika felcsendítésére. Nem sokáig élvezhettem ezt a csodát. Egyszer felkeltem az éjszaka közepén, s a jelek szerint előre megfontoltan – mert egy pillanatig sem haboztam – fölemeltem az üvegfedelet, és belepisiltem a szerkezetbe. Később nem tudtam megértetni a rémült házbeliekkel, mi késztetett erre a nihilista tettre. Egy freudista lélekgyógyász, biztos vagyok benne, megtalálná a rám illő címkét. Aztán persze megsirattam az elnémult zenedobozt, nem kevésbé őszintén, mint ahogy az erőszaktevő gyilkos frissen leterített áldozatát.

Sajnos nem volt ez egyedi eset. Volt egy kis molnárom, aki – mikor felhúzták – egy zsák lisztet vitt fel egy létrán a raktárba, majd lelépegetett egy újabbért, és azt is fölvitte. Így ment ez a végtelenségig, mert a raktárba hajított zsák időközben visszacsúszott a létra aljához. Egy búvárom is volt egy gumifedéllel lezárt csuporban; ha az ember megnyomta a fedelet, a búvár mélyebben merült a vízbe. Voltak csipegető madaraim, forgó körhintáim, robogó autóim, szaltózó babáim, én azonban könyörtelenül mindet kibeleztem, fogaskerekeket és rugókat húzva elő a színes festék alól. A laterna magicához – melyet Pathé készített zománcozott kakassal – nagydarab kalapácsot kellett bevetnem, ám még így is jó sokáig ellenálltak csapásainak a vastag lencsék. A rombolás esztelen, visszataszító démona lakozott bennem. Nem tudom, hogyan költözött belém, és hová lett később.

Mikor kicsivel – de csupán csak kicsivel – nagyobb lettem, többé nem mertem gyilkos fegyverhez nyúlni, melyet korábban gyermeki ártatlanságom adott a kezembe, mivel a jelek szerint elveszítettem ezt az ártatlanságot. Immáron ilyen-olyan ürügyet kerestem. Például, hogy valamit meg kell javítanom, ki kell igazítanom, meg kell vizsgálnom belül. Szemenszedett hazugság volt, hisz semmit sem tudtam volna megjavítani, és meg se próbáltam. Mégis úgy éreztem, jogom van mindehhez, és amikor anyám egyszer megrótt, amiért nekiláttam, hogy szöget verjek az étkező kredencébe – a játékvonatom felállításához kellett –, jó ideig duzzogtam. Csupán Wicus, egy fűrészporral megtöltött, vörös-szőke hajú takaros kis fiúbaba menekült meg öldöklő kezemtől. Ruhákat és cipőket készítettem neki, és később is, valószínűleg egészen a háborúig megmaradt a lakásban. Egyszer, ellenállhatatlan kényszernek engedelmeskedve, rárontottam, hogy őt is szétcincáljam, de nyomban abba is hagytam, és bevarrtam a hasán tátongó lyukat, lehet, hogy a kirángatott keze volt, már nem emlékszem. Hosszú beszélgetéseket folytattam vele, ám erről soha nem esett szó.

Mivel nem volt saját szobám, az összesben randalíroztam, és fokonként egyre vadabb lettem. Félig elszopogatott cukorkákat ragasztottam az asztallap aljához, ahol a hosszú évek látványos geológiai formációkká alakították a cukrot. A szekrényből kirángattam apám öltönyeit, hogy babákat építsek belőlük a kanapékon és székeken; papírtekercsekkel tömtem ki az ujjakat, a törzset meg azzal töltöttem meg, ami a kezem ügyébe került. Amikor a gesztenyének volt szezonja, megpróbáltam valamit kezdeni ezekkel a gyönyörűségekkel, amelyeket annyira imádtam, hogy nem tudtam betelni velük. Még amikor csordultig töltötték a zsebeimet, akkor is további darabokat gyömködtem az alsónadrágomba. De rájöttem, hogy a szabadságától megfosztott, dobozba zárt gesztenye hamar elveszíti csodálatos ragyogását, és tompa, megráncosodott csúfsággá silányul. Épp elég kaleidoszkópot szedtem szét – egy egész árvaházat elláttam volna –, tudtam hát, hogy maroknyi üvegszilánk a csoda forrása.

Esténként szívesen álldogáltam a balkonon, és figyeltem, miként kel életre a sötét utca a kigyúló fényektől. Jött a lámpagyújtogató – némán, a semmiből tűnt elő –, megállt egy pillanatra mindegyik utcai lámpánál, felemelte a rúdját, s a szerény szentjánosbogárka azon nyomban kék lánggá terebélyesedett. Egy ideig én is lámpagyújtogató szerettem volna lenni.

A két paraméterből, amelyek hatalmukba kerítenek bennünket, amikor erre a világra lépünk (ugyan honnan?), a tér jóval kevésbé titokzatos, mint a másik. Ez is átalakul persze, de egyszerűbb a természete: nem tesz mást, mindössze összezsugorodik idővel. Ezért mentek össze lassan a lakásunk méretei, ahogyan a Jezsuita kert vagy a Karol Szajnocha II. Állami Gimnázium – ahová nyolc évig jártam – stadionja is. Igaz, könnyű semmibe venni ezeket a változásokat, mert ezzel egy időben tevékenyebb és függetlenebb is lettem, miközben egyre merészebben kalandoztam Lvovban. Az ismerős helyek zsugorodását kalandjaimnak táguló hatóköre feledtette. Ezért jövünk erre rá később.

A tér végül is szilárd és egy tömbből való, híján van a csapdáknak és kelepcéknek. Az idő ezzel szemben ellenséges, életveszélyes elem, úgy is mondhatnám, ellentmond az emberi természetnek. Eleinte évekig nagy nehézségeim voltak az olyan fogalmakkal, mint a holnap vagy a tegnap. Bevallom – korábban soha nem beszéltem erről senkinek –, hogy igen sokáig mindkettőt a térbe helyeztem. Azt gondoltam, hogy a holnap a plafon fölött lakozik, mintegy a következő emelet padlózatán, és éjjel száll le, amikor mindenki alszik. Tudtam persze, hogy semmiféle holnap nem lakik a harmadikon, csak egy házaspár egy felnőtt lánnyal meg egy zöldes cukorkával teli aranydobozzal; a cukor odaragadt az ember ujjához. Nem igazán kedveltem, mert hűvös eukaliptuszízzel töltötte meg a számat, azt azonban élveztem, ahogy odaadták; egy szekreterben tartották, ami a vízeséshez hasonló robajjal nyitódott. Értettem tehát, hogy ha egy emelettel feljebb megyek, nem fogom fülön a holnapot, és hogy a tegnap sem alattunk rejtőzik, mert ott meg a háziúr lakott a családjával. Ennek ellenére kitartóan hittem valahogyan, hogy a holnap fölöttünk van, a tegnap pedig alattunk – egy olyan tegnap, amely nem siklott a nemlétbe, hanem magára hagyva is tovább élt valahol a lábam alatt.

Mindezek azonban bevezető, elemi megjegyzések. Jól emlékszem a kapunkra, a lépcsőnkre, az ajtóinkra meg a Brajerszka utcai ház – itt születtem – helyiségeire, és sok ismerősre is, például a már emlegetett szomszédokra, de arctalanul, hisz ezek az arcok megváltoztak, és emlékezetem – amely mit sem tudott a hasonló változások elkerülhetetlenségéről – magatehetetlenül tűrte e változásokat, ahogyan a fényérzékeny lemez is ki van szolgáltatva egy mozgó tárgynak. Igen, magam elé tudom képzelni az apámat, de az alakját és ruháit világosabban látom, mint az arcvonásait, amelyekre sok-sok év emlékei rakódtak. Nem is tudom, kit szeretnék látni, a galambősz férfit vagy az életerős ötvenest. Ugyanez a helyzet mindenkivel, akit elég hosszú ideje ismertem. Mikor a fényképek és a portrék elvesznek, nyilvánvalóvá válik tökéletes védtelenségünk az idővel szemben. Talán már korán értesülünk az idő pusztításáról, ez azonban haszontalan elméleti tudás. Ötévesen tudtam, mit tesz az, hogy régi és új, öreg és fiatal, hiszen a vaj megavasodott, és a retek zsenge volt. Tudtam egy keveset a hét napjairól, sőt az évekről is (a húszasok világos színűek voltak, és csak 1929 körül sötétedtek el), alapjában véve mégis hittem a világ változatlanságában. Különösen az emberekében. A felnőttek felnőttek maradtak, és amikor kicsinyítő képzőkkel illették egymást, teljesen megdöbbentem – ezt helytelennek tartottam; a kicsinyítő képző csak a gyerekeket illeti meg. Mekkora képtelenség, hogy az egyik öreg azt mondja a másiknak; „Statiek”.

Az idő tehát akkoriban mozdulatlan, béna, magatehetetlen kiterjedés volt a szememben. Sok minden történt az időben, akárcsak a tengeren, ő maga azonban moccanatlan maradt. A tanítás minden órája maga volt az Atlanti-óceán, amelyen férfias elszántsággal kellett átkelni, csengetéstől csengetésig, s amelynek végtelensége veszedelmekkel volt megtűzdelve; a vakáció meg júniustól szeptemberig maga volt az örökkévalóság. Úgy írok az órák és napok hihetetlen hosszáról, mintha mástól hallottam volna, és nem magam tapasztaltam volna meg, mert mára képtelen lennék elképzelni vagy elgondolni. Később észrevétlenül minden fölgyorsult, és senki ne mondja, hogy a benyomások hazudnak, mert minden óra ugyanazt az időt méri. A válaszom erre az, hogy ennek pontosan az ellenkezője igaz: az órák hazudnak, mivel a fizikai időnek semmi köze a biológiaihoz. A fizikát félretéve, mi közünk nekünk az elektronok és fogaskerekek idejéhez? Mindig is úgy véltem, van valami becsapás az összehasonlításokban, valami gonosz trükk, amelyet elkendőznek a változások bármely fajtája között egyenlőségjelet tevő matematikai módszerek. Úgy születünk a világra, hogy hiszünk a szemünknek és az érzékeinknek, később azonban kiderül valamiként, hogy a gyerekek felnőnek, és a felnőttek elindulnak a halál felé.

2. FEJEZET

Norbert Wiener[46] a következő szavakkal kezdi önéletírását: „Csodagyermek voltam.” Én azt írhatnám: „Kis szörnyeteg voltam.” Ami talán enyhe túlzás, de kisfiúként valóban terrorizáltam a környezetemet. Csak akkor voltam hajlandó enni, ha apám fölállt az asztalra, és ott ki-be csukogatott egy esernyőt, máskor csupán az asztal alatt etethettek. Igazából nem is emlékszem ezekre a dolgokra, melyek már az emlékezet határvidékének kezdetei. Csodagyermeknek mindössze az engem ajnározó nagynénik tarthattak. Viszont határozottan érzékeny gyerek voltam. Talán ezért is érdekelt már igen korán a költészet. Még olvasni sem tudtam, de már verseket szavaltam, gyakran vendégek előtt is. Az egyik egy szúnyogról szólt, amelyik leesett egy tölgyfáról, de nem tudtam befejezni a költeményt, mert amikor a végzetes baleset következményeit kellett volna ecsetelnem (a szúnyog eltörte a hátát), bömbölni kezdtem, és el kellett vezetni, mialatt kétségbeesetten szipogtam. Csak kevés teremtény iránt éreztem akkortájt olyan heves, tragikus rokonszenvet, mint amit a szúnyog keltett bennem. Az irodalom, hoc signo,[47] egyetlen alkalommal éreztette felettem hatalmát.

Negyedik életévemben megtanultam írni, habár semmi lényegeset nem közöltem az írótollal. Az első levél, amelyet apámnak írtam Skoléból, ahová anyámmal mentem, szabatos híradás volt arról, hogyan végeztem el a nagydolgomat teljesen egymagam egy vidéki árnyékszéken. Kihagytam azonban, hogy belehajítottam az árnyékszék lukába a szintén doktor házigazda összes kulcsát. Lehet, hogy nem is én voltam a tettes – volt ott egy korombeli fiú is a faluból, és nem világos, kinél volt utoljára a kulcscsomó. Egyáltalán nem volt könnyű kihalászni.

Azokban a napokban Lvov megannyi látnivalója és műemléke közül engem Zalewski cukrászdája vonzott a legjobban az Akadémia utcában. Jó ízlésem lehetett, mert azóta sem láttam kiállítva ilyen látványos tortaépítményeket. Háttér gyanánt évente lecserélt fémkeretes tablók szolgáltak a marcipánból bűvölt fenséges szobroknak és allegorikus alakoknak. Nagy művészek, a cukrászmesterség Leonardói valósították meg itt látomásaikat, és kivált karácsony vagy húsvét előtt valóságos csodákat alkottak mandulakrémből meg csokoládéból. Cukorból formált Mikulások – zsákjuk telis-tele finomsággal – fogták szorosan a szán gyeplőjét; a tálakra kirakott aszpikos sonkás halak valójában cukormázzal bevont marcipánból készültek – és nem másodkézből tudom ezt. Még az aszpikba ágyazott citromszeletek is a cukrász kezét dicsérték. Rózsaszínű malacokra emlékszem csokoládészemekkel meg a legkülönfélébb gyümölcsökre, gombára, húsra, növényre; rétek és erdők is voltak ott, mintha bizony Zalewski az egész mindenséget cukorból és csokoládéból kívánta volna újraalkotni, hámozott mandulát használva a Naphoz és cukormázat a csillagokhoz. Bárhogy volt is, ez a nagyszerű mester tudta, miként ragadja el minden évszakban másként vágyakozó, szorongó, bizalmatlan lelkemet; hogyan hódítson meg marcipánfaragványai ékesszólásával, fehér csokoládéra vájt metszeteivel, tejszínhabos Vezúvjaival, ahol a lávakitörést vastagon kandírozott gyümölcsök jelenítették meg. A torta huszonöt groszyba kóstált, iszonyatos összeg volt ez, ha azt vesszük, hogy egy nagy briós egy ötösbe, egy limonádé meg nagyjából egy tízesbe került, de azt hiszem, Zalewskinél a művészi tablókat kellett megfizetni, az édességből felsorakoztatott csatajeleneteket, amelyek vetekedtek egy Raclawicka-kiállítással.[48]

Az Akadémia utcában egy másik cukrász is működött, akinek kreációi inkább a gyomornak, mint a szemnek kedveztek. Ehhez az üzlethez kevésbé boldog emlékek fűződnek. Apám bátyja, Fryderyk bácsi egyszer elvitt kirándulni kétlovas csézáján. A legjobb ruhámat vettem fel csipkegallérral, csakhogy a fogorvosnál kötöttünk ki, aki kihúzta az egyik tejfogamat. Hazafelé sírtam, nyálat és vért csorgatva a csipkére. Nagybátyám úgy próbálta elaltatni az árulás fölött érzett méltatlankodásomat, hogy pisztáciafagylaltot vett nekem ebben a cukrászdában. Apám – akinek szemlátomást nem volt elég bátorsága, hogy ilyen borzasztó jeleneteknél segédkezzen – ezúttal nem volt jelen.

Volt egy további cukrászda is a Mikolasch árkád alatt, amely olasz fagylaltot árult. Itt történt, sokkal később, hogy unokatestvérem, Stefan, egy megtermett óriás, párbajokra hívott, sportszerűtlen párbajokra, mivel fagylaltot ettünk, és annak kellett fizetnie mindkettőnkért, aki vesztett, mert kevesebb fért belé. És Stefanba több fért. Emlékszem, hogyan mentem haza innen az üveggel fedett árkád alatt, milyen mereven lépkedtem, mert a gyomromat vaníliajéghegyek töltötték meg.

Az Akadémia utca elején, nem messze a György Hoteltől, volt egy másik üzlet, nem cukrászda, mégis nagyon fontos hely: Klaften játékboltja. Nem emlékszem sem a kirakatára, sem a belsejére, mivel e szent hely minden megfigyelőképességemet megbénította; az ájulás környékezett, amikor vadul kalapáló szívvel beléptem, előre tudva, mekkora megpróbáltatás vár választani képtelen mohóságomra. Klaftennél kéjesen súlyos, lapos dobozokat vehetett az ember, tele ólomkatonával; parányi ágyúkat, amelyek borsólövedéket okádtak; favárakat hegyorommal; patronos pisztolyokat, a valódi töltény azonban tilos volt. Valamikor, a kezdet kezdetén volt egy lovam, egy szürke hintaló. Látni már nem látom magam előtt, csak valódi lószőrből készült sörénye és farka durva tapintását érzem az ujjbegyeimben. Azonnal elneveztem Sirnek, hisz olyan nagy és pompázatos volt. Jól bántam vele; versenytársai maguk hullottak ki az idő rostáján.

A gimnázium előtti időkről megőrzött emlékképek inkább félelmetes és erőszakos, mint kellemes események kóré csoportosulnak. Tudom, hol lakott nagynéném a Jagiellonska utcában, mert egyszer megtámadott ott a hallban egy óriási pulyka. Hogy mit keresett ott, arról fogalmam sincs. Jó ideig féltem belépni ebbe a hallba, ezért szélsebesen rohantam a sötétben a kettős fakapu és a rettentően nyikorgó lépcső között. A nagynéném lakásához vezető út szintén ijesztő volt – egy oldalerkélyen át vezetett, amely olyan erősen lejtett az udvar felé, hogy bármelyik pillanatban elvágódhattam. A tornác teljes padlózata lejtett, akárcsak a pisai ferde toronyé. Egy ajtó mögött a mindenki elől elzárt szalon lapult meg csillogó parkettájával és vászon védőhuzatba bújtatott súlyos bútoraival. Ezt a szobát soha nem használták. Képzelem, hogy már e szerzetesi elszigeteltség is mennyire kedvére lehetett nagynénémnek. Amilyen falánk haspók voltam, egyszer, pillanatnyi figyelmetlenségét kihasználva belopóztam ide, és akár egy kalóz, azonnal a fekete tálaló felé indultam, ahol piramist formázó nagy marcipángyümölcsök – almák, banánok, körték – integettek az üvegbura alól. Felemeltem, és beleharaptam az egyik kincset érő édességbe. Szerencsére nem tört ki a fogam, de nem is hagytam nyomott a fényes felületen. A marcipán kőkemény volt; az idő felfegyverezte torkosságom ellen. Az egyik legkeserűbb csalódásom volt ez.

Mesélik, hogy csaknem belefulladtam a Zelazna-tóba. A partján ültem, és egy ismerős néni játszott velem. Egy botot fogtunk ketten, és egyszer túl hevesen rántotta meg. Úgy süllyedtem a tó fenekére, akár egy kő, még arra sem volt időm, hogy megijedjek. Minden zöld lett, aztán elsötétedett, majd valaki fejjel lefelé tartott, hogy kirázza belőlem a vizet. Az egész élmény ködbe borul. Azt hiszem, a fürdőben elkülönítették a két nemet, ez esetben az anyámmal lehettem a női oldalon.

Mindössze két vészterhes közjátéknak voltam szemtanúja. Lvovba érkezett az Emberlégy, és úgy sejtem, a belvárosban, a Légió utcában történt, hogy felmászott egy magas épületre. A cselédünk elmondása szerint mindössze a cipőfűző apró horgát használta a mutatványhoz – akkoriban tényleg voltak effélék; horgok rögzítették a gombokat, a női cipőkre meg hurkokat szereltek. Fémcsatjuk és kerek hurkuk volt. Az Emberlégy leesett, tömeg verődött köréje, kiszállt a rendőrség, másnap pedig – talán az Új Kor címoldalán – megnéztem a fényképét, amint felemelték a járdáról. A sápadt arcát behálózó ráncok olyanok voltak, mint egy óriáspók lábai. Azt hiszem, eltörhette a koponyáját; hogy azután mi történt vele, nem tudom.

Egy másik alkalommal tüzet fogott pincénkben a szén, vagy parázslani kezdett. Éppen vendégeink voltak, nagyban kártyáztunk, amikor megszólalt az ajtócsengő, és hirtelen tűzoltók rézsisakjai csillogtak fenyegetőn a hallban. Az egész épületet ki kellett üríteni. Az utcáról néztük, hogyan árasztják el a tűzoltók a pincét vászonslagjaikkal. Aztán mind átmentünk a nagybátyámhoz, aki a közelben lakott. A tüzet eloltották, a félelem azonban velem maradt. Még sokáig rémálmaim voltak, ahol a tűz fehér, szélfútta idegenként verte ajtónkat, és kandikált be az ablakokon. Napközben, amikor senki sem ügyelt rám, le szoktam menni a pincébe, hogy megérintsem a padlót, és meggyőződjem arról, nem tűzforró, nem emészti fel alattomban alulról a lakásunkat.

Tűztől való félelmem aztán végérvényesen megszűnt. Érdekes, hogy amíg bizonyos események kóros fogékonyságot fejlesztenek ki egy gyermekben, mások semmiféle nyomot nem hagynak.

Az egyik első könyv, amit olvastam, egy fiúról szólt, aki beszállt egy liftbe, az meg fellázadt, vagy kitört fogságából, és a tetőn átsüvöltve léggömbként vitorlázott tovább a város felett. A szerző kétségkívül szórakoztatni kívánt, mégis megijesztett, s liftbe lépve még huszonöt évvel később is eszembe jutott ez az ostoba történet.

Azt sem tudom, hogyan tettem szert rovaroktól való félelmemre. A pajtásaim imádtak bogarakat gyűjteni, én azonban hozzájuk sem mertem érni. Ugyanez volt a helyzet a molyokkal. Az egerektől viszont nem féltem, és még hasznot is húztam ebből. Anyám annyira undorodott tőlük, hogy nekem kellett kiszednem a kis tetemeket a csapdákból. Néha, ha nem is fogtam épp egyet, a távolból megmutattam anyámnak egy szürke gumiegeret, és ilyenkor is behajthattam a temetési díjat.

Meglepő, hogy alig emlékszem játszópajtásaimra, a tárgyak ellenben erős érzelmeket ébresztettek bennem. Egyetlen gyerek arcát sem tudom felidézni, viszont tökéletesen emlékszem a gurigámra, még a csavarokra is, amelyek összetartották a fát, meg arra, mint tanultam ki, hogyan késztessem arra, hogy visszaguruljon hozzám. Nem azért lehetett ez, mert a tárgyak mindenestől alávetették magukat nekem, ezzel szemben az élőlényeknek megvolt a saját akaratuk, egy olyan akarat, amely túlságosan is szembehelyezkedett az enyémmel? Mert hiszen minden, ami körülvett, lett légyen fémből vagy fából, a zsákmányom, a prédám lett. Sokáig, évekig vártam egy gramofon kimúlására, vagy legalábbis arra, hogy elöregedjen, végül azonban elfogyott a türelmem, és megnyitottam a szerkezetet. Nem amolyan nagy tölcsérrel felszerelt masina volt, amilyeneket csak a kirakatokban és képeken láttam; fából készült, rezonáló dobozzal meg belső hangszóróval, és azt hiszem, Pathephone-nak hívták. Imádtam a kerekét forgatni. Volt néhány „sikerlistás” lemezünk – az egyiken nem volt más, csak nevetés –, például olyan felkapott slágerek, mint „Lépjünk a gázra, és tépjünk bele”, aztán áriák, de a tűcserélő, egy rugószabályozó herkentyű jobban érdekelt a zenénél. Ugyanez állt a rádióra. Az első 1929 körül jelent meg a házunkban. Hosszú doboz volt, az elején ebonitborítással. A gombjain fehér rovátkák és pontok sorakoztak, a fülhallgatóknak meg külön foglalatot szereltek fel. Bár volt egy nagy hangszórója, amely legyezőre emlékeztetett, még a helyi adót is alig tudtuk fogni rajta. Ezt a monumentális masinát akkumulátorok működtették, amelyeket újra kellett tölteni. Emlékszem, hogy az első műsort, amit fogtunk a lvovi rádióállomáson, Conrad[49] egyik elbeszélése volt – A két boszorkány kocsmája –, melyet egy férfi olvasott fel síri hangon. Néha átjött segíteni apámnak Mundek bácsi, Hania nagynéném férje a Szabadság utcából, hogy hangos sípolásokat, üvöltéseket és elektromos macskák nyávogását csalja ki a svéd dobozból (Ericsson volt a márka). Együtt megépítettek és felszereltek egy antennát, egy fakeresztet, amelyről derékszögben ágaztak le a drótok. Csak nagy ritkán sikerült elkapniuk holmi csikorgó muzsikát a sztatikus sistergés függönyén keresztül, akár egy másik bolygó életjelét, amely csupán szokatlan ritkaságával szerzett élvezetet. Nagybátyám feljegyzett minden egyes alkalmat, mikor valamit kifogott a rádión, mondjuk Milánóból vagy Berlinből, amelynek legjobb állomását Königswusterhausennek hívták. Ez a masina is lassú, hosszú hanyatlásnak indult, majd elavult. Eljött hát az ideje, hogy nekimenjek a feszítővassal és a kalapáccsal. Szét is szedtem rendesen, de csalódnom kellett: sehol egy fogaskerék, rugó, semmi, csupán ezüstbevonatú csövek, kondenzátorok meg drótok gubanca.

Apám rengeteg mindentől félt – például nem engedte meg, hogy antennát szereljünk a tetőnkre, nehogy belecsapjon a villám, s a kályháinkban is kizárólag fát égettünk, mert a szén mérges gázaitól megfulladhat az ember. Talán örököltem is ezeket a félelmeket, de nem ugyanazokat. Szerettem az elektromosságot, és mindig is tudtam bánni vele, már akkor, amikor a megdörzsölt fésűm papírdarabokat vonzott magához. Ami a mérgező gázokat illeti, megpróbáltam előállítani őket, már amennyire lehetséges volt. De ezek a mániák – az elektromosság, a kémia és a mechanika iránt – valójában csak később, a gimnáziumi években fejlődtek ki bennem. A harmincas évek előtt olyan, minden eredetiséget nélkülöző banalitások foglalkoztattak, amelyek kitöltik a kisfiúk életét. Eleinte különböző gépekké alakultam át: hol vitorla voltam, hol gőzhajó, hol meg repülő. Alaposan megdolgoztattam a dugattyúimat, kiengedtem a gőzt, majd hátramenetbe kapcsoltam. Ezek a rutinszerű mozdulatok nyomokban szinte az érettségiig elkísértek. Emlékszem, hogy kamaszként, gimnáziumi egyenruhámban, és már szerelmesen sem volt ritka, hogy váratlanul sebességet váltok az utca kellős közepén, vagy szél alá fordítom a kormányt, és horgonyt vetek.

Az effajta utánzás valószínűleg egészséges fejlődési fokozat, noha idegesíthet egy kívülállót, aki gyerekeknek és nem kicsiny felnőtteknek szeretné látni az apróságokat – kivált a kis babakocsikat tologató nyolcéves mamákra gondolok. Egy szakértő erre azt mondaná, hogy a gyerekek csupán felkészülnek játékaikkal a kultúrára, amelybe egyszer belépnek. A középkorban bizonyára lovagokról, ostromokról és keresztes hadjáratokról szóltak a játékaik.

Ugyancsak nincs semmi kivetnivaló abban, hogy egy gyerek a testét és az abban rejlő lehetőségeket vizsgálgatja. Ami esetemben változatos ténykedésekhez vezetett. Egy darabig szerettem felakasztani magam, és meg is szereztem az ehhez szükséges kötelet, bár persze nem mentem el a végsőkig. És kínozni is szoktam magam: például zsineget hurkoltam az ujjamra, hogy „elaludjon”, vagy az ajtókilincshez kötöztem magam, máskor fejjel lefelé lógtam egy kötéllétrán (volt egy ilyenem), vagy ujjammal megnyomtam a szemüregemet, hogy kettősen lássak. Az orromba és fülembe viszont soha nem dugtam borsót vagy babot, mivel jól tudtam, mi várna rám – elvégre is orr-fül-gégész fia voltam. Nem tudom, honnan vettem az ötletet, de jó ideig a lábfejet, kivált a pucérat, a legmegvetendőbb testrésznek tekintettem. Egyszer cudarul összevesztünk ezen az unokatestvéremmel, Mietekkel, aki két évvel volt idősebb nálam (ő is Varsóban veszett oda, mint Stefan). Egy ablakpárkányon ültünk a lakásunkban, és én a fentiekről győzködtem. Az volt a kérdés, ki mutatja meg előbb a lábfejét. Mivel senki nem volt otthon, ölre mentünk, és egy ideig a padlón henteregtünk. Egy freudista minden bizonnyal örömét lelné e vallomásban, mégsem maradt semmi bennem a láb iránti megszállottságból, nem lettem fetisista.

Azért időzöm el e részleteknél, mert valamiért érdekesebbeknek érzem őket, mint későbbi emlékeimet. Idő múltán egy gyerek egyre észrevehetőbben és kifejezettebben betagozódik egy csoportba – jön az általános iskola, majd a gimnázium –, és viselkedésében ehhez igazodik, legalábbis amennyire tőle telik. Ténykedései is mindinkább ettől függnek, és – vélem én – kevesebbet mondanak el belső tulajdonságairól, a kromoszómaszerelvénybe öltöztetett öröklött démonokról, mint első mulatságai, melyeket nemritkán egymagában űz. Sokkalta izgalmasabbak és inkább megérdemlik a figyelmet ezért az első rokon– és ellenszenvek, amelyek látszatra a semmiből támadnak; míg a későbbiek már tanultak, és gyakran csak a lélektelen utánzás termékei. A kisgyerekek – tudjuk – nem félnek például a hozzájuk közel állók legiszonyúbb testi torzulásaitól, egyszerűen észre sem veszik az ilyesmit. Belekerül egy időbe, mire beépítik magukba a társadalom értékrendjét. Semmiképpen nem úgy jövünk világra, hogy készen kapjuk a csúnya és szép fogalmait. Ez azonban csak találgatás, elméleti feltevés, hiszen nem tudjuk, meg lehetne-e tanítani egy gyereknek az elfogadottal szembehelyezkedő hétköznapi esztétikát.

Térjünk azonban vissza a tárgyakhoz. A ruhadarabok kivételt jelentettek, mert nem érdekeltek. Erre abból következtetek, hogy egyáltalán nem emlékszem, mit viseltem, leszámítva egy zöld kötős bőrnadrágot. Elöl széles slicce volt, egy hajtóka, amely szarugombokkal záródott; kényelmetlen és veszedelmes elrendezés ez, mivel szükség esetén az ember nem tudja gyorsan kinyitni. Emlékszem, hányszor kívántam, bár lenne rendes sliccem, nem ilyen pisiseknek való.

Eddig nem szóltam lakásunknak arról a két helyiségéről, amelyek jelentőségét az adta, hogy nem volt szabad ide belépnem: a várószobáról és a rendelőről. A váró bútorzatát védőhuzatos karosszékek alkották, amelyek a jelek szerint ébenfából voltak, mert amikor letört az egyiknek a karja, előtűnt a kékesfekete fa. Volt ott egy ódon vitrin is „nippekkel”, nem a jobb fajtából, tálcákkal és ezüstkosárkákkal – ezek a hálás betegek ajándékai voltak – és egy japán tőr utánzattal, ami szétjött. Ott kuksolt aztán egy arab is a Lvov utcából. Fadobogón állt, nem volt neve, mivel nem akadt gazdája; nagyméretű baba volt dülleteg kék szempárral, agyonfoltozott rövid kabátkával, nadrággal, csíkos inggel, zsebében pedig nemezből varrt banánnal. Tilos volt hozzányúlnom őuraságához, ezért is érte meg a háború első éveit, mígnem végül megadta magát a molyok módszeres, egyesített támadásainak. A Brajerska utcában mindig volt moly, és bárki, aki meglátott egyet a házban, köteles volt üldözőbe venni, hogy dühödten rácsapjon és megsemmisítse; engem azonban annyira undorított az ujjaim közé akadt szétlapított rovar test gondolata, hogy lehetőleg félreütöttem.

Apám rendelője tiltott területnek számított, ezért persze tüzetesen átkutattam, valahányszor módom nyílt rá. A tapétaminta porceláncsempére hajazott. Volt ott egy kemény és szűk szófa, egy orvosságos szekrény, néhány könyv, ezenkívül egy kis íróasztal, melegítőlámpa, sterilizáló, egy fémasztal orvosi műszerekkel, egy fehér szék a betegnek, és egy állítható forgószék az apámnak. Mindez spártai szigorról tanúskodott, egyetlen kivétellel. A szekrényben volt egy fekete doboz, kis rekeszekkel, bennük gondosan elrendezve mindazok a tárgyak, melyeket apám a Brüning-féle gégetükör méretes csöveinek segítségével távolított el páciensei légcsövéből és nyelőcsövéből – önmagukban teljesen semmitmondóak lettek volna; ijesztővé attól lettek, hogy elgondolta az ember, hol akadtak meg. A kiállítás magában foglalt egy műfogsort négy foggal; egy kis kampót; egy nyitott biztosítótűt; továbbá csírázásnak indult babszemeket, mintha bizony végleg gyökeret kívántak volna verni valaki orrában. Voltak ott patinával bevont pénzdarabok meg egy jókora tekercs film. Mikor már nagyobb voltam, apám néha elmondta ezeknek a trófeáknak a történetét; miként vadászta le őket a pisztolyként marokra fogott Brüninggel, de a speciális hosszú kampót, leleményes fogóit és szondáit is megmutatta. Nem győztem ámuldozni egy beteg történetén, akit fulladozva, félig ájultan hoztak be, akkorra már kékre-zöldre vált. A toroktükrözés nyitott, akadálytalan gégét mutatott, ekkor azonban apám különös csillogásra lett figyelmes, amilyen az üvegé is. Mint kiderült, egy mozgóképes filmcsík volt, melyet a beteg, egy mozigépész, a túrós palacsintával együtt nyelt le. Senki sem tudta, hogyan került a film a túróba, de fennakadt a torokban, és szelepként nyitódott-záródott, minden új légvételnél fulladásra késztetve emberünket. A közönséges leletek – például halszálkák –, melyeket apám szép számmal halászott ki a betegekből, nem kerültek a fekete dobozba. Szünidőben soha nem fejezhettük úgy be a vacsorát, hogy ne hangzott volna föl az ajtócsengő erőszakos berregése a földszinten; apám ilyenkor azonnal vette fehér kabátját, homlokára illesztette a gégetükröt, mint egy hatalmas harmadik szemet, és eltűnt a rendelőben.

Irigyeltem tőle győzelmeit, inkább látványosságukért, mint orvosi természetük okán. Nagy titokban elő-elővettem az egész Brüning-szerkezetet, összekapcsoltam a hosszú, nikkelbevonatú csöveket, felszereltem a parányi égőt, majd bátran nekiláttam, hogy előszerezzem a porszívó csövéből mindazokat az idegen tárgyakat, amelyeket belehelyeztem. Addig szoktam pörögni a forgószéken, amíg bele nem szédültem. A nagy melegítőlámpát is bekapcsoltam; egyszer állítólag majdnem lángra lobbantotta egy nőbeteg haját a benne lévő celluloidcsat vagy fésű miatt. Ez azonban még az én időm előtt történt. Mikor pedig nem akadt jobb dolgom, megtöltöttem a félliteres fecskendőt, amellyel apám a fülzsírt szokta kimosni, hogy az udvarra néző nyitott ablakon keresztül vizet spricceljek vagy a fenti emeletre, vagy le, a háziúr balkonjára.

Mint már mondtam, korán megtanultam írni-olvasni. Apámnak és anyámnak szépséges díszokleveleket készítettem, melyeket telerajzoltam virággal. Első olvasmányaimat a szokásos mesék és versikék alkották, mint a szúnyogról szóló is. A háború után kezembe került egy kötetnyi gyermekvers. Néhányat felismertem a több mint harminc éve olvasottak közül, és meglepődtem, ugyan mit találtam bennük hatévesen. Hihetetlen, elmondhatatlan drámákat és érzéseket, amelyek később kikoptak belőlem; ámulatot, rettenetet, ugyanakkor humort is. Mindez rám várt akkoriban, a lehető legsemlegesebb szavakban. Vajon miért hordozott sötét, baljós fenyegetést egy történet a padló egy lemoshatatlan foltjáról? Miért volt a farkatlan tehenek számolása mágikus ráolvasás, rejtett erők és démonok vészterhes megidézése? Még különösebb, hogy senkinek nem beszéltem az érzéseimről, félelmeimről, balsejtelmeimről. Talán ki sem tudtam fejezni, meg sem tudtam nevezni ezeket a lelkiállapotokat. Meglehet, azt gondoltam – már ha egyáltalán gondoltam valamit –, hogy másként nem is lehet reagálni ezekre az olvasmányokra, és ez így természetes. Bárhogy légyen is, sokkalta fogékonyabb műszer voltam akkor, mint mostanság; alig volt szükségem ösztönzésre ahhoz, hogy fejemben máris az érzés és átélés egész építményei épüljenek meg. A gyermekkönyvek szerzői még csak nem is sejtik, mit művelnek; milyen gyúlékony anyaggal zsonglőrködnek. Azt hiszik, mindössze tanulságos történeteket adnak közre, csakhogy egy gyerek fejében mindez sötét titokká vagy gubancos tragédiává alakul. Hogy ámulatba ejtsenek, okkult igazságokat tanítanak, s egyszerű verselésükkel katarzishoz juttatnak egy hétévest. Később megcsöndesedtem, és könyvek olvasására adtam magam.

Természetesen én voltam Maugli, Winnetou és Nemo kapitány. A legfurább szövegrészletek maradtak meg a fejemben látszólag minden ok nélkül. A háború után megvettem Uminskitól az Utazás pénz nélkül egy példányát, és oldalról oldalra átfésültem az egyik legszebb soráért: „A golyó a rá jellemző süvöltő hangot hallatva repült.” Az egésznek valami krokodil vagy rinocérosz levadászásához volt köze, sajnos azonban átdolgozott kiadást tartottam a kezemben, amelyből – legnagyobb csalódásomra – kivágták a nagyszerű golyót a rá jellemző süvöltéssel. Na és a Kijárat nélküli völgy? Szörnyű érzések viharzottak át rajtam, amikor kisfiúként olvastam. Nem beszélve a Vadon szaváról.[50] A hasonló olvasmányok nem hagyták, hogy elengedjem magam, kiüljek az ablakpárkányra, a lábfejemen egyensúlyozzak egy széket, vagy az asztallapra könyökölve az asztalra térdeljek. Nagyon közel kellett maradnom teljesen biztonságos felnőttekhez, és még ilyenkor is néha borzasztóan éreztem magam. Dickenst nem szerettem: olyan volt, mint az esős, reménytelen őszi idő. Dumas világába azonban belevetettem magam, és elmerültem benne. Ártatlanul belekezdtem A három testőrbe, aztán egy idő után beláttam, egy élet nem elég az összes könyve elolvasásához.

Később a gimnáziumban mindent bekebeleztem, ami csak a kezem ügyébe került: Fredrót[51] és May Károlyt, Sienkiewiczet és Vernét, H. G. Wellset, Slowackit[52] meg Pitigrillit.[53] Jó kis kotyvalék.

Olvasás közben rendszerint ettem valamit. Gondolom, mostanra mindenki előtt világos, mekkora haspók voltam. És szerelmes természetű is. Itt említeném meg első nőimet. Furcsa, tekervényes fejlődés volt ez. Mila állt az elején, a mosónőnk. Talán öt ha lehettem, és azonmód feleségül akartam venni. Szegény nőnek visszeres volt a lába. Akkoriban még nem volt mosógép, és a mosás gőzölgő pokollá változtatta a házat, legalábbis a konyhát meg a szomszédos helyiségeket. Hatalmas dézsát állítottak ilyenkor középre, a bojlerek úgy fortyogtak, akár egy vulkán, aztán előkerült egy sulykolófa is, ami éktelen lármát csapott. Én meg csak álltam mindennek a közepén, és rá se hederítettem az egész fejetlenségre.

Legközelebb az általános iskolai tanítónőmbe lettem szerelmes. Nem tudom, milyen volt a külseje, de emlékszem, hogy egyszer kirángatta padjából a mellettem ülő osztálytársamat. Az iskolában általában csak úgy büntettek, hogy vonalzóval rávertek a nyitott tenyerünkre, ez a kölyök azonban kemény volt, hidegfejű, fékezhetetlen és pökhendi; a szerelmem meg úgy elagyabugyálta, hogy egész porfelhő szállt fel a nadrágjából. Mukk nélkül tűrte, nem is sírt, ami óriási hatással volt rám.

Idővel a viszonzatlan szerelem lett a specialitásom. Őrülten beleszerettem egy nálam négy évvel idősebb lányba, aki gyakorlatig felnőttnek számított, mivel én tíz voltam. Elbűvölten lestem a távolból a Jezsuita kertben. Akkoriban meglehetősen dagi voltam, a testem kezdett körteformát ölteni, mivel szélesebb lett deréktól lefelé. A gimnáziumban még inkább így volt ez. Pufók arcomból kiguvadt a szemem, mert természetemnél fogva kíváncsi voltam, a számat meg tátva felejtettem – a jelek szerint azt képzeltem, hogy ezzel aratok sikert. Erre azonban akkortájt nem sok esélyem mutatkozott; de amúgy sem gondoltam én a beteljesüléssel, fogalmam sem volt, mihez kezdhetnék a lányokkal azon kívül, hogy esténként bokorról bokorra kergetem és zseblámpával riogatom őket a Kertben. Szerelmem ezért a Jezsuita kert hölgye iránt már az elején megrekedt, ennek ellenére szokatlanul heves volt. Talán még a szüleimnek is beszélhettem róla, különben nem engedtek volna ilyen hosszú időt eltölteni megfigyelőállásomon. Ő valószínűleg nem is tudott rólam, hisz egyetlen szót sem váltottunk. A profilja, álla és ajka mégis olyan elevenen él az emlékezetemben, mintha ma is látnám.

Furcsa, hogy ezek a platonikus érzemények nem akadályozták jóval földibb természetű enyelgéseimet (már ha azok voltak). Nem lehettem több nyolcévesnél, amikor a konyhába tévedő apám rajtakapott, amint belecsíptem egy cseléd hátsójába. Zavartan valami olyat motyogott, hogy „á, igen” vagy „á, bocsánat”, és sietve eltűnt. Az is fura, hogy némelyik tettemre, sőt érzésekre is emlékszem ezekből az időkből, gondolatokra azonban nem. Talán mert a gondolataim soha nem léptek túl a közvetlen testi észleletek körén.

A Slowacki utcában, a Főpostával szemben állt a Cunard-társaság irodája, mindegyik ablakában egy-egy óceánjáró makettjével. Ezek a pompás hajók makacsul kísértettek, és betöltötték az álmaimat: minden megvolt rajtuk, ami kell; sárgaréz csavarok a kormánykerekeken; kötélzet, árbocok; végtelen sorokat alkotó hajóablakok; fedélzetek; hidak, miniatűr mentőcsónakok; létrák és mentőmellények. Reménytelen vágyódással gondoltam rájuk. Hasfelmetsző Jack gondolhatott így azokra a nőkre, akiket nem kaparintott meg. Az ő képzelgései minden bizonnyal ugyanolyan vértelenek voltak, mint az enyéim, ahogy ott álltam a Cunard-társaság ablakai előtt, hiszen csak e vágyképek kiélése vezet el a bűntetthez. Talán jó is volt, hogy egyetlen ilyen kétméteres csodához sem férkőzhettem hozzá, mert ha igen, hát kalapácsért nyúltam volna.

A gyerek, aki voltam, érdekel, egyúttal azonban meg is ijeszt. Tény és való, csupán babákat és gramofonokat végeztem ki, vegyük azonban ehhez hozzá testi gyengeségemet, meg hogy féltem a felnőttek megrovásától. Apám soha nem ütött meg, anyám néha meglegyintett ugyan, de ez volt minden. Emellett azonban számtalan egyéb, kevésbé közvetlen büntetési módozatot és eszközt is felvonultattak, a szóbeli feddéstől az édesség megvonásáig. Ha a négyévesek olyan erősek lennének, mint a szüleik, más világban élnénk. Valójában külön faj ez, nem kevésbé bonyolult, mint a felnőttek – csakhogy másban rejlik a bonyolultsága. Hisz nem elszoruló szívvel vertem szét a játékaimat? Nem sirattam meg később az elvesztésüket (a kimért büntetéstől függetlenül)? Ha pedig annyira félénk voltam, miért élveztem úgy a veszedelmes helyzeteket? Valami arra ösztökélt, hogy a lehető legjobban kihajoljak az ablakból, noha az Emberlégy elrettentő példájából tudtam, milyen egy esés a harmadikról. Emlékszem, mennyire megrémítettem a nagybátyámat, amikor egyszer a téli szünetben, Tatarow városában egy indulni készülő mozdony alá másztam, hogy letörjek egy jégcsapot egy hajtókarról. Rettegtem attól, hogy a vonat elindulhat és levágja a lábamat, a jelek szerint azonban kétségbeesetten vágytam a jégcsapra is. Nem ezt hívják a lélekgyógyászok kényszeres viselkedésnek, egyfajta rögeszmének? Valóban volt idő, amikor ablakokat és ajtókat számoltam vagy bonyodalmas rítusokat hajtottam végre; kikerültem például a járda repedéseit, de a légvételekkel is szörnyű gondjaim voltak. Megpróbáltam minél tovább visszatartani a lélegzetemet, vagy sajátos módon lélegezni, nem csupán beszívni a levegőt, hanem valahogy két légvétel között is újabb adaghoz jutni. Kivált elalvás előtt kísérleteztem ezzel. Máskor fejem alá gyűrve a kis– és nagypárnát, sátrat építettem a takaróból, és így tovább.

Betegen, de makkegészségesen is időnként furcsa észleleteim támadtak; harminc év múlva értesültem arról, hogy a testérzet zavarai ezek. Ahogy ott hevertem az ágyban keresztbe font karral, a két kezem hirtelen nőni kezdett, miközben én hatalmas tömegük alatt roskadozva egyre kisebb és kisebb lettem. Ez többször is bekövetkezett, és határozottan éber állapotban. A kezem ilyenkor hegymagasra növekedett, s ujjaim e szörnyeteg elefantiázisnak engedelmeskedve óriási boltívekké zárultak. Megijedtem, de nem nagyon, az egész olyan különös volt – és nem szóltam róla senkinek.

3. FEJEZET

Most már látom, milyen magányos gyerek voltam, akkor azonban nem voltam ennek tudatában. Szerettem volna egy kistestvért – öccsöt vagy húgot –, de attól tartok, valójában kis szolgát akartam magamnak. Szívesen olvasgattam az újsághirdetéseket, melyekben szülők ajánlották örökbefogadásra gyermekeiket. Sok ilyen hirdetés volt akkoriban. Nagyszerű lenne, ha befogadnánk egy ilyen gyereket, gondoltam. Óhajom nagylelkűsége felnőtt fejjel meglehetősen gyanúsnak tetszik. Idegen gyerekek csak ritkán látogattak meg. Nem mintha soha nem került volna erre sor, de inkább kivétel volt, mint szabály.

Nyári és őszi vasárnapokon rendszerint kikocsiztunk a városból – mindig ugyanoda: Rucki úr kertvendéglőjébe, amely a nagybátyám házához vezető út mentén, a vámház közelében üzemelt. A vám megfizetése érdekes, szórakoztató módon szakította meg a kirándulást. Én természetesen a kocsis mellé ültem. Kramernek vagy Kremernek hívták, nekem azonban csak Dagi volt, és ettől nem is tágítottam. Köpcös, vörös arcú férfiú volt, és roppant türelmesen bánt velem. Tőle hallottam a lovakra vonatkozó alapvető tudnivalókról, például arról, hogy a ló azért tiszteli az embert és azért engedelmeskedik neki, mert a nagy szeme mindent felnagyít, ezért a gazdáját jóval nagyobbnak látja önmagánál. Ezért is olyan idegesek a lovak – az ő világukban minden óriási! A hosszú órák alatt, amíg apám, Fritz bácsi meg a kompánia többi tagja a gyümölcsfák árnyékában kártyázott, valami elfoglaltságot kellett keresnem magamnak. Rucki éttermében volt egy tekepálya, de évekig nem volt bennem elég erő, hogy elhajítsam a nagy fagolyót. Néha azonban nemcsak elméleti eszmecserékbe bocsátkoztam Dagival, de arra is rávettem, hogy kösse ki a lovat, hogy a hátára ülhessek egy kicsit. Mikor visszautasított, mindig udvariasan tette. Máskor lábát a kocsisülésre polcolva a csézában ejtőzött. Én ilyenkor bekúsztam a málnásba, ahol undok tüskék tömege várt. Ha más már nem jutott eszembe, odalopóztam a kártyázókhoz. Nagybátyám keménykalapja különösen érdekelt a keménysége miatt. Minden erővel megpróbáltam megtörni a tetejét, de ellenállt, mintha acéllemezt rejtettek volna a fekete nemez alá.

Bizonyára sikerült elszórakoztatnom magam, mert nem emlékszem arra, hogy unatkoztam volna. Végül is minden, de minden a rendelkezésemre állt: játékok, könyvek meg gyurma. Ebből elefántokat, lovakat – mindig elrontottam őket –, vagy különböző kolbászokat és babákat gyúrtam. Aztán kivettem az agyagot a baba hasából, és kicsiny beleket, májat és tüdőt helyeztem belé, ugyancsak agyagból, mert mostanra már tudtam valamit arról, hogyan néz ki az ember belseje. A legjobban a többszínű gyurmát szerettem, mert csak fogtam a páciens beleit, és a szivárvány színeiben játszó hengerré sodortam a két kezemmel; ebből a „tésztából” gyúrtam aztán a következő áldozatot, és így ment ez a végtelenségig.

A gimnázium előtt nem voltam túl önálló, és közvetlen szomszédságomon túl nem ismertem jól Lvovot. Valamennyire ismerős voltam ugyan a Kazimierz utcában és a Szent Brigitta börtön környékén – komor épület volt ez, vaskos falakkal –, mivel nem esett messze a Bernstein utcától, ahol Frite bácsi ügyvédi irodája volt. A Grodecka utcában akkor jártunk, ha a vasútállomásra mentünk, amely hatalmasan és méltóságteljesen magasodott a Foch sugárút végén.

Fritz bácsi a Kosciuszko utcában lakott, nem messze a Brajerskától. Egyedül is elmehettem volna hozzá, de soha nem tettem. Eleinte féltem a lakásától a nappali közepén heverő medvebőr szőnyeg miatt, mert a medve kitátott szájából kilátszottak a fogai. Szerettem Fritz bácsit, bár egyszer kegyetlen tréfát űzött velem. Hatalmas csomagba bugyolált ajándékot hozott, én meg rávetettem magam a csomagolópapírra, hogy letépjem róla. A művelet egy örökkévalóságig – talán egy negyedóráig is – tartott, mígnem reszketve, verejtékben fürödve ott álltam a tömérdek papírral körülvéve, kezemben egy babszemnél kisebb babával. Nagybátyám a hasát fogta széles jókedvében, én azonban mélyen megsértődtem.

Ha egyáltalán hajlandó voltam elmenni a Kosciuszko utcába, az a nagy fekete zongora miatt volt, amelyen senki sem játszott. Imádtam nekimenni a billentyűknek, melyekkel mennydörgésre emlékeztető hangzavart csaptam. Pocsék volt a hallásom, és istennek hála a szüleim nem kínoztak zenei leckékkel. A számtalan súlyos, hosszú ajtófüggönyön kívül, melyeket nagybátyám második felesége, Niunia néni annyira kedvelt, cirádás bútorok is álltak a Kosciuszko utcában – kétségkívül ilyen vagy olyan Lajos korabeli utánzat. Emlékszem egy aranyozott keretes tükörre (talán oroszlános lábakra helyezték?); egy állványon posztoló, festett fából való griff-madárra; egy hátán heverő kicsi négusra; egy csillárra, amelyik ezernyi színjátszó üvegből állott; végül egy ablaktalan mélyedésbe helyezett rézedényre – ez volt a legérdekesebb mind közül, mivel semmiféle értelmes célt nem szolgált.

Fritz bácsi nagylelkűen megengedte, hogy hazavigyem a Brockhaus és Meyer enciklopédia kivénhedt köteteit, amelyek magasra tornyozódtak az irodájában. Egyszerre csak egy kötetet bírtam el, olyan nehezek voltak. Elolvasni sem tudtam őket, mert nem értettem németül, viszont tele voltak táblákkal, illusztrációkkal és fametszetekkel. Rengeteg időt töltöttem el ezekkel a vaskos, poros kötetekkel. A bennük megjelenő világ már akkor, az 1920-as években őskövületnek, végleg levitézlettnek számított, ez azonban nem zavart. Az 1880-as évek vonatai, a kovácsoltvas garlandokkal díszített vashidak, a magas kéményű mozdonyok meg az utasok, ezek a szakállas úriemberek – mindez csodálatosnak, kimondhatatlanul igézetesnek tűnt a szememben. Akár azok az ősrégi dinamók és a kerekekkel felszerelt szerkezetek a faragott küllőkkel, a villamos meghajtású motorok meg a legújabb találmányok mindenféle fajtája, például akkuval működő, ló nélküli kocsik (az utolsó, függelékként megjelentetett kötetben). A legjobban az tetszett, hogy ezek a könyvek mindent felöleltek, és mindent egymás mellé állítottak. Az elefántokat, madarakat, növényeket, rekonstruált mamutokat, porosz érdemérmek színes tábláit, uralkodók képmásait, afrikai törzseket, vázákat és drágaköveket. Kéjesen elmerültem az enciklopédiában, rendre végiglapozva minden soron következő kötetet, nehogy bármit is kihagyjak. Nem emlékszem, tudtam-e egyáltalán, miféle könyv volt ez, és milyen célt szolgált. Valószínűleg nem is érdekelt. De még ha nem értettem is, hogy ez a teljes világ rendszerezése és leírása – vagy inkább a keresztmetszete annak, amit belőle az 1880-as években ismertek –, egyvalamit mindenképpen felfogtam: minden egyformán helyénvaló, még ha nem egyformán érdekes is. Mindez tökéletesen kiegészítette azokat a vizsgálódásokat, melyeket apám könyvtárában folytattam. Később több metszet is felvillanyozott, amikor rám tört a feltalálás szenvedélye. Ráadásul az enciklopédia, mikor beköltözött a lakásunkba, a konyha melletti helyiség vén, fehér polcára, a rejtekhely szerepét is betöltötte. Némelyik kötet mögött elegendő helyem volt, hogy eldugjam a titkos keverékeimet tartalmazó parányi flaskákat, máskor egyszerűen csak ilyen-olyan szeszeket öntöttem beléjük, melyeket a nappali tálalójának palackjaiból csentem el.

* * *

Jóval könnyebb kora gyermekkorom tárgyairól beszélnem, mint emberekről. De hát csak ők voltak egyenesek velem – ha lehet ezt mondani –, ők nyíltak meg előttem maradéktalanul, ők nem rejtegettek semmit: azok, amelyek ki voltak szolgáltatva kényemnek-kedvemnek, és amelyeket tönkrevertem, de azok is, amelyek fölött nem volt hatalmam. Persze a szülőknek és rokonoknak nincs okuk, hogy gyereket fogadjanak bizalmasuknak, ez csak természetes. Gondjaik és üzelmeik azonban így is elértek néha hozzám, ha töredékesen, csonkán és kuszán is, vagy csak az idők távolából visszanézve. Később rengeteget tanultam, és megtölthetném ezt az elbeszélést cirkalmas magyarázatokkal, amelyek a megfelelő nézőpontba – azaz a felnőttébe – állítanák a dolgokat; rendet vinnének egy olyan beszámolóba, amelynek szűkös világa szükségképpen igencsak hézagos. Csakhogy pontosan ezt szeretném elkerülni; nem óhajtok kettős nézőpontot, hisz nem családtörténetet írok, de nem is a hozzátartozóimat veszem sorra. Sokkal szerényebb a célom: egyedül az a gyerek érdekel, aki voltam. Egy gyerek végtére is nem tekinti hiányosnak és hézagosnak a világát, amelynek holmi ködös jövőre lenne szüksége ahhoz, hogy megértse. A gyerek ösztönösen cselekszik, nem mérlegel, mert nincs a tudatában kivételes helyzetének a felnőtt viszonyrendszerekben. Aki egy mágiával operáló társadalmat ír le, annak nem szabad lépten-nyomon arról papolnia, mennyire elhibázott e hiedelem; nem szabad bírálgatnia, őrültségről beszélnie, az ész világát ajánlani fel a babonaság helyett; nem szabad a talizmánok és ráolvasások értelmét és hatásosságát megkérdőjeleznie. Ha a ráolvasás nem is hat ki ténylegesen az anyagi világra, mindenképpen hat – éspedig lényegi, meghatározó módon – azokra, akik hisznek benne. Ugyanez áll egy gyerekre is. Neki csak az számít, amit megtapasztal, nem pedig a tények helyes értelmezése; e tények nem az igaz-hamis ellentétpár mentén rendeződnek át a tudatában, hanem mintegy önmaguktól, az emlékezet néma parancsszavára, amely megőrzi, amit megőriz, és nincs ellene apelláta.

4. FEJEZET

A gyermekkorról írni kockázatos vállalkozás, kivált egy magamfajtának, akinek iszonyatosan rossz a memóriája. Ezenfelül szigorúan kordában kell tartanom a bennem élő profi fantasztát, aki egységes egésszé gyúrná a részleteket. Több sci-fi könyvvel és egy jelenről szóló regénnyel a hátam mögött oly sokszor ötlöttem ki képzeletbeli szereplőim élettörténetét, hogy most a saját – évekkel ezelőtti – személyemmel való foglalkozást a lehető legnagyobb elővigyázat kell kísérje. Az író reflexe, hogy a szerkezetre ügyeljen; hogy a hibátlan lezárásra figyelve rendezzen el egy eseménysort; azaz célja a kerekdedség és a zárt, értelmes egész. Úgy vélem azonban, ez a reflex merőben emberi, s mind az egyénben, mind a közösségben hírt ad magáról. Méghozzá a legkorábbi időktől fogva. Hisz mi a mítosz, ha nem a rend ráerőszakolása olyan jelenségekre, amelyek nem hordozzák azt önmagukban? És minden mítosz – bármennyire különbözik is a bölcseleti rendszerektől meg a tudományos teóriáktól – osztozik emezekkel abban, hogy valamennyien tagadják a véletlen jelenlétét a világban. Még ha a káosz a maga tiszta formájában – bármiféle rend által meghamisítatlanul – nem is létezik az anyagi valóságban, akkor sem fogadunk el akármilyen rendet, amelyet objektíve észlelünk. Sem egy regényíró, sem egy életrajzíró nem elégszik meg a statisztikai magyarázatokkal, a nagy számok törvényével, a molekulák Brown-féle mozgásával.[54] Ahol ez a fajta statisztikai rend működik, amely csak nagy általánosságban írja le az események menetét, szabad teret hagyva a vakszerencse ténykedésének, ott egy szerző – és nem is mindig tudatosan – olyan mértékű rendet teremt, amely nem lelhető fel a való világban; olyan túlhajtott rendet, amelynek ábrándozás, csőlátás vagy valamiféle módszer, esztétika szolgai elfogadása a forrása. Az eredmény rendszerint az ábrázolt valóság felmagasztosulása. Így jutunk el az idilli gyermekkorhoz a maga ennivaló ártatlanságában, vagy éppen ellenkezőleg, a kis szörnyetegek világához, ami megint csak készen kapott szabvány. „Mindent elmondani”, mindenféle módszerességet félresöpörni lehetetlen, hisz az ember folyvást válogat, és ha változtat anyagán, akkor ezt választása ismérvei diktálják. Amúgy ha az emlékezetre támaszkodom, őt bízom meg a rostálással, alávetve magam annak, mi jut eszembe és mi nem. Ezért úgy hiszem, az emlékezés képességének határát őszinteségünk jelöli ki, ez a határ pedig áthághatatlan.

Nyugtalanító, milyen gyakran az a benyomásom e lapokat róva, hogy nem csupán tálalom az eseményeket, hanem valamiként irodalmilag is átformálom őket. Tény és való, az El nem tűnt időben a gyermekkorommal kezdtem, miután azonban többször is átírtam és átdolgoztam ezt a részt, végül mindenestől kidobtam. Tetemes anyagot tartalmazott korai emlékeimből, melyek töredékeit más könyveimben is elhintettem. Így abban a kellemetlen helyzetben találom magam, hogy nem egyszerűen benyúlok a tények zsákjába, melyben teljes zűrzavarban keverednek el, hanem mintegy erőnek erejével rángatom elő őket mesterséges szerkezetekből, ahol az igazság látszatát keltették. Ilyen lehet a bűvészinas vagy holmi füllentésen ért megrögzött hazudozó.

Mindez kézenfekvően inkább vonatkozik az érzések és lelki reakciók visszaadására, mint a tisztán fizikai tapasztalásra. Valójában azonban mindkettőre igaz. Ha meg akarom nevezni, melyik melyik, ezzel – jól tudom – megtorpedózom annak lehetőségét, hogy – mintegy az előbbi megtisztítására – a tapasztalatot elválasszam annak értelmezésétől. A gyerek, aki voltam, így kanti Ding an siché[55] lesz: a nyomára juthatok, találgathatok róla, de nem tudhatom, mennyiben jártam sikerrel. Soha nem fogom tudni, mikor vetem el a sulykot e rekonstrukció során, mikor építek töredékekből és sejtésekből egy nem létező valóságot.

Érdekes, hogy mások is ugyanezekkel a nehézségekkel néznek szembe, nem csupán azok, akik vissza szeretnének térni „a gyermekkor birodalmába”. Kiderül ugyanis, hogy amikor bizonyos ponton túl törekszünk precizitásra és hitelességre, a puszta tény immár nem választható el értelmezésétől, hisz az értelmezés a nyelv – a szókészlet, a nyelvtan és mondattan – alapja. Ez az, ami értelmez, és nem a tárgyak vagy a lelki folyamatok nem túl hű leképezése. Nem éppen vigasztaló felismerés, de legalább feloldozza az embert. Túl sokat tudni olyan teher, amely a cselekvés útjában áll, hiszen ha tudjuk, hány és hány teória létezik a gyermekről a lélektanban és az antropológiában, tudatában kell lennünk, hogy bármennyire igyekszünk is egyszerűek, őszinték és hitelesek lenni, akaratunk ellenére egyik vagy másik elmélet felé sodródunk, ide juttatnak minket intellektuális és személyes előítéleteink. Hisz a gyermeket ama szemüvegen át látjuk, melyet sok-sok év biggyesztett az orrunkra, és ez ellen az égvilágon semmit nem tehetünk.

Ennyit a gyermekről mint megismerhetetlen lényről. Az évek múltán egyre megfejthetőbb lesz, ezzel együtt azonban – úgy látom – el is sekélyesedik, normalizálódik; más szóval mindinkább idomul ahhoz a csoporthoz, amelyben és amellyel együtt felnő. Az örök vita arról, hogy melyek az emberben az öröklött és a szerzett tulajdonságok, mainapság kizárólag a gyermekkor első éveire koncentrálódik. Nagy áttörésekre számíthatunk az elméletben és a nevelés terén, ha például kiderül, hogy a tanulás folyamata és a kultúrába való betagozódás igen korán elkezdődik. Ha így lenne, a két-három éves pisiseket akár magasabb matematikára is foghatnánk.

Ne beszéljünk azonban a jövőről, a mi dolgunk most a múlt. Aminek a felderítésére az emlékezeten kívül semmi egyébre nem számíthatok. Hiába kíséreltem meg kitölteni a hézagokat régi könyvek és albumok nézegetésével. Az igazat megvallva az utcák, terek és templomok képei ismerősnek tetszettek, de valószínűleg csak úgy, ahogyan egy ház sarkait és szegleteit jobban ismeri egy egér, mint törvényes lakói. Furcsa módon egy várostérkép mondott nekem a legtöbbet a maga száraz vázlatosságával és absztrakt utcáival. A jelek szerint az emlékezet működése – amely makacsul ellenáll a tudomány megfejtési kísérleteinek – sokarcú és többlépcsős. Az út otthonról a gimnáziumba – akár ma is végig tudnék menni rajta behunyt szemmel, hisz a folyamatos ismétlés az évek során belevéste agyamba, „kinesztétikus melódiává” formálta, ahogyan a pszichológusok mondhatnák. Ugyanakkor lvovi diákként nem érdekelt jobban környezetem szépsége, mint az egeret a magáé. Kétségkívül elhaladtam az olyan nevezetességek előtt, mint az Örmény katedrális; a Piactér ódon épületei, köztük a híres Fekete Házzal; de semmire nem emlékszem mindebből. Reggel fél nyolckor vizet töltöttem a kávémba, hogy lehűtsem, aztán végigbaktattam a Moniuszko utcán, a Chopin utcán, a Smolka téren, közepén a Smolka-szoborral, a Jagiellonska utcán, aztán elhaladtam a Marysienska Filmszínház előtt, mielőtt befordultam volna a Légió utcába. Balomon ott magasodott a mozi, engem azonban – akár tengerészt a világítótorony – igazából egy jóval kevésbé impozáns kis épület vonzott a Szentlélek tér sarkán: egy kioszk, amely Kawuras úr termékeit árulta.

Halvát[56] készített, amelyet kétféle csomagolásban kínált tíz és húsz groszyért. Rendszerint ötven groszy zsebpénzt kaptam hetente, ezért hétfőnként dagonyázhattam a halvában, szerdától azonban szomorú idők jártak. Az is jócskán megkínzott – egyszerre mértani és algebrai probléma –, mi a jobb, egy csomag húsz groszyért vagy kettő, darabonként tízért? Az ördögi Kawuras úr tovább nehezítette a megoldást azzal, hogy a csomagjai rendszertelen alakúak voltak, ezért soha nem lehettem biztos a helyes válaszban.

Utam következő állomása a Piactér volt, a Városháza hatalmas, dobozszerű tömbjével meg a Neptun-kúttal, melynek kapujában kőoroszlánok kuporogtak. Innen a keskeny Ruskán keresztül lementem a rakpartra, ahol a kétemeletes gimnázium állt fák árnyékában.

Mikor már egy fia groszym sem volt, nem erre, hanem inkább a Bécsi Kávéház felé mentem, hogy a kioszk kirakata mögött tornyosuló dús halvahegyek ne keserítsenek el. A kávéház órája volt az első, amely hírül adta, mennyi időm van még; a következő fent volt magasan, a Városháza tornyán. Ezek ketten elárulták nekem, nézegethetem-e még a kirakatokat, vagy szedjem nyakamba a lábam. A szem mindössze ennyire emlékszik, és a lelkemet is nagyjából ez foglalta le. Tényleg olyan voltam, mint egy kisegér, s a társadalom és az iskola megtett minden tőle telhetőt, hogy embert faragjon belőlem. Vajon ellenálltam-e? Egyénként nemigen, sokkalta inkább mint a diákság egy képviselője.

E témában a világ legkitűnőbb írói megfellebbezhetetlen igazságokat mondtak ki. Rámutattak, hogy az iskola bonyolult sportjáték, ellentétes érdekek csatája, ahol a tekintélyt és hatalmat megtestesítő tanár a lehető legtöbb ismeretet igyekszik a nebuló fejébe verni, míg ő – természeténél fogva a gyengébb fél – mindent elkövet, hogy megmeneküljön ezektől az ismeretektől. Ebbéli törekvésük nem maradéktalanul sikeres – mindamellett az osztály gondolattalan, elszánt, makacs ellenállása, a megátalkodottság és magatehetetlenség keveréke teljes erejével azon van, hogy kiforgasson, beszennyezzen és lejárasson mindent, ami a tanuláshoz tartozik. Az oktatás csatamezeje nem regél hőstettekről, vannak azonban párbajok – a vizsgák –, tömeges kivégzések a dolgozatok alakjában, emellett a támadás és védekezés, csel és fortély összes elképzelhető formája is előfordul, ahol minden pad barikáddá változik, egy darab kréta lövedékké, s gyakran a mosdó az egyeden menedék.

Így emelkedik ki a gimnázium szubkultúrája a hivatalosság hangyaszorgalmú világának réseiből és repedéseiből – mivel az osztály, amely nem kegyelmez a padoknak; falfirkákkal rondítja el a mosdók falait; legyeket fojt a tintatartóba; bevizezi a krétát, és széttépi a radírt; bajszot biggyeszt a nemzet hősnőire, és kebleket kanyarint a hősökre; látszatra nem tesz mást, mint hogy káosszal válaszol a rendre, valójában azonban igenis a rendet építi, egy olyan rendet, amely semlegesíti és értelmetlenné maszatolja az oktatás teljes fegyvertárát. Ezért lesznek a tollakból játékkardok és a füzetlapokból papírrepülők. Igenis van rendszer ebben a vad, hordaként lármázó diákőrületben, mikor az osztály – akár egy lövészárokban – szemben ül a tanári asztallal.

1932-ben iratkoztam be a régi gimnáziumba; ekkor még egyetlen ezüstcsík került a lecsatolható ingnyakamra. Minden évben új csíkot kaptam, s az ötödikben az ezüstöt arany váltotta fel. A rendszer azonban megváltozott másodikos koromban, és újra visszatértem az egyetlen csíkhoz. A sárga bársony paszománnyal szegett merev sapkákat (kanáriknak csúfoltak minket) puha ellenzőjűek váltották fel, s az egyenruha mostanra tengerészkékre váltott. A nadrágra az alsóbb osztályokban világoskék csík került, az ingeket meg nyakban civil módra kinyitottuk. Kitűzőket is kaptunk: a 2. számú gimnáziumé lett az 560-as Gimnázium felirat. A kitűzők háborúba torkolltak. Minden reggel nyolc előtt a diri és az egyik tanár körbejárta az épületet, miközben a diákok sietve lekapták előttük sapkáikat. Időről időre a diri magához szólított egy tanulót, hogy lássa, a kitűzőt felvarrta-e, ahogy előírták, vagy szégyenszemre csak odatűzte. Ezért sokan varrókészletet hordoztak a zsebükben, hogy baráti figyelmeztetésre egy kapun át kiosonjanak a Ruska utcára, s sebtében eltüntessék a bűnjeleket. Ami az én kitűzőmet illeti, anyám legnagyobb bosszúságomra jó erősen felvarrta. Kerülő úton küzdöttem ellene, s végül, amit lehetett, megcsapkodtam vele, egyetértésben az emlegetett szubkultúrával. Erről azonban később.

A régi gimnáziumban hosszú padsorokban ültünk, akár a templomban szokás. Később minden osztályban modern ülések kerültek a helyükre, íróasztallal. Ezek az iskolai padok az én szememben egy levitézlett, archaikus kor emlékei. Csak rövid ideig volt szerencsém hozzájuk, amikor már letűnőben voltak, és nem tudok sajnálkozás nélkül gondolni rájuk. Az érzelmeket félretéve is úgy érzem, össze kellene gyűjteni, ami megmaradt belőlük, és kiállítani a múzeumokban az aurignaci és mousteri kultúra maradványai között. Az újkőkor embere köveket vésett, egy gimnáziumi diák a padját. Kitűnő alapanyagnak bizonyult. Az ácsok, akik összeállították, roppant bölcsek lehettek, látnoki módon megjövendölve az egymást követő diáknemzedékek pusztításait, ahol minden új évfolyam megpróbált kitörni fa-béklyói közül. Idővel a szélek simára koptak, mint az elefántcsont, hisz számtalan elkeseredett diákkéz szorongatta őket, mikor kihívták a kárvallottat felelni. A vastag lapokba verejték és tinta ivódott, ezért fokonként elmondhatatlan szürkés-kékes-barnás árnyalatot öltöttek. Tollhegyek, tollkések, körmök, sőt talán fogak is hagytak titkos nyomokat, hieroglifasorokat a padokon; egyik réteget a másik után, mivel minden egyes nemzedék továbbvitte az elődök munkáját, így kráterek és lyukak támadtak az egykori göbök helyén, s a padok felületét hihetetlenül simára csiszolta a végtelen tanórák sziszifuszi erőfeszítése. És ez még nem minden. Mikor megszigorodott a fegyelem, és keresztbefont karral kellett ülni, a szem – a lélek tükre, amely fölött azonban a tantestületnek nincs hatalma – a fa mintázatára szegeződött, ebben keresve enyhülést. Kis koncentráció is elnémította a tanár szavait. Akár egy dióhéjba költözött Hamlet, aki végtelen terek urának képzeli magát, minden egyes diák elmerenghetett maga előtt a pad lapjának absztrakt mintáin, édes kábulatba süllyedhetett, és megmenekült. Tény és való, a fényezett íróasztallapot is lehetett vésni, de ez már nem volt ugyanaz. Azt már meggyőződés nélkül művelte az ember, nem törődött a művészi tökéllyel, csak a megszokás vezérelte. A régi padokon két keskeny lyuk volt a tintatartónak, amely magas nyakkal készült, úgy, hogy megfordítva se folyjon ki belőle a tinta. Biztosíthatom önöket, hogy kifolyt, ha pedig nem, hát rásegítettünk. Golyóstollak még nem léteztek, a töltőtollat pedig lenéztük; tollszárral írtunk, amellyel dobálni is lehetett, vagy elmarni a szomszédét. Ez is bizonyítja, nincs olyan eszköz, amely nem használható fel az ellenkezőjére annak, amire szánták. Ez a kultúra nemzedékről nemzedékre öröklődött, ezért időtlen idők óta tudta mindenki, mire valók a padok: de az újaknál eleinte obstupuunt omnes – mindenen csak álmélkodtunk. Na nem sokáig, és a székek kezdték elveszteni a lábaikat. Ezt vandalizmusnak hívják, és az is volt, mégsem különbözött nagyon a középkori kolostorok kéziratmásoló barátainak pusztításától, akik értékes írásokat kapartak le a pergamenről, hogy saját érdektelen szövegeikkel helyettesítsék őket.

Ami a keresztényeknek a mennyország, az volt nekünk a Felsővár. Akkor mentünk oda, ha elmaradt egy óra, mert a tanárnak hirtelen nem volt kedve megtartani – egyike volt ez azoknak az áldott meglepetéseknek, amelyekkel a sors időnként megörvendeztet minket. A Felsővárba nem az iskolakerülők jártak, túl veszélyes lett volna, hisz a sétautakon meg a pihenőpadok között mindig felbukkanhatott egy tanár. A dezertőrök ehelyett a Kaiserwald vízmosásaiba vették be magukat, a Homokhegyen túl, ahol békén megülhettek a bokrok rejtekében, és csicsás sziléziai cigarettákat szívhattak. A Felsővárban viszont nyíltan sétálhattunk, jókora lármával, a törvényes restség édes örömével, miközben magunkba ittuk hirtelen támadt szabadságunkat. Mindössze két villamosmegálló választotta el ezt a gyönyörűséges helyet a gimnáziumtól, de soha nem villamossal mentünk, mert túl drága volt. Rendszerint a Teatynska utcán kapaszkodtunk fel, majd pár tucat lépcsőfokkal azon a helyen túl, ahol a villamossínek végződtek, mély meredély következett, és ím, ott feküdt előttünk az egész város; jobbra a Homokhegy, balra a park zöldje, eltakarva a Lublini Unió[57] emlékhelyét. Alant a távolban a Podzamcze pályaudvar vágányainak gubanca sötétlett a parányi mozdonyokkal, rajta túl pedig tágas síkság terült el, amely világoskéken, fátyolosan húzódott a zöld szemhatárig.

Volt a Felsővárban egy romos, omladozó fal, de alig emlékszem rá. Harminc évnek kellett eltelnie, mire utánanéztem és megtudtam, hogy a Felsővár egykor pompázatos építmény volt, s azért nevezték el így, mert volt a városban egy Alsóvár is. Akkor azonban nem érdekeltek a romok és a tiszteletreméltó műemlékek. Mivel töltöttük ott az időt? Semmi érdemlegessel. Apám évente néhányszor elvitt az Uniódombra vagy a Homokhegyre, de soha nem tanítási időben. Ilyenkor ritka lehetőségként kínálkozott a Felsővár. A gimnázium nyolc éve alatt számtalanszor járhattam ott, de semmi egyébre nem emlékszem az alacsony élősövényen és mögötte a város égszínkék panorámáján meg egy nagy gesztenyefa árnyékán kívül. Nem annyira helyszín volt ez ugyanis, mint inkább lelkiállapot, olyan hibátlan és tökéletes, hogy csupán a nyári szünet első napjához fogható – egy érintetlen naphoz, amely még el sem kezdődött; mikor a szív elalél a gyönyörűségtől, hiszen még minden előttünk áll, ugyanakkor a legszívesebben máris csellengeni indulnánk, miközben az idő – az egész július és augusztus – úgy nyúlik el előttünk, akár az óceán. A Felsővárban ellenben egyetlen órácskára maradhattunk csupán, ezért minden percet külön ki kellett élvezni, és lelkiismeretesen megtölteni lustálkodással. Megmártóztunk és lubickoltunk a semmittevésben, hagytuk sodortatni magunkat, akár egy meleg folyóban a fehér bárányfelhős ég alatt. Nem keresztény menny volt ez szerényen elrebegett imákkal, hanem nirvána: minden kísértés és vágy híján, mégis valamiféle áldott lebegésben. Még kiabálni is alig kiabáltunk, annyira hatott ránk ennek a másik világnak a fuvallata; na egy kicsit azért igen, de inkább csak megszokásból, mint meggyőződésből, a szünetekben berekedt torokkal.

Tanulmányi kirándulásokon a Homokhegy mögötti dombokon is jártunk, ez azonban egészen más volt, kivált nekem, aki soha nem kedveltem a növényeket. Noskiewicz úr, a természetrajztanárunk egyik ámulatból a másikba esett, hogyan lehetséges, hogy kezemben Rostafinski osztályozó kézikönyvével is rododendronnak néztem a füveket és tüskebokrokat. Nyitvatermők, zárvatermők – már maguk ezek az elnevezések is undorítottak; nem tudom, miért. A növények idegesítettek valamiért. Tény és való, bizonyos értelemben a rokonaink, csak épp mindennel elégedettek, vagy ami rosszabb, közömbösek minden iránt. Az egerekkel, oroszlánokkal és hangyákkal tömérdek közös bajon osztozunk – félünk, vágyakozunk, küszködünk –, ám ahogyan a növényvilág némán beletörődik sorsába, az az én szememben valamiként a közös ügy elárulásának tűnik. Vajon már tizenkét évesen is ilyen különc nézeteket vallottam? Aligha, zöld kuzinjaim iránti ellenszenvem – aminek semmi köze nem volt a spenótevéshez – mégis legkorábbi emlékeimig elkísér.

A gimnáziumba visszatérve ezekről a kirándulásokról, szemet szúrt az embernek, milyen kicsi a sportpálya, melynek terét számtalan láb taposta laposra a Várhegy tövénél. Határát mindössze alacsony kőpillérek között húzódó vaskorlát alkotta, ami nem számított komoly akadálynak, viszont tilos volt átlépnünk. Meg kellett maradnunk e szűkös keretek között, és mondhatom, minden talpalatnyi helyet kihasználtunk.

A szabad világból tortaárus látogatott el hozzánk, aki a tortákkal a szerencsejáték édességét is magával hozta. Ilyenkor ketten fizettünk neki tíz és öt groszyt fejenként, ő meg megcsörgette szurtos köténye zsebében a pénzdarabokat, kivett egy marékra valót, és megkérdezte:

– Páros vagy páratlan?

Aki eltalálta, megkapta a tortát, amit ott a helyszínen befalhatott. Nekem nem volt szabad ennem belőle, mert apám azt mondta, ételmérgezést kaphatnék. Nem hágtam át a tilalmat, noha valamiért az összes osztálytársam kicsattanó egészségnek örvendett.

Az épület fala mentén több méteren keresztül beton esőcsatorna vezetett le a dombról. Elkopott a cipőnk, annyit csúszkáltunk rajta vég nélkül, azaz egészen csengetésig. A kőpillérek közé illesztett vaskorlátokat kiemelve letéptük (majdnem azt írtam, „lemarcangoltuk”) a fák kérgét a sportpálya körül. Úgy is mondhatnám, együtt tettük ki Faria abbét Dumas regényéből. Ha valaki a világ valamennyi iskolásának energiáját össze tudná gyűjteni, a feje tetejére állíthatná vele a világot, és kiszáríthatná a tengereket. Ehhez azonban először be kéne tiltani mindezt.

Az elmondottak akár vázlatul szolgálhatnának „A gimnázium és a szubkultúra”, avagy „A gimnázium mint elemi erő” című esszékhez. Ugyanakkor szervezett közösséget is alkottunk, melyet törvény szabályozott, demokratikusan választott törzsfővel, kincstárral és kincstárnokkal – egy darabig én töltöttem be ezt a posztot –, fegyveres ajtónállókkal az osztálytermekben, meg olyan rangsorral, amelyhez két megkülönböztetett tisztség dukált: a mama pici fiáé és az osztály bohócáé. A mama pici fiát az osztály jelölte ki, nem hivatalosan, ám megfellebbezhetetlenül. Az eszményi jelölt dagi és ügyefogyott volt, olyan valaki, akivel ki lehetett szúrni – na, nem kegyetlenül, de úgy, hogy tudja a helyét. Ha elfogadta a szerepét, békén hagytuk, íratlan szabály volt, hogy egy osztályban csak egy mama pici fia lehetett, mintha ennél nagyobb számban kedvezőtlen fényt vethettek volna magára a csoportunkra. Osztályunkban évekig ketten töltötték be e posztot, de a kivétel erősíti a szabályt, mivel ikrekről volt szó, az F. testvérekről, akik úgymond két test, egy léleknek számítottak; ők is egyetlen mama pici fia voltak hát, csupán megkettőződve, ítéletünk sajátos testvérviszályt szított kettejük között, szembefordítva őket egymással. Többször is előfordult, hogy miután egy ideig súgtak-búgtak a sarokban, nekünk rontottak, de persze ezt is szerencsétlenül, kétbalkezesen: vadul hadonászva, a hajunknak esve, és harsányan bőgve. Mikor az ikrek megbetegedtek, tisztségük per procura[58] a dagadt Z.-re szállt át. Hihetetlenül sértődős kölyök volt, az arcát nagyszerűen lehetett csipkedni, és mivel egyszerre volt dagi meg halvérű, az isten is arra teremtette, hogy magunk közé préseljük. Ehhez két atlétatermetű gyerek kellett, akik beültek a padba a gyanútlan áldozat két oldalára – pad nélkül ez nem ment –, majd adott jelre lábukat lecövekelve megragadták a pad lapját, és kettejük közé préselték szerény párát, mígnem belereccsentek a bordái, és kiguvadt a szeme. Ugyanakkor a mama pici fiát nem üldöztük szünet nélkül – rossz ízlésre vallott volna.

Alaposabban szemügyre véve az osztályközösséget, bizonyosfajta szorongást lehetett felfedezni azokban a diákokban, akik ösztönösen érezték, megértek a mama pici fia posztra, és üresedés esetén bele is kényszerítenék őket. Ők lettek a leghangosabb nyuvasztók, mintha csak pofonokkal és sértésekkel megúszhatnak a rettegett véget. Ezzel szemben az osztály megbecsült tagjai nem törődtek a nyomorult páriákkal.

Mama pici fia az osztály közös egyetértésével és határozatával lehetett az ember, ezzel szemben a bohóc szerepére születni kellett, és meg kellett dolgozni érte. Egy-egy jól időzített aranyköpéssel az osztály bohóca közderültséget keltett. De nemcsak a nyelve volt felvágva, azt is tudta, hogyan játssza meg az ostobát, amikor kihívták felelni. Nehéz szerepkör volt ez, mivel kényes egyensúlyt követelt meg az osztály és az ellenséges tábor között. Akrobatikus hajlékonyságra volt szükség, hogy az ember mindkét igényt egyszerre kielégítse.

Osztályunkban egy ideig Miecio P. volt a bohóc, egy nehézkes humorú fiú, akinek a keze még súlyosabb volt. Ha felhívták, megjátszotta az idiótát, éspedig olyan ügyesen, hogy a kérdező érezze magát félkegyelműnek. Kivált a fiatal gyakornoklányokon nem könyörült, akik a tanároknak segítettek, és néha maguk is levezettek egy-egy órát. Miecio nekem túl közönséges volt, nem szerettem. Az utolsó padba vette be magát, és gyakran megjátszotta a süketet, ezért a kérdést a tanárnak újra meg újra meg kellett ismételnie. Úgy hazudott, mint a vízfolyás: részletes, bár eszement kifogásokkal hozakodott elő, miért nem írta meg a házi feladatot, miközben szégyentelen nyíltsággal nézett a tanár szeme közé. Minél szemenszedettebb hazugságot ötölt ki, annál tekervényesebb volt a kifogás. Nevetést fakasztott, ezt azonban nyomban el is vágta a bandája felé irányított biccentés. Notórius bukdácsolók alkották, csupa izompacsirta, akikről már régen letett a tanári kar. Miecio volt a szócsövük, a szellemi atyjuk, ám mégsem a vezérük, mivel nem sokra becsülték a humort, és megtartották a három lépés távolságot, mintha egy másik világból csöppentek volna a gimnáziumba. Az ő szemükben mi hátulgombolósnak számítottunk. Az egyikük, W. például engedte, hogy a torkát markolásszuk; ilyenkor nem is állt ellen mással, mint deszkaként megkeményedő nyakizmaival.

Miközben mi a középső osztályokban elkezdünk érdeklődni a nemiség iránt, egymásra licitálva rá trágár malackodásban, melynek ékesszólása a tapasztalatot kívánta helyettesíteni, ez a banda nem csatlakozott a hasonló szómenéshez. A szex az ő életükben hétköznapi, rutinszerű tételnek számított, amelyet úgymond szakszerűen űztek. Mi meg kétségbeesetten kiáltoztuk a világba félelmetes ocsmányságainkat, érezve, milyen ingatag is áhított férfiasságunk.

Furcsa módon inkább emlékszem a kezükre és a táskájukra, mint az arcukra. A kezük felnőtt férfié volt már: súlyos és mozdulatlan, sárgás nikotinfoltokkal, kidudorodó vénákkal, hegekkel – de nem olyanokkal, melyeket tollkések okoztak játék közben, az ő sebeiknek semmi közük nem volt holmi gyerekjátékhoz. Bőrtáskájuk iszapfeketére kopott; a fogantyúja rég leszakadt, és az oldala is csaknem lejárt, mivel a tízórain kívül nem sok egyebet tartottak benne. Nyilvánvaló volt, hogy éveken keresztül a lehető legmostohábban bántak vele – például kapufának használták, mikor az iskolát kerülve focizni kezdtek, vagy párnának tették a fejük alá a Kaiserwaldban, máskor meg a lövedék szerepét is betöltötte. Az ilyen veterán iskolatáskáknak múzeumban lenne a helyük, a régi padokkal együtt.

Több osztálytársammal is jól kijöttem, de igazi barátom, akivel legbenső gondolataimat megoszthattam volna, nem akadt. Kedveltem Josef F.-et, aki, azt hiszem, már a gimnázium első évében bajuszt növesztett. Kitűnő matematikus volt, a németek ölték meg. Nagy hatással volt rám Zygmunt E. is, magunk között csak Puncia. Különös módon nem iskolapadban látom magam előtt, hanem a sportpályán. Szegény szülőktől származott, és magántanítóként csinálta végig a gimnáziumot. A magántanárok drágák voltak: 110 zlotyt kértek egy tanévért, ami megfelelt egy öltöny vagy öt pár cipő árának, nehezen is lehetett ilyen megbízatáshoz jutni. Emlékszem, hogyan rúgott büntetőt Puncia az ellenfél kapujába – drámai, hősi pillanatok voltak ezek. Elhelyezte a labdát tizenegy lépésre a kaputól, mialatt a kapus előrehajolva, meredten a szája szélét rágta. Puncia ilyenkor hátrált, majd megállt némán, csaknem sajnálkozva, összeszűkölő szemmel, mintha birokra kelne ellenfelével, s közben izmai is megfeszültek kissé. Aztán megindult a labda felé. Először lassan futott, kicsit kacsázva is az ó-lábával. Olyan különlegesen mozgatta a lábait, hogy a kapus ne találja ki, melyikkel rúgja el a labdát. Valamennyien tudtuk, hogy mint mindig, most is a ballal fogja, ez a megjátszott bizonytalanság azonban meglepő módon bevált. Az utolsó néhány méteren felgyorsult, a lába szinte elmosódott a sebességtől; aztán már csak a rúgás tompa puffanását hallottuk, az meg pontosan beletalált a kapu sarkába. Diadalüvöltésünkre Puncia lassan megfordult, és elmosolyodott. Ugyanaz a mosoly volt ez, amelyet ez osztályteremben is felvillantott: kedves, szelíd és tökéletesen közönyös.

Évekig ketten ültek mellettem az iskolapadban. Az egyik Julek C. volt, egy rendőr fia, mokány, szőke gyerek fitos orral és tétova tekintettel. Fontos üzletet kötöttem vele, amelynek a lebonyolítása jócskán elhúzódott. A játék Browning 9 mm-esemért cserébe nekem adta egylövetű 6 mm-es pisztolyát, mert ráuntam a magaméra. Természetesen nyomban ki akartam próbálni a fegyvert; minden perc számított. Ezért amint hazaértem, „betáraztam”. Nehéz volt a töltényt belegyömöszölnöm a tárba, de végül sikerült. Aztán kinyitottam a konyha melletti helyiség ablakát, megcéloztam a fürdőszobaajtót a hall végében, és tüzeltem. Váratlanul hatalmasat szólt, úgy is mondhatom, iszonyatosat. Mielőtt elindulhattam volna, hogy megnézzem, mi történt a tölténnyel, berohant anyám, a nyomában meg apám a rendelőből, fehér köpenyben, homlokán a gégetükörrel. Haladéktalanul elkobozták a még füstölgő fegyvert, amelyet veszedelmesnek minősülő tárgyként elzártak egy fiókban, kétszer is ráfordítva a kulcsot. Jóval később, mikor megvizsgáltam, rájöttem, milyen szerencsém volt, mivel a töltényűr vékony fémből készült, s részben kitágították a forró gázok. Szerencsére a rugalmas réz kitartott, és nem repült mindenestől a szemembe. Jó ideig hiába kerestem a töltényt, mert a csövet a jelek szerint nem fúrták ki. Eszerint Julek járt jobban a cserével. Valószínűleg örökölte a fegyverek iránti vonzalmát, melyekről sokat beszélgettünk. Egyszer még egy vaddisznóvadászaton is részt vett, és megsebesült a combján, mert az egyik vadász őt nézte vadnak a bokrok között. Egy ideig kötést hordott a lábán, amit büszkén viselt. Ez azonban később történt, a líceumban. Juleknek igazi fegyvere is volt, egy nagyszerű Flower ismétlőpuska, míg én a legnagyobb bánatomra sosem jutottam tovább a légpuskánál. Ha rajtam múlik, revolverekkel teleaggatva járok iskolába. Jobb híján vadászokleveleket gyártottam magamnak, ám csupán fél szívvel, érezve, hogy e téren a képzelet nem ér fel a valósággal.

Korábbi padtársam Jurek G. volt, egy fess és szerelmes természetű fiú. Mindig akadt valami szerelme, mi több, talán még egy felnőtt nővel, valamilyen özveggyel is viszonyt folytatott. A Stryjski parkban látták őket együtt. Egyik osztálytársam szenvedélyes ölelkezés közben leste ki a párocskát, én azonban nem tehettem, mert szigorúan szemmel tartottak. Délután nem mehettem el otthonról, mert őrangyalt adtak mellém, a házitanítót, Wilk urat, egy diákot, aki később jogból doktorált. Ő felügyelte a leckeírást. Elestem hát a szokásos kifogástól – „tanulni megyek a barátomhoz” –, nekem tényleg tanulnom kellett. Franciául is okított odahaza egy bizonyos Mademoiselle. Éktelenül csúf nőszemély volt, hatalmas vörös orral, amelyen akkora ragyák éktelenkedtek, mintha nagyítóüvegen keresztül látnánk őket. Nekem mégis sikerült megszelídítenem. Egész stratégiát dolgoztam ki, hogy megmeneküljek az iszonyatos francia nyelvtan rejtelmeitől. A Mademoiselle fölöttébb kíváncsi természetű volt, folyvást a családomról kérdezgetett – például hogy megházasodik-e vagy sem valamelyik rokonom –, én meg, mivel szinte semmit sem tudtam az ilyen ügyekről, mondtam, ami az eszembe jutott. De legalább társalogtam en peu. Ugyanakkor az igeidők – a temps défini és indéfini – titkai, meg azok a szörnyű subjonctifek[59] soha nem adták meg nekem magukat.

Ekkoriban kezdtem el saját alkoholos egyvelegeimet kotyvasztani, hátha váratlanul férfilátogatót kapok, ami persze elmaradt. Kicsiny flaskákat rejtettem el a szutykos, fehér szekrényben a Brockhaus és a Meyer enciklopédia kötetei mögé, melyeket saját receptjeim szerint kevertem össze. A hozzávalókat anyám kredencéből emeltem el, ehhez adtam hozzá a kümmelt,[60] amelyet apám néha ebéd után rágott el. Mikor a francia tanárnőmmel kifogytunk a családi pletykákból, megkínáltam egyik ilyen koktélommal, ő pedig bizony szívesen felhajtott egy-két pohárkával. A vegyészkísérleteimhez használt apró porcelán csészealjakban parfümöket is kikevertem, ezeket anyám öltözőszekrényéből csórtam. Velük is meghintettem a Mademoiselle-t. Csoda, hogy ezek után el tudok olvasni egy könyvet Molière nyelvén.

A tanítás, Wilk úr és a franciaórák mellett nemigen jutott idő magamra, és az életem bizony sivár lett volna, ha nem veszek kárpótlást rejtett eszközökkel, de erről később.

Kevéske szórakozást az iskolai színházlátogatások is jelentettek, bár sok közülük – amilyen Wyspianski Felszabadulása is volt –, halálra untatott (nem róla magáról beszélek, mindössze arról, milyen volt a fogadtatása a tizennégy évesek körében). A jegyeket szétosztották az osztályban, s nyomban izgatottan találgatni kezdtük, hol ülnek majd a lánygimnázium tanulói. Titkos csatornákon keresztül értékes információkhoz jutottunk, s ezzel kezdetét vette az alkudozás és a cserebere, hisz gyakorlatilag mindenki kéjsóvár szomszédot szeretett volna. Engem ez nem érdekelt; zöldfülű hátulgombolósnak számítottam, aki tátott szájjal hallgatta Jurek G. beszámolóit a találkáiról, meg hogy mi mindent történt ilyenkor. Amúgy a közös színházlátogatásokon nem sok hasznot húzhattunk a lányok közelségéből, mivel stratégiailag telepített tanárok védték ki a legcsekélyebb kapcsolatfelvétel lehetőségét is.

Időről időre a szülői munkaközösség táncesteket rendezett, én azonban továbbra sem tudtam táncolni, lecövekeltem hát a fal – pontosabban a lépcsőfeljáró – mellett, mivel a táncesteket a tornateremben tartották. Némelyik fiatalabb tanár felkérte a szépnemből származó vendégeket, amit természet ellen valónak éreztem, mintha Attila kezdene el balettezni.

Ha le akarom írni helyzetemet az osztályban, másokéhoz kell hasonlítanom. Bár ügyetlen és kicsit duci is voltam, valamiért mégsem lett belőlem mama pici fia. Talán mert távolságtartó és jó tanuló voltam, meg sok minden foglalkoztatott. Úgy hiszem, a gimnázium végén vagy a líceum elején találkoztam Prousttal. Jeremi R.-től és Janek C.-től szereztem tudomást a létezéséről. Jeremi angolul tanult, szótárokat hurcolászott magával, és általában kivételesen értelmes volt. Mivel az égvilágon mindent elolvastam, ami a kezem ügyébe került, meglátva Janeket és Jeremit az olyan izgalmas című kötetekkel, mint a Bimbózó lányok árnyékában, kölcsönkértem az első kötetet – de már az első oldalaknál elakadtam. Meglepetten hátráltam, ahogyan a gátfutó vesz lendületet, és néhányszor nekimentem az akadálynak; de mindannyiszor belebuktam, mintha csak falnak ütköztem volna. Talán ez ültette el bennem a kisebbségi érzés csíráit. Megpróbáltam Proustot olvasni, de sehogyan sem sikerült, ahogyan a lányoknál is hiába próbálkoztam. Meg kellett játszanom, hogy magam döntöttem így, még a barátaim, köztük Janek C. előtt is! Mennyire irigyeltem őt! Egy neves lvovi ügyvéd fia volt, és nem messze lakott tőlünk egy tágas lakásban a Mickiewicz sugárúton, a Smolka tér közelében. A belépő látogató Janek apjának római mellszobrával találta szemben magát: a kifejező fej masszív nyakon ült; csontos arc volt ez, széles orrcimpákkal. Janek mamájának idegbaja volt, de ő sosem beszélt róla. Ez a mama elszigetelte magát egy külön szobában, s szinte mindig magára zárta az ajtót. Néhányszor láttam csak, és akkor is csupán pillanatokra; ilyenkor kék füstködök lengtek körötte, a kezében meg cigaretta fityegett. Janeknek nem volt házitanítója. Az apja minden téren felnőttként bánt vele, nem kellett beszámolnia arról, hová megy, mit csinál, vagy végzett-e a leckékkel. Proustot olvasott, ilyenkor drótkeretes okuláréja volt rajta. Mikor megérkeztem, becsukta a könyvet, és levette az okulárt, azzal a papírdarabbal együtt, amelyet a keret alatt tartott, hogy a drót ne hagyjon nyomot a bőrén. Kitűnő úszó volt, száz métert egy perc, tizenhat másodperc alatt zavart le gyorsúszásban (míg én csak csapkodtam a vízben, és nem jutottam sehová), teniszezett, kosarazott, a líceumban meg randevúzott a gyönyörű Wanda R-vel, amiről soha nem beszélt. És soha nem dicsekedett a kiválóságával sem. A leginkább azonban az tetszett benne, hogy közepes tanuló volt, nem vette túl komolyan az iskolát, nem félt a rossz jegyektől, mintha messzebb nézett volna, meglett volna a saját értékrendje, amelyhez csöndben ragaszkodott. Haza szoktuk kísérni egymást a Brajerska és a Miczkiewicz utca között. Janek jóindulatú, alkalmazkodó természet volt, kissé letargikus modorral és jókora adag humorérzékkel. Úgy tudom, hogy őt is megölték a németek.

A gimnáziumban sok olyasmibe kezdtem, amit nem szerettem igazán, a pajtásaimnak viszont kedvtelése volt (amiben a felnőtteket másoltam, bár nem tudtam róla). Még a líceum előtt jól értesült osztálytársaim bridzsezésre adták a fejüket, amit jobban utáltam, mint a rendhagyó latin igéket. Soha nem emlékeztem, milyen kártyákat játszottak már ki, mi maradt a kézben, mit mondjak be, és hogyan nyissak. Mivel a partnereim féleszűnek néztek, egyszer és mindenkorra felhagytam a bridzsezéssel. Ami a sakkot illeti, egyszer még nyertem is egy korombeli fiú ellen, aki pedig kitűnő játékos volt – meg is lepődött nagyon a győzelmemen. Ezt a teljesítményt soha nem voltam képes megismételni. Azt hiszem, Napóleon is hasonló helyzetről beszélt, mikor a csatamezőn a legveszedelmesebb ellenfél vagy stratégiai lángelme, vagy tökéletes kretén. Néha a kretén győz – tette hozzá –, mivel az ő húzásait nem lehet előre kiszámítani.

Egy ideig gombfociztam, amihez néhány értékes gombot az anyám öltözőszekrényéből csentem el. Az osztályteremben meg nyálas cigarettacsikkeket hajigáltam a mennyezetre, ahogy mindenki más. Mikor a köpet megszáradt, a csikkek óra alatt rejtelmesen lezúdultak ránk, ami megőrjítette a tanárokat. Janek C.-től dzsiudzsicuzni tanultam, rendszerint a harmadik emeleti mosdó előterében, máskor különleges nyilakkal bombáztam a táblát; ezeket parafából készítettem, elöl tűt, hátul tollakat és mikroszkopikus súlyt biggyesztve rájuk. Kitanultam, hogyan köphetek öt vagy akár hat méterre, az ujjammal azonban legnagyobb bánatomra sem tudtam fütyülni. Ha neveltetésem során kudarcok értek, ha ez vagy az meghaladta képességeimet, nem azért volt, mert nem próbálkoztam eleget. Mindent elkövettem, hogy idomuljak a többséghez – például megjátszottam, hogy bélyeget gyűjtök, ami azonban a legkevésbé sem érdekelt, ha pedig mégis úgy esett, hogy barátok jöttek hozzám látogatóba, háborúsdit játszottunk, és csak azután pillantottam a füzeteimbe, hogy magamra maradtam.

Arra azonban nem kellett kényszerítenem magam, hogy kimenjek a Keleti Vásártérre. Többedmagunkkal jártunk arra; begyűjtöttük az ingyenkuponok szórólapjait, és addig nyakaltuk az ingyen Maggi-leveseket, amíg az árusok elvesztették türelmüket, és elhessegettek minket.

Kövérségem bizonyos helyzetekben még előnyt is jelentett, például amikor hátvéd voltam a focimeccseken; nehéz volt ugyanis ekkora tömeget arrébb taszigálni a nagy dulakodásban. Nagy ritkán autóversenyeket is rendeztek Lvovban, ezekért szenvedélyesen rajongtunk. A versenyautók hurkot írtak le, végighajtva a Stryjska, a Cadet és a Pelczynska utcán. Ilyenkor gipszet öntöttek a villamossínekre, és homokzsákokat állítottak a járdák sarkaira. Dagadt a keblünk, milyen kivételes város Lvov, európai kultúrával; a bizonyítékot a hatalmas versenymasinák szolgáltatták pokoli dübörgésükkel.

Szégyenszemre be kell vallanom, hogy soha nem hokiztam, néha azonban, amikor elmaradt egy-egy óra, és elmentünk a Felsővárba, a Kortumowa hegyre vagy Kaiserwaldba, telente sílécet kötöttem, amúgy a kadétalakulatnak is tagja voltam. Télidőn jobban megismertem ezeket a helyeket, a kidőlt fákat, a vízmosásokat, a dombokat. A legjobb kilátás a Lublini Unió emlékhelyéről nyílt.

5. FEJEZET

Az iskolaigazgatónk Stanisław Buzath volt, egy alacsony emberke, zengő, parancsoló hanggal. Amúgy jó történész és rendes ember is volt. A földrajzot Nawrocki tanár úr tanította, akit Mozdonyvezetőnek neveztünk, mert egy erre szolgáló csengővel hallgattatott el minket, mikor egy gombot megnyomott a tanáriban. A fizikát Lewicki és Bleiberg tanította felváltva. Egyszer az előbbitől jókora nyaklevest kaptam. A higany tulajdonságait magyarázta nagyban, én meg az első sorból nagy buzgalmamban, hogy elbűvöljem tudásommal, minden mondatát befejeztem helyette. Akkorát sózott rám, hogy csillagokat láttam. Én másként reméltem kiválni az átlagból. A lengyelt Maria Lewiczka kisasszony tanította, nem volt rokon, csak a név egyezett. Osztályelső voltam ebből a tárgyból. Hosszú dolgozatokat írtam, amelyeket soha nem fejeztem be a kijelölt negyvenöt percben. A tanárnő csodálatos megjegyzéseket írt a füzeteimbe piros tintával, kivált, ha szabadon választhattunk témát. Az ilyen fogalmazást szerettem a legjobban. Sajnos aláástam kitüntetett helyzetemet azzal, hogy alig tanultam vagy készültem az órákra. A kötelező olvasmányok jegyzékéből azt választottam ki, ami a kedvemre volt, s a Szymonowiczeket és Kasprowiczeket semmibe vettem. Ezért hiányosak ismereteim a lengyel irodalomról, és e hiányokat nem pótoltam később maradéktalanul. Kihasználtam, hogy Lewiczka soha nem hívott ki felelni, és ím, a szomorú eredmény egy olyan felnőtt, aki ugyan egyetemet végzett, mégsem tud semmit nyelvtanból; ez a tantárgy ugyanis teljesen hidegen hagyott, és elkényeztetett elbizakodottságomban fütyültem rá. Az egyik házi dolgozatomnál szégyenletes csaláshoz folyamodtam. A téma egy utazás volt a Vénuszra, ami tökéletesen egybevágott saját érdeklődésemmel. Csakhogy mégis jókora adag szövegrészt vettem át Wyrobek professzor könyvéből, mely a természet csodáiról szólt, s a Vénusz őserdeit és sűrű fellegeit írta le lenyűgöző prózában. Így kezdődött hát irodalmi pályám: a gimnáziumban, egy kiollózott szöveggel. Azt hiszem, megpróbáltam azért valami sajátot is hozzátenni, holmi zagyvaságot a vénuszlakókról (hogy megbosszulják magukat később a fiatalság tévelygései!), láttam azonban, hogy nem ér fel Wyrobek professzor látomásának elevenségéhez és kifejező erejéhez. A lengyeltanárunk amúgy korszerűen oktatott, és szabad vitára buzdított. Miután meggyóntam néhány bűnömet, hadd javítsak valamit a képen azzal, hogy hozzáteszem, igenis volt, ami érdekelt a lengyelórákon, és nem csupán a „vénuszlakók” témájához volt hozzáfűznivalóm. Lewiczka módszere független gondolkodásra ösztönzött. Másfelől némi együttműködést és ügybuzgóságot is igényelt a diákok részéről, amire nem mindenki volt képes.

A matematikát Zarycki tanár úr oktatta, a tanári kar egyik legkülöncebb tagja, egy ukrán, akinek lánya belekeveredett a Pieracki miniszter elleni merényletbe. Zarycki az ötvenes éveit taposhatta; fess férfi volt, barázdált, napbarnította arccal és ennél is sötétebb szemhéjjal, hegyes orral és mélyen ülő szempárral. Olyan kopasz volt, mint egy biliárdgolyó, mivel mindig gondosan leborotválta a koponyáját. Az osztály rettenetesen félt tőle, én nemkülönben, mert a matematika volt a balvégzetem. A mi matematikusunk furcsán bánt velünk, mivel volt képzelete. Néhanap azzal jutalmazta a helyes választ, hogy a gyerek elhagyhatta az osztálytermet, és elmehetett sétálni a városba. Máskor úgy kezdte az órát, hogy ilyen-olyan megbízásokkal különböző helyekre küldött diákokat. Ami nagy kegynek számított. Ilyenkor az ember kivételesen megmenekült a veszedelmektől, amelyek a krétával telefirkált tábla előtt várták. Zarycki Boris Karloff filmszínészre[61] emlékeztetett, ő sem mosolyodott el soha, és arcizma sem rezdült maszkszerű arcán. Néha különösen nehéz kérdést intézett az egész osztályhoz, majdan cigarettával kínálta, aki helyes választ adott. Egyszer váratlanul engem is megszállt az ihlet, kaptam is hasonló trófeát, amelyet diadalmasan vittem haza. Persze nem szívtam el; hanem addig őrizgettem, amíg a dohány lassan szétmorzsolódott. Zaryckitól a titokzatossága miatt féltünk – nem lehetett megmondani, mikor tréfál, és mikor beszél komolyan. Egyszer például egy fiú, aki helyes feleletet adott, azt hallva, hogy kimehet a városba, ehelyett a padjába vonult; Zarycki erre akkorát bődült, hogy a kölyök sietve elmenekült. Milyen ember is volt a matematikatanárunk? Fogalmam sincs. Mit tudtunk egyáltalán bármelyik oktatónkról? Tanított minket Ingarden[62] tanúr úr is, szintén matematikát; már akkor európai hírű filozófus volt, de az iskolánkban senki nem tudott róla. Nem is maradt sokáig, és nem sokat törődött velünk; nem csoda, hisz kollektív ellenállásunk a matematikával szemben több volt, mint amit a legnagyszerűbb pedagógus elviselhetett.

Úgy tűnik, a nagy formátumú, különc tanár kihalóban lévő fajta, mert a körülmények újabban nem kedveznek létezésének. Nawrockit, a Mozdonyvezetőt ideiglenesen egy másik gimnáziumból átvett jövevény, Babyn helyettesítette, aki egyetlen óra alatt megtörte az egész osztályt, éspedig egy szem trükkös kérdéssel: „Hány kontinens van?” Ha valaki ötöt mondott, fát kapott. Egyik fa a másikat követte, valósággal záporoztak ránk. Végül a tanár úr kifejtette, hogy igen, persze, a Földön tényleg öt kontinens van, ám annál több lehet a világmindenségben. Ezzel természetesen nem lehetett vitába szállni, viszont ezért került elégtelen az ellenőrzőmbe földrajzból, sok másik mellé. Babyn rettegett zsarnok volt, mivel azok, akik tanultak, ugyanabban a cipőben találták magukat, mint akik bele sem néztek a könyvbe. Semmi közelebbit nem tudok róla, pusztító üstökösként jelent meg körünkben, hogy nem sokkal később, hónapok múltán eltűnjön szűkös szemhatárunkról. Addig azonban végigijedeztük a földrajzórákat. Gyanítom, hogy nem volt minden rendben nála az emeleten, mert a győzelem, amit rajtunk aratott, elmondhatatlanul olcsó volt.

Az alsóbb osztályokban Rappaport tanúr úr tanította a latint; ez a sárgás arcú, beteges öreg minden zsémbessége ellenére szelíd jellem volt. Csak a legritkább esetben hagyta el a tanári asztalt, ezért fennállása idején virágzott a súgás. Ám már ekkor ijesztő híreket kaptunk egy másik latintanárról, Auerbachról, és eljött az idő, az egyik felső osztályban, amikor testi valójában is megjelent előttünk.

Az alacsony, nevetséges külsejű Auerbach hatalmas kalucsniban járt iskolába, amelytől vad rúgásokkal szabadult meg az osztályterem küszöbén. Aztán, hogy jobban belássa az osztályt, felpattant a tanári asztalra, és lábát lógázva végighordozta vastag szemüveges tekintetét a jeges némaságba süllyedt tanulókon. Néhány percig folytatta ezt a hipnotikus szemlét, majd kiszúrta azt a diákot, aki a legkevésbé készült fel a veszélyre, s ha az áldozat a legcsekélyebb mozdulattal is szomszédai segítségét kérte, Auerbach úgy vetette magát prédájára, mint a tigris, átvizsgálva a padját, a könyvét és a kezét. Igazi detektívtehetség volt a bűnösök felismerésében. Dolgozatíráskor nem vette be magát a tanári asztal erődjébe, hanem némán fel-alá járt a teremben. Vérfagyasztó harci kiáltását – „Ahá!” –, melyet enyhe orrhangon ejtett ki, mindazzal a sajátos hanglejtéssel és arckifejezéssel együtt, melyet a vétkesek kipellengérezésekor használt, vég nélkül utánoztuk és gúnyoltuk; ez azonban nem kisebbítette pöttömke latintanárunk sötét varázshatalmát. Gyanítom, hogy tanári pályája legelején rájöhetett, határozott és drámai fellépéssel kell kiegyensúlyoznia előnytelen megjelenését – túlzott rövidlátását és törpeségét –, ami nevetségessé és sebezhetővé tette volna. Ezért egész rendszert dolgozott ki rajtaütésekből, kirohanásokból, szökkenésekből és mennydörgő kiáltásokból; ez volt a védőpáncélja. Alapjában véve értelmes és békeszerető ember volt. Emlékszem, hogy felizgatta, amikor a negyedikes vizsga idején egyik osztálytársunk, U. – aki jószerével kinőtte az egyenruháját –, meglátva a kezébe adott ellenőrző sok-sok egyesét, előkapott a zsebéből egy flaskát, majd fejét hátravetve két korttyal lehajtotta a tartalmát, miközben átható jódszag terjengett a levegőben… Mindenki megkövülten állt, a legjobban talán Auerbach rémült meg, hogy elégtelenje az utolsó szög U. koporsójában. Néhány percnyi fejvesztett kavarodás után kiderült, hogy a folyadék nem halálos – tiszta víz, alig néhány csepp jóddal. U, akit nem érdekelt többé az iskola, ezt a látványos búcsút választotta.

Nem igazán voltam jártas az ókori rómaiak nyelvében, volt ellenben ritmusérzékem, és el tudtam olvasni hexameterben egy ismeretlen szöveget anélkül, hogy – nota bene – egyetlen szót is értettem volna. Beszédem folyékonysága és helyes kiejtésem talán kárpótolta valamelyest latintanárainkat a fülükön esett sérelemért, melyet diáktársaim elkövettek ellenük. Szerettek is érte. Amellett sosem mertem puskázni. Sok osztálytársam viszont természetesen igen, abbéli meggyőződésében, hogy a házi feladat nem elsődleges kötelessége. A maguk szerény módján ők is gyarapították azoknak a fortélyos cseleknek a tárházát, amelyekkel a századok során a tanulóifjúság felvette a harcot az iskola ellen. Az információk csempészése – minden effajta tevékenység végső célja – sokféle készséget követelt meg. Ott volt mindenekelőtt a fáradságos kétkezi munka, melynek során a latin szöveg mellé odakerült a cezúrákkal megjelölt, hosszú és rövid szótagokat, daktiluszokat és trocheuszokat feltüntető fordítás. Az egészet ceruzával vitték át egy papírlapon az alatta lévő szövegre, amelyen csak a színtelen lenyomat látszott. Ha valaki a megfelelő szögben tartotta könyvét a fény felé, el tudta olvasni fiatal szemével az életmentő információt. Ám ha nem kívánt ennyit fáradozni, felhasználhatta egy félelem és gáncs nélküli kiadó termékét – azt hiszem, Zuckerkandelnek hívták –, aki kicsiny, sárga puskákat nyomtatott, melyek Lvov és kétségkívül Lengyelhon valamennyi gimnáziumában forgalomban voltak. A számonkért latin szöveg, költemény vagy színdarab fordításai és nyelvtani elemzései voltak ezek, apró betűkkel olcsó papírra nyomva. Egy ilyen puska birtoklása égbekiáltó bűnnek számított, ezért az óvatosabbak közülünk kis papírcsíkra másolták át az esedékes szövegrész fordítását, melyet zsebükbe vagy ingujjukba rejtettek. De sok lusta is akadt, aki egyszerűen kitépte a Zuckerkandel vonatkozó passzusát, és a tankönyvébe helyezte. Mások a magasságukra bazíroztak, s Auerbach fölé tornyosulva olyan magasra tartották a könyvüket, hogy nem tudott beleolvasni. A bolondok! A mi páratlan kopónk már a szemmozgásból rájött a suskusra. A következmény egy hirtelen, bénító „Ahá!” kiáltás volt. Tanárunk leszökkent az íróasztalról, száraz kezével megragadta a tankönyvet, és felmutatta az osztálynak a titkos bűnjelet, a puskát, amelyet undorral és keserű elégtétellel minden irányban meglengetett, akár egy méregbe mártott rongydarabot. Ha pedig a puskát a diák még idejében elrejtette és továbbadta egyik társának, pöttöm oktatónk nem volt rest, és az egész sort kiürítette, egyenként rángatva elő az íróasztalokból tartalmukat. Az efféle kutakodások rendszerint gyászos eredménnyel zárultak.

Mondanom sem kell, mi is tettünk ellenlépéseket, és újabb módszerekkel kísérleteztünk. Az ember olvashatott olyan puskából, amelyet előtte ülő diáktársa tartott az orra elé meghatározott szögben, miközben nyitott könyve mögé bújt Auerbach elől. Ám ez a fáradhatatlan detektív könnyen lefülelte a hasonló trükköket. Látnokibb társaink kiötölték, hogy tükörrel kellene falra vetíteni az üzeneteket, ahogy a diafilmeket, egy sarokba a tanár háta mögé, Morse-jelekkel. Ebből aztán az égvilágon semmi nem lett, mert még mindig könnyebb volt bevágni egy fordítást hétköznapi eszközökkel, mint elsajátítani a távírászat ábécéjét.

Tanáraimról írva növekvő elégedetlenséggel észlelem, hogy belezökkentem abba a kerékvágásba, melyet profi emlékírók nemzedékei tapostak ki maguknak, s úgy beszélek a gimnáziumról, mint egy babaházról – fentről, madártávlatból szemlélem, szomorú mosollyal a szelíd, megbocsátó humorral ábrázolt pedagógusok torzképét. Egy kopaszodó író megfáradt trükkjei! Amelyek annál alattomosabbak, hogy valójában öntudatlanok, mégis édes ragaccsá silányítják a prózát, kandírozott sárrá, amely eltömi és megbénítja a gondolkodást. Felülről tekinteni a gimnáziumra és így írni róla rosszabb, mint egy bűntény – végzetes hiba. Csakis egyféleképpen lehet kezelni: abszolút tekintélyként.

Ezt a falakkal és krétákkal megerősített intézményt alapjában a tanári kar éltette: legyen ez az első megközelítés. Komolyan beszélek. A más iskolákból való tanárok – akikkel például a színházban találkozott az ember – olyanok voltak nekünk, mint az eretnekek a hitbuzgóknak: személyükben, oltáraikkal és praktikáikkal egyetemben. Zavart meghökkenéssel szemléltük őket: az égvilágon semmi különleges nem volt rajtuk, hát nem látják maguk is? Elég volt rápillantanom egy idegen tanárra, és máris ízekre szedtem szét a kalucsnijától a hivatalával járó szórakozottságig és a cvikkeréig. Alkotóelemei unalmas összege volt, se több, sem kevesebb. Az azonban soha nem fordult meg a fejemben, hogy a mi Mozdonyvezetőnknek nagy a pocakja, hisz abszolút tekintély övezte őt magát, a tanári naplót meg mindenható kis ceruzáját, vagy ahogy az ujjai lassan forgatták a mindig titokzatos oldalakat, melyek az egyik pillanatban még üresek voltak, mint a világ a teremtés előtt, ám a következőben megteltek néma villámokkal. Az első sorban ülő próféták a ceruza mikroszkopikus mozgásából próbálták kiolvasni engesztelhetetlen sorsunkat. Többször is megesett, hogy én vittem át a dolgozatfüzeteket a tanáriba. Bizonyára asztal és székek is álltak ott, de nem emlékszem rájuk. Ami az igazgatói irodát illeti, egyszerűen nincs rá szavam, és nem is csak a körülmények miatt, amelyek odajuttattak (például amikor L.-lel eltörtünk egy mosdókagylót). Nem a félelem vakított el, hanem az abszolútum. Az honolt ott, éreztem. Évekkel később, amikor íróemberként találkozóm volt az alsós és felsős tanulókkal, és kávéscsészével a kezemben az igazgató irodában várakoztam, kerestem is, de sehol sem találtam. Elenyészett, mint a kámfor, csak a hűvös íróasztalok, a székek meg a falon a címerek és a portrék maradtak a nyomában. Elment, de csak tőlem. Azonnal éreztem jelenlétét tükröződni a diákok arcán, amint átlépték a küszöböt. Menten transzba estek – milyen ismerős volt ez nekem! Ráismertem az enyhe zsibbadásra, a merev mozgásra, remegésre, a szemekben ülő sötét csillogásra, valamennyi érzékszerv elgyengülésére – ezek a gyerekek mellébeszéltek és csoszogtak. Ahogyan valaha én is. Féltem talán? Az ő félelmük és az enyém, tizenkét évesen? Túl egyszerű volna! Mikor a németek Lvovot lőtték, átrohantam a Jezsuita kerten, ahol még forró időzített srapneleket kerestem – rettegtem félelmemben, mert a bombázás folytatódott –, a lényeg azonban az, hogy nem butaságból féltem, hanem mert a veszély banálisan közönséges volt: a bombák gyilkoltak. Az igazgató ellenben nemcsak hogy nem ölt, de még a hangját sem emelte fel.

Tudom, hogy az effélét leírni felér a kör négyszögesítésével; hogy a hívő, amíg hite tart, sem nem óhajt, sem nem képes beszélni róla, mert lelkiállapota – akárcsak a fül vagy a láb birtoklása – nem adható tovább. Az ateista kekeckedő szőrözéssel fosztja meg emlékeit egykori talányosságuktól, vagy épp annak az elnéző fensőbbségével, aki álomból ébred. Rajta, urak, kekeckedjetek csak, szőjetek szomorú mosollyal kellemes mesét a múltról! Nem csatlakozhatom hozzátok. Talányok? Igen, de annak sajátos fajtája, valamiféle mindent betöltő abszolútum, amely ugyanakkor teljességgel anyagi. A gimnazisták primitív törzsei nem hódolnak babonáknak, nem hisznek a gondolatátvitelben, vagy abban, hogy a tudat magasabb rendű az anyagnál. Ha a világ engedné, mind e csodákat játszva birtokolnák. Nincs gondolatolvasó, aki jobban ráhangolódna mások elméjére vagy a hátulról hallatszó súgásra, mint mi tettük egy csipetnyi tudásért, szemtől szemben a táblánál az abszolútummal, miközben a tudatlanság sivataga izzott fejünkben. Ami a pszichokinézist illeti, negyven lélek fogott össze, hogy gyorsabban, mint amennyi időbe ennek a mondatnak az elolvasása telik, a poklok mélyére süllyessze a tanárt, a tanári asztalt és az osztálykönyvet. Már ha persze a végsőkig feszített gondolat valóban meg tudta volna mozgatni az anyagot.

Kezdek bibliai magaslatokba emelkedni, de talán nem is lehet másként beszélni ezekről a dolgokról. Vagy legyek inkább homéroszi? Az ókori görögök kinevették isteneiket, s tökéletesen ismerték minden gyengeségüket és bolondságukat. Még az ószövetségi zsidók is, amikor az Úr elfordította a fejét, sugdolózni kezdtek a sötét zugokban, hokiztak az Aranyborjúval, s elvesztették hitüket mesterük legfőbb fegyvere, a Frigyláda iránt. Ezékiel algebraórát tartott számozott verssorokban, melynek mindegyikében elhelyezett egy-egy lélekremegtető villámot; én nem próbálkozom hasonlóval. Bármit teszek is, a tréfa és paródia határát súrolom. A spiritus azonban, amely fiat ubi vult,[63] nagyfeszültségű isteni erővel töltötte meg azt a darab krétát, melyet görcsös ujjak tartottak az Igére várva. Túlzásokba esem? Nem, nem néztem istennek a matematikatanárunkat, sem a dirit Zeusznak. Mégis ennyi év és háború után sok egykori osztálytársam álmodik olyan záróvizsgákról, amelyek minden ízükben olyan iszonytatóak, mint az Utolsó ítélet, bár nem Goya festette meg a végítélet kavargását. Talán ne vegyünk tudomást érzékeink és makacs rémálmaink jeladásáról, s intézzük el az egészet azzal, hogy „féltünk a tekintélytől”? Mindössze ennyit tudok: tanulásra kényszerítettek bennünket, amitől úgy ódzkodtunk, mint a pestistől, ugyanakkor mégis beavatottjai lettünk egyfajta végső tapasztalatnak, ami az egy hullámhosszra hangolt agyakból az elképzelhető legmagasabb és legmélyebb emberi hangokat csalta elő. Igen, ott remegett előttünk az Ószövetség égő csipkebokra; rettegtünk az elégtelenek kénköves poklától, ha pedig váratlanul kihívtak felelni, ahogy Jehova szólítja kiszemeltjeit, úgy feleseltünk a tanárokkal, mint Mózes az Úrral a Sínai-hegyen. Ezek az érzések túlvittek minket mindenen, amit ismertünk, hogy fájdalmasan szemtől szembe kerüljünk a Felfoghatatlannal, az isteni elemmel, azzal a förtelmes eksztázissal, amelyet most, annyi év távlatából abszolútum néven idézek meg.

Élete során minden ember hitek sorát növi ki, odahagyva templomait, ám a tegnapi kultusz talapzatukról lerángatott istenei sem megvetést, sem áhítatot nem érdemelnek. Többet mondok: akkor nem tudtuk, de a tanáraink nullák lettek volna nélkülünk a radírok, salátára gyűrt könyvek és vésett padok világában; az ő és a mi összjátékunk emelte őket a szentség magaslataira, ez adott hatalmat okuláréjuknak, kalucsnijuknak, óraláncuknak és tövig koptatott ceruzájuknak. Mikor azután elpattant a buborék, s minden a gimnázium falai mögé enyészett – mint amikor az ember átlép egy varázskörön –, nem maradt más a nyomában, mint holmi bizonytalan benyomás, valami elmondhatatlan, amit hiába igyekszik megragadni az emlékezet. Mert tudom, hogy a tanórákon és a szünetek pokoli zsivaján túl sajátos állapot született félig tetten érhető kapcsolatokból; olyan állapot, amely idővel ugyan jelentéktelenné törpül és immáron kissé nevetséges – ha az álmodó felébred, akár kacaghat is rajta –, mégis ez volt első beavatásom a létezés tragikomédiájába. Később más beavatásokban is részem volt, mikor nagyszerű eszmék felemelkedésének, virágzásának és bukásának voltam tanúja, melyekről a végén kiderült – mint mindig a történelemben és bármely emberi történetben –, hogy közönséges emberek állnak mögöttük. A villám, amelyet Zeusz az ókort ismertető tankönyvemben kezébe fogott, engem mindig a Kárpátok megcsavart kecskesajtjaira emlékeztetett. Illúziók nélkül tekintettem rá, ahogyan ma a Mozdonyvezető tűhegyesre hegyezett ceruzájára. Az Olümposz annak szemében, aki felébredt, csupáncsak egy hegy, amelyet túrabakanccsal és nem áldozati állatokkal célszerű megközelíteni. Manapság a gimnáziumi igazgatók irodájában nem látok mást, csak asztalokat és székeket; mindezt sajnálkozás nélkül mondom, ugyanakkor mosolytalanul is, mivel ilyen a dolgok állása.

E beszély után most visszatérek a harmincas évek Lvovjához, árnyékos sétaútjaihoz és dimbes-dombos utcáihoz; a szinte ligetesen zöldbe borult Akadémiai utcához; a Légió utcához, melyet a Nagyszínház ölelt körül, közepén a Mariacki térrel – pompásan hatott az éjjeli díszkivilágításban –, a Schicht-féle szappan szarvasához meg a Suchard csokoládé neonreklámjához. 1935-ben bemutattak egy hangosfilmet Al Jolsontól. „Fiacskám” volt a címadó dala, amit az utcai énekesek azonnal felkaptak. Az utcákat és belső udvarokat akkoriban megtöltötték a zsonglőrök, tűznyelők, akrobaták, énekesek és zenészek. Oda gyűltek a világ leghitelesebb verklisei is, némelyik jövendölt a vállán ülő papagáj segítségével, amelyik csőrével húzta ki a jóskártyákat. Nem tudom, lehet, hogy a lelkifurdalás teszi a kinyuvasztott zenedoboz miatt, de a verklik akadozó, suta, mindig hamis nyekergése – ahogy más idejétmúlt szerkezetek látványa is – mély tiszteletet ébresztenek bennem. Van ebben valami édes, naiv ünnepélyesség, holmi tizenkilencedik századi bizalom a fogaskerekek tökélyében; ezek a masinák becsülettel a saját hangjukon szólaltak meg, és nem emberi hangot utánoztak. Sajnos azonban Hérakleitosz folyója azóta elnyelte ezeket a csikorgó-nyikorgó, kézzel hajtott herkentyűket.

Szerettem nézni a konyhalépcsőről a cirkuszosokat is. Néha egész családok léptek fel a műsorban. Kirojtosodott vászonbőröndökkel utaztak, amelyekben fáklyákat, súlyzókat, elnyelni való kardot vagy az akrobataszámokhoz összegöngyölt szőnyeget meg egyéb furcsaságokat tartottak. Miközben a család feje tüzet vagy kardot nyelt, az anya harmonikán játszott, a gyerekek meg piramis alakzatba álltak fel, vagy futkosva szedegették fel az udvarban a pénzdarabokat, amelyeket papírba bugyolálva dobtunk le nekik az ablakokból. Nehéz idők jártak akkoriban, s a nyomor nemcsak a cirkuszt hajtotta ki az utcára, de az iparosokat és kereskedőket is. Házalók tömegei árultak fésűt és tükröt, de gyakran lehetett hallani a köszörűsök csengőjét is: „Lyukas edényt foltozok!” Akadtak aztán cigányasszonyok, akik megjósolták az ember szerencséjét, meg ágrólszakadt koldusok, akiknek végképp nem volt mit felkínálniuk önnön nyomorúságukon kívül. Mindezek az alakok az én szememben természetesen hozzátartoztak a város életéhez – mintha nem is lehetett volna másként.

A hangosfilmek közül csak azokra emlékszem igazán, amelyek szörnyekről szóltak. Ilyen volt King Kong, a négyemeletes majom, aki beleszeretett egy hölgybe, megmászott egy felhőkarcolót, megragadta őt az ablakon keresztül, lefejtette a ruháit, aztán úgy tartotta a kezében, mint egy banánt. És ott volt a Múmia, a Fekete szoba meg a Vérfarkas. Boris Karloff, a Múmia főszereplője, egy fiatal egyiptológus karjára tette a kezét; ez az ötujjú romhalmaz egyenesen a sírból maga volt az iszonyat, a smink mesterműve. Karloff utolérhetetlenül játszott hullamerevségbe dermedt tetemeket (a Frankensteinben és a Frankenstein fiában). Ezek a filmek valahogy családokat alkottak, mert rögtön utána láttam a King Kong fiát. Egy nemes majomról szólt, aki baráti érzelmeket táplált az emberek iránt egy vulkanikus szigeten, és amikor az óceán elnyelte a szigetet, a mentőhajó érkeztéig a víz fölé tartotta a szereplőket, ő maga azonban jótette után bugyborékolva a mélybe süllyedt.

Megvolt az a kellemetlen szokásom, hogy a moziban a legizgalmasabb jeleneteknél oldalba böktem az apámat, bizonyos filmeknél egyfolytában böködtem. A dorgálás sem segített, e késztetés erősebb volt nálam. Minél jobban féltem, annál inkább tetszett a film; amitől nem féltem, az nem is érdekelt. Hogy miért élvezzük a félelmet (ésszerű határokon belül), olyan rejtély, amelyre nem találok magyarázatot.

Mint minden lvovi gyerek, én is jártam a Raclawicka panorámában, ami nagy attrakciónak számított. Már a bejárat felvillanyozta az embert, mert félhomályban ment el egy lépcsőig, majd egy hídra lépett. Pontosan olyan érzés volt, mint egy óriási, mozdulatlan léghajó kosarában lebegni a föld felett. Erről a hídról be lehetett látni egy csata élethű körképét. Sokat vitatkoztunk arról, vajon hol végződik a valóságos kerítés (melyet póznákra állított csuprok alkottak) és hol kezdődik a festményé. Akkoriban semmi bajom nem volt a naturalizmussal. Szerettem korán beülni a színházba, még mielőtt felgördült a hatalmas fémfüggöny, amelyet Siemiradzki festett, hisz oly sok szórakoztató részletet lehetett rajta nézegetni. A Nagyszínház a fényűzés és ízlés netovábbjának tetszett a szememben, comme il faut[64]-nak vörösbársony kárpitjával, számtalan emeletével, a csillárokkal, a dohányzóval és – végül, de nem utolsósorban – a büfével, ahol apám nekem meg anyámnak vékonyra szelt sonkás szendvicseket szokott venni. Nem emlékszem, milyen kiemelkedő színműveket láttam ott, arra azonban igen, hogy egy ilyen szendvics ötven groszyba került.

A lehetőségekhez képest kezdtem civilizálttá kupálódni, a lelkem mélyén mégis mindazon erők oldalán álltam, amelyek felveszik a harcot a civilizáció ellen. Példa erre, hogyan viszonyultam a zord telekhez és más természeti csapáshoz. Lvovban enyhe volt az időjárás, s a téli vihar gyakorlatilag ismeretlennek számított. 1930-ban azonban, azt hiszem, a hőmérséklet mínusz huszonhat fokra süllyedt – az ég olyan tiszta volt, akár egy kék jéghegy –, s egekbe szökött a fűtőanyag ára. Minden szeneskocsi után a hidegtől összehúzódzkodó gyerekek futottak, lesve, leesik-e egy darab szén. Mikor apámmal sétálni indultunk – engem nevetségesen vaskos nemezrétegekbe és fülvédőbe bugyoláltak –, több nagy vaskosár mellett is elhaladtunk, melyekben a városatyák jóvoltából szén parázslott, e kosarak mellett melegítették magukat a fagyoskodók. Nekem mindez csodálatosnak tűnt, és további katasztrófában – mondjuk hóviharokban – reménykedtem. Hőn reméltem, hogy a vihar maga alá temeti a házunkat, megállít minden villamost és automobilt, s harmadik emeleti balkonunkról egyenesen kiléphetek a jeges kanyonná változott utcára. Mikor pedig nagy ritkán áramszünet ütött be, készségesen ugrottam gyertyáért, hogy keresztülhordozzam tétova, repdeső lángját a sötétbe borult és hirtelen rejtélyesen kitágult szobákon. Hogy elszomorított, mikor ismét kigyulladt a közönséges, otromba villanyfény, véget vetve a középkori sötétség édes varázslatának!

Bár már épp eleget beszéltem a gyermekkoromat kitöltő eseményekről, mégsem érzem, hogy minden adósságomat leróttam velük szemben. „A psziché alapjainak lerakása” – így nevezném az első tapasztalatszerzést a világgal való találkozásról. Idővel kiderül, hogy ez a kettő nem cserélhető fel egymással. Ezek miatt az „alapok” miatt az ember lehet megrögzött materialista és ateista, mégis megsajdul a szíve, amikor orgonazenét vagy harangszót hall. Ugyanakkor a müezzin imára szólító szava lehet érdekes és vonzó, mégis idegen marad. Valójában ekkorra esik beavatásunk kultúránk adott megjelenési formájába, ami sokkal tartósabb, mint bármely vallás. Hisz tudja az ember, hogy a világ temetői különbözőek, az „igazi” azonban mindig az marad, ahol a sírköveket benövi a vad kakukkfű, s ahol a kőből vagy nyírfából összeeszkábált keresztek megdőlnek, mintha a szél hajlította volna meg őket. Ámde a psziché alapjainak lerakása egyúttal a leggyöngédebb kötelékek összefűzése is, lévén, hogy ezek az elsők, akkor is, ha a civilizáció prózai termékeihez társulnak. Mert, kérdem én, ugyan miféle költészet rejtőzött a Haberbusch-féle hosszú sörösszekerekben, ahol a hordókat kampók rögzítették, s ahol az ormótlan igáslovak irhája fényes volt a komlótól? Vagy a régi automobilokban, amelyek nyögve-zötyögve kapaszkodtak fel a Cadet vagy a Stryjska utcán, úgy, hogy az ember nem csupán kétségbeesett erőfeszítésüket érezte át, de azt is, hogy akaratereje teljes megfeszítésével kell ebbe besegítenie. E roncsok állandó odafigyelést, rokonszenvet, sőt megkockáztatom, jótékonykodást igényeltek, amit a mai autók – melyeket úgy terveztek, hogy rejtsék el büszkén fáradozásuk mértékét vezetőik elől – sem nem kérnek, sem nem igényelnek tőlünk. Azok az egykori, mára régiségszámba menő járművek szeszélyességüknél fogva igazi egyéniségek voltak.

Emlékszem, hogyan vezettek be az autóvezetés művészetébe. Egy évvel az érettségi előtt, egy oktató néhány szóval eligazított – úgy festett, mintha egyedül fekete olajon élne. Az első lecke a motor felkurblizásából állt, és mivel a motorok úgy rúgtak, akár az ideges lovak, emberem legelőször is azt mutatta meg, hogyan fogjam úgy a hajtókart, hogy a hirtelen rúgás ne törje el a csuklómat. Mikor aztán végül helyet foglalhattam a benzinbűzös bőrülésen, az oktató felszólított – és ebben a pillanatban Nemo kapitányra emlékeztetett, amint átvezérli a Nautilust a vészterhes Arab-csatornán –, tegyem első sebességbe a kocsit, majd hajtsak teljes erővel az udvar téglafala felé. A félelemtől ájuldozva – fenséges érzés volt – engedelmeskedtem, s a rohamra induló katonák őrjöngő dühével elindultunk a vörös fal irányában. Egy méterre tőle mentorom rálépett a saját fékjére. Akkoriban a sebességfokozatok beállítását egészségtelen kicsapongásnak vélték, amit külföldi piperkőcök találtak ki; a gyújtást kézzel végezték; a duda a beöntésekhez használt gumipumpához hasonlított; a kerékcsere meg herkulesi erőt követelt.

A háztartást ugyanúgy nem fertőzte még meg a pökhendi gépesítés bacilusa, ezért liturgiája teljes gazdagságában mutatkozott meg előttem. Említettem már, mekkora földindulással járt a nagymosás napja, amelynek különböző szakaszai voltak: a gőzölgő szappanozás, a hátfájdító dörzsölés a dézsában, végül a sulykolás, mikor az egész ház a sulykolófa döndüléseitől visszhangzott. És amikor maratonit futottunk helyben, hogy a felsúrolt padló tükörfényes legyen. Meg a párafelhőktől övezett vasalás, mikor a vasalónő mindegyre kifutott a tornácra, és meglengette a vasalóját, hogy felizzítsa benne a szenet; ilyenkor úgy röpdöstek a szikrák a vasaló félhold alakú nyílásain keresztül, akár egy mozdony gyomrából. Időről időre a varrónő is eljött, hogy reggeltől estig berregtesse a masináját, miközben én – mivel nem volt szabad – el-elcsentem a kelmevégeket. Aztán a lekvárbefőzés, mikor mindig kikönyörögtem, hadd szedjem le egy nagy fakanállal a habot a málnásbödön vulkanikus fortyogásából. Ezt anyám szerint tálra kellett volna kitenni, én azonban úgy terveztem, hogy ehelyett a tulajdon mohó számban végzi. E sok fárasztó munkálkodás végső célja valójában lényegtelen volt. Kezdetleges mivoltában tömérdek időt és energiát emésztett fel, ám épp ez a kezdetlegesség tanított meg arra gyermekkoromban, hogyan bánjunk az alapvetően engedetlen erőkkel. Amikor a szikrák fekete lyukakat égettek a ruhánkba, vagy a lekvár megcukrosodott és megpenészesedett a kredencben, megtanultam, milyen makacs tud lenni a félvadóc természet, amely ott fortyogott a vaskályhán, és ott izzott a kemencében. És bár semmi égrengető nem történt, mégis megváltozott a ház, én meg a balvégzet közvetlen szomszédságában éltem, látva, milyen elővigyázatosnak kell lennünk, ha befolyásolni akarjuk a lábasokba és dézsákba zárt erőket, ezeket a kiszámíthatatlan erőket, amelyek terelgetése olyan volt, mintha ismeretlen tengeren vitorláznánk. Elővettük hát nagyanyám megsárgult receptjét, aki tett arról, hogy a mosott ruha tetszetős kékesfehér árnyalatot öltsön, vagy a gyümölcs megtartsa formáját, miközben a szirup, amelyben úszott, olyan színűre váltott, mint az óbor. Néha azonban a tapasztalat sem volt elég. Semmi sem volt biztos és magától értetődő; mindenhez kockázat társult. A rózsákat kosarakban tartottuk, s minden egyes szirom fehéres csúcsát lecsippentettük egy kis ollóval, aztán megindult a lekvárfőzést megelőző sürgölődés; Danaida-habok tarajosodtak; üvegeket sterilizáltunk, ami inkább alapult ráolvasáson, mint vegyi ismereteken; mígnem végül ez a tengernyi munka megcímkézett csuprok sorát varázsolta a kredencbe, amely így pompázatos múzeummá változott. Tökéletesen értem hát a megvetés és félelem elegyét a régi idők háziasszonyainak (ugyan hová lettek?) keblében, amikor értesültek róla, hogy az ipar is tud gyártani olyan kompótokat és lekvárokat, mint ők. Persze, őrültség lenne visszatérni a kulimunkához. Mégis ez a kétségekkel teli, emésztő fáradozás, amely jobb ügyeknek kijáró hősiességet követelt meg, s amely emlékeimben összekeveredik az iskolaévekkel, letűntében valami keserűségében is értékes mozzanat elvesztését jelenti, hisz tökéletlen tárgyakkal volt dolgunk, s pontosan a tökéletlenségük kívánt törődést – végül is nem az efféle törődés szül egy szeretethez hasonló kötődést? Ezért e régmúlt időkben egy városon kívüli kirándulás nem menekülést jelentett a modern kényelmi eszközök lármájától, nem a létet kívánta játékosan megnehezíteni kissé, hanem inkább az egyik fajta munkát cserélte fel a másikra. Közben az öregek méltatlankodva néztek a technikai újításokra, és saját – nehezebb, de egészségesebb – fiatalságukat idézgették, amire persze senki sem hederített.

* * *

Ahogy mások gyerekbetegségeken esnek át, úgy követték egymást az én mániáim – többé-kevésbé a koromra és a korszakra jellemző mániák. Gyűjtöttem például Anglace-féle csokoládépapírokat az egyes országok zászlóival. A Suchard-papírokon távoli városok fényképei is díszlettek. Ha valaki eleget összeszedett, a vállalat sztereoszkóppal jutalmazta, ezzel lehetett nézni őket. Bélyegeket is gyűjtöttem, de amint már mondtam, csak a látszat kedvéért. Önmagukban valamiért soha nem érdekeltek. Apám megpróbált rábírni, hogy groszykat takarítsak meg, vásárolt is e célból egy agyagmalacot. Az elsőt széttörtem, a másodikat késsel fosztottam ki. Apám ezután hazahozott egy széfet a Takarékpénztárból. Ebbe csak bele lehetett tenni a pénzdarabokat, kivenni azonban nem; erre kizárólag a bank volt képes, ahol saját kis takarékkönyvem volt. Elméletben legalábbis, miután azonban megvizsgáltam a szerkezetet, felfedeztem, hogy a dobozt fejjel lefelé rázva egy-két zloty kipotyoghat belőle, ami végül teljes kiürüléséhez vezetett. Apám végül feladta, hogy megtanít takarékoskodni. Pedig nagy szükségem lett volna pénzre. Senki sem adta ingyen az indukciós tekercsekhez való drótokat vagy az alufóliát a kondenzátorokhoz és a leydeni palackokhoz,[65] ahogyan az enyvet és gumit sem a parittyákhoz. Drága volt a halva is, amely pedig a listám élén állt, és sokat elpusztítottam belőle. Ott voltak azután a kivágások. Csodás dolgokat lehetett akkoriban kivágni és összeragasztani; nem csupán közönséges tankokat és repülőgépeket, de gázmaszkokat is, amelyeket az ember addig hordott, amíg szét nem estek a nyáltól és a szűrőbetét lyukán át szörcsögő levegővételeinktől.

És a léggömbök! „Élők”, nem a mai fajták. Az elsők, amelyeket kaptam, pálcikákhoz voltak kötve, mint a forgók, a pálcikákat meg nyers krumpliszemekbe szúrták, hogy megtartsák őket. Az egyetem előtt kínálta őket egy árus, bár akkor még az egyetemet parlamentnek mondták, talán renyheségből, mert az osztrák időkben az épület a galíciai képviselőháznak adott otthont. A kis léggömbök sokféle színben kerültek forgalomba; később kenderkötél került rájuk, és gázzal töltötték fel őket. Engem lenyűgöztek, ugyanakkor el is szomorítottak. Az ember nem engedhetett el egy léggömböt, mert felszállt volna az égbe. Emlékszem, hogy pityeregtek azok a gyerekek, akiket ez a baj ért a Jezsuita kertben. De a léggömb a négy fal között sem érezte jól magát, mert felszállt a plafonig, és ott is maradt, makacsul, ostobán és kétségbeesetten verve hozzá felduzzadt fejét a mennyezethez. A másnap reggel még rosszabb volt, mert ekkorra a léggömb haldokolni kezdett. Egyetlen éjszaka leforgása alatt megráncosodott, elernyedt, összeaszott; egyszóval siralmasan festett, még ahhoz sem volt elég ereje, hogy felszökkenjen a plafonig. Alig emelkedett a padló fölé, gyászosan húzva maga után itt vagy ott a zsinórját. Különös részrehajlásom a léggömbök iránt évekig kísértett. Buzgón vásároltam őket, aztán eldugtam, nehogy kinevessenek. Úgy tettem, mintha kosarat szerelnék rájuk, hogy zeppelint gyártsak belőlük, ezzel azonban csak önmagamat áltattam. Szükségem volt kurta társaságukra, egynapos létükre; egyfajta memento mori volt ez, ami a mulandóságra emlékeztetett. Voltak azután gázzal töltött léggömbök is, melyeket rugalmas rézdrótok rögzítettek, ezeket azonban holt, halva született utánzatoknak tekintettem, amelyek megjátsszák magukat; mást, mint megvetést nem is éreztem irántuk. Nem vállalták a valóság kockázatát, bolondnak való az ilyesmi. Nekem ugyan semmi közöm nem volt hozzájuk!

Mégis akadt valami, amit önmagáért gyűjtöttem, éspedig kitartóan és jó ideig: az elektromos gépek hulladékait. A mai napig nem hagynak hidegen a tört csengők, ébresztőórák, régi rádiótekercsek, telefonkagylók és általában minden vakvágányra jutott, megkopott, elárvult tárgy, amely a színház mögött, a bolhapiacon kapott egy utolsó esélyt hajdani dicsősége szánalmas romjaival. Gyakran jártam ki ide, kicsit úgy, ahogyan az emberbarát látogatja a nyomornegyedeket, vagy ahogy az állatvédő eteti titokban a leggirhesebb kutyákat és macskákat. A kivénhedt gyújtógyertyák védelmezője voltam, és roskatag gyújtómágneseket, anyacsavarokat, tökéletesen használhatatlan egyenirányítókat, ismeretlen műszerek töredékeit hordtam haza, majd elrejtettem cipősdobozokba, fiókokba, bárhová, ahová befértek, még a könyvek fölé is a legmagasabb polcra (mostanra lett saját könyvszekrényem). Időről időre elővettem és leporoltam őket, el-elfordítottam egy fogantyút, hadd érezze jól magát a szerkezet, aztán vigyázva visszatettem mindent. Nem tudom, miért csináltam ezt. Ha valaki megkérdez, kétségkívül rögtön rávágom, hogy ez vagy az a limlom hasznos lehet bizonyos terveimhez, pedig nem ez volt a teljes igazság, amit nagyon jól tudtam.

A Keleti Vásártéren túli területet, a Vidámparkot a világ legcsodásabb helyének tekintettem. Volt ott körhinta, kisvasút, kísértetház és Elvarázsolt Kastély, meg még ennél is jobbak. Egy bőrbabát például szájon vághatott az ember, s egy műszer mérte közben, mekkora erővel ütött. A bolhacirkusz parányi lényei meg apró kordákat és batárokat húztak. És voltak titokzatos sátrak is – az egyikben, ahová apámmal bementünk, egy szokatlanul széles nő vetkőzött; nem sztriptíz volt ez, csupán burjánzó tetoválásait kívánta megmutatni. Apám izegni-mozogni kezdett, mikor a nő feltárta a hasát ékesítő érdekes jeleneteket, amikor azonban lejjebb ért, mindössze egyetlen új tájképet sikerült látnom, mert apám kirángatott. Az egyik helyen állt egy stand, amelyet korlát választott el a közönségtől. Mögötte egy alacsony asztal csokoládéktól és cukorkás dobozoktól roskadozott. Ha az ember eltalálta egy pénzdarabbal valamelyiket, az övé lett. Hamar rájöttem, hogy a nagy csokoládés dobozok fedele enyhén meghajlott, ráadásul csúszós celofán borította, ezért a pénz mindig az asztalra pottyant. De hát mire való az ész? Odahaza lőteret rendeztem be a padlón könyvekből és tolltartókból, s rövidesen kitanultam, hogyan dobjam úgy az érmét, hogy függőlegesen hulljon alá, és ne pattanjon vagy csússzon le a célról. Aztán angol hidegvérrel elmentem a Vidámparkba. Jókora doboz csokoládét nyertem, de szinte azonnal odajött hozzám egy izomkolosszus, és a fülembe sziszegte:

– Sikerült, kis szaros?

Odahaza a csokoládéról kiderült, hogy ehetetlen; vagy penészes, vagy olyan régi, hogy kőkemény.

Amint ezekből a ki anekdotákból is kitűnik, bizonyos érdeklődéseim az évek múltával sem hagytak cserben. Továbbra is imádtam Piasecki halváját, de a Wedelét is (kis palaszürke dobozokban árulták), sőt egy cukorkaüzletet is felfedeztem a Nagyszínházhoz közel, a Jugoszláviát, amely Kelet csemegéit árulta Lvovban: törökmézet, baklavát, egzotikus nugátokat, kenyérből főzött kvaszt meg sok más finomságot. Gondolják meg, akkoriban több kilóval többet nyomtam, mi ma!

Továbbra is a Keleti Vásártérről beszélek. Szerettem akkor sétálgatni ott, amikor elnéptelenedett, és egy lélek sem volt a közelben. Furcsán festettek ilyenkor a piszkos ablakos nagy pavilonok. A kedvenc helyem a leghosszabb által formált nagy félkörív volt, amelynek egyik fele körülölelte a Baczewski pavilont (azt, amelyiket elborítottak a tömény szeszes üvegek). A Baczewski torony alatt megállva az ember felébreszthette az e helyütt szunnyadozó visszhangot; és ha elég hangosan tapsolt, négyszer, ötször, akár még hatszor is megismétlődött. Ugyanez történt, ha kiáltott egyet. Figyelemre méltóan hosszú idő telt el az egyre halkuló ismétlődések között, mintha a hang egyre távolabbról, egyre nagyobb erőfeszítést követelve érkezett volna. Hideg, tiszta őszi napokon a visszhang elhaló tusakodását hallgattam itt, amely egyszerre volt talányos és szomorú, és bár természetesen ismertem a hangok visszaverődését szabályozó alapelveket, mindennek semmi köze nem volt e hely különleges varázsához.

Három évvel a háború előtt találkoztam először váratlanul és közvetlen közelről a hitleri németséggel. Az egyik pavilonon megjelent egy szvasztikás piros zászló, odabent meg sok érdekes gépre akadtam. Külön állványokon tankok sorakoztak – félúton a játékszer és a modell között –, élethű másolatok, melyeken megvolt minden, ami kell: a gyíkpettyes páncélzat, a lánctalp, a torony és az összes fegyver. Büszkén díszelgett rajtuk a Wehrmacht miniatűr emblémája. Rövidesen ugyanezeket a Mark IV-es tankokat életnagyságú kivitelben is viszontláttam acéllemezekre állítva. Az idő tájt azonban még csak játékszerek voltak, noha alig tudtam valamit a nácikról. Ám ezek a szemgyönyörködtető játékok már akkor hordoztak magukban valami baljósat és fenyegetőt, még ha a kicsinyített méretek ártatlannak mutatták is őket. Volt valami visszataszító ezekben a parányi tankokban, mintha nemcsak önmagukban állnának, hanem valami kikelne és növekedne bennük. De ebben nem vagyok egészen biztos. Meglehet, a későbbi események fényében vélem érezni bennük a vihar előszelét, és gonosznak sejdítem azt, ami egyszerűen gyerekes volt.

6. FEJEZET

Ideje nyíltan beszélnem arról, amire eddig csak célozgattam: azokról a – sajátos, szenvedélyes és mindenekfölött személyes – ténykedésekről, amelyeknek mind az iskolában, mind odahaza magamat szenteltem. Ma már meglep, mennyi mindent csináltam egyszerre (hogy mi mindent, mindjárt kiderül), hisz az embernek rendszerint nincs ideje semmire. Az idő a jelek szerint rugalmasabban nyújtható fiatal korunkban. Kellő odafigyeléssel odáig, hogy teret adhat ennek-annak, akár iskolai egyenruhám zsebe, amelyben (a hagyományhoz tartva magam) sokkal több mindent tartottam, mint azt a zseb prózai méretei engedélyezték. Nem lehetséges, hogy maga a tér is a gyerekeknek kedvez? Jó, ez képtelenség, a zsebeimet mégis megtöltötték a zsinórgombolyagok (tengerészcsomókhoz és vészhelyzetre); kedvenc csavarjaim gyűjteménye; egy tollkés, folyvást eltűnő radírok (csak nem ettem meg őket?); egy kis sárgaréz lánc, melyet a vécéből emeltem el; cérnák; gumikarikák, egy szögmérő; egy kisméretű körző (jószerével nem a geometriát szolgálta, inkább csak a dagi Z.-t szurkáltam vele, aki előttem ült), egy üvegcse, amely tele volt porrá tört gyufafejjel (méregnek és robbanószernek egyaránt használtam); egy nagyító, amelynek üvege homályos lett a karcolásoktól; egy megviselt pénztárca, amelynek kincseit (makkokat és gesztenyéket) az évszaknak megfelelően a természet adta; egy fél jojó (semmire sem használhattam, mégis nagy becsben tartottam); egy kis kirakós játék, mozgatható kockákkal, Tizenöt volt a neve; egy ügyességi játék, három malaccal (kerek üveg alatt kellett őket tologatni) – és akkor még nem említettem az íróasztalom teljes tartalmát, amelyet otthonról az iskolába és vissza hurcolásztam magammal. Mindez igazolványok gyártását szolgálta; nem tudom, hogyan fogamzott meg bennem ez az ötlet.

A tanórákon munkálkodtam, megjátszva, hogy jegyzetelek, nyitott füzetem mögött, amelyet a bal kezemmel megemeltem kissé – lassan, komótosan dolgoztam, nagy léptékben, egyedül csak a magam örömére, mert nem mutattam meg senkinek. Átugrom most tanonckodásom idejét, és mester korszakommal folytatom, amely a gimnázium második és harmadik évére esett. Először is kis lapokat téptem ki egy füzetből – a papírnak fényesnek kellett lennie –, majd ezeket félbehajtottam. A füzetecskéket aztán különleges módszerrel kötöttem be. Az 560-as szám az iskolai-jelvényen hajszálvékony ezüstfonál parányi spiráljaiból állt, ezzel varrtam össze a gerincet. Miután különböző méretű – ez sem volt mellékes – füzetek tömkelegét halmoztam fel, a legfinomabb anyagból való borítóval láttam el őket: fehér kartonnal vagy rajzlappal. Más füzeteket jó minőségű keménypapírba foglaltam, melyet a tankönyvek borítójától kölcsönöztem. Mikor kicsengettek, mindezt a táskámba rejtettem, s a következő tanórán kezdődött csak a java: az üres oldalak módszeres, lassú megtöltése. Ehhez tintát, tust vagy színes ceruzát használtam, meg pénzérméket, melyeket pecsétként nyomtam a megfelelő helyekre.

Miféle igazolványok voltak ezek? Ilyen is, olyan is – mondjuk, odaajándékoztak bizonyos területet, bárha megszorításokkal; címeket adományoztak, engedélyeztek és felhatalmaztak. A hosszabb lapokon nyomtatott betűvel csekkeket állítottam ki, vagy bizonylatokat a tulajdonosnak kiszolgáltatandó, kilogrammban mért nemesfémekről – rendszerint platináról vagy aranyról –, máskor elismervényeket gyártottam drágakövek tulajdonjogáról. Útleveleket bütyköltem császároknak, királyoknak és kancellároknak; másokat méltóságokkal ruháztam fel. Mindegyik felmutathatta a papírját, ha úgy hozta a szükség. Aprólékos gonddal címereket rajzoltam. Más okmányokra felhatalmazásokat róttam, és mivel rengeteg időm volt, jogosítványaimnak szemlátomást nem volt határa. Régi postabélyegzőket kezdtem hurcolászni az iskolába, amelyeket pecsétté alakítottam át; egész rangsort vezettem be köztük a kis háromszögektől a négyszögeken át a legmagasabb tekintélyt képviselő, szupertitkos, tökéletes körökig, oly rejtélyes jelekkel a közepükön, melyeknek láttán bárki térdre hullott volna. Ahogy rájöttem a dolog ízére, engedélyeket bocsátottam ki emberfej nagyságú gyémántok birtoklására. Ezekhez záradékokat, majdan további kiegészítéseket mellékeltem, egyre magasabbra emelkedve a hatalom és tekintély világában, mígnem a legtöbbet érő irományok már csak titkosírással, pontosító jelszavak és jelképek rendszerével védve készültek. Némelyikhez saját rejtjelfejtő füzetet eszkábáltam össze, annyira tiszteletet parancsoló volt a tartalmuk; emezek nélkül mindössze számozott oldalaknak látszottak, tele érthetetlen macskakaparással.

Olvastam valahol ekkoriban egy történetet, ami nagy hatással volt rám. Egy expedícióról szólt, melyet Afrika mélyére indítottak. A felfedezők, miután hegységeken és őserdőkön keltek át, egy ismeretlen bennszülött törzsre bukkantak, amelynek volt egy iszonyatos szava, ám ezt csak a legvégső esetben ejtették ki, mert aki csak meghallotta, nagyjából egy méter magas kocsonyakupaccá változott. Ezeket a kupacokat részletesen leírta az elbeszélés, ahogyan azt az egyszerű trükköt is, amellyel a vadak önmagukat védték a varázslattól: mielőtt kiejtették a mindenható szót, bedugták a fülüket. Ez a szó sehogyan sem ment ki a fejemből, s eleinte nem is volt bátorságom hangosan kimondani, annyira megijesztett az egyik tudós balszerencséje, aki hitetlenkedve kinevette az expedíció egyetlen túlélőjének beszámolóját, s hangosan elkiáltotta a végzetes szót, a várható tragikus, kocsonyás következményekkel. A szó, amely aszpikká változtathatott bárkit, az ämälän volt.

Mai szemmel nézve e történetre nem lehetetlen, hogy a szerző nevettetni szándékozott vele. Ha így volt, hiába pazarolta rám a humorát. Az igazat megvallva nem hittem a történetnek; mégis azt a feszengő érzést keltette bennem, hogy bizonyos szavak végzetesek lehetnek. Úgy okoskodtam, amennyiben bizonyos hangok hipnózisba tudnak ringatni valakit, miért ne fordulhatna elő akkor, hogy hangok ilyen vagy olyan kombinációja ennél is erősebb hatást fejt ki, nem varázslat révén, hanem a levegőben terjedő hanghullámok közvetítésével… és így tovább.

Az ämälän-t azonban kézenfekvően muszáj volt bevonnom a felhatalmazások rendjébe, melyeket mostanra mesterfokon űztem. Több jelszót is ez ihletett. Mivel nem voltam rossz tanuló, senki nem kutakodott a hátizsákomban, a könyveim vagy a füzeteim között – és ez jól is volt így, mert különben több tucat üres vagy telekörmölt füzetecskére bukkanhatott volna; akadtak köztük kísérleti példányok is, melyekben – sajna sikertelenül – vízjellel próbáltam megnövelni az okmány becsét. Vágyamat a hiteles részletek iránt ez esetben – a számtalan kísérlet ellenére – nem élhettem ki.

Idővel egyetemes érvényű engedélyeket adtam ki, bárha nem fogalmaztam meg ezt így magamnak teremtő kísérleteim során. Bürokrataösztöneimet követve méltán kételkedtem a magasztos eszmékben, s helyettük centiméterekhez, grammokhoz és másodpercekhez tartottam magamat; azaz mindig mértékegységekben fejeztem ki, mit tehet és mit nem az okmány tulajdonosa. Ami az üresen hagyott füzeteket illeti, mindegyiket sorszámmal, aláírással és a legaljukra helyezett hitelesítő pecsétekkel láttam el, nehogy egy esetleges paca vagy elírás hatálytalanítsa érvényességüket. Az üres lapokhoz természetesen perforált vonal tartozott, hogy a füzetből kitépve felmutathatok legyenek. Sok hiábavaló próbálkozás után egy kis fogazott kerékkel végeztem ezt a műveletet, amelyet egy ébresztőórából operáltam ki, és a tolltartómban őrizgettem. Ugyanitt tartottam apám borotvapengéit a lapok kivágásához. Többször véletlenségből a padba is belevágtam, de valahogy nem vettem észre.

Furcsának tűnhet, hogy soha nem mutattam meg barátaimnak ezeket az elismervényeket több zsák rubin átadásáról vagy a beszámolókat tengerentúli birodalmak viselt dolgairól. Meglehet, kinevettek volna, márpedig az én szememben nem volt ebben semmi nevetséges. Tudtomon kívül valószínűleg az olyan művész félelmei és szégyenkezése élt bennem, akinek pontról pontra el kellene magyaráznia műve jelentését: valójában mi is, és mi célt szolgál? Ha azt felelem, csak szórakozom, bizonyára nem mondok igazat, legalábbis részben, mert többről volt itt szó. Mi volt ez a többlet? Máig nem tudom, mindamellett igazam lehetett. Az emberek manapság a művészet általános hanyatlását, az ötletek hiányát, a sekélyességet, a léha kísérletezést és a múló divathóbortokat panaszolják. Kivált a múlt olyan emlékeinek jelenlétében érezzük ezt, amilyen a firenzei és a sienai dóm, az ősi kínai színjátszás a maga rejtelmeivel vagy a valaha füsttel gyógyító afrikai istenek, hiszen befolyásuk és hatalmuk máig itt kísért. A paleolitikus művészet kiállítását vagy a Sixtus-kápolnát odahagyva eltöprengünk, mi történhetett vajon az emberi szellemmel; miért vesztette el képességét, hogy a lényegre koncentráljon, s elemi erővel törjön ránk, kikényszerítve elfogadásukat, ahogyan a fák, felhők, állatok és emberek ellen sem lehet kifogásunk. Ezek a nagyszerű alkotások azt mondják nekünk, hogy a művészek immáron megszűntek villámhárítóként felfogni és a földre vezetni az égből származó energiát. Megtudjuk tőlük, hogy a művészetet megölte a végtelen lehetőségek sora; annak tudása, hogy a konvenció nem több önmagánál – aki tudja, hogy bármely stílusban írhat vagy festhet, akármiféle témáról, semmi igazán nagyot nem fog alkotni. Szabadsága egyúttal tehetsége sírásója is.

Gondoljanak az űrsétára induló asztronauták fotóira. Mennyire nem a végtelenre hangolódott rá az emberi test, milyen gyámoltalanná válik, milyen nevetséges minden egyes mozdulata a talaj, falak és mennyezet oltalmazó határai és megbízható ellenállása híján! Nem véletlen, hogy az űrhajós magzati testtartást vesz fel – fejét lehorgasztja, térdét megroggyantja, két karját közel fogja törzséhez; nem véletlen, hogy a pányva, ami az űrhajóhoz köti, a köldökzsinórra emlékeztet. Csupáncsak a nehézkedési erő börtönében vagyunk élénkek és energikusak, telve határozottsággal és céltudatossággal; testünk kizárólag a gravitáció fogságában talál magára, ekkor mutatkozhat meg minden ízület és ideg hasznossága, és ezért szépsége is. Természetes célszerűség, elkerülhetetlenség, az az érzés, hogy az egyetlen lehetséges megoldást találtuk meg valamely problémára – minden nagy műalkotás ezt ébreszti fel bennünk. Michelangelo istene sűrű, göndör szakállával, köntöse redőivel és mezítelen lábfejével, melyen kidudorodnak a vénák, nem szabad művészi játszadozás terméke. A festő a Genezisig visszanyúló vonatkozó irodalom abszolút diktátumainak engedelmeskedve dolgozott. A ma Michelangelója – a kételyektől és megzápult tudástól tétova lélekkel – minden egyes lépésnél paradoxonokkal, dilemmákkal és abszurditásokkal találja szemben magát, amelyekről a reneszánsz mester nem is álmodott. Az Úristen lábujjain rövidek a körmök. Ha emberi teste lenne, körmei is növekedésnek indulnának. És mivel az örökkévalóságban lakozik, e körmöknek kígyózó szarugyűrűként kellene körbefonniuk a csillagködöket; keratin spirális hegyeivel töltve meg az égboltot. Le lehetne vagy kellene-e ezt festeni? Ha nem, az isteni pedikűr problémájával nézünk szembe. Az Úr körmei vagy azért rövidek, mert ápolja őket, vagy csoda folytán – végtére is, ha valaki megállíthatja a Napot pályáján, holmi lábkörmök növésének is megálljt parancsolhat. Mindkét lehetőség elfogadhatatlan. Az elsőnek borbély, a másodiknak szentséggyalázás a neve. Nem, a lábkörmöknek minden további vizsgálódás és elemezgetés nélkül kell röviden maradniuk.

Íme, az a magunkra erőltetett korlát, ami fenntartja a művészetet, mivelhogy emez hittel felel a kérdések végtelenségig dagasztott sorára. A liturgia szigorát természetesen magunkba kell építenünk, s a lángoló szőrmét önként magunkra terítenünk; a korlátokat bátor szívvel vesszük tudomásul, nem a rendőrség kényszeríti ránk őket. Vannak szellemi korlátok és olyanok, amelyeket a törvény őrei állítanak, és ha az utóbbiak nem ihletnek lánglelkű alkotásokra, az csak azért van, mert a rendőr másokat tart kordában, és nem saját művészete funkcionáriusa; nem tisztelője önnön szabályainak és rendeleteinek. A parancsnak felülről kell származnia, a határt kinyilatkoztatás állítja fel – és a bizonyítékok vagy célszerűség firtatása nélkül fogadjuk el, ahogyan nem kérdőjelezzük meg a faleveleket, csillagokat vagy lábunk alatt a homokot. A hit olyan valóságot teremt, amely tökéletesen rugalmatlan és abszolút érvényű; miközben a szellem – csupán ilyen bilincsben engedelmesen, engedelmességében mégis a világot és önmagát iparkodva kifejezni – az elképzelhető legnagyobb szabadságban alkot. Eszerint a művészet megannyi formáját nagy-nagy komolyság jellemzi, amely kizár minden iróniát, távolságtartást és humort – hiszen hogyan gyárthatnánk élceket a sírról, egy madár szárnyról, a Nap vagy a Hold mozgásáról? Vagy vegyük példának okáért a táncot, amelynek szabadsága merő illúzió; a táncos ugyanis aláveti magát a zene zsarnokságának, amely a legparányibb mozdulatot is szabályozza. Az önkifejezést ilyenkor egyedül holmi hajszálfinom értelmezési lehetőség biztosítja.

Igaz ugyan, hogy nemcsak a vallás állíthat felséges korlátokat, ám ezeket is meg kell szentelnünk; hinnünk kell abban, hogy megkerülhetetlenek, és nem ötletszerűek. Annak tudata, hogy minden egészen másként is lehetne, a törvényszerű megtagadása tudatos technikák, stílusok és eszközök óceánjának ellenében, megbénítja az elmét, és megköti a kezet a választás szabadságával. A művész magatehetetlenül kapkod, ahogyan az asztronauta forgolódik a súlytalanság állapotában, az űrben, ahol semmibe nem kapaszkodhat.

A teremtésnek ebben a korai, bürokratikus szakaszában igazán közel kerültem a művészet szent forrásához. Amit Michelangelónak az égi trónusok, mennyei seregek és szeráfok jelentettek, az volt nekem az okiratok adta felhatalmazás. Nagyon téved az, aki úgy képzeli, hogy szabadjára engedtem a képzeletemet. Önként átadtam magam a hivatalosság liturgiájának; a Genezis kicsinyes bürokratája lettem. A duci iskolás a Tízparancsolat alázatos szolgájává szegődött, melyet a hivatalosság adminisztratív kegye avatott korszerűvé. Ma, az alkotás komorabb, mesterkéltebb szakaszában minden bizonnyal ad abszurdum tréfát űznék ebből az ötletből: engedélyeket gyártanék a galaxisoknak, hogy mozoghassanak, és bizonyítványokat állítanék ki a földtörténeti időszakok koráról. Régen azonban soha nem kérdeztem – ahogyan Michelangelói sem zavarták a lábkörmök –, ugyan mi jogon állít ki a Szabályzat születési bizonyítványokat az újszülötteknek, mivel ártatlanságomban egyenlőségjelet tettem az okiratok és az abszolútum között, azaz a művészet küszöbéig jutottam. Betűkre és pecsétekre ügyelve, afelett őrködve, hogy rendben legyenek az üres formanyomtatványok és az aláírások, eleve elrendelt összhangban éltem a legmerevebben értelmezett tekintéllyel, amelytől idegen mindennemű kétely, habozás és bizonytalanság.

Első lépteim aprók és határozatlanok voltak, mégis a helyes irányba vittek. Soha nem léptem túl hatalmam határait, dacára annak vagy talán éppen azért, mivel nem tudtam, Kinek is vagyok az eszköze? Ezért az igazolványokon nem írtam be a királyok és miniszterelnökök nevét, ahogyan a fotóiknak és aláírásuknak is helyet hagytam. Az okiratokat „kiadandó a tulajdonos kérésére” felirattal iskolatáskám külön rekeszében őriztem, amelyet két gombbal zártam le, nehogy avatatlan kezekbe kerüljön. Kivált a kincstári ügyekben igyekeztem csírájában elfojtani a csalás és sikkasztás legcsekélyebb lehetőségét is. Pontosan megjelöltem a birtokomban lévő aprópénz összegét és vásárlóértékét, s a bizonytalan arany megjelölés helyett átálltam a tömbökre és rudakra (az utóbbiakról elismervényeimben fizikakönyveimet igénybe véve pontos, szabványosított leírást adtam; mintának azt a platina-irídium rudat vettem, amelyet Párizs közelében, Sévres-ben őriznek, s amely a méter mércéjéül szolgál). Még az aranyrögök méreteit is megadtam, ahogyan Karl May és Jack London is tette; ezeket bőrzsákokba varrva használták fizetőeszköznek az érintettek, a megfelelő darabokra szabdalt lasszóhoz kötözve. Wyrobek professzor A természet csodái című könyvét felhasználva engedélyeztem a rubin, spinell, kalcedon, krizopráz, malachit és opál kiadatását, letéphető szelvényeken tüntetve fel a drágakő minőségi fokjelzőjét, a vágások mikéntjét, a karátokat, a megrendelt darabszámot, mi több, külön füzeteket rendszeresítettem az ajándékoknak. Ami felvetette a kérdést, juttathatok-e hivatalosan, mondjuk, platinaedényt? Bürokrata ösztönöm nemet mondott erre, mert sem az „adni”, sem az „ajándékozni” szavakat nem érezte helyénvalónak. „Kiadni, kiutalni vagy leszállítani”, azt lehetett. Különben pedig a legrosszabb, ami egy aranylánccal történhetett, hogy valaki a nyakába akasztotta, ezzel szemben egy edényből, főleg, ha platina, enni szokás. Márpedig ez a kilátás sérthette egy bürokrata finnyásságát. Ó, nem a világi csillogás élvezete indított arra, hogy igazgyöngyöket és smaragdokat szórjak szerteszét (amúgy minden szemet számon tartottam); a szolgálatok megfizetése egyszerűen elválaszthatatlanul hozzátartozott ahhoz a világhoz, amelyet teremtettem. Emellett különleges menetleveleket is kibocsátottam – megint csak rangsorban – a Külső és a Középső Kapuhoz, valamint az Első, Második és Harmadik Ajtóhoz –, kitéphető szelvényekkel az őrök számára. A belső csarnokokat és átjárókat szigorúan őrizték, s nevüket ismerték az alantas rangúak, ám a következő, beljebb vezető zónának már fedőneve volt. Fokonként alaktalan forma emelkedett ki a semmiből, egy Építmény, egy Vár, szédítő magasságokban, közepén a titkok titkával, melyet soha, senki nem nevezett meg, még a legmerészebbek sem – az a hely volt ez, ahol az összes kapun, csarnokon és őrhelyen átkelve a vándor elnyerte a végső láttamozást!

Könnyű ma beszélni erről, de milyen messze voltam akkor a Középponttól; fokról fokra araszoltam előre, én, a lelkiismeretesen, alázatosan körmölő középkori kalligráfus, aki hangyaszorgalommal rója kis– és nagybetűit, nem tudva a határról, amely művemet füzetből Könyvvé magasztosítja, az írnokot íróvá, a másolót művésszé!

Miközben bizonyos jártasságra tettem szert – még vörös tintát is használtam, hogy színesítsem a Hivatal ténykedését –, a tartalmat illetően bölcsen megmaradtam a régi mellett. Nem osztogattam pazarlón királyságokat, ahogyan egyikben sem adományoztam túl nagy hatalmat senkinek. Könnyű lett volna megírnom olyan egyetemes érvényű útlevelet, amely a Vár valamennyi ajtaját és az összes kincseskamráját megnyitotta volna. Mégsem állítottam ki soha ilyen értelmű irományt; és írjuk ezt a javamra. Emlékszem egy füzetre, amelyet egy különleges, mindenható felügyelőnek készítettem. Minden egyes, más és más színű ceruzával megszerkesztett oldal újabb hatalmat adott a kezébe. Elképzeltem, mint mutatja be az első oldalt, kétségkívül az alantasabb tisztségviselőknek; közönséges lap volt ez, mindössze két háromszögletű pecséttel. A kapuőrök vonakodva húzzák félre a reteszeket. Ám emberünk kissé félrefordulva felmutatja a második, zöld oldalt, mire az ajtónállók vigyázzba vágják magukat. Az őrház asztalára aztán a jövevény odaveti a harmadik és negyedik, hófehéren világító oldalt a kerek, vérvörös Nagypecséttel. Ők meg ott állnak haptákban, reszketnek, mint a nyárfalevél, és tisztelegnek, ahogy továbbmegy a Főkapuhoz, ahol a legfőbb kapuőr – egy pillanattal korábban még maga a megtestesült megközelíthetetlenség – csurig arany egyenruhában körüllihegi hivatalos lelkesedésével, s az elforduló kulcs zaja elkeveredik a mellére aggatott érdemérmek csilingelésével; az öreg most olyan a vigyázzállásban, akár egy szobor, mialatt csillogó kardját kivonja – nem a küszöbön átlépő ember előtt tiszteleg, hanem a papiros előtt, melyet a Követ a kezében lobogtat. Mily édes még rágondolni is, hogy csodás oltalomleveleket osztogathattam, s egyre nagyobb adagokat juttattam a Tökéletesen Törvényes Hatalomból! Sienkiewicz egyetlen csatajelenete, egyetlen ágyúlövés sem érhetett fel a Hatalom szelvényeinek zizegésével, amint ott hevertek a szürke asztalon, a Vár szürke falainak védelmében! Mekkora varázserő rejlett a Nagypecsétben! Fel sem tudtam mérni igazán, mivel közepén a jel önmagának is titkos volt, megfejtés nélküli rejtjel, ami azt jelentette, hogy tulajdonosa a Megnevezhetetlen küldötte kellett legyen!

Akkor tán a Teremtő ellenőre volt, magának az Úristennek az ügyvivője? Nem tudom. A semmiből jött, és miután megtette kötelességét, oda is tért vissza.

Valóban ilyen művészien és aprólékosan képzeltem el mindezt? Igen is meg nem is. Felhatalmazásaimmal a másik fél tekintélyét is elismertem; ilyenformán viszály támadt közöttünk, feszültségekkel és kötelékekkel, amelyből én mutattam kiutat. Nem agyaltam ki történeteket, nem szőttem fordulatos cselekményt; az iratok csak megszülettek, benépesítve az űrt. Magukban hordozták a Hivatal bonyolult drámáját; ők voltak a Nap, amely körül bolygóként keringtek a trónok, őrök és kegyencek. Ezért mindenütt egyszerre jelen kellett lennem, hogy vészhelyzetben előálljak a megfelelő okirattal, mely nélkül a szóban forgó ügy – ország és világ – elbukott és halálba hanyatlott volna. A bürokrácia nem csupán kijelölte a cselekvés menetét, de meg is teremtette.

Gondolják meg, mennyire modern volt ez az én gimnazista felfedezésem! Az írás szabályairól mit sem tudva kidolgoztam a környezetet és a hangulatot, miközben egyetlen embert vagy jelenetet sem festettem le közvetlenül. A Hivatal drámájának minden egyes mozzanata csupán utalásokból volt kikövetkeztethető; bizonyos okiratokból felsejlettek a mögöttük meghúzódó sorsok, ahogyan valaki egy ág árnyékából fa és napsütés meg az optika törvényeinek meglétére következtet. A huszadik század második felének antiregénye kizárólag tárgyakra összpontosított, ám az én egyetemes aszkétaságom ennél is tovább ment, mivel én végső önmegtagadással üres iratokat gyártottam! Ezenközben elvetettem a régi vágású környezetfestést – törődtem is én tájakkal vagy városokkal! –, jellemrajzot vagy a hagyományos cselekményszövést, egyáltalán az irodalom megannyi játékát a szavakkal, a mellékmondatok, módosító– és határozószók fáradt trükkjeit. Semmiféle – se régi, se új – szerkezetet nem használtam; fütyültem az archetípusokra, meggyőző gondolatokra és velős mondásokra, s kitartottam a bélyegzőim, tollszáram meg a fogaskerekem mellett, velük hatoltam mindannyiszor az ügy lényegébe – mivel csakis e totális irodalmi absztinenciával bizonyíthattam be, hogy egy egész világot lehet kifejezni a hallgatással!

Bürokratikus képzeletem odáig vitt, hogy ezeket az iratokat nem lehetett időrendbe szedni, mivel bizonyos korszakok (uralkodóházak, például) több változatban is léteztek, néha egymással párhuzamosan, néha összegubancolódva, míg mások szigetcsoport tagjaiként szóródtak szét a különböző dimenziókban. A matematika– és latinórák alatt, ahol a fegyelem minden munkálkodást meghiúsított, megjátszottam, hogy figyelek, valójában azonban gondolatban sorra vettem, miféle felhatalmazásokat bocsátok ki aznap, előre kiélvezve színpompás tarkaságukat, melyet különbözőképpen rendezhettem el, akár egy kaleidoszkópban; végtelen számú változatot építhettem belőlük bármely eseménysorra.

De nem bizonytalanított el ez a tágasság? Végül is nem fektettem le nyilvántartást, egyedül a bürokrácia belső sugallatára hallgattam. Nem vezetett át ösvény ezen a papír útvesztőn, én azonban magabiztosan törtem előre. Az esetleges hibák merőben gépiesek és jelentéktelenek, még ha foltot ejtenek is a Lét fényképén, és elmázolják kissé a hiteles leképezést. Másfelől egész épületeket emelhetünk hibákból, ha azok kellőképpen összetettek, ahol kedvére ellakhat a lélek, berendezkedve ebben az öntörvényű létezésben. Egy ilyen építmény egyre kevésbé követ előképeket, s olyan változatot alkot, amely ment a földhöz tapadt másolástól – röviden a Valóság új, a korábbinak ellentmondó változata jön létre. A hibáknak ez a halmozódása természetesen egységes bölcseleti rendszert alkot, olyan értékrendet javallva, amelyért érdemes élni és meghalni. Ez az út felfelé vezet, oda, ahol a félreértés már kinyilatkoztatás, a szemenszedett hazugság epika, a logikán esett sérelem költészet, a hibához való makacs ragaszkodás pedig a legnagyobb hűség, amire ember egyáltalán képes.

Hitem szerint papír-Odüsszeiám a gimnáziumban megfelelt ezeknek a feltételeknek. Olyan irományokat szerkesztettem, amelyek butaságukban már a perverzió határát súrolták (például, amikor egy palotaforradalom cselszövőinek engedélyt adtam a királygyilkosságra). Minden józan észt maguk mögött hagyva lírai köntösbe öltöztek, hisz összekevertem az uralkodóházakat; kínzókamrákkal kincstárakat, szolgahadakkal regulát vegyítettem, áthágva tér és idő korlátain. Egyik irat ellenmondott a másiknak, a törvénycikkelyek egymást cáfolták, hatálytalanítva a koronázásokat, születéseket és kivégzéseket fordítva visszájukra; mindebben annyira gondatlan voltam, hogy a joghézag bűnébe esve apokaliptikus várakozásokra nyitottam kaput. Szó mi szó, a hasonló zűrzavar a pecsételő kéz figyelmetlenségének és szórakozottságának rovására írandó. Az is megeshetett volna, hogy egy éber alattvaló nem csupán rendet tesz e fejetlenségben, de másfajta, ördögi értelmezést is ad neki, mondván, hogy mindez nem a véletlen műve, hanem titkos ütközetek világrengése; hogy a Hivatal önmagának is ellentmond; hogy egymással szembenálló szekértáborok gabalyodtak véres küzdelembe; hogy bizonyos központok ármányosan másokra törnek; hogy még a legnagyobb úr sem parancsolhat a Nagypecsétnek, amikor alárendeltjei között szakadatlan, elkeseredett harc dúl, s ez a néma bürokratikus birkózás reménytelenül visszafordíthatatlan, akárcsak a világok örök forgása az űrben. Mivel pedig nemcsak hibáztam, de gyakran ismételtem is magam, két fölöttébb modern szellem őrködött teremtésemen: a Homályosság és az Unalom.

Megkérdezheti erre valaki, hogyan magyarázhatunk bele ennyi mindent egy dagi iskolás firkálmányaiba? Nem túlzás ez egy kissé? Azt felelem erre, hogy a művészetben túl készségesen adjuk át némán az olvasóknak az értelmezés jogát. Azt tanítjuk és tanítják nekünk, hogy egy műalkotás olyan, mint egy sötétben heverő gereblye. Ha rálép valaki, fejbe kólintja, hogy csillagokat lát, s ugyanez a hirtelen, váratlan, üdvözítő megvilágosodás vár egy ragyogó munka műélvezőjére. Ez a nemes hazugság olyan mélyen gyökerezik az emberben, hogy amikor néhány év múltán tovább kellett menekülnöm a Gestapo elől egy olyan lakásból, amely „befuccsolt”, magam mögött hagyva a holmim közt egy kézzel írt verseskötetet, mélyen átéreztem a nemzet veszteségét, ugyanakkor hinni véltem, hogy elképeszthetem üldözőim közül azokat, akik tudnak lengyelül. Idő múltán, mikor kicsivel bölcsebb lettem, pirulva szégyenkeztem ezen az emléken, ám csak azért, mert rájöttem, milyen borzasztóak voltak a szonettjeim – továbbra sem értettem hát, hogy ebben a helyzetben egyáltalán nem számított a versek színvonala. Világunk egészen másként festene, ha lehetett volna költészettel hatni a gestapósok szívére. A művészet nem kényszer, csak akkor ragad el, ha késznek mutatkozunk rá. Ezért a titkos közmegegyezés, a kéz kezet mos jóváhagyás, a kollektív szemfényvesztés és mellébeszélés – Gombrowicz minderre rányitotta a szemünket.

Van azonban itt még más is, magasabb szinten: a helyes olvasás tehetségéről beszélek. Bármely gyerek el tudja olvasni Hamupipőke erényes történetét, ám kellő dörzsöltség és Freud híján ugyan ki venné észre, hogy voltaképpen a perverzió balettjéről van szó, melyet egy szadista alkotott mazochistáknak? Ha manapság valaki tagadja, hogy a mesék trágárságoktól hemzsegnek, csupán naivitását árulja el. Legközelebb majd kijelenti, hogy a detektív Robbe-Grillet Radírok című regényében egy kontár, mivel a szöveg szó szerint ezt mondja; vagy hogy Hamlet azért olyan kiszámíthatatlan, mert Shakespeare túl sok össze nem illő elemet zsúfolt a drámába a korábbi változatokból. A modern tudósok az égre mutatva csak csillagok esetlegesen szétszórt csoportjait látják, holott mindenki tudja, hogy értelmes alakzatokba – istenek, állatok, emberek, a zodiákus jelei – rendeződnek. Általánosságban leszögezhetjük, hogy egy műalkotást vagy felmagasztalunk, vagy sekélyesnek bélyegzünk, attól függően, miféle díszletek közé helyezzük olvasás közben elménk színpadán. Ez a díszlet nem csupán ott van, utalások rendje ez, ahol egy tört bot az ősi Japán valamely stilizált uralkodóágát jelentheti, a rovátkolt kődarab meg olyan plasztika, amelyik korunk töredezettségének hangulatát érzékelteti. Ezért hibára akadva felkiálthatunk éppen: „Következetlenség!”, vagy ellenkezőleg: „Briliáns disszonancia!”, netalán: „Hallatlan mélység, melyet az alkotó a logika héjának feltörésével állít elénk!” Természetesen nem mindenki tud új utalásrendszert biggyeszteni a műalkotásokhoz; megvannak ennek a szakértői, akik néha maguk sem tudják, mit gondoljanak – ebből aztán késhegyre menő viták, ádáz viszályok és konferenciák születnek. És a művészek sem segítenek, egyre kevésbé nyíltak, és egyre titkolózóbbak munkáikkal kapcsolatban, hogy szemantikailag gazdagítsák őket. Valljuk be, a városatyák és helyi potentátok nem lennének elragadtatva egy gimnáziumi tanuló alkotó erőfeszítéseitől, ám ha ismerjük egy jelenség működésmódját, és ez a jelenség ugyanaz marad, legalább egyenlő elbánást várhatnánk el – és nem csupán önnön érdekünkben, hisz ha jól sejtjük, a poros könyvtárak mélyén nem egy felfedezésre váró Musil és Canetti lappang; tömérdek olyan mű, amely soha nem ébred fel, nem kerül reflektorfénybe, ha nem állunk ki ügyük mellett.

Tizenkét évesen persze mit sem tudtam minderről. Aggályos gonddal korlátoztam a tekintélyt, még a legfelsőt is, s névtelen maradtam hangyaszorgalmú buzgalmamban; eltűntem művem mögött, soha nem bocsátkoztam szélsőségekbe, nem hagytam, hogy papírjaim leértékelődjenek. Ennek az állandó mértékletességnek hála a szentség és realizmus közelébe jutottam. Szentségnek nevezem, mert alapelvnek tettem meg, hogy kezdetben vala a felhatalmazás; realizmusnak meg azért, mert ténykedésemet maga az Idő Szelleme sugalmazta. És ha valaha is csábítgatott a Mindenható Szabadalomlevél, az Okiratok Okirata, melyen egymást érik a pecsétek – vörös viasznapok és tarka zsinórból fűzött garlandok –, s mely a Káosz, e legfőbb hatalom, Summis Auspicis ölén fogant, ahol a záradékok és kartotékok még szabadon örvénylenek, menten a Hivatali ranglétra szorításától (amely másik összefüggésben akár a mennybe vezető létra is lehetett volna), ellenálltam a kísértésnek, ennek a szentséggyalázó, mohó vágynak, hogy azonnal a lényegre térjek, mintha rájöttem volna, úgyis hasztalan, hiábavaló erőfeszítés lenne. Csupán a legaprólékosabb, részletekre kiterjedő figyelemmel – az elismervény, mondjuk, száz zsák durva aranyhomok kiadásáról szólt a tulajdonosnak (ám csak az ötödik rendfokozatúnak), s a füzetecske gerincét ezüstfonállal varrtam a II. kategóriájú Bakónak –, mely egy-egy tankönyv fedezékében egyesítette íróasztalomon a Létet és a Kötelességet; csak így voltam képes a – természeténél fogva élettelen és steril – bürokráciát a művészet magaslataiba emelni. A tekintély szárnyán suhantam a könnyek völgye fölött, s röptömben egy-egy tollvonással vagy egy ébresztőórából kiemelt befuccsolt fogaskerék érintésével egész világokat ragadtam ki a nemlétből. Alig tizenhárom évesen az irodalmat a grafikával társítottam (mindkettőre szükségem volt az okiratokhoz), s ezzel mintegy új mozgalmat teremtettem. A Felhatalmazás volt ez – más szóval szent és hivatalos művészet kettős védnökség alatt. Részben metafizikus volt, tele utalásokkal, Szent Pétertől való, aki azonban a Rendőr is volt egy személyben, hisz végső soron a felhatalmazásokat arra szánják, hogy felmutassák őket valakinek.

Nem mintha hittem volna a munkámban – hisz csupán játék volt, amelyet történelem-, földrajz-, sőt – minő szégyen! – lengyelóra alatt játszottam. És mégis… Soha, de soha nem mutattam meg az irományaimat senkinek. Úgy néztem rájuk, hogy ha felhatalmazást lelek az utcán, amely engedélyezi, hogy kincset ássak elő a Homokhegy gyomrából, madarat lehetett volna fogatni velem, mégsem lettem volna meglepve… Mert… nehéz ezt megmagyaráznom… tudtam ugyan, hogy nem valódi okiratokat gyártok, mégis úgy éreztem, hogy rejlik bennük egy szikrányi igazság. Az egész valahogy nem számított mindenestől értelmetlennek, bár persze az volt – de csak a szó szoros értelmében. Jól tudtam, hogy senki nem venné komolyan a több csöbör rubinról kiállított elismervényeimet, hogy egy lyukas garast sem érnek, ám ha nem ilyen értéket állapítok meg, akkor egy másikat. Ugyan mifélét? Olyan értékről beszélek, amely a dologban magában lakozik, mint Orvieto és Siena katedrálisaiban, melyeket egy ateista talán úgy próbálna kisebbíteni, hogy azt mondaná, ezek csak nagydarab épületek, fekete-fehér csíkozással, amilyet pizsamákon látni. Természetesen sokkal könnyebb volt kinevetni az én katedrálisomat is, amely még csak megfogható sem volt, amely puszta metaforaként létezett – vagy ahogy a modern kibernetikusok mondanák, többjelentésű viszonylatok, poliszémia analóg modelljeként. Attól tartva, hogy senki nem értené meg, amit én magam sem tudtam szavakba foglalni; hogy mindezt gyerekességnek látnák, tartottam a számat, és megőriztem a titkomat.

E korszak terméke sajnos elveszett, köztük a legértékesebb is, egy testnevelésről szóló határozat, melyet két groszys pénzdarabbal pecsételtem le (az alacsonyabb rangú pecsétek ritka sorozatából), majd sárga cipőfűzővel erősítettem meg a szünetben. Elveszett a gyanúsítottak bebörtönzéséről szóló rendelkezés is, amelyet vörös nyomtatott betűkkel körmöltem rejtjelesen, első osztályú titkos kódok jelszavaival (a kódokra vonatkozó tudásomat leginkább a Svejk, a derék katona kalandjaiból merítettem). Ezek a munkák elvesztek ugyan, megmaradt azonban az utam, amely ígéretes távlatok felé mutatott.

Mivel hivatali időm kizárólag a tanórákra korlátozódott (otthon nem lett volna türelmem megülni egy helyben, az osztályban viszont kénytelen voltam), odahaza szabadon olvashattam, és olvastam is rengeteget. Elolvastam például Buyno-Arctowától a Bölcsek szigetét, amely már a science fiction egyfajta előképe volt. Túlhajszolva és ezért szórakozottan a diákönkormányzat kincstárnokaként mindig veszteségeim voltak; apám szokott ilyenkor kisegíteni havi egy-két zlotyval. Nem mintha hozzányúltam volna a köz pénzéhez, egyszerűen arról volt szó, hogy a groszytartozások összekeveredtek fejemben a kiutalt zsák aranyakkal és gyémántokkal, és ez a zavar pénztári hiányokhoz vezetett.

A hivatali órák rendjét olyan szigorúan betartva, akár egy vérbeli tisztviselő, otthon még csak rá se pillantottam felhatalmazásaimra. A házitanító, a franciatanárnő és a vacsora között a kreativitás egészen másfajta formájával foglaltam el magam: találmányokkal. Az iskolában annyira lekötött a Hivatal, hogy még csak nem is gondoltam rájuk, ezzel szemben odahaza – mintegy gombnyomásra – gondolataim egészen más irányt vettek. Ami csöppet sem izgatott. Nagy bajban lettem volna, ha el kell döntenem, melyik ténykedésemet tekintem fontosabbnak. Olyan voltam, mint egy férfi két feleséggel; mindkettőhöz őszinte és hű, ha rákerül a sor, s pontosan tudja, hogyan ossza meg közöttük magát. Így volt kerek a világ.

Hazafelé menet tudtam, hol szerezzem be a drótot, enyvet, paraffint, csavarokat, dörzspapírt, és amikor kifogytam a zsebpénzemből, vagy a nagybátyámat környékeztem meg – anyám bátyját, aki orvos volt, mint az apám –, vagy más tervet forraltam. E nagybácsi – a keresztnevén szólítottam, mintha csak a pajtásom lenne – időnkénti nagylelkűségi rohamaival idegeire ment a szüleimnek. Gyakran kaptam tőle öt zlotyt, Pilsudskival[66] a hátán; ilyenkor nem tettem be lópatkó alakú pénztárcámba, melyben az aprót tartottam, hanem az öklömbe szorítottam, mert ott volt a legnagyobb biztonságban. Emlékszem, úgy jártam-keltem a városban, markomban az izzadt pénzdarabbal, mint Harun al-Rasid álruhában. A boltok kirakatát pásztázó tekintetem egy szemvillanás alatt száz és száz kinccsé formálta át az ezüstpénzt, de hirtelen olyan kőszívűvé és zsugorivá váltam, mint egy milliomos, és nem kegyeskedtem megvásárolni őket. Vagyonomat rendszerint találmányokba fektettem. Később rájöttem, hogy minden feltaláló így tesz, s hogy a találmányok tömérdek pénzt felemésztenek; nyomtalanul és eredménytelenül.

Hivatalnokként hidegvérű voltam, hisz a szenvedélyes hivatalnok fából vaskarika; feltalálóként azonban épp az ellenkezője. A technika szent lángja lobogott a keblemben. Véres áldozatokra voltam hajlandó a kedvéért – folyton megvágtam magam, mindig be volt kötözve egyik vagy másik ujjam –, és akkor sem adtam fel, ha vereséget szenvedtem; tört szívvel is új reményeket és ötleteket melengettem. Jó ideig dolgoztam egy villanymotoron, amely Watt gőzgépére emlékeztetett, csak éppen dugattyúk és lendkerék helyett tekercset szereltem bele, amelynek mágneses tere magához rántott egy vasrudat. A tekercselésbe erre szolgáló kapcsoló küldte az áramot. Később megtudtam, hogy az eszközt feltalálták, s hogy léteznek már ilyen motorok, vagy legalábbis léteztek valaha, csak azért nem használják őket, mert nem elég hatékonyak és lassúak. Ez azonban mit sem számított. Azt hiszem, első alkalommal mutattam meg kivételes szívósságomat, mert vagy ötvenszer építettem újra a mintadarabot, mielőtt megmoccant volna. És amikor megmozdult ez az otromba megcsavart fém, amelyet egy bádogostól csórtam el – a házunkban dolgozott, drótok gubanca, olajfoltok, lemerült akkuk, mindenfajta kacat, kalapácsok és feszítővasak közepette –, csak ültem, és néztem nyikorgó, lassú, akadozó fordulásait, a tétova emelőrudakat meg a kapcsoló kis szikráit. Néztem szutykosan, fáradtan és diadalmasan. Ha később eldicsekedtem a motorral a ház népének, csak azt tettem, amit bármely korombeli fiú megtett volna. A legfontosabb mégis a beteljesülés pillanata volt, mikor teremtményem mozgásba lendült, s nekem már nem is akadt vele dolgom: a motor egészen szürkületig dolgozott, én meg figyeltem. Sajátos megelégedés volt ez, amely nem igényelt külső dicséretet, még szemtanúkat sem. Senkire nem volt szükségem, mert így teljesült be az Ige. Watt és Stephenson sem érezhette magát boldogabbnak.

Természetesen nem elégedtem meg ekkora dicsőséggel, új győzelmekre áhítoztam. Jó ideig az elektrolízissel bíbelődtem, mindenféle anyagot öntve a vízbe, s korántsem arra várva, hogy arany jelenik meg az elektródokon. Nem az arany érdekelt, olyan anyagokat szerettem volna előállítani, amelyek nem léteztek. Barna, rozsdavörös vagy szürke porokat kapirgáltam le az elektródokról, majd vigyázva dobozokba gyűjtöttem őket. Végül csak rájöttem, hogy nem elegendő a tudásom, ezért visszatértem az elektromos szerkentyűkhöz, ezúttal módszeresebben, egy gótikus betűkkel nyomott vaskos német könyvvel – Elektronisches Experimentierbuch – felfegyverkezve. Két évig tanultam németül a gimnáziumban, de nem olvastam ezen a nyelven – egész pontosan egyetlen mondatát sem értettem. Ezért szótárral kellett a szöveget silabizálnom, kicsit úgy, ahogy Champollion az egyiptomi hieroglifákat. Lassan ment, de megvolt az eredménye, mivel végül az utolsó betűig kiolvastam a könyvet, s meg is építettem egy Wimshurst-gépet[67] meg egy Ruhmkorff-tekercset[68] – valamiért kedveltem a nagyfeszültséget. Természetemnél fogva hanyag, végtelenül türelmetlen és gondatlan voltam, ami annál meglepőbb, mert ezzel együtt is a legnagyobb önfegyelemre voltam képes, s ha nem sikerült valami, egy öszvér makacsságával erőlködtem tovább. Kétszer is több hónapon át gyilkoltam magam: megvágtam az ujjaimat, lehorzsoltam a térdemet, bepiszkítottam a kötéseimet, miközben több kilométernyi indukciós tekercset hurkoltam rá kis papírcsévékre, melyeket rétegenként parafinnal ragasztottam össze, viaszpapírt helyezve közéjük; még az elektrosztatikus masináknál is rosszabb volt ez, mert nem tudtam megfelelő anyagot szerezni a tárcsákhoz. Először régi gramofonlemezekkel próbálkoztam – egy moziban szereztem be őket –, csak az egyik oldalukon volt felvétel, s átmérőjük nagyjából hatvan centit ért el –, de mint kiderült, semmit sem értek. Végül egy nagyon régi és törött Wimshurst-gép korongjait kaptam meg. Lombfűrésszel kisebb lapokra vágtam – a szélekről lefejtettem a kortól megzöldült ebonitot –, és ahogy az esztergapadon forgattam őket, sűrű felhőkben szállt fel belőlük a fekete por, amely bevette magát a hajamba, szemembe, fogamba, még a körmöm alá is. Végül mégis megépítettem a szerkezetet. Furcsa, hogy ugyanakkor soha nem volt jó a kézügyességem, bármit készítettem is az iskolai technikaórákon, csorbára és rozogára sikerült, s általában be sem fejeztem rendesen. Nem is kaptam rájuk jó jegyeket.

Ezután egy Tesla-transzformátort eszkábáltam össze, s nem győztem gyönyörködni a nagyfeszültségű erőtérbe helyezett Geissler-csövek[69] földöntúli izzásában. Ekkoriban azt a kis boltot vettem ostrom alá, amely tudományos segédeszközöket árult a Hausmann közben. Emlékszem, hogy egy Wlmshurst-gép – kisebb, mint az enyém, de sokkalta jobb – kilencven zlotyba került, egy öltöny árába. Évekkel később, elsőéves medikusként megkaptam életem első keresményét – az Orvosi Intézet ösztöndíját (1940-et írtunk akkor) –, amelyet mindenestől Geissler-csövekre költöttem. A Wimshurst-gépem egy ideig nagyban dolgozott. Csak 1941-ben, a háború kitörése után veszett nyoma.

Elméleteket is gyártottam, s halomnyi füzetet rajzoltam tele „tervrajzaimmal”. Némelyikre ma is emlékeszem. Volt egy eszközöm kukoricacsutkák szétvágására, amely úgy dolgozott, hogy a főtt szemek a csutkán maradjanak. Egy görbetükör alakú repülőgép a felhők fölött magába gyűjthette a Nap sugarait, melyek gőzt fejlesztettek, emez pedig egy turbinát, s az egy propellert hajtott. Volt egy pedál nélküli bringám is, amelyet úgy ült meg az ember, mint egy lovat; az ülés dugattyúként működött, elforgatva egy fogazott tengelyt – ez forgatta a kerekeket. Egy másik bringán az első kerékre képzeltem meghajtót. A kormány pumpa szerepét töltötte be, s hajtókar kötötte a vezérműtengelyhez, akárcsak a mozdonyoknál. Volt olyan autóm is, amelynél öngyújtót használtam gyújtógyertyának. Megépítettem egy elektromágneses ágyú kis makettjét is; csak később tudtam meg, hogy valaki jóval előttem gondolt már erre. Egy ernyő alakú evező meg a víz ellenállásának hatására hol kinyílt, hol becsukódott. Legnagyobb léptékű találmányom egy Nap-bolygó szerkezet volt, amely sok máshoz hasonlóan nem volt eredeti – még a nevét sem tudtam –, de ez legalább valóságos volt, és ma is használatos. Ne feledkezzünk meg az örökmozgó masinákról sem, több tucat ilyet kigondoltam. Egész füzeteket szenteltem azután automobiloknak. Az egyiket kis, háromhengeres motor hajtotta, mint a repülőgépeknél, mindegyik kerékre helyeztem egyet (egy változatát szintén használták, de villanymotorral). Emlékszem még egy kétdugattyús motorra is, meg valamiféle rakétára, melyet az égéstér ritmikus robbanásai hajtottak. 1944-ben vagy talán 1945-ben erre a rakétára gondoltam, amikor a német V-1-ről olvastam. Jó, nem azt mondom ezzel, hogy már a németek előtt feltaláltam a V-l-et, de az elv ugyanaz volt.

Emellett különböző hadigépezeteket is terveztem: egy egyszemélyes tankot – lánctalpas, lapos acélkoporsó volt gépfegyverrel és motorkerékpárba való motorral –; egy tanklövedéket; a csavar elvén mozgó tankokat meg olyan repülőgépeket, amelyek függőlegesen szálltak fel. Fekete és márványfedeles füzeteimet számos más – kicsi és nagy – szerkezet is megtöltötte. Elég jól rajzoltam, de meghagyásaim egytől egyig képzeletbeliek voltak, s minden számot és részletet kitaláltam.

Közben a könyvtáram is egyre gyarapodott. Mostanra megszaporodtak népszerűsítő tudományos könyveim, a Természet Csodái és a Mindenség Titkai különböző kötetei. Más füzetek nem gépek, hanem állatok „tervrajzaitól” duzzadoztak, mivel legfőbb konstruktőrként átvettem az evolúció szerepét. A dinoszauruszokat mintának véve iszonyatos ragadozókat ötöltem ki – pajzsokkal, szarvakkal és csipkézett fogakkal felszerelt teremtményeket –, a legtovább egy olyan állattal próbálkoztam, amely kerekeken gördült volna. Módszeresen haladtam előre, előbb a csontvázat rajzoltam meg, csontokat és inakat biggyesztve a mozdonyra hajazó elemekhez.

Miközben a gimnázium alsó osztályaiban hosszan ismertettem mérnöki vívmányaimat, hogy újra felfedezzem Amerikát, s részletesen ecseteljem nagyszerű erőfeszítéseimet, egy pillanatig sem feledkeztem el arról, hogy az egész végső soron játék. Akadályokat állítottam magam elé, hogy felmérjem az erőmet. Néha túl magasra állítottam a mércét, mert kudarcot is épp elégszer szenvedtem – például amikor Edisont utánozva fonográfot szerkesztettem. A világ minden tűjét, rekeszét, sodrófáját, viaszát, paraffinját és fóliáját beleépítettem, s bár rekedtre kiabáltam magam ennek, majd a következő fonográfnak a tölcsérébe üvöltözve, egyszer sem sikerült a leghalkabb nyöszörgést se rögzítenem. Ismétlem azonban, mindez játék volt. Tizenkét éves fejjel is tudtam, s ma egyetértek ezzel a tizenkét éves kölyökkel, bár néhány megszorítással. Életem romboló korszaka, mikor mindent szétszedtem, ami csak a kezem ügyébe került, nem észrevétlenül, máról holnapra ment át a konstruktívba. Volt átmenet a kettő között, és ez az átmenet – mai szemmel – mindkettőnél érdekesebbnek tetszik. Az az időszak volt ez, amikor megjátszottam, hogy dolgozom. Más szóval jó ideig – nagy gépészeti találmányaim előtt – rádiókat építettem: adókat és vevőket, amelyek nem működtek, hogyan is működtek volna. Régi cérnagombolyagokból, kiégett csövekből és kondenzátorokból meg vastag rézdrótból állítottam össze, majd kis lapokra applikált szép számú, látványos tekerőgombbal és mutatóval láttam el őket, s az egészet üres teásdobozokba helyeztem. Tényleg úgy festettek, mint a valódi rádiók. Ha nem tetszettek, nem éreztem őket elég élethűnek, elhelyeztem e művészi gubancon itt egy fénylő bádoglapot, ott egy sajátosan csavarodó rugót, mígnem végül egy belső hang azt súgta, hogy elég a jóból, s az álrádió megfelel várakozásaimnak. Játék volt ez, játszottam. Mégis furcsa hasonlóság áll fenn ezek között a szerkentyűk és a kortárs képzőművészet termékei között. Talán bizony a művészetben is megelőztem volna a koromat? Túl hízelgő gondolat, kivált ha eszembe jut egy absztrakt szoborkiállítás, ahová nemrégiben látogattam el.

A főszerepet ezen a kiállításon zömök, perecre emlékeztető antitorzók és antiaktok játszották, ezenkívül a falra aggatott különböző stílusú és alapanyagú kollázsok (miért nem lehet egyszerűen kivágásnak nevezni őket?). Festőállványra állított teljesen üres vásznak mellett mentem el; másokat hátulról néhány szög szúrt át, ami a lepedőnyi felületen geometrikus mintákat formált. De keretbe foglalt szürkés-barnás-zöldes zsákszerű formákat is megtekintettem, melyek anyagát a szem csak közelről ismerte fel – mézga, enyv, vasreszelék vagy gumiborítás alá szorult hálófoszlányok lehettek. A következő munkánál aztán megálltam. Szerény valami volt, mintha csak a művész a visszafogottság stratégiáját választotta volna, mikor az egészet téglalap alakú fémkeretbe foglalta. Nagyjából kétötödre az alsó peremtől – az aranymetszés arányszáma – mintegy véletlenül felerősített rúd jelezte a kitüntetett pontot, e vonal fölött pedig kopár fémmező terjeszkedett – a szenilitásig vén volt –, a közepén három közel egyenlő távolságban elhelyezett lyukkal. Az átfúrt lyukak az űrbe nyíltak, s mindegyiket sötétszürke holdudvar vette körül. Megvakított csillagok, kiszúrt szemként ragyogó napok! Eltöprengtem, vajon miféle módszerrel vonta be a művész e nyílásokat oly természetesen halvány hamuval, amely fokonként a semmibe olvadt. Azon is álmélkodtam, milyen ügyesen lágyította meg a fémfelületet, amely sima volt, akár egy forrasztás, helyenként mégis felpattogzott és megvetemedett, mintha csak tűz érte volna. A feliratot kerestem a művész nevével, de sehol sem találtam. Aztán pislogva jöttem rá tévedésemre. A kiállítás színhelye tágas, gyönyörű boltozatos terem volt, ahol a műtárgyakat vakolatlan falakra aggatták, imitt-amott pedig, akárcsak a közönséges pincékben, a tégla mélyedéseiben kazáncsövek szelepei nyíltak. Az egyik ilyen előtt álltam, rozsdás szellőzőnyílás volt csavaros rezgéscsillapítóval. A szellőzőnyílásból származó esztétikai fény azon nyomban kihunyt mohó szemem előtt; s a lecsupaszított, lealázott szerkezet már csak közönséges fémdarabként árválkodott egy légakna fölött. Sietve, szégyenkezve kotródtam el onnan, hogy visszatérjek a kiállításhoz, és olyan lelkiállapotba hozzam magam, ami méltó az absztrakt művészet kihívásaihoz.

Visszagondolva e kalandra, arra a következtetésre jutottam, hogy nincs miért szégyenkeznem. Ha bárkit el lehetne marasztani ezért a kézenfekvő tévedésért, az nem én voltam. Emlékszem, hogyan sietett el egy másik kiállításon egy neves – bár rövidlátó – szakértő egy sereg kőszürke és párizsi fehérre vakolt rög és lebeny mellett, ügyet se vetve rájuk, s ment egyenesen egy talapzatra helyezett akármihez, közvetlenül a bejáratnál. A szokatlan színe keltette fel a figyelmét. Kicsiny, kerekded darab volt, ritmikusan tagolt felületekkel. Emberünk menet közben megkövülten megállt, hunyorgott, majd lassan elfordult, mivel közönséges hallah[70] előtt állt, melyet mindössze egy pék alkotott. A pénztárosnő tette oda, amíg kiment a teájáért.

Mi történt a művészettel, hogy helyt ad ezeknek a mulatságos tévedéseknek? Elképzelhető, hogy a divatos műtárgyak alkotóit behelyettesítheti egy kéményseprő, egy pék vagy egy képzelődő kölyök? A válasz nem ilyen egyszerű. Valaha a művészi alkotásokra szüksége volt a társadalomnak; eszközök voltak, ha sajátosak is, melyek segítettek a holtaknak eljutni az örökkévalóságba; a varázslatoknak, hogy megfoganjanak; az imáknak, hogy a liturgiában testet öltsenek; a meddő nőnek, hogy gyermeke szülessen; a hősnek, hogy szentként tiszteljék. Ezeknek az eszközöknek az esztétikai összetevője csak kiemelte funkciójukat, de soha nem volt központi jelentőségű, soha nem független, semmire nem szolgáló elem. A művész ezzel határozott szerepet nyert a vallás és kormányzat nem evilági építményében. Az adott téma mérnöke, színre vivője volt, de nem az alkotója, mivel az alkotás joga egyedül a kinyilatkoztatást és az abszolútumot illette meg. Innen a szigorú korlátok, amelyeket oly sokszor emlegettem; innen továbbá a régi mesterek önismétlései, akik soha semmi újat nem mondtak, csak kívülről fújták, amit mindenki tudott: a keresztrefeszítést, az angyali üdvözletet, a mennybemenetelt; a priaposzi jelképekkel megörökített nemzés aktusát; Ormazd és Ahrimán küzdelmét[71]. Ami a művész személyiségét, lánglelkű zsenijét illeti, azt úgymond elrejtette a vásznon, szobron vagy oltáron. Minél tehetségesebb volt, annál eredetibben nyilatkozott meg, dacára annak, hogy alá kellett vetnie magát a liturgiái receptnek, s megmaradni a számára engedélyezett szűk határok között. Mert a művész kicsivel arrébb tudta mozdítani a megdermedt dogmát, hogy vibrálásra késztesse, s e rezgések és visszhangok többé-kevésbé a korabeli világot is leképezzék. Máskor meg épp alig észlelhető disszonanciák mögött bújt meg, melyek mai értelmezése mindenestől elhibázott lehet, hisz ami nekünk naiv vagy akár nevetséges például a kora gótikus szentek alakjában, a legkevésbé sem volt az az akkor élők szemében. Hogy megnéztem volna az egyik ilyen művész arcát, amint magára maradt egyre inkább alakot öltő szentjével! Engem elbűvöl, ha valaki metafizikai dogma mögé csempészi a személyiségét, s nem egy remekműben igenis felfedezem az alkotó tevékeny jelenlétét – egyfajta öntudatlan tiltakozást, avagy mikroszkopikus szentséggyalázást, amelynek cseppnyi mérge paradox módon csak megerősíti a hivatalos vallási üzenetet. De ennek a kornak vége: a technika addig taszigálta a metafizikai megkötések építményét, amíg összeomlott, s mára a művész ijesztően szabadnak érezheti magát. A témák tízparancsolata helyett a végtelenség; a kinyilatkoztatás helyett keresés; parancs helyett választás a sorsa. Akár még fejlődést is felfedezhetünk mindebben: szabályos akt; durván kinagyolt meztelen test, a kő, majd meg a geometrikus minta embert sejtető formái; töredék, sérült torzó vagy fej, végül pedig valaki egy kiszáradt folyamágyban a sokmillióból kiválaszt egy kavicsot, mert megtetszik a formája, és kiállítja, így jutunk el – nolens volens[72] – a végzettől mint mindentudó gondviseléstől a statisztika tudományáig, ahol az elemek vak dühe vési ki a kavicsokat a folyó áramában, így érünk el a tudatos alkotótól a műalkotás esetlegességéig. A szükségszerűtől a véletlenig.

Nem csupán a művész szenved a túl nagy szabadságtól, a közönség sem érzi jobban magát. A játék most arról szól, le vagy fel mutatja a hüvelykjét az alkotó törekvéseire. E sakkhúzások világméretű sakktáblája fölött ott kering a bizonytalanság keserű, megfáradt démona, s nincs az a harcedzett ördögűző, aki elhessegethetné. Egy híres festő kiállít hat tökéletesen fekete vásznat. Mi ez, tréfa, kihívás vagy értékes ötlet? Egy hűtőszekrény ajtó nélkül; egy kerekekre állított, csíkosra festett kerékpár – elfogadható lenne mindez? Egy szék, három belefúródó késsel – művészetnek nevezhetjük? Ugyanakkor mire valók a hasonló kérdések, amikor a műsor megy tovább, látogatókkal, vásárlókkal és kritikus-apologétákkal, majdan tíz-húsz év múlva a kiállított tárgy bevonul a művészettörténet könyvekbe, mint egy egyszer és mindenkorra lezárult mozgalom példája? A bizonytalanság így is megmarad; a műveket ezért nem nevükön nevezik, hanem cirkalmas magyarázatokat fűznek hozzájuk. Ezek a művészi keresés, erőfeszítés, kísérletezés termékei – halljuk. A huszadik század szakértője a maga idejében mosolyogva jelenti majd ki, hogy e korszak gyakorlatilag semmi érdemlegeset nem alkotott, habár tele volt javaslatokkal.

Időközben a művész, akit csupa hasznos tárgy vesz körül, megnézi őket magának. Minden szolgál valamire: zenehallgatásra, borotválkozásra, helyváltoztatásra, a liszt megőrlésére vagy kenyérsütésre. Odaguríthat valaki a kiállítótérbe egy malomkövet, ám személyes hozzájárulása e teremtő mozzanathoz elkeserítően szegényes. Vagy tehet valamit a tárggyal, megfoszthatja szerepétől, hogy szükségképpen nem marad más, csak a vegytiszta kifejezés, a pőrére vetkőztetett esztétikum. Itt jön be a képbe a „céltalan gépezet”. Én is építettem ilyeneket. Nem úttörő alkotóként, hanem gyerekfejjel. Korunk művésze ezért civilizációnk nyüzsgéséből visszamegy gyereknek, hogy életmentő korlátokat fedezzen fel a gyermeki lélekben. Hisz csak a gyerek nem kételkedik, ő nem vesz tudomást a konvenciók tömkelegéről, számára egyedül a játék fontos. De vajon megtalálja-e a művész, amit a gyermekben keres, megmenekül-e a túlzott szabadság feneketlen szakadékától? Arra vágyik, hogy visszatérjen a kezdetekhez, ahol a játék egyúttal munka és teremtő aktus is volt, ahol a tett önmagában nyerte el jutalmát, s nem volt szüksége külső okra vagy célra. Igen, ilyen lelkiállapotban gyártottam én is álgépeimet. Azért építettem meg őket, mert szükségem volt rájuk, szükségem volt arra, hogy megépíthessem őket. Ezzel a kör be is zárul, akár a hit végső köre, amely a mindenségről beszél, az enyém azonban magától adódott, hisz csak tizenkét éves voltam. Azt tettem, amire képes voltam, nem volt igazi célom, s az egyedüli korlátokat a természet és az életkorom állította elém. A művészekkel ellentétben nem igyekeztem gyerek lenni. Ugyan mi más lehettem volna?

Szegény művész, aki gyermeki korlátokra áhítozik, nem tud belehelyezkedni a gyermeki lélekbe. Tény és való, néma, feltétel nélküli hitet igényel, ami a Credo quia absurdum est[73] szavakat csalja ki az emberből. Szó mi szó, nincs is nagyobb képtelenség egy olyan civilizációban, amely célszerű gépek piramisa, mint egy céltalan szerkezet. Az igazi képtelenség azonban az, hogy a különböző utak ugyanoda torkollanak. Nagyon nem jó, ha a hallahot, a folyami kavicsot vagy a kazánszelepet összetévesztjük egy műalkotással. Nem jó, mikor egy ásvány keresztmetszetéről készült fotó, egy megfestett szövetminta a tárgylemezen vagy egy ezüstionokkal színézett víruskolónia elektronmikroszkópos képe egyenrangúként viríthat az absztrakt vásznak között. Nem mintha nem kedvelném az absztrakt festészetet – szó sincs róla, akadnak kitűnő példái –, csakhogy sokkalta jobb munkákat lelhetünk föl a laboratóriumi metszetek között vagy egy megfeketedett fakéreg-csíkon az erdőben, amelyre fehér moha hímezte rá biológiai ritmusát.

A modern művészet balszerencséje nem az, hogy művi csinálmány. Ellenkezőleg! Az élő és élettelen természet tele van „absztrakt kompozíciókkal”. A mikrobiológus, geológus és matematikus tudja ezt; jelen vannak a régi dolerit álalakzataiban, az amőbák felépítésében, a levelek erezetén, a felhőkben, a lekopott sziklák formáiban; a két nagy alkotó és romboló művész ugyanis az Entrópia és az Entalpia. Aki nem hajlandó versenyre kelni velük (tudva, hogy a végén úgyis veszítene), visszatér a biztonságos őstörténethez, elbújik a gyermekiben és az ősiben – mindhiába, mert a gyermek és a neandervölgyi ősember korábban és hitelesebben ténykedett.

De mi hatalmaz fel engem, hogy ilyeneket mondjak? Az égvilágon semmi. Joguk van nem egyetérteni velem, főleg mert nem tudok sem új börtönöket, sem zseniális mentőötleteket javallani. És igen, töredelmesen bevallom, hogy sajnos magam is jeles úttörő voltam, akárcsak az osztálytársaim, már az elemiben is, mikor bottal kavargattuk azt a pocsolyát, amelybe benzint csepegtettünk, hogy elgyönyörködjünk a színek röpke játékában. Taknyos kölyökként is nagyszerűek voltunk, s az általam fabrikált állábak úgy viszonylanak Calder[74] mobiljaihoz, ahogy Bosch a szürrealistákhoz. És miféle kompozíciókat állítottunk össze már előtte is spenótból meg búzadarából! Ó, ha érdeklődnek a koncept és a performance művészet iránt, emlékeztethetem önöket – ezúttal büszkén – a zenedobozra, amelybe belepisiltem? A perverz ötlet, hogy megtöltsék alantas testnedvekkel egy, az óraművek harmóniájával megáldott szerkezetet, nem Newton elméletét (az égi szférák óramű pontosságú keringéséről) ütközteti-e az állati rothadás undorával? Nem ízig-vérig avantgárd-e az Eszményi és az Ürülék egymás mellé helyezése, nem a végítéletet hirdető nihilizmus látnoki hangja szól-e egy ilyen gesztusból? Eszerint már négyévesen egzisztenciális lázadással tiltakoztam a zene élettelen determinizmusa ellen, valamiféle állati szabadság jegyében, jól odasózva évszázadok megalkuvásának az öntudatlan, tökéletesen haszontalan, ezért tiszta teremtő erő nevében…

És így tovább, vég nélkül folytathatnám. Hisz mint kiderült, minden csak megállapodás kérdése, aztán a nyelvé, ábécéé, nyelvtani és mondattani szabályoké, ha pedig a megengedhető tartománya kellőképpen kitágul, s ha megegyezünk abban, miféle értelmet tulajdonítsunk a létezőknek, akkor az égvilágon mindent kifejezhetünk bármiféle jellel, jelképpel, tárggyal vagy képpel. Akkor akár levágott ujjakat is kiállíthatunk. Olyan székeket, amelyeknek támla helyett emberi borda és gerinc alkotja a hátukat, s a lábuk is lábszárcsontokból áll fa helyett. Vagy vegyünk egy fej nagydarab hagymát, amely akár a kozmikus anyag megismerhetetlenségét példázhatja: sorra hánthatjuk le róla az ismeretek rétegeit, hisz soha, egyetlen társadalom sem birtokosa a végső, üdvözítő tudásnak, ahogyan nincs olyan szemétdomb sem, amely megfelelő világítással és keretek között ne állítana holmi sötét okosságot a civilizációról. Mivel az Igazság helyét egyre vastagodó felhőtakaró foglalta el, e növekvő homályban csupán pár műalkotás szomorú, pisla fénye világít, logikátlanul arra vágyva, hogy megszabaduljon szabadságától. De már jó ideje elkalandoztunk tárgyunktól, ami nem a felnőttek ügye-baja, hanem egy gyerek. Térjünk hát vissza hozzá!

7. FEJEZET

Mostanra alig maradt miről beszélnem. Ugyanakkor egy sereg tárgy a házban meg az utcákon, melyeken jártam, s amelyeket eddig nem említettem, követeli ki figyelmemet. Mi az, ami olyan varázslatos és pótolhatatlan a minket gyermekkorunkban körülvevő tárgyakban és macskakövekben? Miért várhatják el, hogy a háború pusztítása után, amely romos törmelékhalmok közé vetette őket, tanúbizonyságot tegyek létükről? Nem sokkal az itt bemutatott idilli idők után akadtak olyanok, akik megirigyelték az élettelen tárgyaktól állandóságukat, mert nap mint nap újabb embereket emeltek ki közülük, mígnem végül ők maguk elárvultak; a székek, sétabotok és csecsebecsék elhagyottan búsongtak ormótlan haszontalanságukon. Mintha bizony a tárgyak előbbre valók lennének az élőknél, szívósabbak, s jobban tűrnék az idők hányattatásait! Mintha tulajdonosaiktól megszabadulva új kifejezőre tennének szert: gondoljunk a barikádok babakocsijaira és mosdócsészéire; a szemüvegekre, amelyek immár senki látását nem javították, a halomnyi levélre, amelyen tapostunk. Noha a háború tájain kísérteties jelleget öltöttek, soha nem róttam ezt fel nekik. Hittem az ártatlanságukban.

Ahogy a vén fajanszbaglyon sem fogtak a lángok és az idő apám könyvtárában, változatlanul a szívemben őrzöm. Meg a tigrist és az oroszlánt, e súlyos, gyönyörű, megfeketedett bronzdíszeket is, vagy a sakk-készletet, ahol a királyok és parasztok tatár ábrázatot viseltek; 1915-ben faragta az egészet apámnak egy társa egy orosz hadifogolytáborban. Ott volt azután a két kutyaóra anyám öltözőasztalán, melyek dülleteg szemük forgatásával mutatták az idő múlását. Eszembe jut szüleim átlagos, nagyon is középosztályos hálószobájában egy szárnyas ablak, amelynek üvegén kerek lyuk éktelenkedett, a keret felé szétágazó repedésekkel. Azt mondták a felnőttek, hogy egy lövedék ütötte át az ablakot az 1918-as csaták során. Amilyen fontolgató-latolgató gyerek voltam, a röppálya ívét követve golyónyomot kerestem a mennyezeten, az azonban sima és sértetlen volt. Azt mondták erre a szüleim, hogy bevakolták a lyukat. Ám akár hittem nekik, akár nem, ebben a csöndes, közönséges lakásban, amely tele volt a polgári jólét jeleivel, tekintetem újra meg újra visszatért a kicsiny, magas ablaküveghez. A lyuk nyilvánvalóan nem volt akkora, hogy megérje az üvegcserét. Vajon zavart-e ez, ahogyan Robinson Crusoe-t is zavarta a lakatlan sziget fövenyén talált lábnyom? Nem, nem láttam benne az eljövendő barbárság előjelét, egy olyan barbárságét, amelyet amúgy elképzelni sem tudtam. A lyuk egyszerűen nem illett a bútorok álmos nyugalmához. A háborús nyom megdöbbentett, ahogyan egy képtelen részlet is, amely váratlanul az ember szeme elé kerül, és szívósan ragaszkodik megkérdőjelezhetetlen jelenlétéhez. Hogy lehetséges, hogy valaki rálőtt az ablakunkra? A mi lakásunkra? És én három évvel ezután születtem?

De nem szabad túloznom! A lyuk az ablakon mindig meglepett, s talán zavart is oda nem illő mivoltával, de ennyi volt, nem több. Nem érdekelt jobban, mint az ugyanennek az ablakkeretnek a fájából előszivárgó nedv. Szerettem, ha meggyűlt az ujjamon; lassan bújtak elő a csöppek, mert napokba került, amíg megjelentek a fán, áthatolva a lakkrétegen. Egy-egy ilyen könnycsepp kicsit száraz volt a felületén, a belseje ellenben illatos, gyantás, ragadós. Mintha a fa nem nyugodott volna bele sorsába; mintha láthatatlan belseje még az erdőben növekedett volna tovább, makacsul tagadva a síküveg, a szögek és a lakk valóságát, meg azét a két fémlapét, melyek a redőny keskeny csíkját a kerethez erősítették.

Szóval, pontosan miféle kötelék fűzte össze a gyermeket, aki ezeket az utcákat rótta – mindig ugyanazokat –, a járdával és a falakkal? A szépség? Semmiféle szépségről nem vettem tudomást. Nem is fordult meg a fejemben, hogy a város másmilyen is lehetne, nem ilyen dimbes-dombos, kövekkel övezett, hogy a Copernicus és Sextus utcák másfelé is tarthatnának, mint hegynek fel; vagy a villamosoknak nem kellene felkapaszkodniuk, majd zörögve leereszkedniük rajtuk. Meg se láttam az Erzsébet templom gótikus részleteit vagy az Örmény katedrális keleties varázsát. Ha egyáltalán felemeltem a fejemet, akkor csak azért, hogy megnézzem magamnak a kéményeken forgó szélkakasokat.

Bámulatos, hogy miközben az idő árja ellenében erőltetem emlékezetemet, egyáltalán át tudom még érezni az olyan utcanevek ártatlanságát, mint a Janow, Zniesienie, Piaski és Lackiego utca, melyeknek az 1941-es és 1942-es évek olyan ördögi jelentést adtak, mikor a város egy napon kiürült a Bernstein utcától a színházig, a Slonecznáig és tovább, s néma, holt városrész maradt a helyén, tágra nyílt ablakokkal és a szélben libegő függönyökkel. Egy lélek nem volt már az udvarokon és a balkonokon, a távolból meg a gettó fakerítése integetett. A város határában néhány szétszórt épület állt csak, aztán a romokat benőtte a fű.

A harmincas években azonban senki nem látta ezt előre. Noha néha akadt azért baj. Lakásunk balkonján kuporogva néztem végig, hogyan rontanak a lovasrendőrök a tüntető tömegre, amely a Kozák temetésén gyűlt össze. Miközben kövek verődtek vissza a fém ablakredőnyökről, melyekkel a kereskedők ablakaikat védték, láttam, amint egy fényes sisakos rendőrt lerángatnak a lováról. De ez az egész hamar elmúlt, akár egy átvonuló vihar, és miután a házmesterek elsöpörték a járdáról a tört üvegcserepeket, visszatért utcánkba a béke. Az apácák – apám hálás betegei – újra ölnyi beoltott orgonaágakat hordtak hozzánk, melyeket aztán folyóvíz alá helyeztünk a fürdőkádban. A „Vidám Lvov” állomáson ezután is a két bohóc – Toncio és Szczepiec – vicces monológjait hallgattuk, melyeket Stroncio úr gyakori torokköszörülése szakított félbe; én meg azt mondtam a szüleimnek, nem megyek gimnáziumba, mert akkor térdnadrágot kell viselnem, az pedig szúr a térd alatt. Olyanok voltunk, mint egy nyüzsgő hangyaboly egy óriás felemelt csizmája alatt. Egyesek meglátták vagy látni vélték az árnyékát, ennek ellenére mindenki, az aggódók is, az utolsó pillanatig intézték ügyes-bajos dolgaikat; lelkesen és odaadón futkostak, hogy biztonságba helyezzék javaikat, megengeszteljék és megszelídítsék a jövőt. Ebben nem volt különbség gyerek és felnőtt között, valamennyien áldott tudatlanságban leledzettünk, mert enélkül nem lehet élni.

Azért mégis felkészítettük magunkat. Naponta egyenruhában mentünk iskolába, s hetente egyszer katonai gyakorlaton is részt vettünk, ezúttal másfajta egyenruhában, amely zöld vászoning volt, a fejen át kellett felhúzni, akár az orosz gimnasztyorkát. A diákok különböző jelvényeket tűztek a mellkasukra: a cserkészekét vagy a mesterlövészekét. Ami engem illet, miután szép számú töltényt kilőttem a lőtéren a Felsővár mellett, érettségi előtt arany mesterlövész érdemrenddel jutalmaztak – de nem sokáig sütkérezhettem a dicsőségben. Az inget úgy viseltük, hogy az elejét lesimítottuk a széles öv alatt. Némelyikünknek elegáns öve volt kettős csatokkal és sűrű díszítéssel. Én is kaptam ilyent; még nemezbélés és rézkampók is tartoztak hozzá, melyek a mellkason átvetett tiszti vállpánt megtartására szolgáltak; erre természetesen nem formálhattam jogot. Azon állt jól ez az ing, aki sovány volt, mint L., akinek a derekát két kézzel át lehetett fogni, mert a terjedelmes hátsónál az ing redői hátul farokként elálltak, s a egyening úgy festett, akár egy szoknya. Ami alaposan megkínzott.

Hadtestünk parancsnoka Starzewski professzor volt, történész és tartalékos tiszt, akt fölöttünk valónak érezte magát, ezért tartotta a három lépés távolságot. Naponta meglátogattak minket ilyen-olyan altisztek, akik a belvárosból jöttek, s kis csomagokban nemegyszer katonai titkokat hoztak magukkal – üvegcséket például, amelyeknek ha kivette az ember a dugóját, beleszagolhatott (baj nélkül) holmi harci gázba. Megszagoltatták velünk a foszgént, bromobenzilt, cianidot, kloroacetofenont meg egy sor más láthatatlan mérget, hasonlóan baljós nevekkel. E gyakorlatok során gázmaszkokat is kaptunk. Emlékszem gumit és vásznat idéző kellemetlen szagukra és ízükre. Nehéz volt levegőhöz jutni bennük, az ember kapkodva lélegzett, amikor így futott, de ez továbbra is csak játék maradt.

Egyszer a sportpályán füstbombát is robbantottak a kedvünkért, s az őrmester elhajított egy könnygázgránátot. Megváltozott a széljárás, s a pedellus sírva, akár egy kisgyerek, emelkedett ki a ködfelhőből. Az altiszteknek rengeteg bajuk volt velünk. Kinevettük őket a hátuk mögött, és gúnyneveket ragasztottunk rájuk. Saját puskát kaptunk – a mikroszkopikus méretű gimnáziumi fegyvertárból –, azt hiszem, jobbára 1889-es évjáratú Lebelt. Ósdi fegyver ez, hosszú és nehéz, bárha ismétlőpuska. A töltényeket egyenként kell belepotyogtatni egy nyílásba a töltényűr alatt, miközben a závárzatot számtalanszor nyitja és csukja az ember. Sokat gyakorlatoztunk és tisztelegtünk a fegyvereinkkel, de akár még vaktöltényt is csak igen ritkán sütöttünk el, azt is persze a városon kívül, valahol a Kaiserwaldban, ahová menetoszlopban vonultunk.

Puskáink nézőkéjét nem állították be, de hát ezek a fegyverek szemlátomást nem csatára készültek; akár puska alakúra faragott fát is nyomhattak volna a kezünkbe. Ám silány minőségükre panaszkodni bizonyára hazaárulásnak minősült volna. Rossz időben az osztályteremben, fegyvertisztogatással töltöttük el a kijelölt két órát. Önálló művészet ez, kicsit a Danaida-lányokat, kicsit Sziszifuszi idézi, hatalmas adag kenderkóc és fegyverzsír igénybevételével. Azt is megtanultuk, hogyan ellenőrizzük a művünket fogpiszkálóvá hegyezett gyufaszállal, melyet az őrmester ügyesen forgatott a tus csavarjai, az agy és a cső között. Mindig ráakadt az ember valami parányi résre, ami bepiszkolta a fa hegyét, és ilyenkor újra kellett kezdeni az egészet. Nem igazán haragudtunk ezért – mintha csak megértettük volna, hogy ezek a játékszabályok, és erről szól a katonaság.

A líceum második évében valódi puskával, nem Lebellel vonultunk ki a lőtérre. Harctéri hangulat uralkodott. Jó ideje készítettek elő minket erre, meg a hadseregben használatos Mauserekre, de egészen a legutolsó pillanatig nem nyúlhattunk hozzájuk; roppant titokzatosan és óvatoskodva, egyenként kaptuk csak kézhez őket a beton lőállásoknál. Ez a szűkkeblűség óriásira növelte a fegyver jelentőségét, ellenállhatatlannak hittük, ritka és holtpontos eszköznek, amellyel csak kevés hadsereg dicsekedhet. A lőtéren szinte izzott a levegő: végtelen izgalommal járt a lőállás meg a fegyver erőteljes rúgása, ha nem szorítottuk a válltámaszt helyesen a vállhoz. A KB-vel összemérve ugyan mit számított a silány 22-es, amellyel néha a gimnáziumban tüzeltünk? Már Julek D. ismétlőpuskája sem volt rám semmiféle hatással.

Érdekes, hogy a katonai puskák végső céljával egyáltalán nem gondoltunk; én legalábbis nem, de azt hiszem, ez a többiekre is vonatkozik. Tény és való, a célpontok nem ártatlan körök voltak immár, hanem sisakkal ellátott halványzöld sziluettek, fehér folttal az arc helyén; ám ez is csak egy célpont volt a sok közül. A lényeg az volt, hogy eltaláljuk, és ne öljünk – erről valamiért nem esett szó.

Akkor sem, amikor bajonettel gyakoroltunk. Amit nem szerettem. Fegyverünk hosszú, puska alakúra kinagyolt fadarab volt, amelynek hegyét rongyokba csavarták; úgy festett, mint egy szövetből való kemény ököl. Az alapállás nevetséges volt: széttárt láb és behajlított térd. Párokban vívtunk, vagy néha az őrmesterrel, aki mesterien kezelte a bajonettet, máskor meg jókora nehézkes babákat támadtunk meg, amelyek kicsit a szabászati próbababákra emlékeztettek. Az őrmester megmutatta, hová döfjünk és hogyan, s rajongva beszélt a különböző bajonett-típusokról: a lapos lengyel fajtáról meg a szögletes pengéjűről. Azt is kimerítően részletezte, hogy a testbe merítve meg is kell csavarni, hogy összegubancolja a beleket. Aztán bemutatta, bár csak elméletben, mit lehet kezdeni egy közönséges összehajtható lapáttal, milyen iszonyatos fegyver válhat belőle; ha a nyak és a kulcscsont közé sóz vele az ember, és szerencséje van, vállból kiszakíthatja az egész kart. A fejre azonban, az istenért, nehogy célozzatok – így az őrmester –, mert a lapát visszapattanhat a sisakról. Azt is megmutatták nekünk, hogyan hárítsunk el lapáttal egy bajonett-támadást, de gránátokat is hajigáltunk, bár nem igaziakat. Aztán hosszú, keserves órákon át megint csak ormótlan Lebeljeinket tisztogattuk, amikor esett.

Egyetlenegyszer jártunk fegyveresen a városban, az is kivételes alkalom volt. Pilsudski marsall halála után történt, este. Hogy miért akkor, nem tudom. Végig tisztelgő pózban meneteltünk, karunk elzsibbadt az övünkhöz fogott Lebel súlyától. Jókora kört írtunk le a városban a Mariacki téren átvágva, ahol a Mickiewicz-szobor közelében, a sötétben láthatatlanul, magányos talapzat állt; nem nagy, rajta kivilágított kő mellszobor, fekete szalaggal átkötve. Mi meg ott vonultunk dobogva az aszfalton, olyan hangosan, ahogyan csak bírtunk, a városon végigvisszhangzó gyászos dobszólóra. 1935-öt írtunk akkor.

Katonai kiképzésem három éve alatt egyetlenegyszer sem esett szó tankokról. Egyszerűen nem számítottak. Hallottunk ellenben mindenféle harci gázról, a fegyverek alkatrészeiről, a katonai reguláról, az őrszemek felállításáról, a harctéri taktikáról meg sok egyébről. Évente nagyjából száz órát töltöttünk el kiképzéssel, háromszázat a felső osztályokban, mai szemmel azonban úgy látom, olyan volt az egész, mintha az 1870-es francia-porosz háborúra készítettek volna fel minket. Nem tartoztunk a hadsereg kötelékébe, még csak tartalékosnak sem számítottunk, talán ha a tartalékos ideájának. Szorozzák meg létszámunkat, idejétmúlt, értelmetlen gyakorlatainkat ezerrel, tízezerrel, és képet kapnak arról a fölösleges munkáról, amelyet az egyenruhások a fiatalságba öltek, haszontalanul. Mindenre rávetődött a vereség árnyéka; visszatekintve mégis elkeserít ez az erőpocsékolás.

Az utolsó nyári vakációt az érettségi előtt egy katonai táborban töltöttem Delatynban. Olyan volt, mintha a hadseregben lennék, bevetésen. Tizennyolcan laktunk egy sátorban, a Prut magas, meredek partjához közel. Minden a katonaéletről szólt itt: az ébresztő, a fegyelmezés és a harctéri gyakorlatok, a bográcsban főtt ebéd, a taktikai oktatás, mi több, még a névsorolvasás is. Először voltam távol a szülői háztól, ahol a kutya nem törődött velem a szakaszvezetőkön és az altiszteken kívül. Ők meg rögtön a legelején értésünkre adták, hogy felnőttként és katonaként bánnak velünk. A kapitány figyelmeztetett minket, kerüljük a kapcsolatot a helybeli nőkkel, mert a hegylakók között gyakori a vérbaj.

Sok mindent megtanultam ott, többek között a hatalom működéséről. Amikor én voltam ügyeletben, reggel elmentem a számvevő tiszthelyetteshez, hogy kimérje a sátrunkat illető lekváradagot. A tiszt jókora porció málnadzsemet szelt le magának, s a többit átnyújtotta nekem. A visszaúton – megértve, mit várnak el tőlem – én is elvettem a lekvárból a magam részét.

A vakáció vége felé nagy hadgyakorlatokat rendeztünk a varsói felügyelő, egy őrnagy jelenlétében. Úgy néztünk fel rá, akár egy hatalmas tábornokra. Hogy ne kelljen magammal vinnem az összehajtható lapátot, amely futás közben a hátamat verte, kihasználtam a tényt, hogy csak minden második diák kapott lapátot, és úgy tettem, mintha nekem nem jutott volna. Szalmapriccsembe rejtettem (egy szakaszvezető baráti tanácsára). A végén ki kellett fizetnem, de legalább mentesültem az árokásás gyötrelmeitől. Lebelem gondját is megoldottam: a bennem lakozó civilre hallgatva ezüstfényesre tisztítottam a cső belsejét, majd a száját apró, észrevétlen parafa dugóval tömtem el, így a sok felugrás és vetődés közben nem ment tele földdel. A puska tisztogatásakor már csak a felületet kellett kifényesítenem. Ellenőrzéskor a kellő pillanatban aztán lopva kiemeltem a dugót.

Bajtársam, Miecio R. kevésbé volt szerencsés. A nagy hadgyakorlatok szünetében valamiért maga az őrnagy szólította magához, s arra utasította, hogy legelőször is mutassa be, mi a helyes eljárás gázriadó esetén. Mikor az őrnagy felüvöltött – „Gáztámadás!” –, Miecio elsápadt, és a hadfelügyelőség karvaly tekintete előtt vonakodva kinyitotta fémdobozát, amelyben azonban maszk helyett almát és cukorkát tárolt. A maszkot a priccs szalmájába rejtette. A büntetése rettenetes volt: megbukott a vizsgán, valahogy mégis elfelejtődött az egész.

Maguk a hadgyakorlatok emlékeim szerint tömérdek futkosásból és vaktöltények lövöldözéséből álltak. Amiért hajnali négykor ébresztettek bennünket. Megfigyeltem, hogy júliusban ez az óra hihetetlenül szép, és megfogadtam, hogy a civil életben is kiélvezem majd a hajnalokat. Erre azonban soha nem került sor. Rengeteget csúsztunk-másztunk, és mivel azt se tudtuk, merre az ellenség, összevissza lövöldöztünk, hogy biztonságban legyünk. Aztán elvesztettük az előőrsünket, és találkoztunk egy hegyi asszonnyal, aki a nyomunkba eredt, majd váratlanul a szakaszvezetőnk hátára ugrott, és elvette a puskáját. Mint kiderült, káplár volt, akit azért álcáztak el ilyen ördögien, hogy a háború furfangjait szemléltessék vele.

Azt hiszem, győztünk, de nem vagyok benne biztos. Néhányszor az éjszaka közepén ébresztettek fel minket, hogy támadás van, és ha nem kötöttük meg rendesen a cipőfűzőnket, újra vissza kellett bújnunk a takaró alá, majd elölről kezdenünk az egészet. Volt olyan éjszaka, amikor vagy négyszer öltöztünk fel és vetkőztünk le rekordsebességgel. A leginkább azonban arra emlékszem, hogy a hadseregben mindig tisztogatott az ember valamit – ha nem a fegyverét, akkor a csizmáját, ha nem a csizmáját, akkor a padlót (a sátrakban földpadló volt, ezért itt a takarítás merőben jelképes jellegűnek számított).

Ekkor, ezen a vakáción találkoztam először közvetlen közelről a nyomorral. A hegylakók olyan szegények voltak, mint a templom egere: öt groszyért vagy egy nagy karéj kenyérért csurig töltötték eperrel vagy málnával a csajkánkat, és azt hitték, jó vásárt csinálnak. Delatyn Tatarowval és Jaremczével ellentétben kiesett a turisták útvonalából.

Több napon keresztül vízben dolgoztunk, újraépítettünk egy hidat, amelyet a megáradt folyó elsöpört. Olyan barna lettem a napon, akár egy afrikai. Végül megjátszott háborúnk is véget ért egyszer, s sor került az összes ilyenkor szokásos szertartásra: levegőbe dobáltuk az altiszteket és hadnagyokat, de akik kiszúrtak velünk, azokat nem fogtuk fel, mikor visszaestek, hanem ökölbe szorítottuk a kezünket. Emlékszem, hogyan üldöztük keresztül-kasul a táboron az egyik hadnagyot, egy disznóképű szőke fiút, aki rézvörösre sült a napon. Megpróbált visszaparancsolni minket, de a tekintély és engedelmesség buborékja mostanra szétpukkadt. Semmi nem menthette meg attól, hogy őt is feldobáljuk a levegőbe.

A puska javított a testtartásomon, sőt fogytam is. Az utolsó napon tábortűz volt énekléssel, szódás limonádéval és fánkkal, másnap reggel pedig vonatra tettek minket. Lvov felé menet az egyik oktatónk, egy mellettem ülő tisztjelölt, rákezdte, menynyire kedvel, mi több, rajong értem. Egy tiszt barátsága, a rajongásról nem is szólva (vajon miért?) – egészen beleszédültem. Mikor kiderült, hogy valójában a csizmámat kedveli annyira (volt egy tartalék párom), örömmel váltam meg tőle, csak azt nem tudtam, hogyan ajánljam fel neki, anélkül hogy megsérteném, tekintettel magas rangjára. Szerencsére megoldotta helyettem a kérdést, és hátsó fülénél fogva megfogva a csizmát, lelépett. A vonat ekkor húzott be a főpályaudvar óriási boltozata alá, ahol a szüleim már aggódva vártak.

EPILÓGUS

Senki nem halt meg kiskoromban. Hallottam efféléről, igen – ahogyan az ember a meteorokról is hall. Mindenki tudja, hogy a földbe csapódnak, de nekünk ugyan mi közünk hozzá? E könyv sorait róva, miközben egyik esős zakopanei nap a másikat követte, apámról álmodtam. Nem elmosódottan és kortalanul jelent meg, mint ahogyan ébren látom magam előtt, hanem nagyon is elevenen, meghatározott időpillanatban. Láttam zöld szempárját az okuláré mögött, ezt az egyelőre még nem fáradt szempárt; az ápolt bajuszt és a kis szakállt, meg kezén – egy orvos mindig tisztára sikált kezén – a rövidre nyesett körmöket és a viseléstől elvékonyodott aranygyűrűt. Mellénye gyűrődéseit; kabátját, melyet kicsit jobbra húzott a gégetükör súlya; mögötte pedig a lakást, a tapétát, a magas, fehér cserépkályhát fehér csempéivel és a parányi repedések pókhálóival; aztán ezer más részletet, amelyet képtelen voltam felébredve felidézni. Mindez ott él tehát bennem: hozzáférhetetlen emlékek serege; percek, órák, napok, hetek és évek sora – és semmi nem léphet be ide az álmon kívül, amely fölött viszont nincs hatalmam. Ott terül el valahol a hóborította Stryjski park, apám meg egy ösvényen sétál a magas fák között, fázó kezét kabátja zsebébe süllyesztve, míg én, életemben először kötve sílécet, alig tudom mozdítani a lábamat, miközben végtelen terek urának képzelem magam. A patadobogást hirtelen elnyelő fajárda a Marszalkowskán, a Jan Casimir egyetem előtt, vagy a villamos osztálytermünkbe felhangzó hosszú jajongása, ahogy befordul a sportpálya mentén, fel, a Felsővár felé. Az a sok korlát, amelyen lecsúsztam az iskolában; a zöld dodzsemek a Keleti Vásártéren; a rengeteg gesztenye. A konyhai tűzhelyre állított vörösréz teáskanna; a hálószoba mennyezetét díszítő makkszemek; az ócskavas a bolhapiacon, amelyben kotorászva kincseket kerestem; sőt első, fehér ágyam is, oldalán védelmező hálófonattal. A hajó, amely valami csoda folytán egy palackban kötött ki, miután átvitorlázott a szűk nyakon. Az első engedélyezett cigaretta, vörös kelme szűrőcsíkjával a végén, egy Nílus, amelyet érettségi után szívtam el 1939 júniusában.

És miféle lavinák borították el a világot! Hogyan lehetséges, hogy nem töröltek el mindent nyomtalanul? Kinek a kedvéért maradnak meg mégis a nyomok? Kinek a számára őrizgeti őket kelletlenül az emlékezet, amely csupán az éj leple alatt, az érzéketlen álomban nyitja meg kincsesházát a süket és vak álmodó előtt? Napvilágnál az emlékezet nyakas, szűkmarkú; csak kurta, talányos válaszokat ad, melyeket fáradságos munkával kell megfejteni, találgatásokkal egészítve ki a hiányokat. Mikor azután erőszakkal vagy lopva előbányászunk egy illatot – egy színfoltot, egy ajak körvonalát, egy árnyékot, egy hangot – az emlékezet tárházából, akkor sincs magyarázat, csupán a tétova, ám makacs meggyőződés, hogy mindennek valami fontoshoz, végzeteshez van köze, mégis marad az üresség, amely kopár, mint egy fal, és mi semmit sem tehetünk. Gondolataink olyanok, akár az összeroskadó föld alatti alagutak. Bár szűkmarkú és közömbös, az emlékezet mindent tud, és tudna is segíteni, de nem hajlandó; megvetően magába zárul, s fütyül az idő múlására, mert nem függ tőle. Még ha legalább űr lenne, néhány felvillanó, elmosódó képkockával, de nem, határozottan nem erről van szó; ott vannak ellenbizonyítéknak az álmok. Az emlékezet meg szüntelenül megtagadja a belépést, ha belé szeretnék hatolni, s csak másutt enged be, soha nem ott, ahol akarnám. Ostoba, lelakatolt kapu! Fennhéjázó gép, melyet botorul lefoglal szerepe és feladata: hogy szakadatlanul rögzítsen és kitörölhetetlenül megőrizzen mindent, de mindent. Ám még ez sem igaz. Velem együtt múlik majd el ez a rögeszmés őr, nyomorult, gúnyolódó, engedetlen, nyakas zsarnok, oly kiszámítható és mégis annyira szeszélyes; gondatlan, ugyanakkor érzékeny, mint egy szénrög, amely magán viseli egy levél finom lenyomatát. Hogyan érthetném meg az emlékezetet? Hogyan béküljek össze vele? Idegpályák, szinopszisok, McCulloch-féle neuronhálók?[75] Nem, lehetetlen bölcsen, tudósán megmagyarázni a működését – nevetséges kísérlet, hisz az emlékezet ettől még olyan marad, amilyen. Őt és engem egy párba fogtak, s miközben ugyanazt a szekeret húzzuk, bizalmatlanul pislogunk egymásra. Rajta hát, elválaszthatatlan, ismeretlen társam, ellenségem, barátom!

(Béresi Csilla fordítása)

A NYOMOZÁS

I

Az ódivatú lift minden egyes emeletnél zökkent egyet, sorra hagyva el az üvegajtókat, melyeket virágmintás vésetek díszítettek. Végül megállt. Négy férfi szállt ki belőle, s indult meg a folyosón egy bőrbevonatú szárnyas ajtó felé.

Az ajtó szélesre tárult.

– Erre, uraim – tessékelte be őket valaki a túloldalon.

Gregory volt az utolsó, közvetlenül a doktor után lépett be. A fényárban úszó folyosóhoz képest a helyiség szinte sötétnek volt mondható. Az ablakban egy fa kopasz ágai sejlettek a ködben.

A főfelügyelő helyet foglalt magas, sötét íróasztala mögött, melyet alacsony, díszes korlát övezett. Két telefonkészüléken, a házi telefonrendszeren, a pipáján, a szemüvegén és egy kis darab zergebőr rongyon kívül nem volt más a fényezett fafelületen.

Gregory egy kárpitozott székre telepedett le a szoba egyik végében, szemtől szemben Viktória királynő kisméretű képmásával; Őfelsége az íróasztal mögötti falról nézett le rájuk. A főfelügyelő úgy hordozta körbe tekintetét az emberein, mintha szemlét tartana felettük vagy az arcukat próbálná az emlékezetébe vésni. Az egyik oldalfalat Dél-Anglia hatalmas térképe foglalta el magának, vele szemközt sötét polcon könyvek sorakoztak.

– Uraim – mondta a főfelügyelő –, szeretném, ha az ügy valamennyi vonatkozását sorra vennénk. Mivel egyedül a hivatalos feljegyzésekre támaszkodhatom, úgy vélem, mindenekelőtt röviden át kellene tekintenünk a helyzetet. Farquart, kezdje talán maga!

– Hogyne, uram, csakhogy semmit sem tudok az ügy kezdetéről, leszámítva azt, ami a jelentésekben szerepel.

– A legelején még jelentések sem voltak – szólt közbe Gregory a kelleténél hangosabban.

Minden szem rászegeződött. Mímelt közönnyel energikusan a zsebébe kotort, mintha cigarettát keresne.

Farquart kihúzta magát a székén.

Az egész múlt november közepe táján kezdődött, bár lehettek korábbi ügyek is, amelyeket akkor még senki nem vett figyelembe. Az első bejelentés három nappal karácsony előtt érkezett a rendőrségre, noha a januári vizsgálatok arra engednek következtetni, hogy ezek az esetek a tetemekkel jóval korábban kezdődtek. A jelentés Engender helységből származik, és szigorúan véve félhivatalos jellegű. Plays, a helyi temetkezési vállalkozó panaszolta fel a helyi rendőrőrs kapitányának, aki történetesen a sógora, hogy valaki éjszaka elmozdítja a tetemeket.

– Egész pontosan miben állt az elmozdításuk? – kérdezte a főfelügyelő, aki szemüvege módszeres tisztogatásába fogott.

– Más helyzetben találtak rájuk reggel, mint amilyenben előző este hagyták őket. Valójában egyetlen holttestről van szó… minden jel szerint egy vízbe fúltról, aki…

– Minden jel szerint? – ismételte meg a főfelügyelő ugyanolyan közönyös hangnemben, mint Farquart, aki most még inkább kihúzta magát a székén.

– Akkor még senki nem tulajdonított jelentőséget a dolognak – magyarázta –, és mire gyűjteni kezdtük a bizonyítékokat, már nehéz volt rekonstruálni a pontos részleteket. A temetkezési vállalkozó sem állítja teljes bizonyossággal, hogy a szóban forgó holttest valóban a vízihulla. Valójában az egész jelentésben van valami rendhagyó. Gibson, az engenderi rendőrkapitány jobbnak látta nem megörökíteni az esetet, arra gondolva, hogy…

– Újra át kell rágnunk magunkat minden apróságon? – kiáltott fel valaki, aki a könyvespolc mellett terült el a székén.

Keresztbe vetett lába oly magasan himbálózott, hogy aranyszínű zoknija fölött kilátszott a csupasz bőr.

– Sajnálom, de muszáj – felelte Farquart unottan, anélkül, hogy ránézett volna. A főfelügyelő feltette a szemüvegét, ami nyájas kifejezést kölcsönzött eddig tökéletesen üres ábrázatának.

– Egyelőre a nyomozás hivatalos részletei nélkül is elboldogulunk – mondta. – Kérem, folytassa, Farquart!

– Ahogy parancsolja, főfelügyelő úr. A második jelentés Plantingben készült, nyolc nappal az első után. Valaki megint elmozdította a tetemeket a temető ravatalozójában. Az elhunyt egy Thicker nevezetű rakodómunkás volt… hosszú betegeskedés után halt meg, amely kis híján koldusbotra juttatta a családját.

Farquart a szeme sarkából Gregoryra sandított, aki türelmetlenül fészkelődött a székén.

– A temetést reggelre tervezték. Mikor a család megjelent a ravatalozóban, a holttestet arccal lefelé – azaz hason fekve – látták viszont. A keze szétnyílt, ami azt a benyomást keltette, hogy Thicker… életre kelt. A család legalábbis így hitte. Rövidesen rémhírek keltek lábra holmi tetszhalálról. Eszerint Thicker valójában meg sem halt, s amikor felébredve egy koporsóban találta magát, ijedtében szörnyethalt, ezúttal véglegesen.

– Az egész sületlenség – folytatta Farquart. – Egy helybeli orvos minden kétséget kizáróan igazolta Thicker elhunytát. A rémhírek terjedésével azonban kiviláglott, hogy az emberek jó ideje beszélnek a holttestek éjszakai elmozdításáról.

– Mit ért azon, hogy „jó ideje”? – tudakolta a főfelügyelő.

– Csak az ég a megmondhatója. A pletykák shaltami és dipperi eseteket emlegettek. Január elején a helyi erők felületesen megvizsgálták az ügyet, de nem vették elég komolyan, ezért nem dolgoztak túl módszeresen. A helybeliek vallomásai egyfelől előítéleteken alapultak, másfelől következetlenek voltak, ezért ez a vizsgálat teljesen hasznavehetetlennek bizonyult. Shaltamben valami Samuel Filthey teteméről volt szó, akit szívroham vitt el. A sírásó szerint, aki történetesen részeges alak, Filthey karácsony éjjelén „megfordult a koporsóban”. Vallomását senki nem támasztotta alá. Dipperben egy tébolyult nő holttestét találták meg reggelre kelve a koporsója mellett a padlón. A szomszédok azt rebesgetik, hogy az asszony mostohalánya, aki gyűlölte a megboldogultat, lopódzott az éj leple alatt a ravatalozóba, s ő lökte ki a koporsóból. Az igazság az, annyi pletyka kering az esetről, hogy az ember nem tudja, mit gondoljon. Mindenki egy másik névre, holmi állítólagos szemtanúra hivatkozik, az meg megint egy másikra, és így tovább a végtelenségig… Már majdnem ad acta tették az ügyet – fogta gyorsabbra a szót Farquart –, csakhogy január tizenhatodikán eltűnt egy bizonyos James Trayle holtteste a treakhilli ravatalozóból. Az esetet Peel őrmester vizsgálta ki, a mi nyomozati részlegünk megbízásából. A tetemet valamikor éjfél és hajnali öt között vitték el a ravatalozóból; ekkor fedezte fel a temetkezési vállalkozó, hogy hiányzik. Az elhunyt negyvenöt körüli férfi…

– Nem biztos benne? – szakította félbe a főfelügyelő.

Úgy ült ott lekókadó fejével, mint aki metszett tükörben kémleli magát. Farquart megköszörülte a torkát.

– De igen, biztos vagyok, csak így hallottam… A halált különben világítógáz okozta. Balszerencsés véletlen.

– Mit mond a boncolás? – vonta fel szemöldökét a főfelügyelő.

Oldalt hajolt, s meghúzott egy fogantyút, ami kinyitotta a szárnyas ablakot. Nyirkos kinti levegő áramlott a helyiség meleg, fülleteg terébe.

– Nem végeztek boncolást, de meggyőződésünk szerint baleset volt. Hat nappal később, január huszonharmadikán újabb esetre került sor, ezúttal Spittoonban. John Stevens teteme tűnt el, a szeszfőzde huszonnyolc éves alkalmazottjáé. Előző nap halt meg, mert mérges kigőzölgéseket lélegzett be az egyik hordóból. A holttestet délután három körül ravatalozták fel. A gondnok este kilenc körül látta utoljára. Reggel már nem volt ott. Peel őrmester ezt az ügyet is megvizsgálta, de nem jutott eredményre, leginkább azért, mert ekkor még nem gondoltunk arra, hogy a két esetet összekössük a korábbiakkal…

– Kérem, egyelőre tartsa meg magának a megjegyzéseit! Ebben a pillanatban a tényekre szeretnék koncentrálni – mosolygott nyájasan Farquartra a főfelügyelő, aki fonnyadt kezét most az asztalra fektette.

Gregory akarata ellenére is megbámulta ezt a kezet, amely tökéletesen vértelennek tetszett, egyetlen véna sem volt rajta látható.

– A harmadik esetre Nagy-London körzetén belül, Loveringben került sor, ahol az orvosegyetem új bonctermet rendezett be – folytatta Farquart unottan, mint akinek elege van a terjengős beszámolóból. – Bizonyos Stewart Aloney teteme tűnt el. Ötvenéves volt, valamiféle krónikus trópusi lázban hunyt el, amelyet Bangkokban szedett össze tengerészként. Eltűnése kilenc nappal a többi után, február másodikán következett be, egész pontosan másodikáról harmadikára virradóra. Ezt követően már a Yard vette kezébe az ügyet. A nyomozást Gregory hadnagy vezette, aki később egy további ügyet is vizsgált: február tizenkettedikén ugyanis újabb holttestnek veszett nyoma Bromley külvárosi temetőjének ravatalozójában… egy nő teteme, akit rákkal műtötték, és ezután hunyt el.

– Köszönöm – mondta a főfelügyelő. – Miért nincs körünkben Peel őrmester?

– Beteg, főfelügyelő úr, kórházban van – felelte Gregory.

– Valóban? És mi a baja?

– Nem vagyok biztos benne – felelte a hadnagy habozva –, de a veséjével bajlódik.

– Hadnagy úr, beszéljen nekünk a maga nyomozásáról!

Gregory megköszörülte a torkát, mély lélegzetet vett, s a hamutálcába pöckölve a hamut, meglepően halkan szólalt meg.

– Nem sok dicsekednivalóm akad. Az összes tetem éjszaka tűnt el. A tetthelyen nem találtunk bűnjeleket, semmi sem utalt erőszakos behatolásra. Erre amúgy nem is lett volna szükség, hisz a ravatalozókat rendszerint nem zárják be, és ha igen, holmi elgörbült szöggel akár egy gyerek is kinyithatja őket…

– A boncterem zárva volt – szólalt meg most első ízben Sorensen, a boncnok.

Beszéd közben hátrahajtotta a fejét, mintha el kívánná rejteni annak kellemetlen, szögletes formáját. Egyik kezével a duzzadt táskákat dörgölte a szeme alatt.

Gregorynak váratlanul eszébe ötlött, milyen jól tette Sorensen, hogy olyan hivatást választott, ami a halottakkal áll kapcsolatban. Csaknem szertartásos udvariassággal bólintott feléje.

– A számból vette ki a szót, doktor úr. A tetem egy nyitott ablakon keresztül tűnhetett el… nagyon úgy tűnt, akkor nyitotta ki valaki, amikor kimászott rajta.

– Először be kellett jutnia – szakította félbe Sorensen ingerülten.

– Elmés megfigyelés – felelte Gregory, aki nyomban megbánta szavait.

A főfelügyelőre sandított, ám annak arcizma sem rezdült, mintha meg se hallotta volna.

– A boncterem az első emeleten van – folytatta a hadnagy feszengő csönd után. – A gondnok azt állítja, az ablakot a többivel együtt csukták be. Megesküszik arra, hogy az összes ablakot bezárták éjszakára… ebben holtbiztos, mondja, mert maga ellenőrizte. Odakint fagyott, és félt attól, hogy a radiátorok befagynak nyitott ablak mellett. A többi boncteremhez hasonlóan ebben is alig volt fűtés. Beszéltem Harvey professzorral… ő felel a helyért. Nagy véleménnyel van a gondnokról, szerinte a kelleténél kicsivel komolyabban is veszi a munkáját, ugyanakkor makulátlanul becsületes ember, minden szavát elhihetjük.

– El lehet rejtőzni a boncteremben? – kérdezte a főfelügyelő.

Úgy nézett körül az emberein, mintha hirtelen újra ráébredt volna a jelenlétükre.

– Nos, ez… szóba sem jöhet, főfelügyelő úr. A gondnok segítése nélkül senki nem tudna ott elbújni. A boncasztalokon kívül nincs más berendezés, egyetlen sötét zug vagy alkóv sem… valójában az égvilágon semmi, néhány szekrényt leszámítva a hallgatók ruhái és felszerelése számára, de azokban egy gyerek se férne el.

– Ezt szó szerint érti?

– Hogyan, uram?

– Mármint hogy túl szűkek egy gyereknek – mondta halkan a főfelügyelő.

– Hát – szaladt ráncba a hadnagy homloka. – Egy gyereket még be lehetne szuszakolni, de legfeljebb hét-nyolcéveset.

– Megmérte a szekrényeket?

– Igen – hangzott a válasz a legcsekélyebb habozás nélkül. – Mindet megmértem, arra gondolva, hogy egyik nagyobb lehet a másiknál, de mint kiderült, egy a méretük. Rajtuk kívül illemhelyek, mosdók és osztálytermek találhatók még a helyszínen; egy hűtő és egy raktár az alagsorban; az emeleten meg a professzor irodája és tanári szobák. Harvey szerint a gondnok minden este végigjárja az épületet, néha többször is… véleményem szerint kicsit túlzásba is viszi az ügybuzgalmat. Rövidre fogva a szót, senki nem tudna ott elrejtőzni.

– És ha egy gyerek bújt el? – kérdezte halkan a főfelügyelő.

Levette a szemüvegét, mintegy pillantása élességét csökkentendő. Gregory hevesen rázta a fejét.

– Nem, az képtelenség. Egy gyerek nem tudta volna kinyitni az ablakokat. Alul és felül záródnak és nyitódnak az ablakkeretbe ágyazott emeltyűkkel. Ugyanúgy, ahogyan itt is – mutatott Gregory az ablakra, ahonnan hűvös fuvallat áradt a helyiségbe. – Ezek az emeltyűk roppant szorosan záródnak, nehéz megmozdítani őket. Még a gondnok is elpanaszolta, de jómagam szintén kipróbáltam.

– Eszerint felhívta a figyelmét arra, hogy az emeltyűk szorosan záródnak? – kérdezte most Sorensen, akinek kifürkészhetetlen mosolya ingerelte Gregoryt.

A legszívesebben válasz nélkül hagyta volna a kérdést, de a főfelügyelő várakozón nézett rá, ezért mégis felelt, bár minden lelkesedés nélkül.

– A gondnok csak akkor tett erről említést, amikor látta, hogyan csukogatom és nyitogatom az ablakokat. Ez a fickó rosszabb, mint egy aggszűz. Kész agybaj – tette hozzá nyomatékosan, s mintegy véletlenségből Sorensenre nézett. – Ráadásul nagyon el van telve magával. Na persze ez természetes is az ő korában – tette hozzá békülékenyen. – Megvan vagy hatvan, és a szklerózis… – Nem mondta tovább, zavartan elhallgatott, mert most ébredt rá, hogy a főfelügyelő egy nappal sem fiatalabb.

Kétségbeesetten próbálta elsimítani a szavaiban rejlő sértést, de semmi nem jutott az eszébe. A többiek nem jöttek a segítségére, ami tovább növelte szorultságát. A főfelügyelő feltette a szemüvegét.

– Befejezte?

– Igen, uram… igen – hebegte. – Legalábbis, ami a nevezett három esetet illeti. Az utolsó helyszínét azonban alaposan átfésültem… az érdekelt, nincs-e szokatlan tevékenységre utaló nyom aznap éjszakáról a boncteremben. A környéken járőröző rendőrök azonban semmi gyanúsat nem észleltek. Mikor átvettem az ügyet, igyekeztem minél behatóbban tájékozódni a többi esetről is. Beszéltem Peel őrmesterrel, és felkerestem a többi tetthelyet, de az égvilágon semmit nem találtam, a legkisebb értékelhető nyomot sem. Semmit, de semmit. A rákban elhalálozott asszony és a rakodómunkás ugyanazon körülmények között tűnt el. Reggel, amikor megérkeztek a hozzátartozók a ravatalozóba, felfedezték, hogy a koporsó üres.

– Igen – mondta a főfelügyelő. – Egyelőre ez minden. Mr. Farquart, volna szíves folytatni?

– Hogyne, uram. Óhajt hallani az újabb fejleményekről, uram? Rendben, ahogy gondolja, uram.

A haditengerészethez kellene jelentkeznie – sóhajtott gondolatban Gregory. Mindig olyan feszes, mint a reggeli zászlófelvonásnál. Soha nem változik meg.

– A következő eltűnésre Lewesben került sor, hét nappal később, február tizenkilencedikén. Egy fiatal rakodómunkást elütött egy autó… felhasadt a mája, és belső vérzés lépett fel. A műtét ugyan sikerült az orvosok szerint, a beteg mégis meghalt. Akárhogy is, holtteste hajnal előtt tűnt el. Azért ismerjük ilyen pontosan az időpontot, mert három óra körül meghalt egy bizonyos Burton. A nővére – mert vele lakott – annyira félt magára maradni a lakásban az elhunyttal, hogy felzargatta a helyi temetkezési vállalkozót. A tetemet pontban háromkor szállították át a ravatalozóba. Két alkalmazott helyezte el a rakodómunkás holtteste mellé…

– Van hozzátennivalója? – kérdezte a főfelügyelő.

Farquart a bajszába harapott.

– Nem… – mondta pillanatnyi habozás után.

Az épület egyik oldala felől kitartó repülőgépzúgás hallatszott. Fejük felett láthatatlan gép tartott dél felé. Az ablaktáblák csöndes egyöntetűséggel remegtek.

– Pontosabban csak annyi – tette hozzá Farquart, végre elhatározva magát –, hogy az újonnan leszállított tetemet elrendezve az egyik alkalmazott elmozdította a rakodómunkás holttestét, mert útban volt. Nos… ő azt állítja, hogy nem volt hideg.

– Hmm – dünnyögte a főfelügyelő, mintha a világ legközönségesebb jelenségéről hallana. – Nem volt hideg? És mivel magyarázta ez az ember? Pontosan hogyan fejezte ki magát?

– Annyit mondott csak, hogy nem volt hideg – ismételte meg tagoltan az előbbi kijelentését makacsul Farquart. – Tudom, hogy hülyén hangzik… kész nevetség, de ez az alak köti az ebet a karóhoz. Azt állítja, a maga idejében szóba is hozta a dolgot, a társa azonban semmire nem emlékszik. Gregory mindkettejüket külön kihallgatta, kétszer is…

A főfelügyelő némán a hadnagyhoz fordult.

– Hát… uff… ez az ürge hetet-havat összehordott. Egyáltalán nem megbízható – magyarázkodott sietve Gregory. – Legalábbis ez róla a benyomásom. Feltűnési viszketegségben szenvedhet, azok közé tartozik, akik szíre-szóra a világ sorsával állnak elő, csak hogy magukra vonják a figyelmet. Valamiféle „transzról” locsogott, vagy „annál is rosszabbról”… Ezek voltak a szavai. Őszintén szólva meglepett. Akik szakszerűen foglalkoznak tetemekkel, rendszerint nem hisznek az effélében… hiszen ellentmond a mindennapi tapasztalataiknak.

– És mit mondanak az orvosok?

Gregory nem felelt, átadva a terepet Farquartnak. Amazt szemlátomást kellemetlenül érintette, hogy ilyen apróság ekkora figyelmet kap, s vállat vonva folytatta.

– A rakodómunkás egy nappal korábban halálozott el. A hullamerevség jelei világosan észlelhetők voltak a tetemen… Holtabb már nem is lehetett volna.

– Van még valami?

– Igen. A többi eltűnt tetemhez hasonlóan ezt is felöltöztették a temetésre. Egyedül Trayle volt kivétel… akinek Treakhillben veszett nyoma. A temetkezési vállalkozó másnap akarta felöltöztetni, mert a család először nem adott vele ruhát. Egész pontosan levették róla, ami rajta volt. Mire másikkal tértek vissza, a holttest már nem volt sehol…

– És mi a helyzet a többivel?

– A rákban elhalálozott nőn szintén volt ruha.

– Miféle?

– Hát… ruha.

– És mi van a lábbelivel? – kérdezte a főfelügyelő, olyan halkan, hogy Gregorynak előre kellett hajolnia, különben nem hallotta volna.

– Igen, cipő is volt rajta.

– És az utolsó esetnél?

– Az utolsó… nos… azon nem volt ruha, ezzel egy időben azonban eltűnt a ravatalozóból egy fekete kelme, legalábbis így tudjuk, ami egy kisebb benyíló eltakarására szolgált. Fémgyűrűkön lógott a függönyrúdon. A gyűrűkön maradt még némi anyagfoszlány.

– Szakadt volt?

– Nem, maga a rúd is eltört volna, ha valaki erősen megrántja. A foszlányok…

– Majd magunk is megnézzük…

A főfelügyelő csöndesen kérdezgetett, mialatt az ablaknak a szekrény üvegajtaján tükröződő mására meredt. Látszatra más foglalkoztatta, mégis olyan gyors egymásutánban tette fel a kérdéseit, hogy Farquart alig bírta az iramot.

– Helyes – vonta le a következtetést Sheppard. – Megvizsgálták az anyagfoszlányokat?

– Igen. Dr. Sorensen…

A kórboncnok abbahagyta előreugró álla kitartó masszírozását.

– A kelmét letépték a függönyrúdról. Egész pontosan kis híján elszakadt, ami egyértelműen nem vágás következménye. Ebben biztos vagyok. Inkább… mintha valaki leharapta volna. Több vizsgálatot is végeztem. Mikroszkóp alatt az anyag ugyanazt a képet mutatja.

A szavait követő rövidke csöndben a távolban felmorajlott egy repülőgép, hangját elnyelte a köd.

– Hiányzott még más is a függönyön kívül? – kérdezte meg végül a főfelügyelő.

A doktor Farquartra pillantott, aki buzgón bólogatott.

– Igen, egy tekercs ragasztószalag, jókora példány, amely az asztalon hevert addig az ajtó közelében.

– Ragasztószalag? – vonta fel szemöldökét a főfelügyelő.

– Az áll felkötésére használják… – magyarázta Sorensen. – Halál utáni szépségápolás – tette hozzá kaján mosollyal.

– Ez minden?

– Igen.

– És mi van a bonctermi hullával? Azon is volt ruha?

– Nem. Erről az esetről azonban… ó, beszámolt önnek Gregory vagy nem?

– Elfelejtettem megemlíteni – vágott közbe sietve a hadnagy, akit kellemetlenül érintett, hogy fény derült a feledékenységére. – A tetemen nem volt ruha, a gondnok azonban állítja, hogy egy orvosi köpenynek és két fehér nadrágnak lába kelt… a hallgatók viselnek ilyet nyáridőn. Pár eldobható papucs is hiányzott, bár a gondnok panaszkodott, hogy soha nem sikerül pontosan megszámolnia őket… azt mondja, a takarítónő időről időre elcsór egyet-egyet.

A főfelügyelő mélyet sóhajtott, s dobolni kezdett szemüvegével az asztalon.

– Köszönöm. Doktor Sciss, zavarhatom akkor?

Anélkül, hogy változtatott volna hanyag tartásán, Sciss összefüggéstelenül dünnyögött. Eddig javában írt valamit egy nyitott noteszbe, melyet éles, kiugró térdére fektetett. Most befejezte a körmölést, s kopaszodó, madárra emlékeztető fejét meghajtva becsapta a füzetet és a széke alá csúsztatta. Ajkát csücsörítve, mint aki fütyülni készül, felállt, s göcsörtös, reumás ujjait dörzsölgette.

– Hasznos novumnak könyvelem el a meghívásukat – kezdte magas fejhangon. – Amúgy is szinte mindig úgy beszélek, mint egy előadó. Remélem, nem bánják, különben is elkerülhetetlen. Nos tehát, alapos vizsgálatnak vetettem alá a bűntettek sorát. Amint láttuk, a nyomozás klasszikus formája – a bizonyítékok gyűjtése, azután pedig az indítékok keresése – ezúttal teljesen csődöt mondott. Ezért folyamodtam a statisztika segédeszközéhez, amely kézenfekvő előnyökkel jár. Egy tetthelyen árulkodó és semmitmondó nyomok egyaránt előfordulnak. Az áldozat teteme mellett talált vérnyomok alakja például eligazíthat, és sokat mondhat az elkövetés módjáról. Más tények ellenben – például, hogy gomoly– avagy bárányfelhő úszott-e át az égen a tett elkövetésének pillanatában, vagy a helyszín előtti telefondrótok rézből vagy alumíniumból készültek-e –, nos, ez utóbbi körülményeket bízvást lényegtelennek mondhatjuk. Ami a jelenlegi sorozatot illeti, képtelenség előre eldöntenünk, mely körülmények függnek össze a bűnesetekkel, és melyek nem.

– Amennyiben csupán egyetlen esetünk lenne, most holtpontra jutnánk – folytatta Sciss. – Szerencsére azonban több is akad. Nem nehéz belátnunk, hogy gyakorlatilag végtelen számú tárgy és jelenség volt található vagy megfigyelhető a bűnesetek közelében a vonatkozó időszakban. Ahhoz tehát, hogy használható statisztikai sorozatot szerkesszünk, csupán azokra a körülményekre szabad támaszkodnunk, amelyek valamennyi esetben vagy legalábbis a többségükben jelen voltak. Ilyenformán elkészíthetjük az összes jelenség statisztikai elemzését. Egészen mostanáig ez a módszer csaknem teljesen ismeretlen volt a kriminalisztikában, s a magam részéről megtisztelve érzem magam, hogy megoszthatom önökkel, uraim, és közreadhatom előzetes becsléseimet…

Dr. Sciss, aki ez idáig úgy állt egy szék mögött, mintha az szónoki emelvény lenne, néhány lépést tett az ajtó felé, majd hirtelen megfordult, lehajtotta a fejét, úgy folytatta a mondandóját, szembenézve hallgatóságával.

– Csapjunk tehát a közepébe! Mindenekelőtt emlékeztetem önöket, hogy a nevezett jelenségek előtt volt egy átmeneti időszak, melyet hagyományosan „előzetes stádiumnak” szokás hívni. Ebben a fázisban az elhunytak helyzete változott meg. Volt, akit hasra fordítottak, volt, akit oldalra. Megint másokra a koporsójuk mellett, a földön találtak rá… Másodsorban, mindössze egyetlen kivétellel mindegyik megboldogultat élete virágában ragadta el a halál… Harmadszor, megint csak egy kivétellel, a tetemeket eltakarta valami. Két esetben közönséges ruházat, egyszer nagy valószínűséggel orvosi köpeny és nadrág, egy ízben pedig egy sötét szövetfüggöny… Negyedszer, egyetlen holttestet sem boncoltak fel, mind sértetlen volt, kifogástalan állapotban. Továbbá az összes esetre legfeljebb harminc órával a halál beállta után került sor; erre a tényre külön felhívnám a figyelmüket. Legvégül, az összes tetthely – megint csak egy kivétellel – kisvárosi ravatalozó volt, ahová viszonylag könnyű bejutni. Az egyetlen eltűnés helyszíne, amely nem felel meg ennek a mintának, az orvoskar boncterme.

Sciss most a főfelügyelőhöz fordult.

– Erős fényforrásra lenne szükségem. A rendelkezésemre tudja bocsátani?

A főfelügyelő felvette a házi beszélőt, s pár halk utasítást adott. A rákövetkező csöndben Sciss kinyitotta jókora, harmonikára emlékeztető aktatáskáját, s komótosan előhúzott egy ív többszörösen összehajtogatott pauszpapírt, melyen színes jelek sorakoztak. Gregory az ellenszenv és a kíváncsiság keverékével nézte, mert idegesítette a tudós fölényes modora. Cigarettáját elnyomva sikertelenül igyekezett kitalálni, mi van írva a papírosra, amely ott zizegett Sciss ügyetlen kezében.

Miközben szétteregette az ívet a főfelügyelő előtt, egyik oldalát felszakította kissé, Sheppard azonban szemlátomást alig hederített rá. Aztán az ablakhoz ment és kinézett az utcára. Ujjaival úgy fogta meg az egyik csuklóját, mint aki az érverését méri.

Nyílt az ajtó, s egy rendőr jött be magas háromlábú állványra helyezett alumínium spotlámpával, és egy konnektorhoz csatlakoztatta. Sciss bekapcsolta a lámpát. Megvárta, amíg az ajtó becsukódik a rendőr mögött, majd ragyogó fénykört irányzott Anglia óriási falitérképére, és ráhelyezte a pauszpapírt. Sajnos azonban nem látszott át rajta a térkép, ezért félretette a spotlámpát, levette a térképet a falról (ehhez fel kellett állnia egy székre, ami veszedelmesen billegett alatta). Végezetül esetlenül egy állványra akasztotta a térképet, az állványt egy sarokból húzta ki a terem közepére. A spotlámpát ismét felállította, éspedig úgy, hogy hátulról világította át a térképet, mialatt Sciss szélesre tárt karral fogta át az ív pauszpapírt, s előtte járt fel-alá. Ez a testhelyzet – a szélesre tárt karokkal – elmondhatatlanul kényelmetlen lehetett a számára.

Végül lábával támasztotta meg az állványt, s lelógatva előtte a pauszpapírt, félrebillentette a fejét.

– Kérem, figyeljék meg, mely területen került sor a bűnesetekre! – mondta.

Hangja most minden eddiginél magasabbra csapott, talán épp azért, mert minden erejével azon volt, hogy ne mutassa ki az izgalmát.

– Az első eltűnésre Treakhillben került sor január tizenhatodikán. Kérem, véssék eszükbe a helyszíneket és a dátumokat. A másodikra január huszonharmadikán… Spittoonban. A harmadikra február másodikán Loveringben. A negyedikre február tizenkettedikén Bromleyben. A legutóbbira pedig március nyolcadikán Lewesben. Amennyiben az első tetthelyet tekintjük kiindulópontnak, és növekvő sugarú kört húzunk köréje, az eredményt a pauszpapíron tüntettem fel.

Dél-Anglia Doveri-csatornát övező részletét tisztán elhatárolta az erőteljes fénysugár. Öt koncentrikus kör vett körül öt helységet, melyeket egyenként piros kereszt jelölt. Az első maga a középpont volt, míg a többiek egyre közelebb kerültek a nagyobb kör kerületéhez.

Gregory a fáradtság jeleit leste Scissen, akinek szélesre tárt két karja még csak nem is reszketett. Közben saját magára tört rá a kimerültség.

– Ha kívánják, később kifejtem számításaim logikáját – csapott fel fülsértően Sciss hangja. – Egyelőre elégedjünk meg az eredményekkel. Az esetek jellegzetes sorrendben követték egymást: az újabbak egyre távolabb kerültek a középponttól… azaz az első eltűnés helyszínétől. További szignifikáns körülmény, hogy az egyes esetek között eltelt idő mind jobban megnyúlik, bár nem visszakövetkeztethető arányosság szerint. A hőmérséklet változása szintén bizonyos szabályosságot mutat. Egész pontosan ezt az összefüggést úgy kapjuk meg, ha négyzetre emelünk bármely két eset között eltelt időt, ehhez hozzáadjuk két egymást követő helyszín középponttól mért távolságának szorzatát, majd ezt megszorozzuk mindkét hely hőmérsékletének különbségével, és…

– Az eredmény – folytatta Sciss pillanatnyi gondolkodás után – egy állandó: öt-kilenc centiméter per secundum és fok. Azért mondok hozzávetőleges adatokat, mert egyik eltűnés pontos idejét sem ismerjük. Ezért széles, több órás időhatárokkal kell számolnunk éjszaka, pontosabban az éjszaka második felében. Amennyiben hétcentis átlagokkal dolgozunk, majd elvégzünk bizonyos számításokat, ahogyan magam is megtettem, meglehetősen különös eredményre jutunk. Bár a jelenségek kitartóan egyre távolodtak a középponttól a körkerület irányába, az oki tényező mégsem Treakhill, hanem egyre nyugatabbra tolódott, olyan városokba, mint Tunbridge Wells, Engender és Dipper… azaz azokba a helységekbe, ahol mozgó tetemekről keringő rémhírekkel találkozunk. Ezzel szemben, amennyiben a jelenségek geometrikus középpontját kívánjuk meghatározni, azt találjuk, hogy nem esik egybe egyetlen ravatalozóval sem, hanem nagyjából Shaltamtől tizennyolc mérföldre található… valahol Chinchess ingoványos pusztaságában…

Farquart nyomozó, akinek nyaka egyre vörösebb lett, miközben mindezt hallgatta, végül nem bírta tovább, és kitört.

– Azt akarja nekünk bemesélni – hördült fel –, hogy holmi láthatatlan szellem bújt elő arról az átkozott lápvidékről, majd a levegőben repkedve magához ragadta a tetemeket?

Sciss nekilátott, hogy összegöngyölje a papírjait. Soványan és sötéten állt ott a rejtett sportlámpa ragyogásában, háta mögött a térkép élénkzöldjével. Most még jobban madárra emlékeztetett, mint valaha (lápi madárra, gondolta Gregory). A tudós közben vigyázva, megviselt vén bőröndjébe rejtette a pauszpapírt, és felegyenesedett. Hidegen nézett Farquartra, s arcán vörös foltok ütköztek ki.

– Azon túl, hogy statisztikai elemzéseim eredményeit ismertettem, semmi egyéb hozzáfűznivalóm nincs az ügyhöz – jelentette ki. – Szoros összefüggést mutathatunk ki a tojás, a szalonna és a gyomor között, hogy csak egyetlen példát említsek, vagy valamivel nagyobb nehézségek árán távolibbat egy ország politikai berendezkedése és teszem azt, a házasulok átlagéletkora között. Ám a nehézségek mértékétől függetlenül mindig fennállnak hasonló összefüggések, melyek érdemi alapot teremtenek az okok és okozatok vizsgálatához.

Jókora, gondosan összehajtogatott zsebkendőjével most több verejtékcseppet törölt le felső ajkáról. A zsebkendőt visszahelyezte a zsebébe, majd folytatta.

– Ezt az eseménysorozatot épp elég nehéz megmagyarázni, ennek során mindennemű előítélet kerülendő. Ha önök most makacsul ilyenekkel bombáznak, hogy megnehezítsék a dolgomat, arra kényszerülök, hogy feladjam a próbálkozást, és ne működjek együtt a Yarddal.

Várt egy percet, mintegy azt remélve, hogy valaki felveszi a kesztyűt, aztán a falhoz lépett, és kikapcsolta a hordozható fényforrást. A helyiségre most csaknem teljes sötétség borult. Sciss a villanykapcsoló után tapogatózott a falon.

A mennyezetvilágítás vakító fényében a terem jellege megváltozott. Mintha hirtelen minden összeszűkült volna, s a fénytől káprázó, pislogó főfelügyelő egy pillanatra agg nagybátyjára emlékeztette Gregoryt.

Sciss visszatért a térképhez.

– Vizsgálataim megkezdésekor – folytatta – oly sok idő telt el az első két eset között, pontosabban szólva, oly kevés figyelmet szenteltek nekik a helyi rendőri jegyzőkönyvekben, s oly kevés tényt rögzítettek, hogy lehetetlen kimerítően, óráról órára nyomon követni a történteket. Ezért a fennmaradó három esetre korlátoztam figyelmemet. Felfedeztem, hogy mindhárom idején nagy köd volt: két esetben sűrű köd, kivételesen sűrű a harmadikban. Mi több, több járműről tudunk, melyek minden egyes tetthely százyardos körzetén belül megjelentek. Noha egyik jegyzőkönyv sem említ „gyanús” járműveket, nehéz megítélni, mi kelthet gyanakvást és mi nem. Azt csak nem várhatjuk, hogy egy teherkocsi „Testrablók Kft.” felirattal hajtson a helyszínre, de bármely jármű leparkolhatott a közelben. Végezetül, megtudtam, hogy mindegyik eltűnést megelőző nap alkonyatkor – itt hatásszünetet tartott, majd halkan, de nyomatékosan folytatta –, valamiféle háziállatot figyeltek meg a tetthely közelében, olyat, amelynek nem szokása ravatalozók környékén sétafikálni, de az is lehet, hogy az informátoraim nem ismerték fel vagy soha nem látták korábban. Két esetben macska volt, egy ízben pedig kutya.

Kurta nevetés hangzott fel a hallgatóság soraiból, melyet az elkövető köhögésnek álcázott, gyengécske eredménnyel. Sorensen volt az. Farquart moccanatlanul ült, még Sciss meglehetősen kétes értékű tréfájára sem reagált a „gyanús” járművekről.

Gregory észrevette, hogy a főfelügyelő gyilkos pillantást lövell Sorensen irányába, és nyomban felfogta a jelentőségét is: nem megrovás akart lenni, nem is a harag kifejezése, hanem a tekintély világos és félreérthetetlen kinyilvánítása.

A doktor újra felköhögött, hogy magát mentse. Köhögését síri csönd követte. Sciss a fejek felett kibámult az ablakon a sűrűsödő sötétbe.

– Az utóbbi körülmény statisztikai jelentősége a jelek szerint nem számottevő – folytatta a tudós, egyre gyakrabban váltva át fejhangra. – Ugyanakkor arról is megbizonyosodtam, hogy kóbor ebek és macskák nem járnak ama ravatalozók körül, ahol a bűnesetekre sor került. Mi több, az egyik állatot – egész pontosan a kutyát – holtan találták egy eltűnést követően. Mindezt figyelembe véve jutalmat ajánlottam annak, aki előhozza nekem annak a macskának a tetemét, melyet az utolsó eset alkalmával láttak. Ma reggel híreket kaptam róla, ami tizenöt shillingembe került. Iskolásgyerekek találtak rá. A hóba temetve hevert egy bokorcsoport közelében, alig kétszáz lépésre a ravatalozótól.

A többieknek hátat fordítva most az ablakhoz lépett, mint aki a szabadba vágyik. Odakint túl sötét volt ahhoz, hogy a szélben imbolygó utcai lámpák fényén és egy ablakhoz hajló ág ingó árnyékán kívül bármit látni lehessen.

A tudós némán állt ott, s lötyögő zakója hajtókáját babrálta az ujjai hegyével.

– Befejezte, doktor úr?

Sciss megfordult, amikor Sheppard főfelügyelő rászólt. Halvány, csaknem kisfiús mosoly futott át kicsiny arcán, mialatt egész ábrázata megváltozott, s minden arcvonása kimozdult szokott helyéről: a szürke szempár, a valamelyest puffadt orca és a gyenge, erélytelen áll.

Hisz ez a szíve mélyén még kölyök… örök kamasz, a maga módján igazán kedves jelenség – gondolta Gregory csodálkozva.

– Szeretnék még pár szót szólni, de csak a megbeszélés végén – felelte Sciss, s visszaült a helyére.

A főfelügyelő levette a szemüvegét. Fáradt volt a szeme.

– Helyes. Farquart, van még mondandója?

A megszólított minden különösebb lelkesedés nélkül válaszolt.

– Az igazat megvallva nem túl sok. A magam részéről a szokott módon vizsgáltam meg az egész „sorozatot”, ahogy dr. Sciss nevezi, és úgy vélem, legalábbis a pletykák egy része igaz lehet. Meglehetősen egyszerűnek látom az egészet: az elkövető el akart lopni egy tetemet, de elijesztették Shaltamben és egyebütt. Treakhillben végül sikerrel járt, mivel azonban amatőr, pucér tetemet vitt el. Úgy tetszik, nem számolt azzal, miféle nehézségekkel jár egy holttestet ilyen állapotban hurcolászni, szemben a felöltözöttel, ami jóval kisebb feltűnést kelt. Végül mégis rájöhetett erre, mert idővel taktikát váltott, és határozott erőfeszítéseket tett a holttestek felöltöztetésére. Ráadásul első zsákmányai nem voltak valami fényes állapotban… hasonlót mondott dr. Sciss is a „jókarban lévő tetemek” utáni kutatásról. Treakhillben például volt egy másik is a keze ügyében. Egy fiatalember hullája, sokkal jobb állapotban, mint az, amelyik eltűnt. Nagyjából ez minden… Persze ott van még mindig az indíték kérdése – folytatta aztán pillanatnyi gondolkodás után. – Magam a következő eshetőségekkel számolnék: nekrofilia, valami másfajta elmebaj… avagy egy tudós kíváncsisága. Javaslom, hallgassuk meg, mit szól mindehhez dr. Sorensen!

– Nem vagyok sem lélekgyógyász, sem pszichiáter – köpködte magából nyersen a szavakat a boncnok. – A nekrofilia lehetőségét mindamellett száz százalékos biztonsággal kizárnám. A nekrofilok kivétel nélkül mind gyengeelméjű, retardált kretének, akik nem tudnak ilyen bonyolultan előre tervezni. Jómagam az elmebaj valamennyi más fajtáját is lehetetlennek tartom, hisz az elkövető egyik esetben sem bízott semmit a véletlenre. Túl precíz ehhez, egyetlen hibát sem ejtett. Az őrültek nem dolgoznak ilyen módszeresen.

– Paranoia? – vetette fel halkan Gregory.

A boncnok közönyösen pillantott rá. Egy pillanatig mintha a szót ízlelgette volna a nyelve hegyén, aztán lebiggyesztette vékony, békára emlékeztető ajkát.

– Nem! Legalábbis nem tartom valószínűnek – enyhített aztán kijelentése merevségén. – Az elmebaj, uraim, nem közös gyűjtőfogalom olyan indítékok megmagyarázására, amelyeket nem értünk. Megvan a maga rendszere és belső logikája. Végső soron nem kizárt persze, hogy a tettes mégiscsak pszichopata – igen, voltaképpen ez is elképzelhető –, ám ez csak egy lehetőség a sok közül.

– Olyan pszichopata, akinek van érzéke a matematikához – szaladt ki önkéntelenül Sciss száján.

– Hogyhogy? – fordult Sorensen Scisshez butára sikeredett, de mindenképpen támadónak szánt szájvonogatással.

– Olyan pszichopatára gondolok, aki azzal szórakozik, hogy az egymást követő esetek távolságának és idejének összege, megszorozva a hőmérséklet különbségével, állandót adjon ki.

Sorensen idegesen simogatta a térdét, aztán az ujjaival kezdett dobolni rajta.

– Igen, igen, tudom, szinte mindent összeszorozhatunk és eloszthatunk bármi mással – mondjuk a sétabotok hosszát a kalapok szélességével –, amivel a legkülönbözőbb állandókhoz és változókhoz juthatunk.

– Maga tréfát űz a matematikából? – kezdte Sciss, nem hagyva kétséget, hogy valami sértőt kíván Sorensenhez vágni.

– Bocsásson meg, doktor úr, de roppant kíváncsi vagyok a véleményére a harmadik lehetséges indítékról – támadt most Sheppard is Sorensenre.

– Hogy a tettes tudós volna, aki holttesteket lopkod? Nem, ez tökéletesen elképzelhetetlen! Ilyen egyszerűen nincs! Nevetséges gondolat. Csupán harmadrendű filmekben lopnak tetemeket a tudósok a kísérleteikhez. Miért is lopnának, amikor beszerezhetik őket bármely hullaházból, vagy vehetnek egyet egy kollégától. Mellesleg manapság egy tudós nem egymagában munkálkodik, és ha egyikük el is csórna egy hullát – a jó ég tudja, miért –, a munkatársai elől semmiképpen nem tudná elrejteni. Ezt az indítékot tehát teljes bizonyossággal kizárhatjuk.

– Mit gondol akkor – firtatta tovább Sheppard –, van a kezünkben bármi is, amire támaszkodhatunk?

A főfelügyelő aszketikus arca tökéletesen kifejezéstelen maradt. Gregory azon kapta magát, hogy csaknem szemtelenül bámul felettese képébe, mintha csak egy festményt tanulmányozna. „Valóban ilyen lenne – füstölgött magában –, ez az egész tényleg nem egyéb számára üres rutinnál?”

Így töprengett hát ama nyomasztó, kellemetlen csöndben, amely a főfelügyelő kérdését követte. Újabb távoli motorberregés hallatszott a sötétben az ablakon túlról: a mély moraj felfelé tört, majd elnémult. Az ablaktáblák megremegtek.

– Eszerint pszichopata vagy senki – szólalt meg hirtelen dr. Sciss, aki elmosolyodott, és szemlátomást a legjobb hangulatban leledzett. – Ahogy arra dr. Sorensen fölöttébb éleslátóan rámutatott, a pszichopata viselkedés rendszerint roppant jellegzetes, indulatosság és butaság jellemzi, no meg a sok hiba, amely az érzelmi zavarból adódó figyelmetlenség következménye. Eszerint semmi nem maradt a kezünkben. Más szóval, uraim, ezek az esetek egyszerűen meg sem történtek.

– Ön bizonyára tréfál – hördült fel Sorensen.

– Uraim – szólt közbe Sheppard. – Bámulatos, hogy a sajtó eddig békén hagyott minket, talán a közel-keleti háború az oka. Eddig tehát nem kellett aggódnunk a közvélemény miatt, előbb-utóbb azonban számíthatunk arra, hogy a sárba rántják a Yardot. Ezért legalábbis ami a formalitásokat illeti, siettetnünk kell a nyomozást. Tudni szeretném, milyen lépéseket hajtottunk végre eddig, kivált pedig, hogy mit tettünk a holttestek előkerítése érdekében.

– Mindez a hadnagy úr dolga – jegyezte meg Farquart. – Két hete teljesen kezébe vette az ügyet, és azóta egyedül dolgozik.

Gregory egyetértően bólintott, s úgy tett, mintha meg se hallotta volna a Farquart szavaiban bujkáló bírálatot.

– Ami a harmadik esetet illeti – kezdte –, minden követ megmozgattunk. Közvetlenül azután, hogy jelentést kaptunk az eltűnt tetemről, a helyi erőket bevetve, a közlekedésrendészetieket és a légi járőröket is bevonva ötven mérföldes körzetben lezártuk a környéket, emellett a londoni taktikai központból két különítmény rádiós kocsit irányítottunk át Chichesterbe. Útakadályokat állítottunk fel valamennyi kereszteződésnél, vasúti átjárónál, fizetős kapunál, gyorsforgalmi kitérőnél és zsákutcánál… a legcsekélyebb eredmény nélkül. Merő véletlenségből összeszedtünk öt körözött személyt, akiket egyebekkel vádoltak, ami azonban a saját gondunkat illeti, nem jutottunk egyről a kettőre. Természetesen nem könnyű lezárni egy ekkora területet, s praktikus szempontból egy ilyen háló soha nem zár tökéletesen… mindig át lehet csusszanni rajta. A második és harmadik bűntett után az elkövető vélhetőleg elhagyta a terepet, még mielőtt felállíthattuk volna az útakadályainkat, amire hat óránk volt az első, és nagyjából öt a második alkalommal. Természetesen azt is feltételezem, hogy a tettesnek sikerült megszabadulnia a kocsijától. A legutóbbi esetben ugyanakkor a tetem hajnali három és négy óra ötven között tűnt el, tehát a tettesnek alig több mint egy és háromnegyed órája maradt a menekülésre. Jellegzetes márciusi éjszaka volt ez… széllökésekkel és havazással, miután estére sűrű köd szállt le, s az utak másnap délig járhatatlanok voltak. Emberünk persze elmenekülhetett traktorral vagy hóekével is, ami azonban nem lehetett könnyű. Saját tapasztalatomból mondom ezt, mert nekünk is alaposan meggyűlt a bajunk, amíg a járőrkocsijaink kievickéltek a hóból, mind a helybeliek, mind pedig azok, melyeket Nagy-London nyomozati részlegének tartalékából mozgósítottunk.

– Eszerint továbbra is azt állítja, hogy másnap délig egyetlen kocsi sem hagyhatta el Lewes környékét?

– Igen.

– És mi a helyzet a szánokkal?

– Technikailag elképzelhető, de nem annyi idő alatt, amennyi a tettes rendelkezésére állt. Végül is egy szán sebessége nem nagyobb egy-két mérföldnél óránként, kivált olyan viharban, amelyet akkor éjjel kaptunk a nyakunkba. Délre az elkövető a legjobb lovakkal sem kerülhetett ki a lezárt körzetből.

– Ha maga mondja, hadnagy úr, elhiszem, noha alig egy perce még azt állította, hogy egy ilyenfajta háló soha nem tökéletes – jegyezte meg Sheppard szelíden. – Valójában a száz százalékosan biztonságos kordon merő vágyálom.

– De akár zsákba is dughatta a tetemet, hogy gyalog hagyja el a környéket – vetette ellen Farquart.

– Képtelenség – vélte Gregory.

A legszívesebben hallgatott volna, de kigyúlt az orcája az indulattól. Alig tudta visszafogni magát, hogy talpra ne ugorjon.

– Egyetlen jármű sem hagyhatta el a lezárt körzetet hajnali hat után, erről kezeskedem – jelentette ki. – Meglehet, egy gyalogos katona át tudta volna verekedni magát a havon, de nem akkora teherrel, amekkorát egy felnőtt súlya jelent. Az útszélen is hagyhatta persze…

– Talán így is történt – vetette közbe Sorensen.

– Magam is gondoltam erre, de átfésültük az egész környéket – másnap olvadt, ami megkönnyítette a dolgunkat –, és semmit nem találtunk.

– Az ön okfejtése nem olyan hibátlan, mint gondolja – tört ki váratlanul Sciss. – Először is nem találták meg a macskatetemet, holott ha tényleg olyan alaposak, meg kellett volna…

– Már megbocsásson, de emberi holttestet kerestünk, nem macskahullát – vágott vissza Gregory.

– Erről van szó! Hanem hát annyi helyre lehet rejteni egy hullát egy ekkora hatósugarú körzetben, hogy akár el se kezdjék keresni.

– A tettes el is temethette a tetemet – vetette fel Farquart.

– Azért hurcolta magával, hogy eltemesse? – kérdezte Gregory mímelt ártatlansággal.

Farquart felhorkant.

– Talán azért temette el, mert látta, hogy másként nem menekülhet el.

– De hát honnan tudta volna? Végül is nem jelentettük be rádión, hogy lezárjuk az utakat – vágott vissza Gregory. – Ez… Hacsak nincs kapcsolata az osztályunkkal vagy maga is nem rendőrtiszt…

– Nem rossz ötlet – mosolyodott el Sciss. – Bárhogy is legyen, uraim, nem merítettünk ki minden lehetőséget. Helikopterre nem gondoltak?

– Badarság! – morogta Sorensen megvetően.

– Miért? Angliában talán nincs helikopter?

– A doktor a jelek szerint úgy véli, könnyebb egy pszichopatát gyanúsítani egy helikopternél – mosolygott Gregory önelégülten.

– És mi a helyzet a tetemekkel? – firtatta Sorensen.

Sciss hallgatott, mint a csuka, szemlátomást elmerült saját jegyzeteiben.

– Tovább keressük őket – szögezte le Sheppard. – Átfogóbbá kell tennünk a műveleteinket, a kikötőket és dokkokat is át kell fésülnünk, s a személyszállító és teherhajókat szintúgy ellenőriznünk kell. Van még mondandójuk? Valami új ötlet vagy elmélet? Bármi? Kérem, ne féljenek hangot adni a véleményüknek, még ha furán hangzik is.

– Szerintem nem lehetetlen… – kezdte volna egyszerre Gregory és Farquart, de azután egymásra néztek és elhallgattak.

– Hallgatom magukat.

Egyikük sem szólalt meg újra, megcsörrent viszont a telefon. A főfelügyelő kihúzta a zsinórját, és a vele szemközt ülő embereit nézte. A lámpa fénykörében kékes dohányfüst gomolygott. Egy pillanatra csönd támadt.

– Ez esetben én… – kezdte Sciss, aki komótosan összehajtogatta és az aktatáskájába helyezte a kéziratát. – Azért alkalmaztam a korábban elmagyarázott állandót, hogy előre meghatározhassam e jelenségek helyszínét és egymásutánját.

Felállt, a térképhez lépett, s egy piros ceruzával körberajzolta Sussex és Kent grófságot.

– Amennyiben a következő esetre holnap reggel és a jövő hét vége között kerül sor, ebben a körzetben találják, melyet északon East Wickham, Croydon és Surbiton külkerületei határolnak, nyugaton Horsham, délen a Doveri-csatorna partvidékének egy szakasza, keleten pedig Ashford.

– Jókora terület – jegyezte meg Farquart kétkedőn.

– Nem igazán, mivel kizárhatjuk azt a belső tartományt, ahol már sor került bűnesetekre. A jelenséget a kifelé tartó mozgás jellemzi, ezért valójában egy kör alakú térséggel van dolgunk, amely alig szélesebb huszonegy mérföldnél. Mindez tizennyolc kórházat és nagyjából százhatvan kisebb temetőt érint. Ez minden, amit mondani akartam.

– És… biztos abban… hogy történik valami ezen a körzeten belül? – kérdezte Sorensen.

– Nem – felelte Sciss egy hosszúra nyúlt pillanat után –, nem vagyok biztos benne. – Ha azonban feltesszük, hogy mégsem következik be, pontosabban, ha nem következik be…

Most valami furcsa történt a tudóssal. Mindenki ámulva figyelte, hogyan kezd el remegni, s miként szánkázik fel-le úgy a hangja, akár egy kamasznak. Aztán Sciss hirtelen nevetni kezdett. Harsányan nevetett, mint akit valamiféle titkos gondolat mulattat. Tudomást sem vett a halálos csöndről, amely kitörő vidámságát fogadta.

Aztán felvette aktatáskáját a karosszéke alól, enyhén az egybegyűltek felé biccentett, s még mindig hevesen rázkódó vállal gyors, kapkodó lépteivel kisietett az irodából.

II

A heves széllökések szétszórták a felhőket, s a háztetők fölött láthatóvá vált a lenyugvó nap sárgán izzó gömbje. Kigyúltak a pisla fényű utcai lámpák, s a hó megsötétedett tömege beleolvadt a járdákba meg a szennyvízlefolyókba. Gregory sietős léptekkel, kezét zsebre vágva járta a várost, s mentében egyetlen kapualjra sem pillantott oda.

Egy útkereszteződésnél megállt, és toporogva habozott, reszketve a nyirkos hidegben. Végül saját határozatlanságán felbosszankodva balra fordult.

A tanácskozás azonnal véget ért – mondhatni, feloszlott – Sciss drámai távozása után. Semmiféle eredményre nem jutottak. Sheppard még azt sem döntötte el, kinek adja az ügyet. Mivel mindössze ötször-hatszor látta, Gregory alig ismerte a főfelügyelőt. Bár természetesen tudta, hogyan hívhatná fel magára egy felettese figyelmét, rövid nyomozói pályája során soha nem folyamodott hasonló módszerekhez, amit most kezdett csak bánni, mivel viszonylag alacsony rangja csökkentette annak az esélyeit, hogy netalán ő állhatna a nyomozás élére.

Sheppard megállította a tanácsteremből távozóban, és megkérdezte, hogyan folytatná le a vizsgálatokat. Gregory azt felelte, nem tudja. Ez volt persze az igazság, csakhogy a becsületes válaszok ritkán fizetődnek ki. Sheppard bizonyára az ostobaság vagy az érdektelenség rovására írja majd a hadnagy szavait.

Vajon mit mondhatott róla a főnöknek Farquart, töprengett Gregory. Minden bizonnyal semmit, ami a javára szólna. Azzal nyugtatgatta magát, hogy túlértékeli Farquartot, amikor ezért aggódik, hisz ugyan mit számít az ő véleménye?

Farquart jellegtelen személyiségéről a hadnagy gondolatai most Sciss felé fordultak. Ez ám az egyéniség! Gregory sokat hallott róla.

A háború idején az operációs részlegnél dolgozott, a vezérkarral szorosan együttműködve, ahol – mindenki ezt állította – nem akármilyen érdemeket szerzett magának. Aztán úgy egy évvel a háború után mégis elbocsátották. Úgy hírlett, hogy valami fejest sértett meg – meglehet, magát Alexander hadseregtábornokot –, ami tökéletesen hihető volt. Sciss hírhedten szeretett ellentmondani bárkinek a környezetében. Emellett távolságtartónak és undoknak is mondták, aki híján van mindennemű tapintatnak, s a véleménye közlésekor olyan könyörtelen, akár egy gyerek.

Gregorynak eszébe jutott, hogy elcsüggesztette a tanácskozáson, amikor nem tudott ellenérveket felhozni a tudós látszólag borotvaéles logikájával szemben. Így már azt az ellenszenvet is értette, melyet Sciss lépten-nyomon felébresztett maga körül. Ugyanakkor becsülte is e különös férfiú szellemi teljesítményét, akinek aprócska feje madárra emlékeztette. „Majd foglalkozom a dologgal” – határozta el magában, noha maga sem tudta pontosan, mit is ért ezen.

Gyorsan sötétedett, olyan gyorsan, hogy a kirakatablakokat rövidesen kivilágították éjszakára. Az utca egyre keskenyebb lett. Gregory olyan városrészben találta magát, amelyet a középkor óta nem építettek újjá. Sötét, otromba épületek sorakoztak itt egymás hegyén-hátán. A legtöbb vadonatúj, modern üzleteknek adott otthont, melyek természetellenes fényben csillogtak-villogtak, akár holmi átlátszó üvegdobozok.

Gregory befordult egy árkád alá. Elcsodálkozott, hogy a vékony réteg havat, melyet a szél hordott a bejárathoz, még nem tapodta emberi láb. A közelben egy nő álldogált, s valamiféle mosolygó viaszbábukat bámult egy kirakatban, melyek estélyiben feszítettek. Mögötte, ott, ahol szögletes, fehér alsó lámpasor árasztotta fényét a betonjárdára, az árkád elkanyarodott kissé.

Gregory lassan lépkedett, alig hederítve környezetére és arra, hogy hol van tulajdonképpen, mert egyre Sciss nevetése járt a fejében. „Vajon mit takar ez a nevetés?” – tépelődött. – „Ennek még jelentősége lehet.” A látszat ellenére a tudós nem csupán hatásra pályázott, bár ehhez is elég arrogáns volt. Következésképpen jó okkal nevetett, bárha ezt az okot egyedül ő maga ismerte.

Távolabb egy férfi közeledett feléje az elhagyatott árkádsoron – magas, karcsú férfi; bólogatott járás közben, mint aki magában beszél. Gregoryt túlságosan lefoglalták önnön gondolatai ahhoz, hogy túl nagy figyelmet szenteljen neki, ugyanakkor a szeme sarkából mégis tovább leste. A férfi egyre közeledett. Három üzletben kialudt a villany éjszakára, s az árkádsor egyszeriben sötétebb lett. Egy negyedik üzlet kirakatát bemeszelték holmi felújítás miatt. Egyedül pár kiállított árucikk csillogott abban az irányban, ahonnan az ismeretlen közeledett.

Gregory felnézett. Az idegen léptei lelassultak, de tovább jött feléje, noha habozva. Hirtelen egymással szemben álltak már, alig néhány lépés távolságban. Gregory, akit továbbra is lefoglaltak gondolatai, úgy tekintett az előtte magasodó férfira, hogy valójában nem látta az arcát. Tett feléje egy lépést, az idegen elismételte a mozdulatát.

„Mit akarhat?” – tűnődött Gregory. A két férfi megvetően meredt egymás arcába. Az ismeretlen széles arca sötétbe borult. Kalapját előretolta a homlokára, a kabátja rövid volt valamelyest, az öve jócskán félrecsúszott, s végei lazán megcsavarodtak a csat körül. Valami baj lehet ezzel a csattal, gondolta Gregory, de épp elég baja volt enélkül is, ezért nem foglalkozott tovább a dologgal. Megindult, hogy elmenjen az idegen mellett, csakhogy az út nem vezetett tovább.

– Hé – kezdte dühösen –, mi a… – Szavai azonban csöndbe fúltak.

Az idegen… ő maga volt. Hatalmas tükörrel bevont fal jelezte az árkádsor végét, ez előtt állt most. Tévedésből üvegtetős zsákutcába sétált be.

Egy pillanatra rámeredt önnön képmására, melyet valamiért mégis nyugtalanítóan önálló lénynek érzett. Napbarnított, bár talán nem túl értelmes arc nézett vissza rá. Az erős, szögletes áll erélyt sugárzott, vagy legalábbis Gregory szívesen hitte ezt, bár többedszer bebizonyosodott, hogy inkább csak tompa agyú nyakasság.

– Hát nem jól festek? – motyogta magában, aztán zavartan sarkon fordult, és megindult arra, ahonnan jött.

Az árkádsor feléhez érve nem tudott ellenállni a bosszantó kísértésnek, hogy hátrafordulva visszanézzen. Az „idegen” szintén megállt. Mostanra eltávolodott tőle a kivilágított, üres üzletek között. Csak ment előre, mert lefoglalták tükörvilágának gondjai. Gregory mérgesen megigazította övcsatját, hátratolta a kalapját, és kilépett az utcára.

A következő árkád egyenesen az Európához vitte. A portás kinyitotta előtte az üvegajtót, s ő az asztalok között a bár bíbor ragyogása felé tartott. Mivel szálas növésű volt, könnyűszerrel helyet foglalt az egyik magas bárszéken.

– White Horse-t kér? – kérdezte a csapos.

Gregory bólintott.

A palack úgy csilingelt, mintha üvegcsengőt rejtettek volna el benne. Gregory egy hajtásra felhörpintette az italát. A White Horse csípős íze a gázolajra emlékeztette, és égette a torkát… voltaképpen utálta. Mégis sorozatosan megesett, hogy betért az Európába Kinsey, Yard-béli fiatal kollégája társaságában, s mindannyiszor White Horse-t rendelt. A csapos ezért immár törzsvendégnek tekintette, és hangsúlyt helyezett rá, hogy emlékezzen kedvenc italára. Valójában csak azért találkozgatott itt Kinseyvel, hogy lebonyolítson vele egy lakáscserét. A meleg sört ugyan jobban kedvelte a whiskynél, de szégyellte ezt kérni egy ilyen puccos helyen.

Most csak azért kötött ki az Európában, mert nem volt kedve hazamenni. Az itala fölött borongva elhatározta, hogy valamiféle következetes rendszert keres a bűnesetek „sorozatában”, de most azon kapta magát, hogy egyetlen névre vagy időpontra sem emlékszik.

Fejét túlzón hátradöntve az utolsó csöppig kiitta az italát.

Összerezzent, mert a csapos odaszólt hozzá.

– Hogyan? Mit mondott?

– Kér vacsorát? Ma vadhúsunk van, most van a szezonja.

– Vadhús?

A csapos egyetlen szavát sem értette.

– Á, vacsora – derengett fel aztán mégis, miről van szó. – Nem, köszönöm. Kérem, töltsön még egy pohárral!

A csapos bólintott. Kiöblítette a poharat egy ezüst színű csapnál, melyet úgy rázott, mintha darabokra kívánná szaggatni, majd kemény, izmos, vörös arcát felemelve Gregoryra nézett mélyen ülő szemével, és odasúgta:

– Csak nem mást keres?

A bárban rajtuk kívül egy lélek sem tartózkodott.

– Nem. Mi a csudáról beszél maga? – tette hozzá Gregory méltatlankodva, mintha a csapos kitalálta volna rejtett gondolatát, amiért most szégyenkeznie kell.

– Nem, semmi… csak azt gondoltam… hogy a szolgálatára lehetek – motyogta a csapos, s visszavonult a bárpult másik végébe.

Valaki könnyedén megérintette Gregory karját. Nyomban sarkon perdült. Képtelen volt elrejteni csalódását, hogy csak egy pincér az.

– Bocsásson meg, de… ön nem Gregory hadnagy? Telefonhoz hívják, uram.

Gregory öles léptekkel vágott utat magának a táncparketten a tömegben. A telefonfülkében kiégett a villanykörte. Vaksötétben tapogatózott, csak a körbe keringő bárfények vetődtek időnként a fülke kis kerek ablakára.

– Halló, Gregory vagyok.

– Itt Sheppard.

A főnök távoli hangját meghallva Gregory szíve nagyot dobbant.

– Beszédem van magával, hadnagy.

– Természetesen, főfelügyelő úr. Mikor zavarhatnám…

– Ne halogassuk a dolgot. Ráér?

– Hogyne, persze, uram. A holnapi nap megfelel?

– Nem, ma jöjjön, ha teheti. Ide tud jönni?

– Igenis, uram.

– Remek. Tudja, hol lakom?

– Nem, de…

– Walham Street nyolcvanöt, Paddingtonban. Át tudna akkor ugrani?

– Igen.

– Rendben. Akkor várom.

A kagyló zajosan csörömpölt, ahogy Gregory visszaakasztotta a helyére. Zavarodottan meredt a készülékre. Honnan a fenéből tudta Sheppard, hogy az Európában találja, mikor csak ritkán jár ide, hogy kielégítse garasoskodó sznobizmusát. Vagy olyan sürgős beszéde van vele a főnöknek, hogy az összes bárt körbetelefonálta? Már ennek a gondolatára is elvörösödött. Kilépett az utcára, és futni kezdett, hogy elérjen egy arra elhaladó buszt. A megállótól még hosszan kellett kutyagolnia. Kerülőutat választott mellékutcákon keresztül, ahol kevés ember járt. Végül néptelen sikátorban találta magát, melyet kisméretű, vén házak szegélyeztek. Imitt-amott tócsák csillogtak az utcát megvilágító ódon gázlámpák fényében. Gregory nem is álmodta, hogy ilyen lerobbant környékre akad ennek a városrésznek a kellős közepén.

A nyolcvanötös számú ház előtt újabb meglepetés fogadta. Alacsony téglafal mögött, jókora távolságra minden mástól, kerttel övezett zömök épület állt. Vaksötétbe burkolózott, mintha senki nem lakná. Gregory, aki alaposan körülkémlelt, pisla fényt fedezett fel az egyik emeleti ablakban.

A tüskékkel keretezett kapu nyikorogva tárult ki előtte, ahogy kinyitotta. Vaksin, lábujjával tapogatózott előre a sötétben a köveken, mert a téglafal eltakarta az utcai világítást. Így ért el a tömör fekete ajtóhoz, ahol csengő helyett kopogtatót talált. Vigyázva meghúzta, mintha attól félne, hogy túl nagy zajt csap.

Sokáig kellett várnia. Közben egy láthatatlan eresz csepergését hallgatta, s időnként egy kocsi húzott át az útkereszteződésen, a nedves úttesten. Végül hangtalanul kinyílt az ajtó. Sheppard állt a küszöbön.

– Máris ideért? Pompás. Kérem, kövessen!

A hall teljes sötétségbe borult. Távolabb, a ház belsejében gyér fénycsík vezetett végig a lépcsőn, feljebb invitálva a látogatót. A második emelet lépcsőpihenőjén egy nyitott ajtó kisebb előtérbe nyílt. Gregory észrevette, hogy valami lenéz rá a feje fölül: egy ismeretlen állat koponyája tornyosult fölébe. Az üres szemüreg élesen kivált a megsárgult csont hátteréből.

Gregory levette a kabátját, és belépett a szobába. A ködben tett hosszú séta bántotta a szemét, amely még égett egy kissé.

– Kérem, foglaljon helyet!

A helyiség csaknem teljesen sötét volt. Az íróasztalon ugyan égett a lámpa, ennek fénye azonban egy nyitott könyvre irányult, melynek lapjairól visszaverődött a szemközti falra és a mennyezetre. Gregory nem ült le, mivel csak egyetlen szék volt a szobában.

– Kérem, foglaljon helyet! – szólt rá másodszor is a főfelügyelő.

A kérés valójában parancsként hangzott. A hadnagy vonakodva leült. Most olyan közel került a fényforráshoz, hogy alig látott. Pár elmosódott folt sötétlett a falon – képek voltak –, s lába alatt vastag szőnyeget érzett. Vele szemben hosszú könyvespolc nyúlt el. Egy kopáran fehérlő térség közepén televíziókészülék világított.

Sheppard az íróasztalhoz lépett, valamiféle könyvek alól fekete, fém cigarettatárcát húzott elő, és átcsúsztatta a vendégéhez. Maga is rágyújtott, s járni kezdett az ajtó és az ablak között, melyet súlyos barna függöny takart el a külvilág elől. A csönd oly hosszúra nyúlt, hogy Gregory, akinek nem akadt más dolga, mint hogy a fel-alá járó házigazdát figyelje, elunta magát.

– Úgy döntöttem, hogy magának adom az ügyet – szólalt meg váratlanul Sheppard, aki most sem esett ki a ritmusból.

Gregory nem tudta, mit mondjon erre. Érezte, miként dolgozik benne az alkohol, ezért mélyen megszívta a cigarettáját, hogy kijózanodjék.

– Egyedül fog dolgozni – folytatta Sheppard erélyesen.

Továbbra is fel-alá járt, úgy sandított az olvasólámpa fénykörében ülő alakra.

– Ne képzelje, hogy a különleges nyomozói képességei miatt esett magára a választásom, mivel nem rendelkezik ilyenekkel. A maga módszerei különben is teljességgel ötletszerűek. Mindez azonban nem számít. Ezzel szemben személyesen érdeklődik az ügy iránt, ha nem tévedek.

– Igen – felelte Gregory.

Úgy érezte, az egyszerű, bonyodalommentes helyeslés most a leginkább helyénvaló.

– Vannak saját teóriái is az ügyről? Valami személyes, amit nem említett meg ma az irodában?

– Nem. Azaz… – habozott a válasszal Gregory.

– Mondja csak nyugodtan!

– Csupán afféle benyomás, nincs semmi alapja – szólalt meg vonakodva Gregory. – Nekem úgy tűnik, hogy ez a dolog valójában nem is a tetemekről szól. Úgy értem, fontosak persze, de nem ebben az esetben.

– Már milyen esetben?

– Nem is tudom.

– Valóban?

A főfelügyelő hangja csaknem vidámnak tetszett. Gregory szívesen látta volna az arcát. Teljesen másik Sheppard volt ez, mint akivel időről időre találkozott a Yardnál.

– Véleményem szerint piszkos egy ügy ez – tört ki váratlanul Gregory, mintha csak egy baráthoz intézné a szavait. – Van benne valami… valami különös. Nem a nehézségekre gondolok, de akadnak részletek, amelyek sehogyan sem illenek össze… Nem valós okokból, hanem mert ami összeköti őket, az csupán lélektani hablaty. Az egész a semmire fut ki, és zsákutcába torkollik.

– Igen, folytassa csak! – vetette közbe Sheppard figyelmesen, és továbbra is fel-alá járt.

Gregory már nem ügyelt rá. Izgatottan beszélni kezdett, miközben képtelen volt eltépni tekintetét az íróasztalon szétteregetett papírokról.

– A gondolat, hogy az egész ügy hátterében valamiféle elmebaj, mánia vagy kóros lelki tevékenység áll, csaknem ellenállhatatlan. Bárhogy nézzük is, bármennyire szeretnénk elkerülni, mindig ugyanerre lyukadunk ki. Ez azonban csak a látszat, és jó kifogás sose rossz. Jó, tegyük fel, hogy a tettes mániákus. Csakhogy mindent olyan tökéletesen eltervezett, olyan módszeresen dolgozott… nem is tudom, érti-e, mire gondolok. Ha bemegy egy házba, amelyben az összes asztalnak és széknek egyetlen lába van, bizonyára azt gondolja magában, hogy mindez egy elmeháborodott munkája, s valamiféle mániákus bútorozta be így az otthonát. Csakhogy mi történik akkor, amikor házról házra járva ugyanezt tapasztalja az egész városban? Nem tudom, mit jelentsen mindez, de ez az egész… mégsem lehet egy őrült műve. Úgy vélem, a másik véglet körül kellene keresgélnünk. Olyan szuper agyat kellene keresnünk, aki bizonyos, általunk egyelőre ismeretlen célokra használja fel rendkívüli szellemi adottságait.

– Mi van még? – kérdezte Sheppard csöndesen, mintha nem akarná megzavarni Gregory nyilvánvaló lelkesedését.

Fiatal kollégája továbbra is vakon meredt a papírosokra az íróasztalon, s csak pillanatnyi gondolkozás után válaszolt

– Hogy mi van még?… Nos, nem sok jó. Sőt jó egy szál sem. Van egy sorozatos elkövetőnk, aki eddig egyszer sem hibázott, ami önmagában is rossz hír… Meg kell mondjam, megijeszt, annyira nem emberi. Aki ember, hibázik. A dolgok természetében rejlik, hogy időről időre elszámítja magát, elfelejt ezt-azt, nyomokat hagy maga után, vagy a történések sűrűjében fordít a tervein. Hanem ezek a holttestek a kezdet kezdetétől… már amelyeket elmozdítottak… ha ez rá a helyes megjelölés… nem értek egyet Farquarttal, hogy az elkövető azért lépett meg, mert megijedt. Szó sincs erről. Akkor még semmi mást nem akart, mint megmozgatni a tetemeket. Eleinte csak egy keveset. Aztán valamivel jobban, később még inkább… Mígnem végül a holttest mindenestől eltűnt. Ennek így kellett lennie, a tettes is ezt akarhatta. Arra gondoltam… folyton azon töprengek, miért… de nem is tudom. Hagyjuk az egészet.

– Ismeri a Lapeyrot-ügyet? – kérdezte Sheppard.

Ahogy ott állt a szoba végében, csaknem láthatatlan maradt.

– Lapeyrot az a francia, aki…

– Igen. 1909-ben. Ismeri akkor az esetet?

– Ismerősen hangzik, de nem emlékszem rá. Miről van szó?

– Túl sok volt a bizonyíték. Legalábbis akkor sajnos ezt tartották róla. A Szajna-parton egy fürdőhelyen egy időben különböző geometriai alakzatokba elrendezett gombokat találtak, mellettük pedig övcsatokat, harisnyatartó kapcsokat meg aprópénzt. Mindig sokszög, kör vagy egyéb alakban. És összebogozott zsebkendőket is.

– Várjon, dereng valami. Olvashattam róla valahol. Két hibbant öreglegény, akik… jól mondom?

– Igen. Pontosan erről az ügyről beszélek…

– Felkutattak olyan fiatalokat, akik öngyilkosságra készültek… hazavitték, felélesztették és jobb kedvre hangolták őket. Azok meg kiöntötték a lelküket, mi hajszolta őket öngyilkosságba. így volt, ugye? Aztán pedig… megfojtották őket. Jól mondom?

– Többé-kevésbé. Az egyik Lapeyrot-gyilkos elmebeteg volt. Teljesen uralta a cinkosát, akit később az elmeszakértő amolyan társfüggőnek tekintett. Ezek ketten legtöbb energiájukat azonban a gomboknak szentelték, mert valójában ez izgatta őket. Nehezen megfejthető eset volt, bár alapjában véve nem tekinthetjük egyébnek közönséges gyilkosságnál gyilkosokkal és áldozatokkal, és persze bűnjelekkel. Végül is mit számít, ha a bűntényt ilyen-olyan színpadias cirkalmak kísérik…

Gregory arcán most kifürkészhetetlen mosoly jelent meg. A főfelügyelőre nézett, s megpróbálta kivenni alakja körvonalait a félhomályban.

– Várjon csak, azt hiszem, értem… – mondta, olyan hangsúllyal, ami jelezte, hogy frissen jött rá valamire. – Szóval, ez volt az az ügy.

– Igen, pontosan – felelte Sheppard, és folytatta a járkálást.

Gregory lehajtott fejjel dobolt az íróasztal peremén.

– Színpadiasság – suttogta. – Utánzat… csakhogy minek az utánzata? – emelte fel a hangját. – Álca, de minek az elkendőzésére? Az elmebajéra? Nem, semmi efféle nem lehet. A kör megint csak bezárul.

– Azért érzi így, mert rossz irányban indult el. Amikor megjátszott elmebajról beszél, túl közeli hasonlóságot keres a Lapeyrot-üggyel, mikor is a gyilkosok, hogy így fejezzem ki magam, végig képzeletbeli közönség előtt játszottak; szándékosan hagytak nyomokat maguk után, hadd törjék a fejüket a zsernyákok. Esetünkben azonban semmi nem utal arra, hogy a tettes gondolna a rendőrségre. Amit valójában erősen kétlek.

– Nos, ebben az… – kezdte volna Gregory, aki úgy érezte, hogy rendreutasították és letorkolták. – Eszerint ott vagyunk, ahonnan elindultunk. Az indítéknál.

– Távolról sem. Vessen erre egy pillantást, kérem!

Sheppard a falra mutatott, arra a kicsiny félkörre, amelyet Gregory korábban nem vett észre. Vajon honnan származhat? – tűnődött. Az íróasztalon ekkor megpillantott egy metszett üveg papírnehezéket, mely az olvasólámpa sugárkévéjében állt. E keskeny sugárnyaláb verődött vissza a kristály mélységeiből, s vetült a falra a szoba sötétjében.

– Mondja, mit lát? – kérdezte Sheppard, és félreállt, hogy vendége jobban lásson.

Gregory félrehajolt, hogy kikerüljön a lámpa vakító ragyogásából. A falon egy kép függött, csaknem láthatatlanul a sötétben, egyik sarka kivételével, melyet megvilágított a magányos fénysugár. E kicsiny körön belül, amely alig volt nagyobb két egymás mellé helyezett pénzérménél, Gregory sötét foltot vett észre, melyet halványszürke, enyhén ívelt perem határolt.

– Erre a foltra gondol? – kérdezte. – Valamiféle profil lehet, ha nem tévedek. Nem, nem tudom kivenni a körvonalait, várjon csak…

Hunyorítva méregette a foltot, ami egyre inkább felkeltette a kíváncsiságát. Minél tovább nézte, annál idegesebb lett. Fogalma sem volt, mit lát, mégis szorongást keltett benne.

– Olyan, mintha élne… – mondta önkéntelenül is halkan. – Egy leégett ház kiégett ablaka volna talán?

Sheppard közelebb lépett a falhoz, s testével torlaszolta el a rálátást a foltra.

– Azért nem jön rá, mert csupán a nagy egész kicsiny darabkáját látja. Érti, ugye? – mondta.

– Ahá! Azt akarja ezzel az értésemre adni, hogy az eltűnő tetemek valami nagyobb horderejű jelenség részei, hogy úgy mondjam, kezdetei?

– Pontosan.

Sheppard újra járkálni kezdett. Gregory ismét a falon terjengő foltra fordította a figyelmét.

– Olyan valami kezdete is lehet, amelynek kriminalisztikai, avagy politikai kihatásai vannak, s aminek jelentősége túllép ennek az országnak a határain. Ami következik, természetesen az eddigiek függvénye, ezért előre jószerével megjósolhatatlan. Könnyen lehet, hogy minden, ami eddig történt, csupán figyelemelterelésre vagy egy másfajta tevékenység elkendőzésére szolgál…

Gregory mélyen elmerült a sötét, idegborzoló alakzat szemlélésében, ezért alig hallotta meg, amit a főnöke mondott.

– Bocsásson meg, főfelügyelő úr, de mi az ördög ez?

– Micsoda? Ó, az.

Sheppard felkattintotta a nagy villanyt, mire a helyiség megtelt világossággal. Alig egy másodperc múlva ismét lekapcsolta a villanyt, ez a rövidke idő is elég volt azonban ahhoz, hogy Gregory átlássa, mire meresztgette eddig a szemét olyan hiábavalóan. Egy hátravetett női fej volt, a szem fehérje egyenesen előre tekintett, s a nyakon kötélnyomok látszottak. Nem volt elég idő, hogy a hadnagy magába fogadja a részleteket, ám a rémület, melyet a halott arcának merev kifejezése keltett benne, sajátos késlekedéssel mégis kitört rajta, s Sheppardhez fordult, aki továbbra is köreit rótta a szobában.

– Meglehet, igaza van – mondta hunyorogva –, mégsem tudom, ez-e a legfontosabb az egészben. Valóban el tudja képzelni, hogy egy ember egyedül egy vaksötét ravatalozóban, az éjszaka kellős közepén szét tud tépni a fogával egy szövetfüggönyt?

– Miért, maga igen? – szakította félbe Sheppard.

– Igen, persze, ha emberünk ideges, fél, vagy nincs más eszköze kéznél… ön azonban ugyanolyan jól tudja, mint én, hogy miért tette. Az az átkozott vaskövetkezetesség vezérelte most is, ami valamennyi cselekedetében megnyilvánult. Végül is mindent úgy rendezett el, hogy azt a látszatot keltse, a tetemek életre keltek. Minden lépése ezt a célt szolgálta, még az időjárás-jelentéseket sem volt rest tanulmányozni. Hanem azt ugyan honnan sejthette, hogy a zsaruk hisznek a csodákban? Pont ez a momentum az, ami olyan tébolyulttá teszi az egészet!

– Az a fajta elkövető, akiről ön beszél, nem létezik, és vélhetőleg nem is nagyon létezhetne – jegyezte meg Sheppard közönyösen.

Félrehúzta a függönyt, és kinézett a sötét ablakon.

– Miért hozta fel példának a Lapeyrot-féle ügyet? – kérdezte meg Gregory hosszas hallgatás után.

– Mert olyan gyerekesen kezdődött, gombok mintákba rendezésével. De nem ez az egyedüli ok. Mondja, maga szerint egész pontosan mi az, ami ellenkezik az emberi természettel?

– Nem értem… – motyogta Gregory.

Fájni kezdett a feje, ami egyre jobban gyötörte.

– Egy emberi lény tettein keresztül fejezi ki az egyéniségét – magyarázta a főfelügyelő csöndesen. – Ami természetesen a bűnözőkre is áll. Csakhogy az a logika, ami ezekből a sorozatos bűnesetekből kiviláglik, személytelen. Személytelen, akár valamiféle természeti törvény. Érti, mire gondolok?

– Azt hiszem – mondta Gregory rekedten.

Nagyon lassan félrehajolt, hogy kikerüljön az olvasólámpa vakító fényköréből. Ennek köszönhette, hogy szeme hamarosan jobban látott a sötétben. A nő fotója mellett több más kép is lógott a falon, valamennyi holtak arcát örökítette meg. Sheppard időközben tovább járkált a szobában, fel és alá e rémálomba illő ábrázatok között, melyek baljós színpadi díszletként fogták körül, nem, inkább nagyon is otthonosan mozgott, mint akit csupa ismerős, meghitt tárgy övez. Most megállt az íróasztallal szemben.

– Sorozatunk matematikai tökélye azt sugallja, hogy nincs is elkövető. Meglehet, meglepi ez a feltevés, Gregory, pedig ez a helyzet…

– Mire… mire céloz… – hörögte a hadnagy alig hallhatóan, s önkéntelenül is visszahőkölt.

Sheppard csak állt ott, arcát elrejtette a sötét. Gregory hirtelen kurta vakkantást hallott. A főfelügyelő nevetett.

– Csak nem leptem meg? – kérdezte most, komolyabb hangnemre váltva. – Azt hiszi talán, hogy a levegőbe beszélek?… Végtére is ki az éjek és nappalok őre?  – folytatta, gúnnyal a hangjában.

Gregory hátralökte a székét, és hirtelen mozdulattal felállt.

– Értem – mondta. – Hogyne, persze. E bűntettek sorozata valamiként egy új mítosz születésével áll kapcsolatban. A természettörvények utánzásával. Holmi személytelen, szintetikus, láthatatlan és minden jel szerint mindenható tettessel. Ó, ez egyenesen tökéletes! A végtelen utánzata…

Felnevetett, de nem volt öröm ebben a nevetésben. Aztán ziháló lélegzettel elnémult.

– Miért nevet? – kérdezte szigorúan és talán kissé szomorúan a főfelügyelő. – Csak nem azért, mert maga is gondolt már ugyanerre, csupán elhárította az ötletet? Hogy utánzat-e? Már hogyne lenne. Csakhogy tökéletes utánzat, Gregory, olyan tökéletes, hogy mi közben hoppon maradunk.

– Lehetséges – mondta hűvösen a hadnagy. – Ez esetben valaki más áll majd a helyemre. Szükség esetén amúgy minden aprócska részletet ki tudnék magyarázni. Még a bonctermi adalékokat is. Az ablakot kívülről is ki lehetett nyitni, ha a tettes nejlonhurkot kötött előzőleg a kilincsre. Kipróbáltam, és működik. Hanem azt elgondolni, hogy valamiféle új vallás megalkotójával, csodák untázójával állunk szemben, és az így kezdje a pályafutását… – A hadnagy végül vállat vont.

– Nem ilyen egyszerű ez – mondta a főfelügyelő. – Maga egyre az „utánzat” szót ismételgeti. Egy viaszbábu az embert utánozza, nem igaz? Hanem mi lenne, ha olyan bábut készítene valaki, amelyik járna és beszélne, nem lenne ez tökéletes utánzat? Hát még egy vérző bábu? Olyan, amelyik meg tudná tapasztalni a boldogtalanságot és a halált, mi volna akkor?

– Mi köze mindennek a… hisz végül is a legtökéletesebb utánzatnak, a bábunak is, amelyről ön beszél, lenne alkotója, és ez az alkotó volna mindennek a végoka! – kiáltotta Gregory, akit hirtelen elöntött az indulat. „Csak játszik velem” – villant át az agyán, felelni azonban így felelt: – Főfelügyelő úr, kérem, válaszoljon egy kérdésemre!

Sheppard ránézett.

– Nem igazán hisz abban, ugye, hogy ez az eset felgöngyölíthető?

– Hát nem. Hanem többé nem akarok ilyen beszédet hallani. Természetesen megvan az esélyünk, hogy a megoldás… – hallgatott el a főfelügyelő a mondat közepén.

– Kérem, uram, mondjon el mindent!

– Nem tudom, van-e hozzá jogom – mondta Sheppard szárazon, mint akinek nincs ínyére Gregory okvetetlenkedése. – Meglehet, nem tetszik majd magának a megoldás.

– Miért? Kérem, fejtse ki kicsivel világosabban!

– Nem megy – rázta meg a fejét Sheppard.

Az íróasztalhoz lépett, kinyitotta a fiókját, ahonnan kis csomagot vett elő.

– Foglalkozzunk a dolognak avval a részével, ami ránk tartozik – mondta, és átnyújtotta a csomagot Gregorynak.

A csomag három férfi és egy nő fotóját tartalmazta. Közönséges, semmitmondó, minden iránt közömbös arcok meredtek Gregoryra a csillogó kis kartonlapokról.

– Ezek ők – mondta, mert felismert két fényképet.

– Igen.

– Olyan fotója nincs, amely a halál beállta után készült?

– Két ilyenre is sikerült szert tennem – nyúl a fiókba Sheppard. – A felvételek a kórházban készültek a hozzátartozók kérésére.

Mindkét fotó férfiakat örökített meg. A halál különös módon mintha újfajta méltósággal ruházta volna fel meglehetősen közönséges arcvonásaikat, valamiféle mozdulatlan tekintélyt kölcsönözve nekik. Holtan sokkal kifejezőbbnek tetszettek, mint élve, mintha a véget elérve hirtelen takargatnivalójuk támadt volna.

Gregory felnézett Sheppardre. Legnagyobb meglepetésére a főfelügyelő magába roskadt, s hirtelen sokkal öregebbnek látszott, mint annak előtte. Úgy szorította össze az ajkát, mint akit fájdalom marcangol.

– Főfelügyelő úr? – szólongatta Gregory halkan, váratlan szelídséggel.

– A legszívesebben nem önnek adnám ezt az ügyet… de nincs más, akire bízhatnám – mondta halkan Sheppard, aki most Gregory vállára tette a kezét. – Kérem, tartsa velem a kapcsolatot! Szívesen segítek, bár fogalmam sincs, mi hasznát veheti a tapasztalataimnak egy ilyen ügyben.

Gregory elhúzódott, s a főfelügyelő is leejtette a kezét. Most mindketten kívül kerültek a lámpa fénykörén, s a sötétben lenéztek rájuk a falról a holtak arcai. A hadnagy ittasabbnak érezte magát, mint eddig az egész este során.

– Kérem, uram… – hebegte –, ön, ugye, többet tud, mint amennyit hajlandó elárulni? – kérdezte elfúló lélegzettel, mint aki túlhajtotta magát.

– Uram… nem akarja, vagy nem tudja elmondani? – faggatta tovább Gregory a főnökét.

Még csak meg sem lepte saját orcátlansága.

Sheppard tagadóan rázta a fejét, s végtelen türelemmel – vagy inkább iróniával? – nézett Gregoryra.

A hadnagy a kezére lepillantva észrevette, hogy még mindig a fotókat szorongatja; baljában az élők, jobbjában a holtak képmását. Most megint az a titokzatos kényszer lett úrrá rajta, ami arra késztette, hogy az iménti fölöttébb különös kérdést intézze a főfelügyelőhöz. Mintha csak megérintette volna egy láthatatlan kéz.

– Ezek közül… melyik a fontosabb? – kérdezte alig hallhatóan.

Kérdését csak azért lehetett meghallani, mert tökéletes csönd uralkodott a helyiségben.

Sheppard összeszorított szájjal elutasítóan legyintett, és a kapcsolóhoz lépett. A szobát elárasztotta a villanyfény, amely mindent a maga megszokott, természetes dimenziójában mutatott. Gregory lassan a zsebébe süllyesztette a fotókat.

A látogatás egyértelműen végéhez közeledett. A beszélgetés hátralévő része olyan konkrét kérdésekre korlátozódott, mint a ravatalozókhoz kirendelt rendőrök száma és elosztása; kordon vonása a Sciss által kijelölt terület köré, továbbá a hadnagy meglévő erőinek részletezése. Valami kimondatlannak az árnyéka mégis ott lebegett kettejük között.

A főfelügyelő újra meg újra elhallgatott, és szorongva nézett Gregoryra, mintha nem tudná eldönteni, ne hagyjon-e fel ezzel az üzleties beszéddel, s folytassa a korábbi eszmecserét. Hanem mégis homályban hagyta a kimondatlant.

Gregory már félúton járt lefelé a lépcsőn, amikor kialudt a villany. Tapogatózva ért el az ajtóig. Váratlanul meghallotta a nevét.

– Jó szerencsét! – kiáltotta utána a főfelügyelő.

A hadnagy kilépett a szélbe, és betette maga mögött az ajtót.

Farkasordító hideg volt. A pocsolyák egytől egyig befagytak, lába alatt recsegett a dermedt sár, s a permetező esőt a feltámadó széllökések jeges tűk özönévé változtatták, melyek fájdalmasan fúródtak Gregory arcába, s éles, papírra emlékeztető zizegéssel pattantak vissza kabátja merev szövetéről.

Magában megpróbálta újraélni az este részleteit, de ezzel az erővel akár a láthatatlan fellegeket is osztályozhatta volna, melyeket a szélvihar a feje fölé sodort. Elméjében kusza emlékfoszlányok kavarogtak, s merevedtek ki összefüggéstelen képekké, melyek mélységes letargián és elveszettség érzésen kívül semmi egyebet nem hagytak maguk után. Eszébe idézte a falakat elborító posztumusz fotókat, az íróasztalon nyitva heverő könyveket, s hirtelen bánni kezdte, hogy nem nézte meg őket alaposabban, sem őket, sem a szomszédságukban kiteregetett papírosokat. Fel sem merült benne, hogy tapintatlanság vendégségben így bámészkodni. Hirtelen az az érzése támadt, hogy a határtalan és a meghatározható választóvonalán áll. Bár minden egyes gondolata megragadni látszott a számtalan lehetséges jelentés egyikét vagy másikát, amint kétségbeesett erőfeszítéssel utánuk kapott, hogy megragadja őket, máris elenyésztek. A megértést hajszolva valósággal belefúlni látszott a kétértelmű részletek tengerébe, hogy még a vég pillanatában se fogjon fel semmit.

Vajon kinek az elfogását várja el tőle Sheppard, valamiféle új vallás tanítóját? Bár a nyomozás gépezete rutinesetekben olajozottan és hatékonyan működött, most önmaga ellen fordult. Minél aprólékosabban méricskélték, fotózták le, rögzítették és gyűjtötték egybe a tényeket, annál értelmetlenebbnek tetszett e tevékenység egésze.

Gregory akkor sem érezte volna magát magatehetetlenebbnek, ha arra kérik, hogy hajszoljon fel egy tökéletesen ismeretlen gyilkost. Vajon mi lehet az oka az agg főfelügyelő szemében ülő zavarodott szorongásnak, aki oly szívesen segítené, csak hát nem tudja?

Továbbá miért épp őt, a kezdőt választotta egy általa is megoldhatatlannak ítélt ügy levezénylésére? És ez volt-e vajon az ok, amiért éjnek éjszakáján meghívta magához?

Gregory két keze ökölbe szorult a zsebében, ahogy végigment a néptelen utcán, a vaksötétben, még csak az arcán végiggördülő esőcseppeket sem érezve, azt sem tudva, hová, merre visz az útja. Mélyen beszívta a fagyos, nyirkos levegőt, s újra maga előtt látta Sheppard arcát, a szája sarkában megránduló apró árnyakkal.

Mikor is hagyta ott az Európát? Számolgatni kezdett. Most fél tizenegyre jár az idő, eszerint közel három órát töltött az öregnél. „Legalább a fejem kitisztult az italtól” – mondta magában. Egy utcai lámpa fénykörében megállva elolvasta az utca-névtáblát, hogy tájékozódjon. Kigondolta, melyik a legközelebbi metróállomás, és arrafelé indult.

Az utcák egyre népesebbek lettek, s mostanra neonfények és a villanyrendőrök pislogó zöldjei meg pirosai világították meg őket. Miután belül került a metróbejárat forgókeresztjén, Gregoryt megcsapta a központi fűtés meleg, száraz fuvallata. Megindult a mozgólépcsőn a föld alá, mely lassan vitte lefelé a lármás, morajló, alanti bugyrokba.

A peronon még melegebb volt, mint odafönt. Gregory elengedte az islingtoni szerelvényt. Csak nézte az utolsó kocsi háromszögletű vörös lámpáját, amíg az eltűnt a távolban. Egy újságosbódé körül körözött, s egy vaskorlátnak dőlve cigarettára gyújtott.

Egy idő után megérkezett a járata, s az ajtók pneumatikus sziszegéssel kinyíltak. Gregory letelepedett a sarokban. A szerelvény rázkódva húzott ki az állomásról, melynek fényei egyre gyorsabb iramban villantak fel, mígnem végleg eltűntek. A vagon rövidesen olyan szélsebesen mozgott, hogy az alagútfények is összemosódtak, ahogy elsuhantak mellettük.

Gregory üres tekintettel bámult a vele szemközt véletlenszerűen helyet foglalók ábrázatába, s magában újra sorra vette a Shepparddel folytatott beszélgetés mozzanatait. Többet sejtetett ez, mint amit ebben a pillanatban megértett belőle, ezt határozottan érezte, de hogy valójában mindez mit jelent, csak akkor értheti majd meg, ha rendezi gondolatait.

Fokonként kellemetlen érzés nyomakodott a tudatába, amelyet végül a következő szavakba öntött: „Baj van. Valami borzasztó és visszafordíthatatlan történt ma este… vagy talán korábban, a nap folyamán?” Aztán mintha külső erő metszette volna el, megszakadt a gondolat fonala.

Gregory egy pillanatra behunyta a szemét. Hirtelen eszébe villant, hogy vele szemközt, az ajtó közelében felismert valakit. Újra megnézte magának. Igen, az arc mindenképpen ismerős volt, s mintha közölni is akart volna valamit. Gregory koncentrálni próbált. Öreg arc volt: megereszkedett bőr, elmosódó, szivacsos arcvonások.

Az öreg mélyen aludt, feje nekiverődött a válaszfalnak, kalapja lassan előrecsúszott a koponyáján, s mély árnyékot vetett az arcára. Teste előre-hátra himbálózott a gyorsuló mozgás ritmusára, mely a kanyarokban még hevesebben rángatta ide-oda. Egy különösen heves zökkenő után a férfi sápadt és dagadt lapátkeze előcsúszott az öléből, mintha csak egy batyu lenne, és élettelenül lógázott az oldalán.

Gregory biztosra vette, hogy ismeri az alvó utast, de hiába igyekezett, sehogyan sem sikerült rájönnie, honnan. A szerelvény tovább gyorsult, a zökkenők fokozódtak, idővel az utas alsó állkapcsa is leesett, s elnyílt a szája…

„Olyan mélyen alszik, mintha nem lenne már benne élet” – suhant át a gondolat Gregory agyán. Ugyanebben a pillanatban összeborzongott a hideglelős, iszonyú ráismeréstől, melytől még a lélegzete is elakadt. Most már tudta, ki ez az ember. Aki vele szemben az igazak álmát aludta, az egyik hulla volt, melynek fényképét a zsebében őrizte.

A szerelvény megállt Cross Row állomásnál. Páran felszálltak. A peron fényei pislogni, majd mozogni kezdtek, aztán hátrafelé kiiramodtak a képből. A szerelvény gyorsított.

Rövidesen újabb felvillanó fények – ragyogóan kivilágított jelzőtáblák és falragaszok – mellett suhantak el. Bár már leszálláshoz kellett volna készülődnie, Gregory még csak az állomás névtábláját sem nézte meg. Teljes mozdulatlanságban ült ott, mint aki mélyen elmerül gondolataiban, s tekintete az alvóra szegeződött. Az ajtók sziszegve bezárultak. Az ablakokon kívül ragyogó fluoreszkáló fények vízszintes sora iramlott sebesen hátrafelé, majd hirtelen eltűnt, mintha csak elnyisszantották volna. A kitartón gyorsuló szerelvény belesüvített a sötét alagútba.

Gregorynak hasogatni kezdett a feje. Valószínűleg a kerekek lármás csattogása kelthette benne ezt a képzetet, de úgy érezte, mintha hosszú, szürke kürtőn keresztül szemlélné az alvó fejét, melyet felvillanó szikrák töltenek meg. Az eltátott száj sötétje hipnotikus erővel hatott rá. Oly állhatatosan, moccanatlanul, rögeszmésen leste, hogy a puffadt, hamuszürke arc is mintha színjátszó fénykörré változott volna. Mialatt tekintetét továbbra is az öregre szegezte, Gregory a kabátzsebébe nyúlt, kigombolta, és elővette a fotót. A szerelvény sziszegve megállt. Hol járhattak? Csak nem Camberwellben máris?

Többen felálltak, hogy leszálljanak. Egy ajtó felé igyekvő baka elbotlott az öreg kinyújtott lábában, aki most váratlanul felébredt, majd szó nélkül megigazította a kalapját, felkelt ültéből, és csatlakozott a kifelé áramló tömeghez.

Gregory felugrott, sietsége magára vonta a közfigyelmet. Többen megbámulták. Az ajtók lassan bezárultak. Gregory szétfeszítette az ajtószárnyakat, s a mozgó szerelvényről leugrott a peronra. Ahogy ott futott, az elsuhanó kocsik egyikéből egy szemvillanásra dühödt arc nézett ki rá.

– Hé, maga! – kiáltott utána a forgalomirányító.

Hideg fuvallat vágott az orrába. Nyomban megállt, szíve vadul kalapált izgalmában. Embere a tömeggel együtt sodródott a kijárat magas vaskapuja felé. Gregory visszahúzódva várakozott. Mögötte az újságosbódét egyetlen meztelen villanyégő erős fénye világította meg.

Az öreg sántított, s valamivel lemaradt az utasok kiáramló tömege mögött. Csuromvizes karimájú, lekonyuló kalapjával, a zsebek körül felfoszló gyűrött kabátjában úgy festett, mint a régi idők kalapozó koldusai. Gregory a tenyerében megbúvó fotóra pillantott. Semmi hasonlóság nem volt a két férfi között.

Teljesen összezavarodott. Zilált idegei játszanak vele vagy a véletlen? A halott férfi túl fiatal volt az öreghez képest, akit eddig követett.

Ostobán érezte magát, ahogy zavarodottan, rángó arccal hol a fotót, hol az öreget nézte, akinek borotválatlan ábrázata hamuszürkén ereszkedett a gallérra. Most érezte csak meg, hogy figyelik, és hátrafordult a detektív felé. Mivel sejtelme sem volt, minek köszöneti ezt az érdeklődést, arca üres, szórakozott kifejezést öltött, laza állkapcsa enyhén elnyílt, s nyáladzó ajkai szétváltak. Így már megint emlékeztetett a fotón látható hullára.

Gregory kinyújtotta a kezét, mint aki meg kívánja érinteni az öreg állát. Az rémülten felkiáltott – pontosabban rekedt hörgést hallatott –, és sietve fellépett a mozgólépcsőre.

Ekkor egy kétgyermekes család nyomult Gregory és az öreg közé, elzárva a hadnagy továbbhaladásának útját. Ezt látva az öreg átfurakodott a többi utason, és egyre feljebb verekedte magát a mozgólépcsőn.

Gregory utána vetette magát, rá se hederítve egy felháborodott asszonyság szidalmaira és más bosszús megjegyzésekre. Az utcai kijáratnál a tömeg ismét összetorlódott. Rajtuk már nem tudott áttörni, ezért a végén feladta, átadva magát az emberáradat lassú sodrásának. Mire kiért az utcára, az öregnek teljesen nyoma veszett. Kétségbeesetten kémlelt minden irányba, s közben magát átkozta azért a habozásért, amikor vagy félelmének, vagy meglepetésének betudhatóan az öreg a másodperc egy tört részében egérutat nyert.

A járdasziget mindkét oldalán – ahol felszínre került a földalattiból – megszakítás nélkül áramlott a forgalom. Valahányszor megpróbált átlábolni, elvakították a szemébe világító fényszórók. Gyámoltalanul ácsorgott a járdaszélen. Hamarosan egy taxi húzott oda mellé, mert a vezető feltételezte, hogy taxira vár. A kocsi ajtaja kinyílt, s Gregory gépiesen bemondta a címét. Mikor a jármű elindult, vette csak észre, hogy továbbra is a fotót szorongatja a kezében.

Nagyjából tíz perc múlva a taxi megállt egy kis utca sarkán, amely az Odd Square-ről nyílt. Gregory kiszállt. Mostanra úgy hitte, hogy valamiféle hallucináció áldozata volt az imént. Sóhajtva a zsebébe túrt, és a kulcsát kereste.

A ház, amelyben lakott, a Fenshawe házaspár tulajdonát képezte. Vén, kétemeletes épület volt. Kapuzata egy székesegyházban sem vallott volna szégyent. Meredek oromtető és vaskos, sötét falak jellemezték. Hosszú folyosóin egymást érték a váratlan fordulók és a rejtett benyílók, s a belmagasság olyan méretes volt, mintha a helyiségeket valamiféle repülő teremtményeknek tervezték volna. Ezt a benyomást csak tovább erősítette a mennyezeti díszítmények túlcsorduló bősége. Magas, aranyozott boltozataival, ahol takarékossági okokból örök félhomály uralkodott, mert alig égett villany; széles márványlépcsőjével; vaskos oszlopokkal övezett teraszával; tükörfalú nappalijával, melynek csillárai Versailles-t másolták és óriási fürdőszobájával (valaha vélhetőleg itt volt a szalon) a ház sajátos pompát árasztott magából. Ez tüzelte fel annak idején Gregory képzeletét, amikor új kollégája, Kinsey kíséretében először járt itt. És mivel Fenshawe-ék jó benyomást tettek rá, úgy döntött, hogy kollégája tanácsát megfogadva kivesz náluk egy szobát, azt, amelyiket Kinsey elhagyni készült, mint mondotta, személyes okokból.

Sajnos a viktoriánus építészek, akik az épületet tervezték, mit sem tudtak a modern kor szerelvényeiről, ami szerfölött sok kényelmetlenséggel járt. Ahhoz, hogy eljusson a fürdőszobáig, Gregorynak végig kellett mennie egy hosszú, szűk folyosón és egy üvegezett galérián. Mikor pedig a lépcsőről a szobájába indult, át kellett haladnia egy hatajtós, csaknem bútorozatlan nappalin, amelynek kopárságán alig enyhített valamit pár megfeketedett mélydombormű a málladozó falakon, egy kristálycsillár, meg a hat sarok mindegyikében elhelyezett tükrök sora. Gregory egy idő után hozzászokott a ház hiányosságaihoz, amelyek nem zavarták többé.

Mivel mozgalmas életet élt, késő este ért haza, s az egész napját munkával töltötte, csak egy idő után jött rá, milyen különös is új szálláshelye. Eleinte arra sem ébredt rá, mennyire hat rá ez a különösség.

Bár Fenshawe-ék felett alaposan eljárt az idő, kellemes öregek voltak. A sápadt, vértelen, sovány, enyhén őszülő Mr. Fenshawe búval bélelt férfiú volt. Mivel húsos orra úgy festett, mintha egy pirospozsgásabb arctól kölcsönözte volna, azt a benyomást keltette, hogy álruhát öltött. Ódivatúan öltözött, cipőjét rendszerint tükörfényesre suvickolta, szürke szalonkabátot hordott, s még otthon is hosszú sétabottal járt. Neje testes nőszemély volt, apró, sötét, csillogó szempárral. Sötét ruhái furán kibuggyosodtak (egy idő után Gregory gyanítani kezdte, hogy tömés az oka), és olyan szófukar volt, hogy a hadnagy jószerével a hangjára sem emlékezett. Amikor a tulajdonosokról faggatta Kinseyt, az megnyugtatta, ne aggódjon, jól kijön majd velük. Egy pillanat múltán azonban hozzátette:

– Szedett-vedett egy népség.

Mivel akkoriban Gregory be óhajtott költözni a nagy, öreg házba, meg se hallotta a talányos megjegyzést, annál is inkább, mert hozzászokott Kinsey bizarr fordulataihoz.

Mrs. Fenshawe-val a beköltözése utáni első reggelen találkozott. Még korán volt, s ő a fürdőszoba felé botorkált, mikor a nappaliban összeakadt a jeles hölggyel. Az alacsony zsámolyon foglalt helyet, mely valószínűleg gyermekek számára készült. Egyik kezében rongyot szorongatott, a másikban valamiféle éles fémszerszámot. Lábfejével tolva félre a szőnyeg egy-egy darabját, az asszonyság a parkettát fényezte a szoba teljes hosszában, éspedig olyan csigalassúsággal, hogy Gregory a fürdőszobából visszafelé jövet ugyanolyan szorgos munkában találta, mint az imént, alig fél métert haladhatott közben előre. A hatalmas nappali közepén úgy festett szegény, mint egy lassan összehúzódó hernyó fekete feje, melynek törzsét a mintás szőnyeg alkotta. Mikor Gregory megkérdezte, nem lehetne-e a segítségére, Mrs. Fenshawe egy kurta pillanatra feléje fordította arcát, amelyen feszült a bőr, de egy mukkot sem szólt. Aznap délután, kifelé igyekezve Gregory csaknem ledöntötte kis zsámolyáról, ahogy lépésenként csúszott-mászott előre (nem égett a villany). Elég lett volna egy véletlen mozdulat, hogy továbbguruljon a lépcsőfokokon. A hadnagy ezután is belebotlott időnként a legváratlanabb helyeken, s mialatt a szobájában dolgozott, akkor is hallotta a zsámoly lassú, kimért csikorgását, ahogy a hölgy előre araszolt a folyosón. Egyszer, amikor a nyikorgás épp az ajtaja előtt hallgatott el, Gregory undorodva feltételezte, hogy a házinéni őt kémleli a kulcslyukon keresztül. Sietve kilépett hát a folyosóra, Mrs. Fenshawe azonban, aki buzgón fényezte a parkettát az ablak alatt, ügyet se vetett rá.

Gregory mindebből arra következtetett, hogy Mrs. Fenshawe takarékosságból nem fogad fel segítséget maga mellé, és azért telepedik a zsámolyra, mert így nem fájdul meg a háta a hajoldozásban. Ez a magyarázat azonban – feltehetően helytálló mivolta ellenére – nem szüntette meg magát a problémát, mivel a zsámolyán kuporgó asszonyság örökös látványa és a hajnaltól alkonyatig tartó nyikorgás rövidesen démoni jelleget öltött Gregory tudatában. Vágyva vágyott a pillanatra, amikor a nyikorgás végre alábbhagy; néha órákat kellett várnia, hogy időleges nyugalomra leljen. Ráadásul Mrs. Fenshawe-t rendszerint két fekete macska kísérte. Minden jel szerint a jóasszony gondozta őket, de Gregory érthetetlen okokból őket sem állhatta. Tucatszor elmondta ugyan magában, hogy az egész nem tartozik rá, és ha nem lett volna Mr. Fenshawe, talán sikerül is elfeledkeznie a szobáján kívüli kellemetlenségekről.

Bár az öreg szobája közvetlenül az övével volt szomszédos, és ugyanarra a pompázatos teraszra nyílt, Gregory nappal egyetlen neszt sem hallott a háziúrtól. Az éjszakák már más lapra tartoztak. Jóval tíz után – párszor tizenegy is elmúlt már – Gregory ritmikus kopogtatást hallott a két szobát elválasztó fal felől. Néha dallamos, zengő hang volt, máskor viszont üres és tompa, mint amikor egy fa falat ütögetnek végig kalapáccsal. Mindezt többnyire másfajta hangjelenségek is kísérték. Gregorynak eleinte az volt a benyomása, hogy végtelen variációban követik egymást, ám nem telt bele egy hónap, és meg tudna különböztetni a nyolc leggyakoribb változatot.

A kezdeti kopogtatást rendszerint tompa, üres hang követte, olyan, mint amikor kis hordót vagy fapipát görgetnek végig a csupasz padlón. Máskor gyors, élénk puffanások hallatszottak, mintha valaki mezítláb járt-kelt volna, teljes terhével a sarkára nehezedve. Megint máskor, mintha súlyos kézzel csapkodtak volna valamit, mondjuk üres tenyérrel egy felfújt, nedves léggömböt. Időről időre szakaszos sziszegés hallatszott át, vagy nehezen jellemezhető halk neszek. A műsorba beletartozott még némi kitartó kaparászás, melyet fémes kopogás szakított félbe, majd meg éles hussintás, amilyen a légycsapó hangja vagy egy hangszer elpattanó, feszes húrjáé.

Ezek a hangok minden rendszert nélkülözve követték egymást, s a puha puffanásokat leszámítva, melyek mögött Gregory mezítlábas toporzékolást sejdített, némelyik több éjszakán keresztül is hiányzott. Tempójuk kitartóan növekedett – nemhiába jellemezte őket a kivitelezés tökélye –, s ha egyszer elkezdődtek, a lakó a legszokatlanabb gazdagságú és hangfekvésű szerenádra számíthatott. Bár e hangok és mormogások általában nem voltak fülsértőek, Gregory – takarója alatt a sötét szobában, a magas, láthatatlan mennyezetre bámulva – néha úgy érezte, hogy szétrepesztik az agyát. Idővel érdeklődése irántuk a puszta kíváncsiságból csaknem kóros megszállottságra váltott át, jóllehet, mivel nem volt kenyere az önelemzés, nehezen tudta volna megmondani, mikor következett be e változás. Könnyen elképzelhető, hogy Mrs. Fenshawe nappali különcködése tette túlérzékennyé mindazzal a nyomorúsággal szemben, ami éjszaka várt rá. Eleinte még jól is aludt; alig hallott meg valamit, annyira elfoglalta egy bűneset. Miután azonban a zajok több éjen keresztül kitartóan ismétlődtek, sötét szobáját holmi visszhangkamrának kezdte gondolni. Hiába győzködte magát, hogy Mr. Fenshawe éjszakai ténykedése nem tartozik rá, késő volt.

Ezután racionalizálással próbálkozott. Miután baljós, érthetetlen hangok sokaságával kellett megbirkóznia, valamiféle logikus magyarázatot keresett mindőjükre. Hamar rájött azonban, hogy ez lehetetlen.

Míg valaha úgy aludt, mint a bunda, s alig bújt a takaró alá, elnyomta az álom – az álmatlanok panaszait meg udvarias hitetlenkedéssel hallgatta –, most, a Fenshawe-házban altatókat kezdett szedni.

Minden vasárnap délben együtt ebédelt a háziakkal, akik a meghívást az előző vasárnapokon szokták kiterjeszteni a következőre. Egyik ilyen alkalommal sikerült bekémlelnie Mr. Fenshawe szobájába, ám azonnal meg is bánta, mert amit látott, ízekre zúzta gondosan megszerkesztett elméletét, miszerint a háziúr bonyolult tudományos kísérleteket folytat. A világos, háromszögletű szoba ugyanis egy hatalmas ágyon, fiókosszekrényen, éjjeli asztalkán, mosdón és két széken kívül tökéletesen üres volt. Híre-hamva nem volt itt holmi szerszámoknak, fatábláknak, léggömböknek, fémtartályoknak vagy hordócskáknak. Könyv egyáltalán nem volt a helyiségben.

A vasárnapi ebédek jobbára meglehetősen unalmasan zajlottak le. Fenshawe-ék átlagemberek voltak, akik közhelyes véleményeiket a Daily Chronicle hasábjaiból merítették, és ritkán mondtak bármi eredetit. Társalgásuk rendszerint a vén ház javítgatási munkálatai és az ehhez szükséges pénzmag előteremtésének nehézségei körül forgott. Emellett néha elejtettek pár anekdotát holmi távoli rokonról, aki Indiában pergette napjait, s a jelek szerint a család izgalmasabb ágához tartozott. Mindez olyan banális és kicsinyes volt, hogy szóba se jöhetett az éjszakai zajok vagy Mrs. Fenshawe szorgoskodásának megemlítése zsámolyán a házban. Akár igaz volt mindez, akár nem, Gregorynak sosem volt elég bátorsága szóba hozni e dolgokat.

Az ebédek végeztével azzal nyugtatgatta magát, nem érdemes aggodalmaskodnia mindezért: csupán csak át kell gondolnia az egészet, de legalábbis ésszerű magyarázatot találnia, mit művel szomszédja a közös fal mögött az éj leple alatt. Ha ez sikerül, mondta magának, végre megszabadulhat a gyötrelmes éjszakai virrasztásoktól, mikor magányosan, álmatlanul hánykolódik ágyán a sötétben.

Csakhogy a szándék, hogy értelmezze e baljós, összefüggéstelen zajokat és zörejeket, mintha üres űrben lebegett volna Gregory elméjében. Egyszer, az altatótól kábán, amely ugyan elálmosította, de nyugalmat nem hozott, nesztelenül kióvakodott ágyából, és kiment a teraszra. Hanem a Mr. Fenshawe szobájába vezető üvegajtót odabentről súlyos, átlátszatlan függöny takarta el. Gregory a hidegtől vacogva, megvert kutyaként tért vissza a szobájába, ahol letörten bújt vissza a paplan alá, hisz olyasmivel próbálkozott, amiért élete végéig szégyenkezhet.

Nappal alig gondolt a zajokra, annyira lekötötte a munkája. Jobbára akkor jutottak eszébe, amikor összefutott Kinseyvel a központban. Ilyenkor kollégája mindig várakozó szemeket meresztett rá, valamiféle óvatos kíváncsisággal. Gregory azonban úgy döntött, nem háborgatja a titokkal. Hosszú távon végül is miről volt szó? Gregory maga se vette észre, de idővel rákapott, hogy hazavigye a hivatalos jelentéseket, ahol éjfélig, néha tovább is borongott felettük. Ilyenkor a közeli, végső szégyen járt a fejében, mert az álmatlan virrasztás hosszú órái alatt a legképtelenebb ötletek rajzottak a fejében. Néha az a kétségbeesett ötlete támadt, hogy feladja a küzdelmet, és szállodában vagy panzióban keres menedéket.

Ma este, Sheppardtől jövet mindennél inkább nyugalomra és békére volt szüksége. Az alkohol már réges-rég elpárolgott a szervezetéből, bár továbbra is harag fűtötte. Rossz volt a szájíze, s a szeme olyan fájdalmasan szúrt, mintha homok került volna a szemhéja alá. A sötétbe burkolózó lépcső elhagyatott volt. Gregory átsietett a nappalin, ahol a sötét tükrök hűvösen csillámlottak a sarkokban, s megkönnyebbült sóhajjal tette be maga mögött szobája ajtaját. Ott egy pillanatra, megszokásból, mondhatni, reflexszerűen, dermedten állt és hallgatózott. Ilyenkor nem gondolkozott, egyedül az ösztönei vezérelték. A házban halotti némaság uralkodott. Gregory felgyújtotta a villanyt. Mivel a szobában áporodott, fülledt volt a levegő, kinyitotta a teraszra vezető ajtót, aztán kis elektromos kávéfőzőjével matatott. Hasogató fejfájás kínozta. Korábban az este folyamán más ügyek-bajok vonták el a figyelmét, most azonban a fájdalom tudata felszínére tolakodott, és minden gondolatát lekötötte. Egy székre telepedett a fortyogó masina mellé, ám balszerencsés, csapnivaló napját felidézve olyan idegesség fogta el, hogy fel kellett állnia. Nyugalom, mondta magának, semmi igazán rossz nem történt. Jó, a metrón meglógott előle az az ürge, aki bizonytalanul az egyik hiányzó tetemre emlékeztette. Sheppard a nyomozás élére állította, s végtére is nem ez volt-e a szíve vágya? Meg kell hagyni, a főnök hetet-havat összehordott, hanem végső soron mindez csak üres fecsegés, s Sheppard láthatóan elkötelezte magát az ügy mellett. Talán öregkorára vallásos lett. Mi más volt még? Gregorynak eszébe jutott, ami a zsákutcába futó árkád alatt történt – a találkozás önmagával –, és önkéntelenül is felnevetett. „A detektív dolgozott bennem – gondolta. – Amúgy, ha eltolom is ezt az ügyet, ugyan mit árthat nekem?” Fiókjából vastag noteszt vett elő, üres oldalra fordított, és körmölni kezdett: INDÍTÉK: kapzsiság, vallási fanatizmus, szex, politika, elmebaj – írta a lapra.

Átfutotta, amit írt, s a „vallási fanatizmus” kivételével az összes többi tételt kihúzta. Micsoda nevetséges ötlet! Félredobta a noteszt, s előregörnyedve két kezébe temette az arcát. A kávéfőző mostanra vadul szortyogott. Az indítékoknak ez az ostoba kis listája talán mégsem annyira haszontalan – gondolta. Ekkor ijesztő gondolat fogamzott meg az agyában. Tétlenül, csüggedten figyelte, mint küzdi magát tudata felszínére, s gyámoltalanul kapálózó, csapdába esett rovarnak kezdte magát érezni, amelyet felfoghatatlan és felmérhetetlen sötétségbe vetettek.

Reszketve felállt, az íróasztalához ment, s kinyitott egy Törvényszéki orvostan címet viselő vaskos kötetet; a könyvjelző a következő fejezetet mutatta: „A holttest felbomlása és rothadása”.

Olvasni kezdett, de egy idő után, bár tekintete engedelmesen követte a sorokat, lelki szemei előtt megjelent Sheppard szobája a holt arcok galériájával. Maga előtt látta fel-le járó főnökét az üres házban, amint időről időre megáll, hogy megszemlélje a képeket. Gregory újra megborzongott, s magában eldöntötte, hogy Sheppard az elsőrendű gyanúsított. Hirtelen éles fütyülés ébresztette rá, hogy a kávé elkészült.

Becsukta a könyvet, felállt, kitöltött magának egy csészével, s a nyitott teraszajtóban állva felhajtotta, alig ügyelve arra, hogy a forró folyadék égeti a torkát. A város felett derengő izzás függött. A távolban autók suhantak az éjszakai utcákon, s fehér sziporkaként hullottak a sötétség szakadékába. A házból halk zörgés hallatszott. Olyan volt, mint amikor egy egér rágja át magát a falon, Gregory azonban tudta, hogy nem az. Úgy érezte, el sem kezdődött a mérkőzés, máris vesztett. Kifutott a teraszra. A kő mellvédnek támaszkodva tekintetét a csillagokkal telehintett égre emelte.

III

Aznap éjjel álmot látott, amely mindent kristálytisztán megmagyarázott, s az ügyet is megoldotta. Reggelre kelve egyetlen részletre sem emlékezett. Pár álomfoszlány borotválkozás közben jutott az eszébe. A vidámpark céllövöldéjében célzott meg egy mackót egy jókora piros pisztollyal. A célpont közepébe talált, ám ekkor a medve felmordult és a hátsó lábára ágaskodott. Már nem is medve volt, hanem doktor Sciss, halálsápadtan, sötét köpenybe burkolózva. Mikor Gregory ráfogta a pisztolyt, az olyan puha lett, mint egy darab gumi. Hiába nyomkodta ujját ahhoz a ponthoz, ahol a ravasznak kellett volna lennie, a fegyver nem sült el. Ez volt minden, amire visszaemlékezett az álmából. A borotválkozást befejezve elhatározta, hogy felhívja Scisst, és találkozót beszél meg vele. A házat elhagyva Mrs. Fenshawe-val akadt össze a folyosón, aki hosszú futószőnyeget tekert össze éppen. Az egyik macska a zsámolya alatt kuporgott. Gregory soha nem tudta megkülönböztetni a két állatot, bár amikor együtt látta őket, észlelte a különbségeiket. Egy sietős reggeli után, melyet a tér túloldalán lévő kávézóban költött el, felhívta Scisst. Női hang szólt a vonalba, s közölte, hogy a tudós aznapra elhagyta Londont. Gregory terve ezzel összeomlott. Az utcára kilépve nem tudta, mihez kezdjen. Egy ideig céltalanul kószált, és a kirakatokat bámulta, majd minden ok nélkül egy teljes órát eltöltött a Woolworth΄sben bolyongva. Déltájban otthagyta az áruházat, s végül benézett a Scotland Yardhoz.

Keddi nap volt. Gregory magában eszébe véste, hány nap van még hátra a következő tett elkövetéséig Sciss számításai szerint. Aztán átfutott egy nyaláb jelentést a vonatkozó külvárosokról. Gondosan áttanulmányozta a legfrissebb időjárás-jelentést, valamint Dél-Anglia hosszú távú meteorológiai előrejelzését; egy ideig elcsevegett a gépelőkkel, majd Kinseyvel megbeszélte, hogy este megnéznek együtt egy filmet.

Ezután továbbra sem tudta, mit kezdjen magával. Egy valamit semmiképpen nem akart, ezt tudta, nem óhajtott a Törvényszéki orvostan fölött rostokolni odahaza. Nem lustaságból, hanem mert a képek mindig kihozták a sodrából, noha persze ő volt az utolsó, aki ezt elismerte volna. Hosszú várakozásra számíthatott, s tudta, akkor telik el hamarébb az idő, ha valamivel elfoglalja magát, ez azonban nem volt könnyű. Egy darabig azzal ütötte el az időt, hogy összeírta azt a terjedelmes könyvjegyzéket meg a Kriminológiai szemle ama régi cikkeit, melyeket egy napon ki kívánt kölcsönözni a részleg könyvtárából. Később elment a klubjába, ahol megnézett egy focimeccset a tévében. Néhány órát még olvasott otthon, majd azzal az érzéssel tért nyugovóra, hogy ez a nap teljességgel haszontalanul telt el.

Másnap reggel elhatározta, hogy kitanulja a statisztikát. A Yard felé menet beszerzett pár könyvet a témában. Délig a hivatalban lébecolt. Ebéd után a Kensington Gardens metróállomáson találta magát. Úgy döntött, megint azzal a játékkal mulattatja magát, melyet diákkorában ötölt ki. Felszállt az első szerelvényre, amely befutott, ott szállt le, ahol kedve tartotta, majd egy teljes óráig száguldozott így a városban.

Ez a kis játék mindig elbűvölte tizenkilenc évesen. Csak állt a tömeg közepén, s az utolsó pillanatig nem tudta, felszáll-e vagy sem a közeledő járatra. Ilyenkor valamiféle belső jeladásra vagy sugallatra várt, amely megmondja, mit tegyen. „Történjék bármi, én innen el nem mozdulok” – fogadkozott például, ám mégis felugrott a vagonba, épp mielőtt az ajtók bezárultak. Máskor szigorúan meghagyta magának, hogy felszáll a következő vonatra, ám ezt meg se várva abba a kocsiba lépett be, ami ott állt az orra előtt. Fiatalon már a véletlen gondolata is elbűvölte, s önmagát vizsgálgatva és kutatva igyekezett kideríteni, hogyan hat tulajdon pszichéjére; meg kell hagyni, soványka eredménnyel. A személyiség titkai minden jel szerint tizenkilenc éves fejjel izgatják legjobban az embert. Mostanra Gregory kénytelen-kelletlen beletörődött, hogy egészen más ember lett, jóval kisebb képzelőerővel. Egy óra múltán (miután végül kényszerítette magát, hogy átszálljon a megfelelő járatra, bár tudván tudta, hogy úgysem tehetne mást), ráunt régi játékára. Hat óra tájban beugrott az Európába, ahol Farquartot pillantotta meg. Még mielőtt kollégája észrevehette volna, sietve távozott. Aznap este is beült egy moziba, ahol halálra unta magát a filmen. Később a statisztikát tanulmányozta a szobájában, mígnem egy egyenlet megoldása közben elnyomta az álom.

Még sötét volt, amikor telefoncsörgésre ébredt. Kényszerítette magát, hogy kikeljen az ágyból.

Ahogy mezítláb futott a hideg parkettán, rájött, hogy a telefoncsörgés az álmát is átszőtte. Mivel félálomban nem találta meg a villanykapcsolót, a kagyló után tapogatózott a sötétben, amely kitartóan csöngött.

– Itt Gregory.

– Épp jókor! Már kezdtem azt hinni, mással töltötte az éjszakát. Nos, legalább jó az alvókája… nem mindenki ilyen szerencsés. Ide hallgasson! Befutott egy jelentés. Valaki újabb tetemet kísérelt meg elcsórni Pickeringben.

Gregory amint meghallotta, azonnal felismerte a hangot: Allis hívta fel, a Yard ügyeletes tisztje.

– Pickering? Pickering? – próbált meg visszaemlékezni.

Felállt, kise imbolyogva az álmosságtól, miközben az ügyeletes tiszt tovább harsogta a magáét.

– A ravatalozóhoz kiküldött rendőr egy kocsi alatt végezte. Mostanra bizonyára kiért hozzá a mentő. Roppant zavaros történet. A kocsi, amelyik elütötte a rendőrt, belefutott egy fába. A többit maga is látja majd.

– Mikor történt mindez? Mondjon pontos időpontot!

– Ó, vagy úgy félórája. Most kaptuk a jelentést. Nem kér valakit maga mellé? Most mondja meg, mert kocsit küldök magáért.

– Ott van Dudley?

– Nem. Tegnap ügyelt. Vigye magával Wilsont! Ő sem rosszabb. Útközben felveheti. Mindjárt felhívom, és kizargatom az ágyból.

– Rendben, legyen Wilson. És kerítsen nekem valakit a laborból is! Thomas lenne a legjobb, hallja? A fenébe is, vigyük magunkkal az egész bagázst. Meg a dokit is. Vele mi van?

– Amint már mondtam, kiküldtek a terepre egy mentőt. Mostanra bizonyára van orvos a helyszínen.

– Én azonban a Yard emberét akarom, a Yardét! Nem olyan orvost, aki gyógyít, hanem az ellenkezőjét.

– Rendben! Elintézem. Hanem igyekezzen, hallja! Amint leteszem a kagylót, már küldöm is magáért a kocsit.

– Adjon tíz percet!

Gregory felkapcsolta a villanyt. Amikor a telefon megcsördült a sötétben, kellemes izgalom fogta el, ez az érzés azonban nyomtalanul eltűnt, alighogy meghallotta az ügyeletes tiszt első szavait. Az ablaknál termett. Odakint még csaknem szuroksötét volt, de havazott az éjszaka, s az utcákat fehér takaró borította. „Tökéletes” – gondolta Gregory. Lábujjhegyen a fürdőszobába lopózott, azt számítgatva, van-e elég ideje lezuhanyozni, mielőtt Thomas összepakolja a holmiját. Nem tévedett. Amikor kilépett a kapun, nyaka köré húzva esőkabátja gallérját, a kocsi még nem érkezett meg. Az órájára pillantott: hatra járt az idő. Néhány pillanat múlva motorberregést hallott. Nagy darab, fekete Oldsmobile jelent meg a színen. Calls őrmester ült a volán mögött, mellette Wilson, a fotós, a hátsó ülésen meg két másik férfi. Gregory beugrott a még mozgó autóba, becsapva az ajtót maga mögött. A kocsi teljes sebességre kapcsolt, s nagyot zökkenve süvített előre. Fényszórói éles fényt vetettek az úttestre. Gregory hátul szorongott Sorensen és Thomas között.

– Van valami italuk? – kérdezte.

– Van egy kis kávé a termoszban a doki mellett – szólalt meg Calls a volán mögött.

Csaknem hetven mérföldes sebességgel, szirénázva száguldottak át az elhagyatott utcákon. Gregory megtalálta a termoszt, egyetlen hajtásra kiitta a kupak teljes tartalmát, majd továbbadta a kávét a többieknek. A sziréna vadul vijjogott az éjszakában. Gregory szerette ezt. A kanyaroknál a fényszórók végigsöpörték az úttest teljes szélességét. Minden szürke volt, a fehér hótakarót kivéve.

– Mi történt valójában? – kérdezte Gregory, de nem kapott azonnal választ a kérdésére.

– A helyi rendőrőrstől kaptuk a jelentést – mondta aztán Calls pillanatnyi hallgatás után.

– Úgy tudjuk, hogy a temetőhöz kirendelt fickót az egyik motoros járőrünk húzta ki egy kocsi alól. Koponyatörést szenvedett vagy ilyesmi.

– Értem. És mi a helyzet a holttestekkel?

– A holttestekkel? – ismételte meg a kérdést Calls értetlenül. – Úgy tudom, maradtak, ahol voltak.

– Mit ért ez alatt? – lepődött meg Gregory.

Thomas, a technikus szólt közbe a hátsó ülésről:

– Úgy tűnik, az ürge megijedt, és meglépett.

– Majd meglátjuk – csikorgatta a fogát Gregory.

Az Olds olyan hangosan dohogott, mintha új kipufogódobra lenne szüksége. A belvárost maguk mögött hagyva a gyérebben lakott peremvárosok felé robogtak. Egy nagy park közelében ködbe futottak. Calls lassított, majd ahogy a köd kitisztult, újra a gázba taposott. A külvárosba érve már tetemes volt a forgalom: hatalmas kamionok és ingázókat szállító kivilágított, emeletes buszok árasztották el az utakat. Calls tovább bőgette a szirénát, hogy szabad utat kapjanak.

– Ma éjjel, ugye, egy szemernyit sem aludt? – fordult Gregory a karikás szemű doktorhoz, aki úgy görbítette be a hátát, mint egy nyomorék.

– Két óra körül feküdtem le. Ez már csak ilyen. Hanem lefogadom, a helyszínen már semmi dolgom nem akad.

– Valamennyien álmosak vagyunk – mondta rá Gregory filozofikusan.

Átsüvítettek Fulhamen, majd közvetlenül a híd előtt lelassítottak, s könnyű ködben keltek át a Temzén. Alattuk ólomszínt öltött a folyó. Kisebbfajta motorcsónak haladt el mellettük, s a távolból ködkürt rikoltott. A következő pillanatban facsoport suhant el a hídfő mellett. Calls nagy figyelemmel vezetett. Gregory úgy vélte, ő kezeli a legügyesebben a kormányt a Yardnál.

– A főnök tudja már? – Gregory egyszerre senkihez és mindenkihez intézte a kérdését.

Thomas felelt, aki alacsony és élénk modorú volt, mint az őrmester, kis bajsza miatt azonban külvárosi Figaróra emlékeztetett.

– Igen, Allis értesítette. Valójában az összes utasítás tőle származik.

Gregory előrehajolt. Így kényelmesebben esett az utazás, s az elülső ülést betöltő két váll között jól belátta az utat. Az elhaladó teherkocsik sima kéreggé taposták a havat. Gregory szerette, ahogyan Calls a kanyarokat vette; az utolsó pillanatban fékezett, majd a kanyar felénél a gázba taposott, és teljes gőzzel süvített előre. Sosem fordult be persze két keréken, rendőrségi ember létére nem is tehette volna, hacsak nem vészhelyzetben. Most, a hóban amúgy is veszélyes volt vezetni, könnyen az árokban végezhették volna.

Már Wimbledont is elhagyták. A sebességmérő finoman rezegve megközelítette a kilencven mérföld per órát. Időnként a száz felé araszolt, majd ismét visszabillent, nagyot rándulva feljebb kúszott, mialatt a tű kisebb ugrásokkal haladt egyik értékről a másikra a műszerfal kijelzőjén. Hirtelen jókora Buick került elébük. Calls rádudált, de a vezető mintha meg se hallotta volna. Közelebb érve látták, hogy játékmackó himbálózik az élénkpiros szedán hátsó ablakában. Gregorynak eszébe jutott két nappal korábbi álma. Elmosolyodott, mert eltöltötte az erő és a magabiztosság kellemes tudata.

Calls közben beérte a másik kocsit. Alig tizenöt lábbal mögötte bekapcsolta a szirénát, amely fülhasogatóan vijjogott. A Buick nagyot zökkenve fékezett, hátsó kerekei fogást keresve havat fröcsköltek a detektívek szélvédőjére. A szélre kihúzó Buick megcsúszott az ottani mélyebb hóban, s a rendőrkocsi fedele felé farolt. Az összeütközés elkerülhetetlennek tetszett, Calls azonban éles, gyors mozdulattal elfordította a kormányt. Az Olds kihúzott jobbra, és elszáguldott a másik mellett. A Buick-ban ülő fiatal nő döbbent arckifejezése még jó ideig kísértette a nyomozókat a jelenet után. Mire Gregorynak eszébe jutott, hogy kinézzen a hátsó ablakon, a nő ismét visszaevickélt az útra.

A köd felszállóban volt, s ők hótól fehérlő síkságon találták magukat. Imitt-amott csaknem függőleges füstcsíkok szálltak a magasba a kéményekből. Az ég olyan lapos, jellegtelen színű és mozdulatlan volt, hogy nehéz lett volna megmondani, borús-e az idő vagy sem. Idegesen doboló gumival átsüvítettek egy forgalmas csomóponton, s kijutottak az autópályára. Calls a sebesség mámorában görnyedt a volán fölé, s egyre ádázabbul nyomta a pedált. A fekete szedán zúgó motorral szökellt előre száztíz mérföld per óra sebességgel.

A távolban feltűnt egy település, s Calls kihúzott egy útjelző tábla mellé. Vén fákkal szegélyezett keskeny út ágazott le balra az autópályáról, amely vagy kétszáz lépéssel odább az ellenkező irányba fordult. Alighogy megálltak, Gregory felegyenesedett ültében – már ahogyan ez egy kocsiban lehetséges –, s előrehajolva kandikált a térképre, melyet az őrmester szétteregetett a kormányon. Balra kellett fordulniuk.

– Már Pickeringben vagyunk? – kérdezte Gregory.

Calls úgy babrálta a sebváltót, mint egy játékszert.

– Még öt mérföld.

Megindultak a mellékúton, amely felvitt egy enyhe kaptatón, mialatt két-három fabarakkot hagytak maguk mögött. A dombtetőre érve kisütött a nap; kristálytisztán sziporkázott a ködtől átmosott lég, s egyre melegebb lett. Alattuk terült el a helység, s a kémények füstje rózsaszínben játszott a ragyogó napsütésben. Keskeny csermely csörgedezett a hóban, sötét kanyarokat hagyva maga után.

Továbbhajtottak, s átkeltek egy kisebb betonhídon. A túloldalon szembetalálták magukat az ott strázsáló sisakos rendőrrel, akinek nagykabátja csaknem a bokáját verte. Vörös korongot emelt a magasba, ezzel állítva meg őket. Calls letekerte az ablakot.

– Innen gyalog kell tovább mennünk – közölte utasaival.

Pár szót váltott a rendőrrel, majd sebességbe tette az autót, és kiállt vele az útszélre. Valamennyien kiszálltak. Most minden mintha megváltozott volna körülöttük: fehér, néma és békés volt. A távoli erdő fölött megcsillant a felkelő nap, a levegő csípős volt, de tavaszias.

– Arra van – mutatta a rendőr a pontot, ahol a szelíden elkanyarodó út megkerülte a következő dombot.

Letértek az országútról, s keskeny ösvényen mentek tovább, melyet fehérbe öltözött bokrok szegélyeztek, a végéről téglatető sejlett feléjük. Nagyjából háromszáz lépésre előttük az autóroncsot elrejtette előlük a fák sötét árnyéka. Gregory vezette a menetet a rendőr útmutatásai szerint. A nedves hó kellemetlenül cuppogott a lábuk alatt, s a talpukhoz ragadt. Rövidesen kötéllel elkerített útszakaszhoz értek. A kordon mögött keréknyomok vezettek az útszélről a baleset helyszínére.

Félig még az úttesten, félig mellette hosszú, szürke Bentley vesztegelt, amely orrával fúródott egy fatörzsbe. Fényszórói ripityára törtek, elülső szélvédője megrepedt. Az ajtók nyitva csüngtek az oldalán. A kocsi belseje üresnek látszott, legalábbis Gregorynak ennyit sikerült megállapítania. Az egyik helyi rendőr odalépett hozzá. A hadnagy tovább vizsgálgatta a Bentley helyzetét, majd meg se fordulva megkérdezte:

– Nos, mi történt?

– A mentő már elment, felügyelő úr. Magukkal vitték Williamst – felelte a rendőr.

– Ő… volt őrségben a ravatalozónál? – fordult most oda hozzá Gregory.

– Pontosan, felügyelő úr.

– Hadnagy a rangom. Hol van ez a ravatalozó?

– Arra, uram.

Gregory a jelzett irányba mutatott. A temetőt nem védte fal, s a sírok hosszú, szabályos sorait hó takarta. Korábban nem figyelt fel rá, mivel keleti irányban feküdt. Ahhoz, hogy lássa, bele kellett volna néznie a reggeli napba, amely még mindig alacsonyan járt az égen. A közelben, bokrok takarásában lábnyomok vezettek el az úttól egy bozóttal körülvett épülethez.

– Ez a ravatalozó? Az a kátránypapír tetejű épület?

– Igen, hadnagy úr. Hajnali háromig én álltam ott őrt, aztán Williams felváltott. Valójában a kapitányunk összehívott minket, mert…

– Lassítson, és mondjon el mindent töviről hegyire! Eszerint maga után Williams állt őrt. Mi történt utána?

– Nem tudom, uram.

Gregory ismerte a hasonló tétovázást, ezért megőrizte a türelmét.

Időközben a Yard emberei a terepet feltérképezve munkához láttak. A fotós és a labor technikusa a hóba hajította a cókmókját, a közelben a közlekedésrendész motorja dőlt a mérföldkőnek. Sorensen megpróbált rágyújtani, de a szél mindegyre elfújta a gyufáját. A rendőr – szőke, nyájas arcú, nagy szemű legény – megköszörülte a torkát.

– Nos… az volt a dolgunk, hogy körbejárva ellenőrizzük az ablakokat.

– Megkerülték a teljes épületet?

– Nem egészen, uram, mert hátul bokrok takarják el a falat, ezért csak a sírokig mentünk, és vissza.

– Mennyi idő alatt tettek meg egy-egy kört?

– Az attól függ. Ma este bő tíz percünkbe került, mert nehéz volt a havat taposni, jókora köd is volt, s természetesen az ajtót is minden alkalommal ellenőriznünk kellett…

– Helyes. Most pedig mondja el, mi történt a vezetővel, aki felhívta a rendőrőrsöt?

– Hogyan, uram?

– Hol van ez az ember?

– A vezető? Az őrsön, uram. Kisebb vágás van a fején, s dr. Adams szerette volna megvizsgálni.

– Értem. Dr. Adams a körzeti orvos?

– Igenis, uram.

Gregory, még mindig az úttesten, hirtelen rátámadt a rendőrre:

– Miféle idióta taposta össze a havat? Járt még itt valaki, akiről nem beszélt eddig?

A rendőr meglepetten, mégis zavartalanul hunyorgott.

– Nem, uram. A kapitány utasítására kerítettük körbe kordonnal a helyszínt. A biztonság kedvéért.

– Mit ért az alatt, hogy senki nem járt itt? És a mentősök? Ők hogyan vihették el Williamst?

– Á, ő kicsivel odébb hevert… ott találtuk meg a fa alatt – mutatott a rendőr az úttest túloldalán a hó egy horpadására, tíz-tizenkét lépésre a Bentley mögött.

Gregory egyetlen szó nélkül átlépett a kordonon, s lehetőleg a széle mellett haladva átszelte a lezárt területet. A Bentley ugyanúgy London felől jöhetett, mint ők, nyugtázta. Óvatosan lépkedve néhányszor végigment a keréknyomok mentén. Egy bizonyos pontig tisztán kivehetőek voltak. Innentől a hó kis kupacokba torlódott, látni engedve a csupasz aszfaltot. A vezető minden jel szerint olyan hevesen fékezett, hogy az oldalt szánkázó kerekek hóekeként félretolták a havat. Távolabb, a hóban hosszú, ívelt keréknyomok vezettek a Bentley hátsó kerekeihez, ami arra utalt, hogy a kocsi oldalra kilendülve futott a fába. A nedves, képlékeny hó néhány más autónyomot is megőrzött, kivált az út mentén. Köztük a mély nyomok vélhetőleg valami nehéz teherautó vastag kerekeitől származtak; mintázatuk jellegzetes, háború előtti elrendezést mutatott. Gregory egy darabon visszament London irányába, s minden nehézség nélkül megállapította, hogy a Bentley haladt át utoljára ezen az útszakaszon, mivel itt-ott a keréknyomok kitörölték más járművek nyomait. Most emberi lábnyomok után keresgélt. Megindult hát az ellenkező irányban, eltávolodva a helyszínelőktől és a kocsiktól. Tömérdek nyomot talált az ösvényen, mintha csak egy sereg vonult volna át erre. A nyomok feltehetően a sérült rendőrt szállító mentősöktől származtak, jött rá a férfi. Magában elhatározta, hogy köszönetet mond majd a pickeringi rendőrkapitánynak, amiért távol tartotta a menetet az úttesttől. Ezen mindössze egy pár súlyos csizma nyomai voltak láthatók. Futó emberéi lehettek, aki azonban a jelek szerint nemigen értette a dolgát, mert apró léptekkel, amatőr módon próbálta növelni a sebességét.

– A temető irányából futott ki az út közepére – morogta Gregory –, aztán megindult a helység felé. Így futna egy rendőr? Vajon ki üldözhette?

Üldöző után kutatott, de semmit nem talált: a hó érintetlen volt. Továbbhaladva ahhoz a ponthoz érkezett, ahol sűrű bokrokkal övezett keskeny dűlőút ágazott le az útról, s tartott a temető felé. Vagy húsz lépéssel odább az út mentén kerék– és lábnyomokat pillantott meg a hóban, érintetlenül, sértetlen állapotban. Eszerint egy jármű haladt át erre az ellenkező irányból, megfordult, majd megállt (a keréknyomok ehelyütt mélyebben fúródtak a hóba). Két férfi szállt ki. Egy harmadik oldalról közelítette meg, s vezette őket a Bentleyhez. Az útszélen lépegettek, és ugyanott jöttek vissza. A férfi, akit magukkal hoztak, bizonyára gondot okozott nekik, mert néhol kerek nyom jelezte a hóban, hol tették le a hordágyat, mielőtt becsúsztatták a mentőkocsiba. A hely, ahol Gregory e nyomokra talált, a dűlőút kezdeténél volt, ezért most végigment az utóbbin, majd hamarosan visszatért az útra, mert eleget látott. A futó férfi nyomai világosan elárulták, hogyan vágott le a dűlőútról a ravatalozó felé, melynek frissen meszelt fehér fala nagyjából száz lépésnyire torlaszolta el a kilátást.

Miután tüzetesen megvizsgálta a futó lábnyomait, Gregory visszament a Bentleyhez. Nyolc lépésre a roncstól a nyomok tanúsága szerint a kocsi hirtelen megpördült maga körül, mintha ellenirányban indult volna el. Kicsivel odébb annyira felverte a havat, hogy elvesztek a nyomok. Gregory zsebre tett kézzel állt ott, s az ajkát harapdálta.

Elölről ment neki, de nem találta el, aztán farolva elütötte… valószínűleg a hátuljával – töprengett a hadnagy

– Mennyire súlyos Williams sérülése? – emelte fel a fejét.

– Egyelőre nincs magánál, uram. Az orvost – mármint a mentőst – fölöttébb meglepte, hogy a baleset után is járni próbált… és csak ott esett össze – mutatta.

– Ezt meg honnan tudja?

– Mert vérnyomokat hagyott maga után…

Gregory lehajolt, hogy jobban lássa. Három, nem, négy megalvadt vérfolt ivódott olyan mélyen a hóba, hogy nehéz volt meglátni őket.

– Itt volt, amikor a mentő elvitte a sebesültet? Akkor még öntudatánál volt?

– Nem, uram, semmiképpen sem!

– Vérzett?

– Nem, uram, úgy értem, csak épp hogy a feje… a füle, úgy hiszem.

– Gregory, az isten szerelmére, könyörüljön rajtunk! – Sorensen a legcsekélyebb erőfeszítést sem tette, hogy elnyomjon egy ásítást, mialatt égő cigarettáját a hóba pöckölte.

– A szabályzat nem szól könyörületről – csattant fel Gregory, s újra körbenézett.

Wilson bosszúsan vágta a hóba háromlábú fényképészállványát. Thomas csöndesen átkozódott, mert zsákjából kiömlött a porított gipsz, és az összes műszerét bepiszkolta.

– Na, emberek, lássunk munkához! – folytatta a hadnagy. – Vegyék le a nyomokat, és mérjenek meg mindent! Minél többet, annál jobb. Miután itt végeztek, menjenek át a ravatalozóhoz! A kordont utána is célszerű megtartani. Doktor úr, talán mégis akad itt magának valami. Várjon! – fordult aztán a rendőrhöz. – Hol a kapitánya?

– A községben, uram.

– Helyes. Akkor menjünk, és látogassuk meg.

Kigombolta a kabátját, mert egyre melegebb lett. A rendőr tétován toporgott előtte.

– Akarja, hogy önnel menjek, uram?

– Jöjjön!

Sorensen velük tartott, s a kalapjával legyezte magát. A napmeleg nyomán a hó hamarosan eltűnt az ágakról, melyek most feketén és nedvesen rajzolódtak rá az égbolt mélykékjére. Menet közben Gregory megszámolta, hány lépés választja el a roncsot attól a ponttól, ahol a temetőhöz vezető ösvény ráfutott az országútra: összesen százhatvan volt. Az ösvény végén két domb árnyékában húzódott meg a temető. Hűvös volt itt, s a hó továbbra is vastagon és nedvesen megmaradt. A dombok miatt a helységből magából semmi sem látszott a kéményfüstön kívül. Magát a ravatalozót, ezt a fehérre meszelt kis fészert, hátul sűrű aljnövényzet fogta körül, északi oldalán két kisméretű ablak volt, s az egyik falban félig tárt ajtó. A pár hevenyészett deszkából álló tákolmány retesszel záródott, nem kulccsal. Körötte lábnyomok vezettek minden irányban, s közvetlenül a küszöb előtt vászonnal letakart lapos kupac hevert.

– Ez a tetem?

– Igenis, hadnagy úr.

– Hozzányúlt valaki, vagy így találtak rá?

– Pontosan így, uram. Egy ujjal sem nyúltunk hozzá. Egyedül a kapitány úr nézte meg, amikor itt járt az orvossal, de ő sem érintette meg.

– Honnan a vászon?

– A kapitány úr hagyta meg, hogy ezzel takarjuk le a hullát.

– Mondja, hozzáférhetett valaki, amíg maga kinn volt az útnál?

– Nem, uram, ez lehetetlen, hiszen az utat lezártuk.

– Már ezen az oldalon. De mi van a Hackey felőli oldallal?

– Oda is állítottunk őrt, csak a domb miatt nem látja.

– És a szántók?

– Arra ugyan elmehetett valaki – értett egyet a rendőr –, ez esetben azonban át kellett kelnie a vízen.

– Vízen? Miféle vízen?

– Van egy patak az út túloldalán.

Gregory még mindig nem ment közel a vászonhoz. Ehelyett óvatosan félreállt, úgy tanulmányozta Williams lábnyomait. Talált is néhányat a keskeny, letaposott ösvényen, amely körbevette a legközelebbi sírköveket. Ezek tovább folytatódtak a hosszú fészer körül, majd visszavezettek a bokrok közé. Néhány nagyméretű lábnyom, olyanok, melyeket az úttesten látott, látszott jól kivehetően a hóban ott, ahol a rendőr elhagyta posztját, ami arra utalt, hogy eltévedhetett a sötétben.

Gregory kezében órával mérte az időt, mialatt teljes kört tett meg a fészer körül: négy percébe került. „Éjnek idején, hóviharban kétszer ennyi idő alatt járhatta körbe – gondolta. – És számítsunk ehhez hozzá plusz-mínusz két percet a köd miatt.” Mélyebbre merészkedve a sűrű bozótosba egy lejtőn találta magát. Hirtelen kicsúszott a hó a lába alól. Valami mogyoróágat elkapva sikerült megállítania magát, mielőtt belepottyant volna a patakba. A temetőt befogadó völgyteknő legalján sikerült megvetnie a lábát. A partjait elfedő magas hófúvás miatt még ilyen közelről sem látta jól a patakot. Itt-ott a víz kimosta a közeli bokrok gyökereit, vette észre, s a vízfenék puha hepehupái között kődarabok hevertek, némelyik alakjában és méreteiben macskakőre emlékeztetett. Hátrafordulva a korábbinál jobban rálátott a ravatalozó hátsó falára, de csupán az ablaktalan felső traktusra, amely tőle pár yardnyira tornyosult a bokrok fölé. Alaposan megnézte magának, aztán félrehajtva útjából a visszapattanó mogyoróágakat, visszamászott.

– Hol találom a helyi kőművest? – kérdezte meg a rendőrtől.

Az azonnal elértette a kérdést.

– Az út közelében lakik, kicsivel a hídon túl. Az első ház amarra, sárgás színű. De csak nyaranta dolgozik kővel, télidőn ácsként keresi meg a betevőt.

– Hogyan hozza ide a köveit? Az úton?

– Akkor jár el erre, amikor alacsony a vízállás, ha ellenben magas, ami csak nagyritkán fordul elő, tutajjal úsztatja le a köveit az állomásról. Szereti így.

– És ha idehozta, hol munkálja meg őket? Arrafelé… a patak közelében?

– Néha, de nem mindig. Sokfelé dolgozik ő,

– Ha innen követjük felfelé a patak folyását, felvezet az állomásra?

– Igen, de gyalogszerrel nem lehet odajutni, mert a sűrű aljnövényzet egészen a víz széléig leér.

Gregory odaballagott a ravatalozó oldalfalához. Az egyik ablak nyitva volt… pontosabban betörött, s alatta a hóban ott hevert a recés szélű, kitört üvegdarab. Gregory bekémlelt a helyiség belsejébe, de olyan sötét volt, hogy semmit sem látott.

– Bement valaki?

– Csak a kapitány úr.

– Az orvos nem?

– Nem, ő nem ment be.

– Hogy hívják?

– Adamsnek, uram. Nem tudtuk, mikor ér ide a mentő Londonból. A hackneyi érkezett meg előbb, s vele együtt dr. Adams. Történetesen épp éjszaka ügyelt, amikor befutott a hívás.

– Valóban? – morogta Gregory, aki csak fél füllel hallgatott oda a rendőrre, mert figyelmét lekötötte egy kis darab, világos színű faforgács, amely a tört ablak keretéhez tapadt, meg a mély, noha nem túl világos mezítelen lábnyom a hóban, a fal mellett.

Lehajolt, hogy jobban megnézze. A havat itt felverhették, mintha valami súlyosat húztak volna végig rajta. Imitt-amott lapos aljú, elnyúlt horpadásokra figyelt fel a hóban, úgy festettek, mintha egy jókora cipót nyomkodott volna valaki bele. Most valami sárgásat vett észre az egyikben, ezért még jobban lehajolt, s néhány újabb begörbült faforgácsot vett fel. Egy pillanatra a másik ablak felé fordult. Ezt az ablakot bezárták és fehérre meszelték. Gregory most hátralépett kissé, féltérdre ereszkedett, hogy félresöpörje a havat, újra felállt, majd tekintetével követte a különös nyomok útját. Mélyet sóhajtott. Ahogy ott állt zsebre tett kézzel, szemlét tartott a bokrok, a ravatalozó és az első sírkő között húzódó fehér térség fölött. A mély, formátlan nyomok a tört ablak alatt kezdődtek, körbekerülték az ajtót, majd cikcakkosan folytatódtak jobbra és balra, mintha egy részeg vonszolt volna magával holmi súlyos zsákot. Sorensen oldalt állt, s közönyösen nézte a hadnagy vizsgálódását.

– Miért nincs lakat az ajtón? – kérdezte Gregory a rendőrtől. – Korábban volt?

– Igen, volt, hadnagy úr, de letört. A sírásónak kellett volna elvinnie a kovácshoz, de elfelejtette, s mikor végre eszébe jutott, már vasárnap volt. Tudja, hogy van ez, kifogásból sosem elég – vont vállat.

Gregory hallgatott, s közelebb lépett az alaktalan vászonkupachoz. Óvatosan megemelte a merev lepel szélét, majd lehúzta az egészet, és oldalra hajította.

Mezítelen holttest vált láthatóvá. Az oldalán hevert, hajlított karral és lábbal, mint aki láthatatlan alapzaton térdel, avagy nekifeszül valaminek. A hulla lábától széles barázda húzódott közvetlenül az ablakig. Nagyjából a fejtől két lépésre volt a küszöb. A hó itt sima volt.

– Miért nem vizsgálják meg? – javallottá Gregory, és arcába szállt a vér az indulattól. – Ki ő? – fordult a rendőrhöz, aki a sityakját húzta épp a szemébe, hogy megvédje a nap tüzétől.

– Hansel, uram. John Hansel. Egy kis festőüzeme volt a környéken.

Gregory némán nézte, amint Sorensen, abban a gumikesztyűben, amelyet egy közönséges bőröndből vett elő, végigtapogatta a tetem kezeit és lábait, hátrahúzta a szemhéjakat, és megvizsgálta a gerinchajlatot.

– Német volt?

– Nem tudom, uram. Talán csak az ősei, de erről egy fia szót nem hallottam. A szülei mindig erre laktak.

– Mikor halt meg?

– Tegnap reggel, uram. Az orvos szerint szívroham végzett vele. Jó ideje bajlódott már a szívével. Dolgoznia sem lett volna szabad, de nem vigyázott magára. Nem törődött ő semmivel, miután a felesége elhagyta egy másik fickóért.

– Volt más holttest is a ravatalozóban?

Sorensen felállt, térdét megtisztogatta egy zsebkendővel, láthatatlan pihét söpört le az inge ujjáról, majd komótosan visszatette a bőröndbe a gumikesztyűt.

– Volt egy tegnapelőtt, uram, de azt már elhantolták. Tegnap délben volt a temetés.

– Eszerint tegnap dél óta egyedül ez a hulla volt itt?

– Igen uram, egyedül ez.

– Nos, doktor úr, mi a véleménye? – ment oda Gregory Sorensenhez.

Egy ideig egy fűzfa alatt álldogáltak, de az olvadó hó hamarosan rájuk csöpögött az ágakról.

– Mit is mondhatnék? – Sorensen hangja bosszúsan csengett. – A halál nagyjából huszonnégy órája következett be. Az állkapocs elszíneződése, amint maga is látja, a hullamerevség jele.

– És a végtagok? Nos, ki vele… mit rejteget még a tarsolyában?

Mindkét férfi lehalkította a hangját, ami azonban haragról árulkodott.

– Maga is látta.

– Nem vagyok orvos.

– Rendben… nem állt be a hullamerevség. Semmi jele, valaki félbeszakíthatta a folyamatot. Maradjunk ennyiben, és ne beszéljünk róla többet!

– És nem tér vissza?

– Néha igen, legalábbis bizonyos mértékig, de nem mindig. Miért olyan fontos ez?

– Elkezdődött egyáltalán a folyamat?

– A hullamerevség mindig beáll. Ennyit magának is kellene tudnia. És kérem, ne faggasson többet, mert mindent elmondtam, amit tudok.

– Nagyon szépen köszönöm – morogta Gregory, nyíltan kimutatva ellenszenvét.

Az ajtóhoz lépett. Most is nyitva állt, ám ahhoz, hogy belépjen a ravatalozóba, át kellett lépnie a tetemen. Valójában át kellett ugrania, mivel épp eléggé összejárták már körülötte a havat, s nem akart fölösleges lábnyomokat hagyni. Megfogta a reteszt, és félrehúzta. Azt ajtó azonban beleszorult a hóba, és nem engedett. Még erősebben nekifeszült. Ezúttal az ajtó fülsértő nyikorgással a falnak csapódott. Odabent szuroksötét volt, s a küszöbön jókora tócsát hagyott a megolvadt hó. Gregory behunyta a szemét, és türelmesen kivárta, amíg hozzászokik a sötéthez. Így állt ott a falakról visszaverődő kellemetlen, hideg huzatban.

A kicsiny északi ablakon – ez tört be – beszüremlett némi világosság, a másik, bemeszelt alig látszott át. Körbenézve Gregory faforgáccsal meghintett koporsót látott a döngölt földpadló közepén. Erdei és lucfenyő gallyakból font temetési koszorút döntöttek neki, melynek fekete szalagján aranybetűkkel állt: „Nyugodjék békében!” A koporsófedél egy saroknak támaszkodott. Az ablak alatt további faforgács darabok hevertek szanaszét. A másik fal mentén csákány, lapát és több tekercs földes, agyagos kötél volt látható, néhány fadeszka társaságában.

Gregory újra kiment, egy pillanatra behunyta a szemét, mert bántotta a hirtelen világosság. A rendőr épp most terítette be a vászonnal a tetemet; láthatóan nagyon igyekezett, hogy hozzá ne érjen.

– Eszerint ma hajnali háromig volt őrségben? – ment oda hozzá Gregory.

– Igenis, uram – egyenesedett fel a rendőr.

– És hol volt akkor a tetem?

– Már amikor őrségben voltam, uram? A koporsóban.

– Honnan tudja? Ellenőrizte?

– Igenis, uram.

– Hogyan? Kinyitotta az ajtót?

– Nem, uram, de az elemlámpámmal bevilágítottam az ablakon keresztül.

– Betört már akkor az ablaküveg?

– Nem.

– És a koporsó?

– Nem értem, uram.

– Nyitva volt a koporsó?

– Igen, uram.

– Milyen helyzetben feküdt benne a holttest?

– A szokottban, uram.

– Miért nem volt rajta ruha?

A rendőr megélénkült kissé.

– A temetést mára időzítették, uram. Ami a ruhát illeti… hát az hosszú történet. Mikor Hanselt otthagyta a felesége – két éve –, beköltözött hozzá a nővére. Nehéz természet az, nem könnyű vele kijönni. Nos, Hansel reggeli közben halt meg, és a nő nem akarta odaadni a rajta lévő öltönyt, mivel túlságosan új volt. Egy régit szándékozott helyette átadni a temetkezési vállalkozónak, ám amikor az a tetemért ment, a nő közölte vele, még régibb öltönybe öltözteti, csak előbb feketére festi. A temetkezési vállalkozó meg akarta takarítani az újabb utat, ezért elvitte a holttestet úgy, ahogyan találta. Úgy beszélték meg, hogy a nővér ma reggel hozza el az öltönyt…

– Gregory, vissza akarok menni Londonba! Itt rám már nincs szükség – avatkozott közbe Sorensen. – Hadd vigyem el a kocsit! Kap újat a rendőrőrsön.

– Egy perc, és megbeszéljük – csattant fel Gregory.

Sorensen kezdett az idegeire menni. Ennek dacára egy pillanat múlva hozzátette:

– Mindjárt találunk magának valami megoldást.

A gyűrt vásznat bámulta. Bár csak pillanatokra látta a tetemet, élénken élt az emlékezetében. Az elhunyt még nem töltötte be a hatvanat. A tenyere kérges volt, munkától cserzett. Csaknem teljesen kopasz volt, s nyakát és orcáit ősz sörték borították. Gregory emlékezetébe azonban leginkább a félig nyílt, ködös szempár döbbent kifejezése vésődött be. Annyira meleg lett, hogy a hadnagy legszívesebben levette volna a kabátját. Türelmetlenül számítgatni kezdte, mikor éri el a nap az egyelőre árnyékos részeket. Még mielőtt a hó elolvad, mindenképpen muszáj lesz elkészíteni a lábnyomok és egyebek gipszöntvényeit.

Már majdnem felküldte az útra a rendőrt, amikor meglátta közeledő embereit. Elébük ment.

– Épp jókor. Most pedig lássanak munkához, de tüstént, mert a hó olvadni kezd. Thomas, leginkább az ablak és az ajtó közti nyomok érdekelnek. Vigyázzon azonban, mert a hó nedves, és mindent elronthat! Én most bemegyek a községbe. Ha végeztek a nyomokkal, mérjenek meg mindent, amit fontosnak találnak. Állapítsák meg, milyen messze van innen a víz… van egy patak arra, a bokrok mögött. Készítsenek néhány fotót az egész környékről, és kutassák végig a patakpartot! Lehet persze, hogy kihagytam valamit.

– Ne aggódjon, Gregory! – mondta Wilson, akinek felszerelése lapos táskában lógott alá a válláról. Járás közben a táska a csípejét verte, amitől sántának látszott. – És ne felejtse értünk küldeni az autót! – vetette oda még félvállról.

– Természetesen.

Gregory visszament az útra. Közben tökéletesen elfeledkezett Sorensenről. Ahogy azonban egy pillanatra hátrafordult, látta, hogy a doktor követi. Mostanra lebontották a kordont a baleset helyszíne körül, s egy autómentőben két férfi húzta ki az árokból a Bentleyt. Az ő kocsijuk a híd mellett állt, London felé fordítva. Gregory szó nélkül becsusszant a Calls melletti ülésre. A boncnok a motor berregését hallva meggyorsította lépteit. A következő pillanatban elhajtottak a járőr mellett, és visszaindultak Pickering irányába.

A rendőrőrs kétemeletes épületben rendezkedett be a piactéren. Gregoryt egy rendőr vezette fel az emeletre. Hosszú folyosón mentek keresztül, melyet ajtók szegélyeztek. A végéből nyíló ablakon keresztül kilátott a tér túloldalán sorakozó egyemeletes házak tetőire.

A kerületi rendőrkapitány felemelkedett ültéből, hogy üdvözölje. Hosszú arcú, vörös hajú férfi volt, kalapszalagja vörös nyomot hagyott a homloka közepén. A sityakja az íróasztalon hevert mellette.

Idegesen dörzsölgette a kezeit, s a szívélyesség vagy jókedv legcsekélyebb jelét sem árulta el.

– Nos, lássunk munkához! – sóhajtott fel Gregory, s egy székbe telepedett. – Tudja, hogy van Williams? Beszélhetnék vele?

A kapitány a fejét rázta.

– Szó sem lehet róla. Koponyatörése van. Alig pár perce hívtam fel a hackeyi kórházat. Azt mondják, egyelőre nincs öntudatánál. Az orvosok szerint erre még jó ideig várni kell… már ha bekövetkezik egyáltalán.

– Értem. Mondja, maga bizonyára ismeri az embereit, jó rendőr Williams? Menynyi ideje szolgál? Mondjon el róla mindent, amit tud!

Gregory szórakozottan beszélt. Gondolatban ismét a ravatalozónál járt, s a hóban felfedezett nyomokat tanulmányozta.

– Williams? Mit is mondhatnék róla? Négy éve dolgozik a kezem alatt. Korábban északon élt. Szolgált a hadsereg kötelékében, majd megsebesült, és érdemrendet kapott. Miután itt letelepedett, megnősült. Két gyermeke van. Nincs benne semmi rendkívüli. Szeret horgászni. Nyugodt természet, és kellőképpen értelmes. Komolyabb kihágást nem követett el.

– És kisebbeket?

– Nos… talán kicsit könnyen vette a dolgokat. De csupa jóindulatból, ha érti, mire gondolok. Előszeretettel ment a maga feje után, s kissé szabadon értelmezte az előírásokat. Persze egy ilyen kis helyen mindenki ismer mindenkit… ugyanakkor nem volt fontosabb mulasztása. Jó, nem írt elég büntetőcédulát… effélék. Csöndes fajta volt… azt mondhatnám, talán kicsit túl csöndes is… uhh, úgy értem, tényleg csöndes ember – javította ki magát a kapitány hunyorogva.

– Hitt a szellemekben? – tette fel a kérdést Gregory holt komolyan.

A kapitány ránézett.

– A szellemekben? – kérdezett vissza önkéntelenül. Szemlátomást nem tudta, mit gondoljon. – A szellemekben? Nem, azt hiszem, nem. Persze, tudja a fene. Azt akarja ezzel mondani, hogy… – Nem fejezte be a mondatot.

Mindkét férfi hallgatott egy sort.

– Van ötlete, mi elől menekült? – kérdezte Gregory halkan, s előrehajolva egyenesen a kapitány szeme közé nézett.

Ő nem felelt, lehajtotta, majd újra felemelte a fejét.

– Sejtelmem sincs, de…

– De?

A kapitány Gregory arcát tanulmányozta. A hadnagy, mintha torkig lenne ezzel, vállat vont.

– Rendben. Maradjunk akkor a tényéknél! Megvan Williams pisztolya?

– Igen.

– És?

– A kezében fogta – morogta halkan a kapitány.

– Folytassa! Tüzelt is vele?

– Nem. Nem volt kibiztosítva. Mindamellett… volt egy töltény a tárban.

– Töltött pisztolyt hordott magánál? No lám! Nem mondhatja, hogy az emberei töltetlen fegyverrel járőröznek!

– Miért ne? Csendes hely ez. És mindig van idő megtölteni a fegyvert…

– Mit gondol, hogyan jutott Williams arról a helyről, ahol a kocsi elütötte, a mentőig, amely elvitte?

A kapitány arca meglepett kifejezést öltött.

– Nem tudott ő már járni a baleset után, hadnagy úr. Smithers, az az emberünk, aki elütötte, azt mondja, ő vitte arrébb…

– Értem. Nos, ez mindenképpen leegyszerűsíti a helyzetet. Legalábbis fogjuk rá… – helyesbített Gregory. – Itt van maguknál Smithers?

– Igen.

– Ki szeretném kérdezni, ha megengedi.

– Hogyne, persze.

A kapitány kinyitotta az ajtót, és néhány szót szólt oda valakinek, aztán az ablakhoz lépett. Pár perc múlva karcsú, jó vágású fiatalember jelent meg szoros flanelnadrágban és vastag kötésű szvetterben. Keskeny csípeje volt, s olyan arca, mint a B kategóriás filmek hőseié. Az ajtóban megállva idegesen pislogott Gregoryra, aki székén hátradőlve fürkészte. Egy pillanat múlva megszólalt:

– A Yard küldött, hogy levezessem az itteni nyomozást. Talán segítségemre lehet egy és más tisztázásában.

Smithers lassan bólogatott.

– Én… valójában… már el is mondtam mindent… ártatlan vagyok… higgyen nekem, nem az én hibám volt.

– Ha ártatlan, nincs miért aggódnia. Lássuk csak… az a vád ön ellen, hogy balesetet okozott, és veszélyeztette az emberi életet. A törvény semmi újabb információt nem követel meg a vádemeléshez. Hajlandó megválaszolni a kérdéseimet?

– Igen, igen… természetesen… nekem… semmi takargatnivalóm nincs – dadogta a fiatalember, szemlátomást begyulladva a hivatalos szavaktól, melyeket Gregory a fülébe recitált. – Kérem, uram – fogta könyörgőre –, semmit sem tehettem… ő maga vetette magát a kocsim elé. Éjszaka volt meg az a nagy köd… mire megláttam, már késő volt. Esküszöm, nagyon-nagyon lassan vezettem, és mindent elkövettem, hogy ne üssem el… még egy fába is belefutottam emiatt. De az egész az ő hibája, ráadásul a kocsi nem is az enyém… most aztán megnézhetem magam.

– Kérem, Mr. Smithers, mondja el az egészet olyan pontosan, ahogyan csak tudja – szólította fel Gregory. – Milyen gyorsan hajtott?

– Nem több mint harminc mérfölddel, uram, isten látja a lelkemet. A nagy köd miatt, meg havazott is. Alig láttam valamit. Valójában a fényszórókat sem tudtam bekapcsolni, mert csak rosszabbítottak volna a helyzeten.

– Úgy érti, nem kapcsolta be a lámpáit?

– Szó sincs róla. A ködlámpákat igen, de így sem láttam tovább tíz-tizenöt lábnál. Aztán ő hirtelen a kocsi elé került – higgye el, kérem, vak lehetett vagy bolond –, egyenesen nekem futott, és egyszerűen csak a kocsi alá vetette magát.

– Volt valami a kezében?

– Ezt hogy érti, uram?

– Azt kérdeztem, fogott-e valamit a kezébe?

– Akkor nem vettem észre semmit. Később, mikor felemeltem, láttam, hogy pisztoly volt nála, de a baleset idején semmit nem észleltem. Csak minden erőmmel a fékre léptem, mire az autó forogni kezdett, és teljes kört írt le, én meg belefutottam abba a fába. Csúnya vágást is szereztem – mutatott a homlokára.

Az alvadt vér vastag vörös fonala átszelte Smithers homlokát, s eltűnt a hajzatban.

– Ott és akkor még csak meg se ijedtem – folytatta. – Egy pillanatig azt hittem, sikerült a manőverem, és nem ütöttem el. Mivel valóban sikerült is, sehogyan sem megy a fejembe, miért mentem át rajta mégis, mikor pedig félrerántottam a kocsit. Meglehet, a lökhárító volt az ok. Ő meg ott hevert a hóban. Ezzel kezdtem el dörzsölgetni… magamra nem is gondoltam, pedig ömlött a vér a szemembe. Hideg volt, mint a jég, s az első gondolatom az volt, hogy kórházba viszem, de nem tudtam beindítani az autót – valami lerobbanhatott benne, nem tudom, mi –, ezért futni kezdtem az úton, és az első házból kihívtam a mentőket.

– Miért az útszélre vitte a kocsi helyett?

– Nos… azért… azért – habozott a fiatalember –, mert… uff… azt mondják, egy sérültet mindig lapos felületen kell a hátára fektetni, ehhez pedig a kocsiban nem volt elég hely. Az úttest közepén sem hagyhattam, nehogy valaki átmenjen rajta…

– Helyes. Mikor történt mindez?

– Kicsivel öt után. Talán tíz-tizenöt perccel később.

– Látott valakit az úton, mialatt telefonálni ment?

– Nem, egy lelket sem.

– És korábban? Mikor még vezetett? Akkor sem látott senkit? Gyalogosokat? Autókat?

– Hogy gyalogosokat? Dehogy. Autókat? Nem, azokat sem, bár elhaladtam két teherkocsi mellett, de ez még az autópályán történt.

– Honnan jött?

– Londonból.

A helyiségben csönd támadt. Smithers Gregory elé állt.

– Felügyelő, úr, kérem… most elmehetek? És mi lesz a kocsival?

– A kocsi miatt ne izgassa magát! – szólt közbe a kapitány, aki továbbra is az ablak mellett állt. – Ha akarja, az embereim szerelőhöz vihetik, magunk vontatjuk oda. Van egy jó műhely a közelben… odavisszük az autót, azok meg megjavítják.

– Köszönöm. Tökéletes. Csupán táviratoznom kell haza, hogy küldjenek pénzt. És most… most elmehetek?

Gregory és a kapitány összenézett, és hallgatólagos egyetértésre jutott. Gregory igent intett Smithers felé.

– Kérem, hagyja meg a nevét és a címét! – mondta. – Azt a címet, amelyen szükség esetén elérhetjük.

– Ümm… és… hogy van a járőr? – kérdezte amaz csöndesen.

– Talán felgyógyul. Egyelőre még nem tudjuk – felelte a kapitány.

Smithers szóra nyitotta a száját, aztán mégis meggondolta magát, és némán távozott.

Gregoryra érthetetlen fáradtság tört. Az íróasztal felé fordult, és két kezébe temette az arcát. Semmi egyebet nem kívánt, mint hogy elülhessen itt egy ideig, és se megszólalnia, se gondolkodnia ne kelljen.

– Vajon mi elől futhatott? – tört ki hirtelen, önmagát is meglepve. – Mi a fészkes fene elől futott?

– Úgy érti, ki elől? – javította ki a kapitány, aki most elfoglalta helyét az íróasztal mögött.

– Nem. Ha emberi lénnyel gyűlt volna meg a baja, elsüti a fegyverét, nem igaz? Ez olyan biztos, mint hogy kétszer kettő négy. Egyetért velem?

– Maga is látta azokat a nyomokat? – kérdezte a kapitány, aki most a sityakja szalagját iparkodott átszuszakolni a csaton.

Gregory jól megnézte magának. A pickeringi rendőrőrs kapitányát ráncos orca, valamint vérágas, szarkalábas szempár jellemezte, vörös hajában már megjelent pár ősz hajszál.

– Mi volt a helyzet, amikor maga odaért? – felelt kérdésre kérdéssel Gregory.

A kapitány elmerülve dolgozott tovább a csatján.

– Parrings volt ügyeletben a rendőrőrsön. Ez a srác, Smithers, nagyjából fél hatkor hívott minket. Parrings azonnal felébresztett… a szomszéd házban lakom. Mondtam, értesítse a Yardot, aztán amilyen hamar tudtam, kimentem a helyszínre.

– Sötét volt még, amikor kiért?

– Virradt már, de sűrű köd volt.

– Havazott is?

A kapitány letette a sapkáját, az állszíj himbálózva verődött neki az íróasztal lapjának.

– Az orvos Williamsszel foglalatoskodott, mire odaértem. Megtermett legény ez, ezért segítettem az orvosnak és a sofőrnek beemelni a mentőkocsiba. Időközben a közúti járőrök közül is megjelent kettő. Kiállítottam őket az útra, hogy zárják le a baleset helyszínét, aztán magam is elmentem a temetőbe.

– Volt magánál elemlámpa?

– Nem, de elkértem a Hardleyét… a közúti járőrök őrmesteréét. A tetem közvetlenül az ajtó előtt hevert, feje a küszöb felé nézett. Az ajtó nyitva volt.

– És milyen volt a holttest testhelyzete?

– Kezét-lábát behajlította. Azt hiszem, ezt nevezik csuklós tartásnak.

– Honnan van a vászon?

– A ravatalozóban találtam.

– Úgy érti, bement?

– Igen, bár csak oldalazva. A küszöböt meg átugrottam, tudja. Meglehet, nem vettem észre a sötétben ezt vagy azt, de az egyedüli nyom ott, a ravatalozóban a Williamsé volt, bár azt hittem, találok odabent valakit… – Itt hirtelen félbehagyta a mondatot.

– Úgy érti, arra számított, hogy bent leli az elkövetőt?

– Ahogy mondja.

A válasz határozottsága meglepte Gregoryt.

– És mi késztette erre a feltevésre?

– Valami mozgott ott, amikor bevilágítottam a helyiségbe…

Gregory székében megcsavarodva, görnyedten tanulmányozta a kapitány arcvonásait. Alig két láb választotta el kettejüket. A kapitány most ráemelte a szemét, mint akinek egyáltalán nem sietős, hogy folytassa. Halvány mosoly játszott az ajkán, mintha szégyellné kissé, amit mondani készül.

– Egy macska volt…

Íróasztalán dobolva ujjával, még hozzátette:

– Nálam van.

– Hol?

Gregory szeme körbevillant a szobában, de a kapitány a fejét rázta.

– Itt…

Ezzel kinyitott egy fiókot, melyben újságpapírba tekert kis csomag volt látható. Pillanatnyi habozás után kitette az íróasztalra. Gregory óvatosan széthúzta a papír összehajtogatott széleit. Vézna fehér kismacskát látott, fekete szőrpamaccsal a farka végén. Gubancos szőre átázott, karmai szokatlanul mereven meredeztek, s az egyik szem keskeny, tompa pupillája egyenesen a hadnagyra meredt.

– Kimúlt? – fordult Gregory ijedten a kapitányhoz.

– Mikor először jártam a ravatalozóban, még élt.

– Hogyhogy? – kiáltott fel Gregory önkéntelenül. – Mikor múlt ki?

– Már a haláltusáját vívta. Amikor magamhoz vettem, már merevedni kezdett.

– Hol talált rá?

– A koporsó közelében. A… koszorún… ült.

Gregory egy pillanatra behunyta a szemét, aztán ismét kinyitotta, megnézte a macskát, visszatakarta az újságpapírba, s a csomagot elhelyezte az ablakpárkányon.

– Magammal kell vinnem, hogy felboncolják és megvizsgálják – dünnyögte, s megtörölte a homlokát.

– Miért hozta be a rendőrőrsre a macskát? – folytatta a kihallgatást.

– A nyomok miatt. Mert karomnyomokat, ugye, sehol sem látott?

– Nem.

– Nem is volt ott egy szál sem – magyarázta a kapitány. – Noha csak elemlámpa volt velem, gondosan megvizsgáltam a helyszínt. A macska semmiféle nyomot nem hagyott a hóban.

– Ez esetben hogy juthatott be a ravatalozóba?

– Fogalmam sincs. Talán már azelőtt ott volt, hogy havazni kezdett.

– Mikor volt ez?

– Valamikor tizenegy után, vagy talán kicsivel később. Ha akarja, megmondhatom a pontos időt.

– Helyes, de hogy jutott be a macska? Talán végig odabent volt.

– Kora este még nem volt ott. Sticks, az emberem, háromig volt őrségben. Tizenegytől háromig. A macska ez alatt az idő alatt lopakodhatott be.

– És Sticks… kinyitotta az ajtót?

– Igen, amikor odaért. Roppant lelkiismeretes ember… meg akart győződni róla, hogy minden rendben van-e, mielőtt megkezdi az őrségét. Beszéltem már vele.

– Értem. Eszerint a macska ekkor juthatott be.

– Felvetésem szerint.

Thomas és Wilson lépett a helyiségbe.

– Mindennel kész vagyunk, hadnagy úr. Végeztünk. Calls a vasútállomásra szállítja a doktort, de pár perc múlva ő is itt lesz. Megyünk akkor?

– Igen. Tegye ezt a csomagtartóba! Megdolgoztatjuk egy kicsit Sorensent – mondta Gregory nem minden kajánság nélkül.

Kezet rázott a kapitánnyal.

– Nagyon szépen köszönöm a segítségét! Ha egyáltalán lehetséges, szeretném, ha átszállítanák Williamst valamelyik londoni kórházba. Ha bármi adódna közben, kérem, értesítsen! Rendben?

Lementek a földszintre. Gregory az órájára pillantott, s meglepetten látta, hogy már elmúlt dél. Kezdett megéhezni.

– Kapjunk be valamit! – szólt oda a többiekhez.

Volt egy kisvendéglő a közelben, amolyan kocsmaféle, asztalokkal és falatozópulttal. Épp letelepedtek, amikor Calls elhajtott mellettük. Wilson kifutott, hogy leintse, majd miután leparkolt odakint, az őrmester bejött, és csatlakozott a társasághoz. A négy férfi csöndben nyelte magába az ételt. Gyér, a kelleténél elegánsabb bajszát megtörölgetve a fotós sört rendelt magának, és Gregoryhoz fordult.

– Rendelhetek magának italt, hadnagy?

– Nem, köszönöm – mondta Gregory.

Az őrmester is visszautasította az ajánlatot.

– Én vezetek – magyarázta.

Mire végeztek az evéssel, majdnem kettő volt. A hó teljesen elolvadt, csupán a háztetőkön sziporkázott a megszürkült jég. Az utcákat elborította a szutykos latyak. Gregorynak hirtelen kedve támadt vezetni. Társai beültek a kocsiba. Calls mellette foglalt helyet az első ülésen, a másik kettő hátra került. Gregory kihúzott a járdaszegélyről, sáros vizet fröcskölve szerteszét. Ahogy gyorsított, a szeme sarkából leste, nem tartja-e túl gyorsnak az őrmester, de Calls álmos, üveges szemmel bámult ki az ablakon. Gregory jól vezetett, bár saját nézete szerint kissé túl mereven. Ez mindig is aggasztotta, pedig de szívesen érte volna el azt a fölényes közönyt és gépies összeszedettséget, ami a tapasztalt vezetőket jellemzi, ám mindebben csak akkor volt része, amikor máson járt az esze. Ahogy végighajtott az utcán, az autógumi fülsértően felsziszegett, s nem telt bele néhány perc, a szélvédőt fekete felkiáltójelek ezrei borították. Wimbledonon túl megnőtt a forgalom. Gregory erős kísértést érzett, hogy a szirénát bekapcsolva szabaddá tegye az útját, mivel azonban nem sürgősségi hívást kaptak, skrupulusai nem engedték, hogy hódoljon e vágyának. Nagyjából egy óra múlva értek be Londonba. Wilsonnak és Thomasnak a laborban akadt dolga. Gregory megkérte az őrmestert, tegye ki otthon. Végül ők ketten maradtak a kocsiban, amikor azonban a házuk elé értek, Gregory mégsem szállt ki. Ehelyett cigarettával kínálta Callst, maga is rágyújtott, és megkérdezte:

– Látott valamit… odakint?

Calls lassan bólintott, aztán letekerte az ablakot.

– Őrmester úr, mi ketten jó ideje ismerjük egymást. Mondja, valójában mit gondol erről az egészről? El tud képzelni olyan valamit, ami elől elfutna, kezében egy töltött pisztollyal?

Szemöldökét enyhén felvonva Calls sietve Gregoryra pillantott, aztán roppant fegyelmezetten lepöckölte a hamut. Nagyon úgy festett, hogy nem felel, hirtelen mégis kibökte:

– Igen, egy tankot.

– Ugyan már, ne bolondozzon, tudja, mire értem.

Az őrmester mélyen megszívta a cigarettáját.

– Magam is alaposan körülnéztem, uram. Ahogy én látom, ez a Williams annak rendje-módja szerint járt körbe. Valamikor ötkor vagy kicsivel később, oszt meglátott valamit, ami nagyon nem lehetett ínyére. Ennek ellenére nem hátrált meg azonnal. Ez fontos. Állta a sarat… elővette a pisztolyát, csak nem volt ideje, hogy kibiztosítsa…

– Futás közben is előránthatta a pisztolyt? – kérdezte Gregory, aki csillogó szemmel fürkészte az őrmester arcát.

Calls váratlanul elmosolyodott.

– Maga is pontosan tudja, hogy ez lehetetlen. A mi pisztolytáskáink ölég szorosak. Látta a lábnyomokat, nem? Ez az ürge valósággal szárnyakat kapott. Ha valaki így fut, nem bajlódik holmi pisztolytáskák leffentyűivel. Először ezt kellett volna kinyitnia. Oszt, a legsűrűbb ködben is észrevesz az ember egy pár fényszórót harminc lábra, kivált, ha egyenesen az arcába világít. Williams azonban nem látta meg, nem látott ő semmit. Bármi elől futott is, az agyára mehetett.

– Ki elől futhat meg egy felfegyverzett rendőr? – tette fel újra kérdését Gregory, üres tekintettel.

Nem várt választ, és nem is kapott.

IV

Nos? – kérdezte Sheppard, amikor Gregory átnyújtotta neki az írott jelentést.

– Ez a teljes összefoglaló, uram.

Sheppard kinyitotta a dossziét, és olvasni kezdte:

„Reggel kilenc óra negyven. J. Hanselt szívroham viszi el reggeli közben. Dr. Adams megállapítja a halál beálltát.

Délután kettő. Megérkezik a temetkezési vállalkozó. Hansel nővére nem ad vele ruhát. A vállalkozó pucéran helyezi el a holttestet a koporsóban, s átszállítja a ravatalozóba.

Délután öt óra. Atkins rendőr megkezdi őrségét a ravatalozó előtt. A tetem nyitott koporsóban foglal helyet. Az ajtót retesz zárja le egy darab léc segítségével.

Éjjel tizenegy. Sticks rendőr kezdi meg őrszolgálatát, aki az ajtót kinyitva ellenőrzi a ravatalozót, ám ott semmi rendelleneset nem tapasztal. Havazni kezd. Ugyanebben az időben egy macska is belopózhatott a helyiségbe, mialatt Sticks nem nézett oda.

Hajnali három. Williams váltja fel Stickset. Nem nyitja ki az ajtót, ehelyett társa jelenlétében elemlámpával világít az ablakokba. Sticks megbizonyosodva arról, hogy semmi sem változott, visszamegy a községbe.

Hajnali öt óra huszonöt – öt óra harmincöt. Smithers felhívja a rendőrőrsöt, s jelenti, hogy elütött egy rendőrt.

Hajnali 5 óra ötven – hat óra. Hackeyből mentő érkezik a helyszínre, dr. Adams-szel. A pickeringi rendőrkapitány ugyancsak megérkezik. Williams továbbra sincs öntudatánál, kórházba szállítják. Ott megállapítják, hogy koponyatörést szenvedett, és eltört három bordája. A ravatalozótól 183 lépésre fának fut egy Bentley szedán. Williamst vagy a csomagtartó üti el, vagy a hátsó lökhárító. A kapitány megtekinti a ravatalozót, meggyőződik róla, hogy az ajtó félig nyitva. A tetemet oldalára fordulva, összegörbedve találja, nagyjából egy méterre az ajtó előtt. A ravatalozó egyik ablaka betört, az üveget belülről nyomták be, a hóban üvegcserepek hevernek. A kapitány macskát talál a ravatalozóban. Magával viszi. A macska haláltusáját vívja, és kimúlik a helység felé menet.

A ravatalozó körül talált nyomok:

1. Williams rendőr lábnyomai, melyek megfelelnek a csizmatalp lenyomatának. A ravatalozó körül köröz, majd eltávolodik tőle a tört ablak és az út irányába. Menekülése balesettel ér véget.

2. A pickeringi rendőrkapitány lábnyomai. Nehéz őket megkülönböztetni, mivel közvetlenül a Williamséit követik, eltörölve a rüszt körvonalainak egy részét.

3. Egy mezítlábas láb tisztán kivehető lenyomata, melyet a holttest bal lába hagyott. Közvetlenül a ravatalozó tört ablaka alatt találtuk. Az enyhén befelé forduló lábujjak a fal felé néznek, a lábnyom igen mély, ami tetemes súlyra utal.

4. Nyomok vezetnek az épületet megkerülve az ablaktól az ajtóig, valószínűleg ahhoz tartoznak, aki négykézláb kúszott előre. A kifejezett horpadások a térd lenyomatát jelzik a nyomokban. Két helyen, ahol a havat erősen letaposták, jó állapotban maradtak meg, minden jel szerint meztelen bőr okozta őket.

5. Egy macska mancsának nyomai, melyek méretben és alakjukban megegyeznek a halott állat mancsaival. Nagyjából a ravatalozótól harminc yardra találtak rájuk: a patak irányában, mély hóban, bokrok között. A ravatalozó közelében eltűnnek, mintha a macska felmászott volna egy bokorra.

6. Emberi lábnyomok a patak puha medrében (a legmélyebb a ravatalozóhoz legközelebb eső, nagyjából 40 ujjnyi), a ravatalozótól 139, 133 és 123 lábra. Valószínűleg csizmanyomok, de mivel a víz elmosta őket, nem elég körülírtak, aligha azonosíthatók. Keletkezésük idejét lehetetlen megállapítani. A labor szerint vélhetőleg két-hat naposak.

a) Megjegyzés: A 4. pontban említett horpadásokban és az ablak alatt a koporsóéhoz hasonló faforgácsot találtunk.

b) Megjegyzés: A 4. pontban említett horpadások elvezetnek arra a helyre, ahol a holttestet megtaláltuk. Nem az ajtóhoz.

c) Megjegyzés: Williams rendőr ösvényen talált lábnyomainak távolsága a patakpartig, légvonalban, a legrövidebb pontig számítva 42 láb. A jelzett területet sűrű bozót – főleg mogyoróbokor – borítja. A ravatalozó mögül – ahol a lejtésszög meglehetősen egyenletes – a patakpartig (ez átlag 19 inch-csel van magasabban a medernél) mért függőleges magasságkülönbség nagyjából 5 láb. A vízfenéken végig és a bokrokban, még a legsűrűbb pontokon is, kőtöredékeket találtunk, melyek mérete a burgonyánál alig nagyobbtól az emberi fejig terjedt. Ezeket minden jel szerint a sírköveket faragó kőműves hagyta a helyszínen különböző időpontokban.

A holttest állapota: a részletes halottkémi jelentésen (mellékelve) kívül megjegyzem, hogy a végtagok vizsgálata a hullamerevség legcsekélyebb jelét sem mutatta, noha ennek meglétét tegnapelőtt megállapította a temetkezési vállalkozó. Mivel a folyamat megfordítása nem következhet be ilyen rövid idő alatt (rendes körülmények között a hullamerevség csak 15-16 órával a halál után áll be), valakinek akadályoznia kellett a természetes tempót.”

Sheppard felnézett Gregoryra.

– Tud maga valamit is a hullamerevségről, hadnagy úr?

– Hogyne tudnék, uram. Gondom volt rá, hogy szakértőkkel tárgyaljak. A hullamerevség beálltát lassítani lehet erő alkalmazásával, minekutána vagy nem tér vissza, vagy ha igen, akkor enyhült formában.

Sheppard letette a jelentést.

– És milyen következtetéseket von le mindebből? – kérdezte.

– Már úgy érti, a bűnelkövetés módjára vonatkozóan?

– Mi másra gondolhatnék?

– Az elkövető azelőtt surranhatott be a ravatalozóba, hogy Atkins megkezdte őrszolgálatát – mondta Gregory. – Vagy egy sarokban rejtőzött el, vagy a koporsó mögött, vagy pedig a hátsó falon felhalmozott deszkák és kötelek között. Öt óra körül kiemelte a holttestet a koporsóból, az ablakhoz vitte, és kilökte az ablaküveget. Williams meghallotta az üvegcsörömpölést, odament, hogy megnézze, mi történt, s a cserepeket meg a nyitott ablakot meglátva előhúzta a pisztolyát. Ezenközben az elkövető átszuszakolta a holttestet az ablakon. Williamsre ez úgy hatott, mintha a tetem magától mozogna, mire fejvesztett menekülésbe kezdett. Miután ő eltűnt a színről, az elkövető átmászott az ablakon, és az ajtó felé kezdte vonszolni a tetemet. Ekkor azonban a jelek szerint meghallhatott vagy megláthatott valamit, ami megijesztette, ezért eldobta a holttestet, és elfutott.

– Merre?

– A dolog néhány perc hibahatárral hajnali fél hat körül történt, azaz közvetlenül virradat előtt. Az elkövető a bozótos széléig futott az ösvényen, ott kőről kőre és a súlyosabb ágakra lépkedve átverekedte magát a bokrokon, úgy, hogy nem hagyott maga után nyomokat, majd egy, a víz fölé nyúló ágba kapaszkodva leereszkedett a patakmederbe. Ott azután ahol tehette, továbbra is kőről kőre lépkedve megindult a vasútállomás irányába.

– Ez minden? – kérdezte Sheppard.

– Nem – mondta Gregory. – Létezik egy másik változat is. Az elkövető a patakmedren keresztül érkezett a helyszínre négy körül vagy kicsivel később. Innen leselkedve várta ki, amíg Williams a ravatalozó ellenkező oldalára kerül, ekkor aztán a bozótoson keresztül felkapaszkodott a lejtőn. Mivel a vihar még vagy egy óráig tombolt, minden lábnyomot beborított a frissen esett hó. Az elkövető biztos távolságból követte Williamst a gyalogösvényen, majd a ravatalozó reteszét félrehúzva bement, s újra becsukta az ajtót maga mögött. Ettől kezdve mindenben az első változat szerint járt el: kiemelte a tetemet a koporsóból, kilökte az ablaküveget, felhívta magára Williams figyelmét, átnyalábolta a holttestet az ablakon, majd pedig, miután Williams elfutott, az ajtóhoz vonszolta. Ott visszahúzta helyére a reteszt, és visszament a patakhoz. Nem az állomás felé indult azonban a mederben, hanem odáig követte a víz folyását, amíg át nem folyik az autópálya alatt. A kocsija e ponton várta, ő pedig elhajtott.

– Talált valamit az autópálya mentén?

– Néhány keréknyomot, de semmi egyértelműt. Ne feledje, hogy minden, amit mondtam, csupán feltevés… semmiben nem lehetünk biztosak, amíg Williamsszel nem beszéltünk. Ha úgy emlékszik, hogy az ajtó be volt téve, de nem volt bereteszelve, a második változatot fogadhatjuk el.

– Hogy van Williams?

– Továbbra sem tért magához. Az orvosok szerint két-három nap múlva derül ki, mi vár rá, így vagy úgy.

– Igen… – mondta Sheppard. – Jobb rekonstrukcióval kell előállniuk, különben a végén egyetlen lehetőséggel kell megelégednünk. „Az őrizők pedig tőle való féltökben megrettenének…” – idézte a Szentírást![76]

Gregory tekintete a főfelügyelő arcáról a kezére vándorolt, mely moccanatlanul nyugodott az íróasztalon.

– Valóban így gondolja? – kérdezte, lassan elnyújtva a szavakat.

– Gregory, őszintén szeretném, ha szövetségesének és nem az ellenlábasának tekintene. Próbálja egy pillanatra beleképzelni magát a helyembe. Valóban olyan rendhagyó kérés ez? – kérdezte Sheppard halkan, és észrevette, hogy a hadnagy elmosolyodik.

– Nem. Csak éppen eszembe jutott valami. Emellett… különben nem is olyan érdekes. Akkor sem változna a gondolkodásom, ha a maga helyében lennék. Az ember nem mehet át a falon, ha egyszer nincs ajtó.

– Helyes. Lássuk akkor az első változatot! Eszerint, az elkövető, mint maga mondotta, valamivel azelőtt lopózott a ravatalozóba, hogy az első őr tizenegykor megkezdte szolgálatát. Íme, a ravatalozó alaprajza. Mutassa meg, hol rejtőzhetett el!

– Itt a sarokban a nagy darab koporsó mögött, vagy az ellenkező sarokban, a deszkák takarásában.

– Kipróbálta maga is e rejtekhelyeket?

– Nos, többé-kevésbé… Az ember megbújhat ugyan a koporsó mögött, mivel jókora, ami azonban nem sokat használ, ha oldalról világítanak a helyiségbe. A magam részéről ezért a deszkákat vélem biztosabb búvóhelynek. Egyik őr sem kutatta át érdemben a ravatalozót, legjobb esetben is csak az ajtón keresztül kukkantottak be.

– Helyes. Mivel a tetem merev volt, ahhoz, hogy az elkövető átlendítse az ablakon, változtatnia kellett a helyzetén, jól mondom?

– Igen. Ráadásul sötét is volt. Aztán ki kellett törnie az ablakot, és kidobnia a tetemet.

– Hogyan kerülhettek a holttest lábnyomai a hóba, a fal mellé?

– Szerintem ez nem lehetett olyan nehéz feladat a tettes számára.

– Téved, Gregory, nagyon is nehéz lehetett. Anélkül kellett szerét ejtenie, hogy magára vonja Williams figyelmét, akit azonban már ráhozott az üvegcsörömpölés. Az elkövető szemszögéből nézve ez a pillanat átkozottul válságos lehetett. Biztosak lehetünk abban, hogy Williams nem fut el, ha meglátja. Nem ijedt volna meg valakitől, aki egy tetemet vonszol magával… végül is pontosan ennek megakadályozására rendelték a ravatalozóhoz. Talán elsütötte volna a pisztolyát, vagy fegyverrel vette volna őrizetbe a tettest, de nem futott volna el minden ellenállás nélkül. Érti, mire gondolok?

Gregory egyenesen a főfelügyelő szeme közé nézett. Végül kurta biccentéssel jelezte egyetértését.

Sheppard folytatta.

– Ha pedig a holttest kirepül a hóba, s az elkövető közben elbújik – tegyük fel, az ablak alatt guggol, ezért odakintről nem látszik –, Williams ez esetben sem futamodik meg. Bizonyára pisztolyt ránt, és kivárja a fejleményeket. Esetleg nem lép be a sötétbe, de rajta tartja szemét az ajtón és az ablakon. Bármi elvárható tőle, csak a menekülés nem. Eddig továbbra is egyetértünk?

Gregory újra bólintott, s közben az íróasztalon szétterített alaprajzot tanulmányozta.

– Ugyanez a gondunk a második változattal. Egyetlen eleme sem túl valószínű azon kívül, hogyan jutott be az elkövető, mert ez esetben nem kellett megbújnia a deszkák mögött. A hó minden bizonnyal eltakarta a lábnyomait, ahogy maga feltételezi. Lássuk csak! Ettől a ponttól kezdve mindkét változat ugyanúgy zajlott tovább. Miután Williams elfutott, az elkövető elhagyta a ravatalozót, az ajtóhoz vonszolta a tetemet, majd a bokrok és a patak segítségével elmenekült. Csakhogy mi célja volt a tetem húzkodásával a hóban… valójában, ahogyan azt mindketten jól tudjuk, nem is hurcolászta, hanem azt a látszatot keltette, mintha egy pucér valaki csúszna-mászna négykézláb. Igazam van?

– Igen.

– Vajon mi késztethette minderre?

– A helyzet rosszabb, mint az első beszélgetésünk idején – jegyezte meg Gregory, akinek egészen megváltozott a hanghordozása, mintha nem várt titkot közölne. – Ha minden feltevésünk egybevág, nem lehetett nehéz bejutni a ravatalozóba. A tettes könnyűszerrel követhette az őrt – elvégre is sötét, szeles éjszaka volt, és havazott –, majd a ravatalozóba bekerülve várt, mondjuk negyvenöt percet vagy egy órát, amíg a hó eltakarja a lábnyomait. Hanem ami a többit illeti… egy ideje folyton az jár a fejemben, hogy pontosan azt a hatást óhajtotta elérni, amit ön is említett. Valójában, amennyiben elfogadom, hogy az illető valamiféle feltámadás látszatát kívánta kelteni, akkor meg is fejtettük az esetet. Csakhogy az új információk birtokában ez a feltevésünk is megingott. Az elkövető elmozdította ugyanis a holttestet, ám otthagyta a helyszínen. Meglehet, elriasztotta valami, hanem akkor is, miért hagyta a hóban? Elég volt egyetlen pillantást vetni rá, hogy meggyőződjön róla az ember, ez bizony nem támadt fel. A tettes pontosan tudta ezt, mégis úgy tett, mintha a hulla magától mozgott volna. Az egésznek semmi értelme, sem bűnügyi szempontból, sem egy elmebeteg szemszögéből.

– Talán tényleg elijesztették, ahogy egy perccel előbb maga is mondta. Talán meghallotta a közeledő autó zaját.

– Igen, akár láthatta is, de akkor is…

– Láthatta? Hogyan?

– Mikor lefordulunk az autópályáról Pickering felé, a fényszóró fénye bevilágít a temetőbe – mivel az autópálya valamivel magasabban van, tudja –, s megvilágítja a ravatalozó tetejét. Magam ellenőriztem tegnap éjszaka.

– Ez roppant fontos, Gregory! Amennyiben az elkövetőt megijesztette a kocsijuk, s ezért hagyta ott a tetemet, akkor megvan a magyarázat. Tovább megyek, ez lenne az első baklövése, most hibázott volna először gondosan eltervezett akciói során. Pánikba esett, és elejtette a tetemet. Talán az is eszébe ötlött, hogy a rendőrség közeledik. Ez lehet az ön rekonstrukciójának az alapja… Ami végső soron azt jelenti, hogy kint vagyunk a vízből!

– Igen – ismerte el Gregory –, csakhogy… én nem hiszek ebben. Olyan valakivel állunk szemben, aki időjárás-jelentéseket tanulmányoz, és bonyolult matematikai összefüggéseknek engedelmeskedve tervez. Egy ilyen ember bizonyára azt is számításba veszi, hogy egy autópályáról letérő kocsi rövid időre az egész környéket bevilágítja, a temetőt is beleértve.

– Maga szemlátomást mély tisztelettel viseltetik iránta.

– Így igaz. Nem hiszek hát abban, hogy bármi elijeszthette. Nem ijedt meg, amikor farkasszemet nézett egy felfegyverzett rendőrrel. Hogy rémíthette akkor meg egy autólámpa a távolban?

– Márpedig megesik az ilyesmi. Az utolsó csepp a pohárban… Meglehet, az emberünk meglepődött. Mindez váratlanul érte, és összezavarodott. Nem tartja elképzelhetőnek? Újra mosolyog? Gregory, magát teljesen hatalmába kerítette a tettes! Ha nem vigyáz… még tanítványként végzi!

– Ez sem lehetetlen – mondta a hadnagy tárgyilagosan. A jelentésért nyúlt, látva azonban, hogy remeg a keze, az asztal alá rejtette. – Meglehet, igaza van… – mondta pillanatnyi gondolkodás után. – Egyre az az érzés kísért, hogy minden, amit ott találtunk, beleillik a tervbe… nem is tudom, lehet, hogy kezd elmenni a józan eszem. Aztán meg… Williamst nem maga a tetem ijesztette el, hanem amit vele műveltek. Valami történhetett ott, ami fejvesztett menekülésre késztette. Ha meg is tudjuk egyszer, mi volt az, az okát soha nem fogjuk kideríteni…

– Ott van azután a macska – dünnyögte Sheppard, mintegy maga magának.

Gregory felkapta a fejét.

– Igen. És az igazat megvallva, szerencsés kitérőnek érzem.

– Hogyhogy?

– Ezt az ügyet a kezdet kezdetétől fantasztikus következetesség jellemezte, melyben mindegyik eset közös vonásokat mutatott az összes többivel. Mindezt talán nem érjük fel ésszel, mindamellett az egyes epizódok ugyanazt a mintát követik. Más szóval, minden látszat ellenére, itt egy porszem el nem illan. Az egésznek nagyon is valós célja lehet, bár hogy mi, arról sejtelmünk sincs. Főfelügyelő úr… noha, amint mondta, én magam is…

Gregoryn idegesség vett erőt, mert nem tudta, képes lesz-e megértetni magát.

– Úgy érzem, egyelőre semmi egyebet nem tehetünk, mint hogy fokozzuk a készültséget. Mármint pillanatnyilag, csakhogy miután az elkövető minden lehetőségét kimerítette, az ügy dűlőre juthat. A tettes eddig ördögien következetes volt, ám egy napon ellene fordíthatjuk ezt a vaskövetkezetességet. Sciss majd megmondja, hol számíthatunk a következő esetre.

– Sciss? – kérdezett vissza Sheppard. – Épp most kaptam tőle levelet.

Ezzel kinyitotta a fiókot.

– Azt mondja, az ügy lezárult, nem lesz több eset.

– Micsoda? – képedt el Gregory, s a főnökére meredt, aki szelíden bólogatott.

– Szerinte a sorozatos bűneseteknek vége, vagy átmenetileg, vagy véglegesen.

– Ezt Sciss állítja? Ugyan minek az alapján?

– A levelében azt írja, egyelőre most dolgozza fel a dokumentációt, és addig inkább nem magyarázkodik, amíg nem végzett vele. Ennyit tudok, nem többet.

– Értem.

Gregory megpróbálta visszanyerni az önuralmát. Mélyet sóhajtott, kihúzta hórihorgas termetét, s egy pillanatig a kezét nézte.

– Gondolom, a doktor többet tud nálunk. Látta már a nyomozati eredményeimet?

– Igen. Saját kérésére juttattam el hozzá. Bizonyos mértékig le vagyunk kötelezve neki, hiszen neki köszönhetjük, hogy előre ismerjük a bekövetkező bűnesetek pontos helyét…

– Igen, igen. Hogyne, persze – ismételgette Gregory. – Ez… ez… mindent megváltoztat. Akkor nincs is egyéb tennivalónk, feltéve, ha…

Felállt.

– Szeretne beszélni Scisszel? – kérdezte Sheppard.

Gregory bizonytalanul kézmozdulatot tett. Ebben a pillanatban semmi egyebet nem akart, mint otthagyni a Yardot, magára maradni, és a lehető leghamarább befejezni ezt a beszélgetést. Sheppard felemelkedett székéből.

– Jobban tenné, ha nem lenne olyan forró vérű – mondta halkan. – De kérem, ne sértődjön meg az eddigiekért! Kérve kérem!

Gregory az ajtó felé hátrált. Sheppard várakozó arckifejezése láttán nagyot nyelt, és erőt véve magán ezt mondta:

– Megpróbálom, főfelügyelő úr, de azt hiszem, egyelőre nem állok készen erre a beszélgetésre. Jelenleg más dolgom is van…

A mondatot félbehagyva távozott. A folyosón már felkapcsolták az éjszakai világítást. Ez a nap olyan leírhatatlanul hosszúra nyúlt, hogy Gregorynak az az érzése támadt, nem is tegnap ment helyszínelni, hanem hetekkel korábban. Beszállt a liftbe, majd önmagát is meglepve kiszállt a másodikon, s megindult a labor felé. Léptei zaját elnyelte a vastag szőnyeg. Itt-ott ódivatú sárgaréz kilincsek csillogtak a félhomályban, ezer és ezer kéz érintésétől fényesre koptatva. Gregory lassan baktatott, az agya tökéletesen üres volt. Egy nyitott ajtón keresztül állványra helyezett spektográfot pillantott meg. Mellette egy fehér köpenyes férfi matatott egy Bunsen-égővel. Néhány lépés után újabb ajtó elé ért. Odabent megtalálta Thomast: tetőtől talpig fehér por borította, s inkább látszott péknek, mint technikusnak. A helyiséget megkeményedett gipsz különös, megcsavarodott tömbjei töltötték meg hosszú, egyenes sorokban, ami leginkább egy absztrakt szobrász műtermére emlékeztetett. Thomas, kezében fakalapáccsal, hosszú asztal fölé hajolt. Szemlátomást azon fáradozott, hogy kiszabadítsa a formából legutolsó művét. Mögötte a padlón mosdótálban puha gipsz állt. Gregory az ajtónak támaszkodva figyelte egy darabig.

– Á, üdvözlöm! – nézett fel Thomas. – Épp most végeztem. Magával akarja vinni? – nyúlt az öntvények közé, szakmai elégedettséggel jártatva rajtuk a szemét. – Szép, tiszta munka – morogta magában.

Gregory bólintott. Felvett egy darab meglepően könnyű gipsztömböt, amely az asztal szélén állt, s az aljára pillantva meglátta egy mezítelen láb lenyomatát nagy, vékony, elálló lábujjakkal. A gipsz a szélein megemelkedett, gombára emlékeztető fodrot formálva.

– Nem, kösz, most nem viszem el – tette le az öntvényt, és kisietett a helyiségből. Thomas meglepetten nézte, s kezdte levetni foltos gumikötényét. Gregory visszaszólt a válla fölött, még a folyosóról:

– Bent van a doki?

– Néhány perce még itt volt, de lehet, hogy azóta már elment.

Gregory elment a folyosó végéig. Ott kopogtatás nélkül kinyitott egy ajtót, s belépett a boncterembe. Az ablakot sötétítő árnyékolta, csupán egy kis lámpa szolgáltatott némi világítást egy mikroszkópállvány mellett. A helyiségben kémcsövek, lombikok és más segédeszközök voltak láthatók, csillogó, színes folyadékkal teli palackok társaságában. Sorensennek híre-hamva sem volt, de fiatal asszisztense, dr. King az íróasztalánál ült, és írt.

– Jó estét. Itt van Sorensen? – kérdezte Gregory, majd a választ meg se várva kérdésekkel kezdte bombázni Kinget.

– Van hír a macskáról? Megvizsgálta már Sorensen…

– Macskáról? Á, a macska!

King felállt.

– Ha valaki, hát én tudom, mert én boncoltam fel. Sorensen nincs itt. Azt mondta, sok a dolga. – King hangsúlyai jelezték, hogy nem rajong maradéktalanul a főnökéért. – A macska még megvan – folytatta. – Meg akarja nézni?

Kinyitott egy kis ajtót a terem egyik sarkában, és felkapcsolta a mennyezetvilágítást. A szűk fülke egyedüli berendezési tárgya egy piszkos faasztal volt, melyet most reagensek nyomai és rozsdás festékfoltok tarkítottak. Gregory lepillantott az asztalhoz kötözött, vöröslő, feltrancsírozott hústömegre, és ijedten hőkölt vissza.

– Miért is kellene látnom? Elvégre maga a szakember. Mondja el, mit talált!

– Nos, lényegében… előre figyelmeztetem, hogy nem vagyok állatorvos – kezdte King, és beszéd közben kihúzta magát egy kissé.

Aztán gépies mozdulattal megérintette a zakója mellső zsebében sorakozó tollakat és ceruzákat.

– Igen, igen, tudom, de azonnal szükségem volt a boncolás eredményére, és nem volt időnk állatorvost keríteni. Nos, doktor úr, miben pusztult el szegény jószág?

– Éhezés, hideg és kimerülés. Ezek voltak a halálokok. Hisz olyan szánalmas, vézna kis dög volt.

– Hogyhogy?

Kinget – maga sem tudta, miért – bosszantotta Gregory elképedése.

– Miért, mire számított? Méregre? Higgyen nekem, nem volt itt mérgezés. Az összes szokásos vizsgálatot elvégeztem, de nem érte meg a fáradságot. Az égvilágon semmit sem találtam a cica beleiben.

– Nem, nem, természetesen igaza van. Van még valami? – kérdezte Gregory, aki a mosogatóba helyezett műszereket nézte.

Egy pár fogó mellett szike hevert, pengéjéhez még hozzátapadtak az irha foszlányai.

– Elnézését kérem – szabadkozott Gregory. – Uhh… köszönöm a fáradozását, doktor úr. Jó éjszakát.

Ezzel sarkon fordult, és kilépett a folyosóra, pár másodperc múlva azonban visszatért. Dr. King, aki újra elmerült papírjaiban, felemelte a fejét.

– Bocsásson meg, doktor úr, de nem kölyökmacska volt ez?

– Nem, szó sincs róla. Éppenséggel nagyon is öreg volt. Ne tévessze meg a kis méret… ez csak a fajta jellemzője.

Bár Gregory érezte, hogy nem húzhat ki többet Kingből, kezét a kilincsen nyugtatva tovább faggatta.

– És… van rá esély… hogy ez a macska valami szokatlan miatt lelte halálát?

– Mit ért „szokatlanon”?

– Hát… mondjuk, valami ritka betegségre gondolok… jó, sebaj, maga már közölte velem a halál okát, én meg itt összevissza beszélek. Ne haragudjon!

King gúnyos arckifejezését látva Gregory őszintén megkönnyebbült, amikor visszajutott a folyosóra. Betette az ajtót maga mögött, és megállt mellette. Hamarosan meghallotta King fütyörészését.

„Nos, legalább jó kedvre derítettem – gondolta –, amúgy meg úgy kell nekem.”

Lefutott a lépcsőn, ki az utcára. Az épületet már kivilágították éjszakára, odakint azonban még kora este volt. A járdákat erős déli szél szárogatta. Gregory fütyörészve ballagott tovább. Akkor állt csak meg, amikor rájött, hogy a dallamot Kingtől kölcsönözte. Előtte néhány lépéssel karcsú nő ment. Valamiféle idegen anyagot vett észre hátul a kabátján. Nem, nem pihe volt, nem is cérnaszál. Már majdnem beérte a nőt, s kalapját üdvözlésre emelve készült közölni vele a látottakat, hanem azután, magát sem értve, újra zsebre dugta a kezét, és meggyorsította a lépteit. Csak valamivel később döbbent rá, az esetre visszagondolva, hogy egy szót sem szólt. A nőnek hegyes orra volt.

„Nem kellene ilyen ostobaságokkal törődnöm!” – utasította rendre magát mérgesen.

Elért egy metróállomást, s felszállt az első észak felé tartó járatra. Újságja mögül kileskelve nekidőlt a vagon oldalának, így ellenőrizte az ablak előtt elsuhanó állomások neveit. Wooden Hillsnél szállt le. A szerelvény lármásan elhúzott, és belerohant az alagútba. Gregory belépett egy üres telefonfülkébe, s kinyitotta a telefonkönyvet. Ujját gondosan végigcsúsztatva a nevek során megtalálta, amit keresett: „Sciss, Harvey, a filozófia doktora, magiszter, Bridgewater, 876-951.” Felvette a kagylót, és nagy figyelemmel tárcsázta a számot, még arra is gondolt, hogy magára csukja a fülke ajtaját. Alig egy perc elteltével a telefon kicsengett, majd egy női hang szólt bele a készülékbe:

– Halló, ki az?

– Dr. Scisszel szeretnék beszélni.

– Nincs itthon. Ki keresi?

– Gregory a Scotland Yardtól.

A nő habozott egy pillanatig, mint aki nem tudja, mihez kezdjen. Gregory a légzését is hallotta.

– A doktor úr negyedóra múlva ér haza – mondta végül, jól érzékelhető vonakodással a hangjában.

– Negyedóra múlva – visszhangozta Gregory.

– Úgy nagyjából. Átadjam az üzenetét?

– Nem, köszönöm. Inkább talán…

Gregory úgy tette le a készüléket, hogy nem fejezte be a mondatot. Lehangoltan bámult a kezére, amely a telefonkönyvet szorongatta. Felfigyelve egy közeledő szerelvény pislogó fényeire, gondolkodás nélkül kilépett a fülkéből, sietve a peron elektromos kijelzőjére pillantott, hogy megtudja, merre megy tovább a járat, majd beszállt az utolsó kocsiba.

A Bridgewaterbe vezető huszonöt perces vonatozás alatt egyre azon a nőn járt az esze, aki beleszólt Sciss telefonjába. Tudta, hogy a tudós nem nős. Talán az édesanyja lehetett? Nem, ehhez túl fiatal volt a hangja. Akkor a házvezetőnője? Kétségbeesetten, mintha az élete múlna rajta, próbálta felidézni magában a hangot, amely egyszerre volt egykedvű, mégis dallamos. Ugyanakkor végig tudta, azért jártatja ezen az agyát, hogy ne aggassza, mit mond majd Scissnek. Félt ettől a beszélgetéstől, ami utolsó fogódzóját is megsemmisítheti.

A környékhez közeledve a vonat kifutott a szabadba, s egy viadukton haladt tovább. Gregory kiszállt az állomáson, s a feje fölött elrobogó szerelvények robajától kísérve végigment egy üzletekkel szegélyezett széles sugárúton. Sciss a közelben lakott egy gyéren megvilágított, elhagyatott utcában. A szomszéd ház földszintjén ragyogóan megvilágított zöld cégtábla peep show-t mutatott.

Sciss házából a sötétben alig látszott valami. Gregory a felső traktusból a járda fölé nyúló beton sötét tömegét vélte felismerni: balkon vagy párkányzat lehetett. A bejárati előcsarnok tökéletesen sötét volt, csupán egy neonlámpa fénye világította meg az utca túloldaláról. A lépcső ugyancsak sötétbe borult. Gregory megnyomta az önkiszolgáló lift kivilágított gombját, és felment az emeletre. Sciss majd bizonyára átkozott logikájára támaszkodva űz csúfot belőle, gondolta. Joggal, hisz eddig soha nem mulasztotta el az alkalmat, hogy kimutassa fölényét bárki emberfiával szemben, ő pedig majd leforrázva, önnön ostobaságáról meggyőzve hagyja ott az öreg lakását.

A folyosó csaknem teljesen sötét volt Sciss emeletén, bár vékony hasadékon átszűrődő fény jelezte, hogy az ajtó résnyire nyitva áll.

„Mindenképpen csöngetnem kellene” – morfondírozott magában Gregory, s épp hogy csak megnyomta az ajtócsengő gombját. Az hangtalanul tárult ki előtte. Belépett. Meleg, poros és rendkívül száraz levegő fogadta, meg valami különös szag, az enyészet hűvös, föld alatti lehelete, valami, ami a kriptabűzre emlékeztette. Annyira nem illett ide, hogy Gregoryt egészen elképesztette. Orrát fintorgatva pár pillanatra megállt az előtérben, hogy hozzászokjon a sötéthez, aztán kitapogatta az útját egy távolabbi lámpasor felé.

Hamarosan félig nyílt ajtóhoz ért, amely nagyobb helyiségbe vezetett. A falhoz közel s egy gardrób ajtajának részleges takarásában olvasólámpa állt a padlón. A mennyezeten óriási háromszögletű árnyék mozgott, akárha egy gigászi madár csattogtatta volna szárnyait.

Az előtér másik végéből, mögötte, gázégő sziszegése és vízcsap csöpögése hallatszott. E zajokat leszámítva tökéletes némaság uralkodott a lakásban… nem egészen azért, mert a látogató nehéz, ziháló légzést hallott.

Jókora, négyzet alakú helyiségben állt. Egyik végében sötét függönyt húztak egy ablak elé. A falakat elborították a könyvek. Gregory belépett, és menten felfedezte Scisst. A tudós a padlón kuporgott íróasztala mellett. Körülötte dagadozó dossziék, amelyeket minden jel szerint az olvasólámpa fényénél iparkodott rendbe rakni. A szobában melegebb volt, mint az előtérben. Ezt a helyiséget is a központi fűtéses lakások száraz levegője jellemezte, s a kellemetlen dohos szag itt még érezhetőbb volt.

Gregory az ajtóban téblábolt, nem tudta, hogyan viselkedjen ebben a meglehetősen különös helyzetben. Csak várt… s közben teltek-múltak a percek. Sciss háttal ült neki, s elmerült a dossziék rendezgetésében, melyeket valószínűleg íróasztala nyitott fiókjaiból vett elő. Némelyikről gondosan letörölgette a port, másokról undorodó horkantással lefújta, miközben ide-oda lengette őket. Valahol Gregory mögött, vélhetőleg a konyhában, kitartóan tovább sziszegett a gáz. Valaki talán matatott is, bizonyára a hölgy, akivel beszélt az imént. Újabb lépést tett előre a szobában, de Sciss a padlónyikorgást sem hallotta meg. Végül, ostoba ötletének engedve, kopogtatott a gardrób nyitott ajtaján.

– Mi az? – fordította a tudós a detektív felé háromszögletű fejét. A haja kócos volt.

– Jó estét… és kérem, bocsásson meg! – kezdte Gregory a kelleténél valamivel hangosabban. – Nem tudom, emlékszik-e rám, Gregory vagyok a Scotland Yardtól. A központban találkoztunk, Sheppard főfelügyelőnél… Nyitva volt a külső ajtó, és…

– Igen, emlékszem. Mit tehetek önért?

Sciss felkászálódott ültéből, s közben véletlenül belerúgott a legközelebbi dossziérakásba. Aztán íróasztala mellé telepedett, s zsebkendőjével megtörölgette az ujjait.

– Én vagyok megbízva a nyomozással… ebben… az ügyben – keresgélte a szavakat akadozva Gregory. – Sheppard főfelügyelő említést tett az ön leveléről, amelyben azt írta, nem látja további… további esetek lehetőségét. Azért jöttem, hogy erről kérdezzem…

– Tényleg? Csakhogy én a levelemben azt is megemlítettem, hogy pillanatnyilag nem szolgálhatok érdemi magyarázattal. Egyedül dolgozom, és nem tudom, vajon…

Elharapta a továbbiakat, s ez olyan bizonytalanságról tanúskodott, ami egyáltalán nem voltjellemző rá. Kezét zsebre vágva, Sciss hosszú, merev léptekkel átment a szobán, el a detektív előtt, aki még mindig ugyanott állt. Az ablak közelében sarkon fordult, s térdét átfogva letelepedett a radiátorra, úgy bámult a padlóra helyezett lámpa fénysugarába.

Hallgatott egy sort, majd minden bevezető nélkül beszélni kezdett.

– Végül ez talán nem is olyan fontos. Változás állt be a terveimben… meglehetősen gyökeres változás.

Gregory csak állt ott kabátban, úgy hallgatta. Azt is tudta, hogy Sciss hangosan gondolkodik, és jószerével ügyet se vet a jelenlétére.

– Elmentem orvoshoz. Egy ideje nem éreztem jól magam, s a teljesítményem is számottevően csökkent. Szüleim életkorának átlagából kiszámítottam, hogy még harmincöt évem van hátra. Elfelejtettem azonban bekalkulálni a túlhajtott szellemi tevékenység hatását a vérkeringésemre. Úgy tűnik, hogy… jóval kevesebb időm van. Ami új megvilágításba helyezi a dolgokat. Nem tudom még, hogy…

Sciss olyan váratlanul és olyan erélyesen állt föl, hogy úgy festett, véget kíván vetni a látogatásnak, s faképnél hagyja Gregoryt. Az effajta viselkedés egyáltalán nem lepte volna meg látogatóját. A hadnagy nem kételkedett annak igazságában, amit hallott, ám alig tudta, mit kezdhetne mindezzel. Sciss hangjának nyugalmas, élettelen fegyelmezettsége szöges ellentétben állt hirtelen mozdulataival: felugrott, tett néhány lépést, majd letelepedett különböző helyeken, akár egy izgatott, kimerült rovar… Volt ebben valami szívfájdító, amit fáradt, csaknem kétségbeesett hangja is tükrözött. Végül mégsem hagyta el a szobát, ehelyett leült az ablakkal szembeni kanapéra. Közvetlenül madárra emlékeztető feje fölött, keskeny árnyékot vetve a halántéka körül repkedő ősz loboncra, egy festmény függött: az Őrült nő Kleetől.

– Tele voltam tervekkel az elkövetkező két évtizedre. Leszámítva azt a tíz évet, amelyet tartaléknak vettem. Most minden megváltozik, át kell fésülnöm valamennyi tervemet, kirostálnom, ami másodlagos jelentőségű, ami nem saját kutatási cél. Csakhogy mi nem másodlagos, mikor az ember egy üveg nitroglicerint hurcol magával? Egyetlen munkámat sem hagynám félbe szívesen!

Gregory hallgatott.

– Nem tudom tehát, van-e érkezésem folytatni ezt az ügyet. Hosszú távon a probléma banális… a hipotézis mindössze kis mértékű igazítást kíván hébe-hóba, ez minden. Valójában nem kedvelem ezt a fajta munkát, nem érdekel. Ráadásul az összes vonatkozó statisztikai adat átfogó elemzése hetekbe telne… ha nem éppen hónapokba, amennyiben nem állnak rendelkezésünkre megfelelő számítógépek.

– Az embereink… – kezdte volna Gregory.

– A maguk emberei tökéletesen használhatatlanok – szakította félbe Sciss. – Ez nem bűnügyi nyomozás, hanem tudományos vizsgálódás! – Felállt, úgy folytatta: – Mit akar… magyarázatot? Ne aggódjon, megkapja.

Az órájára pislantott.

– Éppen lepihenni készültem – mondta. – Ennek az ügynek semmi köze a kriminológiához. Nem esett senkin sérelem, legalábbis nem több mint amikor valakit eltalál egy meteor.

– Úgy érti, hogy itt… természeti erők működnek közre? – szaladt ki Gregory száján a kérdés, amit nyomban meg is bánt, hisz előre eldöntötte magában, hogy féket tesz a nyelvére, s Scisst beszélteti.

– Nincs időm vitákba bonyolódni, ezért kérem, ne szakítson félbe! Meg tudná határozni, miféle természeti erőket emleget olyan hebehurgya, felületes módon? Mert én nem. A probléma ebben az esetben szigorúan módszertani. Kriminológiai kihatásai egyáltalán nem érdekelnek, és soha nem is érdekeltek.

Sciss most a falhoz lépett, felkapcsolta a villanyt, és a hadnagyra pillantott. Vékony ajkán mosoly játszadozott.

– Kérem, vessen erre egy pillantást!

A nyitott gardróbra mutatott, melynek ajtaján Anglia térképe függött. Felületét mintha finom vörös kiütések borították volna; valójában a vérvörös pöttyök eloszlása nem volt egyenletes, bizonyos helyeken sűrűbb volt, imitt-amott teljesen körbefogva városokat. A leggyérebben a térkép jobb oldalán, a Csatorna mentén sorakoztak a pöttyök.

– Mivel mindez nem a maga vagy a részlege gondja, valószínűleg haszontalannak találja majd okfejtésemet, holott biztosíthatom, ez az egyetlen érdemi magyarázat – mosolygott Sciss halványan, de hidegen. – Felismeri a legvilágosabb területet itt?

– Igen. Norfolk térsége, ahonnan tetemeket loptak.

– Téved. Ez a térkép a rák miatti halálozások eloszlása Angliában az elmúlt tizenkilenc esztendőben. A legkisebb halálozási arányt mutató terület – ami kevesebb, mint harminc százalék, fél évszázadra kiszámolt átlagok alapján – egybeesik azzal a körzettel, ahonnan a tetemek eltűntek. Más szóval fordított arányosság áll fent e kettő között. Egyenletbe is foglaltam az összefüggést, de nem megyek bele a részletekbe, úgyse értené. – Sciss alig észrevehető mosolya kezdett sértő jelleget ölteni. – Az ön elsődleges kötelessége a tények tisztelete – folytatta a tudós. – Én azonban, drága uram, túllépek a tényeken. Hogy bizonyos hullák eltűntek? Hogyan? A bűnjelek tanúsága szerint saját lábukon sétáltak el. Maga mint rendőr természetesen arra kíváncsi, segítette-e őket valaki. A válasz, igen: az az erő segédkezett ebben, legyen bármiféle, amely a csigaházakat is jobbra csavarja. Dacára ennek, tízmillió csigaházból egyetlenegy mégis balra tekeredik. Olyan tény ez, amely statisztikailag igazolható. Engem arra kértek fel, hogy összefüggést találjak egy jelenség és mások között. Ez valamennyi tudomány feladata, most és mindörökkön. Feltámadás? Ugyan már! Ne nevettesse ki magát! Túl pongyolán használják ezt a kifejezést. Egyáltalán nem azt állítom, hogy a tetemek újra életre keltek: verni kezdett a szívük, járni az agyuk, s ereikben a megalvadt vér újra keringeni kezdett. A változások, melyek egy elhunytban lezajlanak, nem fordíthatók meg ebben a formában. Hanem akkor milyenben, kérdezheti… hisz a holttestek mozogtak, a helyüket változtatták. Egyetértek, csakhogy maga mindössze tényekről beszél… én azonban tudom a magyarázatot!

Sciss közelebb lépett a térképhez, és felemelte a karját. Immár nem mosolygott; gyorsan és energikusan beszélt, sipító fejhangja diadalmas magaslatokba szárnyalt.

– Egy jelenséget akkor elemezhetünk, ha az események rendje, akárcsak esetünkben, szabályos mintát követ. A tudomány úgy halad, hogy közben kapcsolatot fedez fel bizonyos jelenség és a többiek között, és pontosan ez az, ami nekem is sikerült. Ha megkérdezném, miért hull alá az eldobott kő, maga bizonyára azt felelné, a nehézkedési erő törvényének engedelmeskedik. Ám ha feltenném magának a kérdést, mi valójában a gravitáció, nem tudna mit mondani. De ha nem is ismerjük e természettörvény valódi mibenlétét, szabályosságainak ismétlődését, attól még nyomon követhetjük. Az emberek hozzászoktak, hogy a kő mindig lehullik. Bármely jelenség, amelyet felér a hétköznapi észjárás, még ha önmagában egyébként felfoghatatlan is, a végén közhellyé silányul. Ha például az emberi vagy állati tetemeknek az lenne a szokásuk, hogy felkelnek és járnak-kelnek, ha ez volna az elfogadott norma, a rendőrséget nem érdekelnék a norfolki bűnesetek. Nekem az a feladatom, hogy megtaláljam ennek a látszólag rendellenes eseménysorozatnak az okát, s olyan jelenségsorokhoz kapcsoljam, amelyek már ismerősek, dokumentáltak és oly hosszan tartók, hogy előfordulásuk immár nem döbbenti meg a közvéleményt, s nem kelti fel a rendőrök kíváncsiságát. – Beszédes példája ennek a rák okozta halálozás – folytatta némi szünet után. – Végigvizsgáltam az elmúlt ötven év egyházközségi nyilvántartásait, valamint a kórházi halálozásokat Norfolk teljes körzetében. Mindeközben természetesen tetemes mennyiségű nehézségbe ütköztem. Az ötvenéves időtartam elején ugyanis az orvosok még nem tudták diagnosztizálni a rákot, s nem kezelték külön betegségként úgy, ahogy napjainkban. Dacára ennek, a lehetőségek határain belül összegyűjtöttem a rák okozta halálozások számára vonatkozó adatokat, s a statisztika nyelvére lefordítva felvittem őket erre a térképre. Az eredményt maga is láthatja.

Sciss leoltotta a villanyt, és visszament íróasztalához. Gregory közben felfedezte, mi a kellemetlen szag forrása: a gardrób mögötti sarokból származott, ahol valamiféle hosszú, alacsony dobozokat pillantott meg, telis-tele penészes, pecsétfoltos, régi könyvekkel.

– Hogy rövidre fogjam mondandómat, Mr. Gregory, a rák okozta halálozás szabályos ciklust követ, ez irányítja. A tizenkilencedik század vége körül a rákos esetek száma rendszertelenül, ám kitartóan emelkedni kezdett, ezért napjainkban többen halnak meg rákban, mint valaha. Norfolk és környéke ennek ellenére sajátos szigetet alkot, viszonylag alacsony rákhalálozással. Más szóval, a rák okozta halálozások aránya többé-kevésbé változatlan maradt az elmúlt harminc évben, bár a szomszédos vidékeken valójában megnövekedett. Mikor azután a mondott sziget és környéke halálozási adatainak különbsége meghaladott egy bizonyos értéket, megkezdődött a holttestek eltünedezése. A középpont, azaz az a hely, ahol az első eltűnés előfordult, nem esik egybe a jelzett sziget mértani, földrajzi középpontjával, ugyanakkor itt a legkisebb a rák okozta halálozások száma. A jelenség meghatározott mintát követve terjedt innen tovább, éspedig gyors ütemben, olyan tényezők miatt, mint a hőmérséklet és egyebek. Bizonyára nem felejtette el, hogy ezt egyszer már elmagyaráztam. Az utolsó eset kapcsán a jelenség elérte a sziget határát. Statisztikai elemzéseimből azt a következtetést vagyok kénytelen levonni, hogy a tetemek eltűnése nem léphet túl a sziget határain. Ennek alapján írtam Sheppardnek.

Sciss elhallgatott, megfordult, és felvette a lámpát. Egy pillanatig tétovázva tartotta a kezében, mintha nem tudná, mit kezdjen vele, majd az íróasztalra helyezte.

– Ön ennek alapján vonta le következtetéseit? – suttogta Gregory, miközben egy belső hang azt súgta, hogy óvatosan fogalmazzon.

– Nem. Volt itt más is.

Sciss összefonta karját a mellkasán.

– A korábbi esetekben a holttestek úgymond „állandó jelleggel” tűntek el, azaz ismeretlen távolságra, ismeretlen irányban. A legutolsónál azonban a tetem alig mozdult odább. Miért? Azért, mert az utolsó eset nagyon közel esett a sziget határához. Ez segítségemre volt abban, hogy nagy pontossággal meghatározzam képletem koefficiensét. Eszerint a rák okozta halálozások aránya a szigettől környezete felé haladva nem mértani, hanem számtani haladvány szerint nő.

Csönd volt a szobában. Gregory fülét megütötte a távoli gázégő sziszegése.

– Rendben – mondta végül. – Az ön véleménye szerint mi okozza akkor az eltűnéseket? A holttestek elmozdítását, ha úgy tetszik.

Sciss halványan elmosolyodott, s mulatva nézett a nyomozóra.

– Már megbocsásson – felelte –, de már megválaszoltam a kérdését. Úgy viselkedik, mint egy gyerek, akinek elmagyarázzák a Maxwell-teorémát, megmutatják egy rádióvevő ábráját, és ő mégis megkérdi, miért beszél a doboz. Magának meg a főnökének, ugye, soha nem jutott eszébe, hogy nyomozást indítson a rák okai ellen, legyenek azok bármifélék? Tudomásom szerint az ázsiai influenza elkövetőjét sem körözik.

Gregory a fogát csikorgatta dühében. Közben figyelmeztette magát, ne vegye fel Sciss gúnyolódását.

– Jó – mondta. – A maga nézőpontja vitathatatlan. Mivel csupán a feltámadás egyszerű esete forog fenn, s nem mozgó, járó-kelő tetemekkel állunk szemben, a maga szemszögéből minden tökéletesen érthető, és ezért nem érdemli meg a további vizsgálódást.

– Maga bolondnak néz engem? – kérdezte Sciss, és újra ráült a radiátorra. A hangja meglepően szelíd volt. – Szó sincs róla, akadhat itt elég dolga a biokémikusoknak, élettanászoknak és biológusoknak, a rendőrségnek azonban semmi, de semmi. Ráadásul egy ehhez hasonló jelenségsor vizsgálata a végtelenségig elhúzódhat érdemi eredmények nélkül, jóval tovább ötven évnél, akárcsak a rákkutatás. Csupán az én tudományom, a statisztika adhat azonnali eredményeket. Ugyanez vonatkozik a rákkutatásra. Ami a jelen ügyet illeti, bizonyára különböző, ellentétes teóriákkal magyarázzák majd, s már előre látom, hogy közülük azok, amelyeket a nagyközönség a legizgatóbbnak talál, megnövelik a szenzációhajhászabb újságok példányszámát. A jelenséget összefüggésbe hozzák ufókkal, csillagjóslással meg isten tudja még, mivel. Mindez azonban már nem az én asztalom.

– És mi a helyzet az eltűnések színhelyén talált holt állatokkal? – kérdezte Gregory, aki szándékosan nem hallotta meg Sciss hangjának növekvő ingerültségét.

– Ez érdekli magát? Igen, persze… – mondta Sciss.

Váratlanul újra lecsillapodott, s vékony, göcsörtös karjaival átfogta a két térdét.

– Ezt a kérdést nem elemeztem matematikailag, de a legegyszerűbb és legalapvetőbb magyarázat közvetítőnek tekintené az állatokat, amelyek átviszik a mozgás faktorát a tetemekre. Ez a faktor valamiféle kórokozó, akárcsak a rák kiváltója. Feltételezhetjük, hogy bizonyos körülmények között az utóbbi alakul át a mi faktorunkká, mialatt kisebb háziállatok a helyváltoztatás hordozóivá válnak. A patkányok, hogy közismert példára hivatkozzam, ugyanilyen szerepet játszottak a búbópestis kialakulásában.

– Valamilyen baktérium lenne? – kérdezte Gregory, aki a gardrób nyitott ajtajának támaszkodva tanulmányozta Sciss elébe nyúló árnyékát, mialatt feszülten figyelt.

– Ezt nem mondtam. Nem tudom. Semmit sem tudok. Hézagos egy elmélet ez. Hypotheses non fingo.[77] Nem vállalok értük felelősséget. Nem az én kenyerem. Különben sem engedhetem meg magamnak, hogy ezen a problémán rágódjam, nincs rá időm.

– Ha nem baktérium a kórokozó – jegyezte meg Gregory –, hanem, amint maga mondja, valamiféle biológiai ágens, talán egy mikroba az, egy intelligens, valójában végtelenül intelligens mikroba, amely túljárhat az ember eszén.

– Az a benyomásom, hogy maga nyerni óhajt az ügyön. Mire készül? Csak nem újságcikket ír majd holmi intelligens mikrobákról? – Sciss hangja remegett a haragtól.

Gregory, mintha meg se hallotta volna, lassan elindult a tudós felé. Egyre nyomatékosabban, ugyanakkor gyorsabban is beszélt, mintha felemésztené ragyogó gondolata heve.

– Ez a faktor – folytatta – váratlanul annak a térségnek a kellős közepén bukkan fel, ahol a legkisebb a halálozás mértéke. Minden ténykedését olyan előrelátás kíséri, mint egy tudatos lényét, azt leszámítva, hogy kezdetben nincs elég tapasztalata. Nem tudja például, hogy az emberek többsége, mondhatni, kissé különösnek talál egy pucér tetemet, továbbá, hogy egy ilyen körbehordozása bonyodalmakkal jár. Az említett tényező ekkor megtanulja, hogy a meztelenség még hullák esetében is illetlenségnek számít. Legközelebb, amikor elmozdít egy tetemet, már megfelelően felöltözteti – és vajon hogyan? –, csupasz fogazatával tép szét egy függönyt! Később olvasni is megtanul, különben hogyan szerezhetne tudomást a meteorológiai előrejelzésekről? Aztán ez a ragyogó intelligencia mégiscsak elködösül, amikor az alacsony rákhalálozási ráta határához érkezik. Itt már csupán holmi megmerevedett végtagokat képes megmozgatni – ezeket is nyomorúságosan –, holmi síri gimnasztikával: felállítva a tetemet, hogy az átkandikáljon a ravatalozó ablakán, és így tovább.

– Maga úgy beszél, mintha mindent hajszálpontosan tudna. Miért, ott volt? – kérdezte Sciss, sötétbe rejtve az arcát.

– Nem, nem voltam ott, de tudom, mi ijeszthet meg egy angol rendőrt. Egy táncoló hulla. Öntudata elvesztésekor nyilván felrémlettek előtte Holbein munkái[78], meg mindama szeles csínytevések, melyeket a középkor csontvázai követtek el.

– Kicsoda?

A tudós hangja csaknem felismerhetetlen volt.

– Mit mondott? – lepődött meg Gregory. – Kire vonatkozik ez a „kicsoda”? Hisz mi egy statisztikailag igazolt biológiai faktorról beszélünk. Én csupán elismétlem, amit öntől hallottam.

Gregory olyan közel húzódott Scisshez, hogy csaknem a térdét érintette. A tudós felállt, és sápadt, mozdulatlan arcával a detektívéhez nyomakodott. Gregory még összeszűkült pupilláit is látta. Így néztek egymással farkasszemet, aztán Gregory hátrált egy lépést, és elnevette magát. Hamis nevetés volt, bár csaknem természetesnek tetszett, s bárkit elbolondíthatott volna. Sciss egy pillanatra rámeredt, aztán arca rángani kezdett, s ő is nevetni kezdett. A következő percben teljes némaság telepedett a helyiségre. Sciss visszatért az íróasztalához, helyet foglalt a mögötte álló karosszékben, s hátradőlve a lábszárán kezdett dobolni az ujjaival.

– Maga azt hiszi, én tettem, ugye? – mondta.

Gregory nem számított ilyen egyenes beszédre. Nem tudva, mit feleljen, csak állt ott némán, hórihorgasan és esetlenül, s közben lázasan járt az agya, hogyan is viselkedjen az új fordulat után.

– Néhány perce még azt hittem, maga hülyének néz engem – folytatta Sciss. – Most azonban látom, hogy tébolyultnak tart. Így hát… vagy letartóztat, vagy pszichiátriai megfigyelés alá helyez. Egészségi állapotomat figyelembe véve meg kell mondjam, hogy mindkét fejleményt a lehető legrosszabbkor időzítené, nem szólva arról, hogy tényleg nincs veszteni való időm. Hiba volt engednem Sheppard rábeszélésének, hogy működjem együtt magukkal, most azonban már késő meggondolnom magam. Hogyan érhetném el, hogy meggyőzzem önt feltevése helytelenségéről?

– Ma járt orvosnál? – kérdezte Gregory csöndesen, s közelebb húzódott az íróasztalhoz.

– Igen, dr. Vaughamnél. Négytől hatig rendel. Telefonon kaptam tőle időpontot a múlt héten.

– És a vizsgálat eredménye… orvosi titok?

– Majd felhívom, és megkérem, hogy mondjon el mindent magának is, amit nekem. Van még valami?

– A maga kocsija parkol lent az udvaron?

– Az udvaron mindig van néhány autó, nem tudom hát, melyikről beszél. Az enyém egy szürke Chrysler.

– Szeretném, ha… – kezdte Gregory, de szavait telefoncsörgés szakította félbe.

Sciss előrehajolt, hogy felvegye a kagylót.

– Itt Sciss – szólt bele a készülékbe.

Válaszul hangos beszéd zümmögése volt hallható.

– Hogyan? – mondta Sciss, aztán kissé hangosabban ismételgette: – Hol? Hol?

Néhány percig csak hallgatta, amit mondanak neki. Gregory közelebb húzódott az íróasztalhoz. Megnézte az óráját. Kilenc volt.

– Helyes. Igen… – mondta végül Sciss, s még mielőtt letette a kagylót, hozzátette: – Igen, igen, Gregory itt van, igen, megmondom neki.

Visszacsapta helyére a kagylót, felállt, majd a gardrób belső oldalát elfoglaló térképhez ment. Gregory a nyomában.

– Megtalálták az egyik eltűnt holttestet – mondta Sciss, olyan halkan, mintha máshol járna az esze.

Rövidlátón pislogott a térképre, majd tollat húzott elő a zsebéből, s kis jelet tett a sziget szélének közelébe.

– Beverly Courtben, egy ciszterna fenekén. Akkor fedezték fel, amikor a ciszterna kiszáradt. Egy férfi holtteste.

– Ki hívta? – kérdezte Gregory.

– Hogy mi? Uhh, nem tudom. Nem kérdeztem. Az illető megmondta a nevét, de nem figyeltem oda. A Scotland Yard egyik embere volt, valami őrmester. Igen, minden egybevág. Mind kezdenek felbukkanni… méghozzá sorozatban, akár egy gépfegyver lövései, habár…

Nem folytatta. Tőle kissé oldalt Gregory összeszűkült szemmel kémlelte, miközben légzése ritmusára fülelt.

– Úgy gondolja, visszajönnek… egytől egyig? – szólalt meg végül.

Sciss ráemelte a tekintetét, majd sietve kihúzta magát. Arcát pír borította, légzése a korábbinál is hangosabb volt.

– Nem tudom. Lehetséges, sőt valószínű. Ha így lesz, bezárul a kör… és vele együtt a teljes sorozat! Meglehet, túl későn számoltam ezzel. Infravörös filmmel ellátott, megfelelő fényképészeti felszerelés talán megvédett volna ettől… ettől a baromságtól.

– Vajon Beverly Court is meghatározott mintát követ? Úgy értem, a helyszín illik az elméletébe? – vetette oda Gregory félvállról.

– Rossz a kérdés – felelte Sciss. – Nem tudom meghatározni, hol találják meg a tetemeket, azaz, hol hagyják abba a mozgásukat. Egyedül azt tudom felbecsülni, de azt is csak hozzávetőlegesen, mennyi idő telik el az eltűnés és a jelenség megszűnése között. Számításaim szerint azokat a holttesteket találják meg utoljára, amelyek legelőször tűntek el. Talán maga is belátja, miért. Valamiért a gyanított tényező kezdetben továbbította a legnagyobb motoros energiát a tetemek felé, mire azonban a térség határához ért, már csak minimális töltéssel rendelkezett, amely mindössze pár összerendezetlen mozdulatra volt elég. Maga bizonyára azt hiszi, félrebeszélek vagy épp hazudok. A vége azonban úgyis ugyanaz. Most pedig hagyjon magamra, legyen szíves! Sok még a dolgom – mutatott az egyik penészes kötetekkel teli dobozra.

Gregory bólintott.

– Már megyek is. Engedjen azonban meg még egy utolsó kérdést! Kocsival ment orvoshoz?

– Nem. Metróval, és ugyanúgy jöttem haza. Nekem is van egy kérdésem: mi a szándéka velem? Azért kérdezem csak, mert szeretnék minél tovább háborítatlanul dolgozni. Értve vagyok?

Gregory begombolta a kabátját, amely mostanra ólomsúllyal nehezedett a vállára. Nagyot sóhajtott, magába szívva a bizonytalan dohszagot, majd így felelt:

– Hogy mit szándékozom tenni? Egyelőre semmit. Hadd emlékeztessem, hogy nem adtam hangot semmiféle gyanúnak, és nem vádaskodtam. Egy mukkot sem szóltam!

Ezzel lehajtott fejjel kilépett az előtérbe. Ott női arcot pillantott meg a félhomályban, melynek elmosódott foltja szinte azon nyomban el is enyészett; Gregory ajtó csapódását is hallotta. Kibotorkált a lakásból, újra megnézte az időt órája világító számlapján, és lement a földszintre. Az előcsarnokban azonban nem lépett ki az utcára, hanem az ellenkező irányba fordult, s kiment az udvarra, ahol megindult egy hosszú, szürke autó felé. Lassan körbejárta, noha alig látott a környező épületek ablakainak gyér világánál. A lezárt autó teljes sötétségbe burkolózott, csupán a bérház visszfényei táncoltak ritmikusan a lökhárítóján, önnön mozgásához igazodva. Megérintette a karosszériát: hideg volt. Ami persze semmit sem jelentett. A radiátorhoz valamivel nehezebben fért hozzá. Le kellett hajolnia s átnyúlni egy széles, krómozott résen, amely úgy festett, mint holmi vastag ajkú tengeri szörny. Halk zörejt hallva hunyorogva kiegyenesedett. Sciss második emeleti ablakából nézte őt. Nincs is hát szüksége az autó átkutatására, gondolta, hisz a tudós viselkedése igazolja a gyanúját. Ugyanakkor kényelmetlenül is érezte magát, mint akit tilalmas üzelmeken kaptak, s ez az érzése tovább erősödött, amikor jobban megnézve magának a tudóst, rájött, hogy egyáltalán nem őt lesi. Miután az öreg pár percig elálldogált a nyitott ablakban, térdét felhúzva és fejét fáradtan két kezébe temetve, ügyetlenül letelepedett az ablakpárkányra. Ez a mozdulat annyira nem illett hozzá, hogy Gregory hátralépett, mert így jobban láthatta. Közben megbotlott egy fémdarabban, s fülsértő lármát csapott. Sciss lepillantott az udvarra. Gregory a szégyentől és haragtól bíborvörösen, dermedten nézett vissza rá, s nem tudta, hogyan viselkedjen. Abban sem volt biztos, hogy az öreg meglátta, noha továbbra is lefelé kémlelt, s bár Gregory nem láthatta sem a szemét, sem az arcát, magán érezte megvető tekintetét.

Teljesen leforrázva, nem merve folytatni a kocsi átvizsgálását, lehorgasztott fejjel és behúzott vállakkal oldalgott el.

Ám még azelőtt visszanyerte önuralmát, hogy elérte a metrót, legalábbis annyira, hogy gondolatban újra sorra vehette az udvarban történtek nevetséges részleteit, bár azt is nevetségesnek érezte, hogy így kijött a sodrából. Csaknem biztos volt abban, hogy délután látta a belvárosban Sciss kocsiját. A vezetőre nem figyelt, de a kocsi ugyanaz volt, ebben nem volt hiba, a hátsó lökhárító jellegzetes horpadása volt rá a bizonyíték. Akkor ügyet sem vetett az autóra. A véletlen találkozás csupán Sciss hazugságával nyert jelentőséget, aki azt állította, metrón ment orvoshoz és nem autóval. A felfedezés, hogy a tudós hazudik, önmagában mit sem jelentett, Gregory mégis úgy érezte, ha mindezt tudja, tán nem bánik olyan kesztyűs kézzel vele. Felfedezése a szánalmat is kiölte belőle, amely szerencsétlen látogatásakor fogta el. Egyelőre persze semmi biztosat nem tudott. Egyedüli fogódzója, az autó délutáni felbukkanása is a „talán” nyomorúságos kategóriájába esett, ezért nem sokat számított. Egyedül annak örülhetett, hogy következetlenséget fedezett fel Sciss szavaiban. A tudós munkájára hivatkozva rázta le őt, mégsem dolgozott, hanem az ablakában levegőzött. Felidézte magában az öreg testtartását látogatása során: ahogy szórakozottan állongott ott, lehajtott fejjel, majd meg kimerülten az ablakkeretnek támaszkodott. Ugyanakkor, bár Sciss fáradtsága volt szétválásuk végső oka, Gregory ostoba gavallériája miatt nem használta ki, ami megakadályozta, hogy kiaknázza ellenfele pillanatnyi gyöngeségét. Ez késztette arra, hogy talán alig egy perccel korábban hagyja el a lakást a döntő szavak elhangzása előtt.

Hogy gondolatai e lehetőségek labirintusába vonták, tehetetlen harag vett erőt rajta, s nem akart mást, mint hazatérni és vastag noteszában áttekinteni a tényeket.

Már csaknem tizenegy volt, amikor leszállt a metróról. Épp mikor befordult a Fenshawe-ház előtti sarkon, vak koldus mellett ment el, aki az épület egy falfülkéjében gubbasztott, lábánál kopasz, csúf korcs ebbel. Az öregnél szájharmonika volt, de csak akkor fújta meg, amikor valakit közeledni látott, mintegy jelzésképpen, anélkül, hogy a legcsekélyebb jelét adta volna a muzsikálás szándékának. Korát nehéz lett volna megállapítani, többet elárult erről az öltözéke, mint torzonborz szőrzettel elborított arca. Este hazatérőben vagy amikor hajnalok hajnalán elment, Gregory mindig ugyanott látta a koldust, aki újabb és újabb elkerülhetetlen csapást mért a lelkiismeretére. Ugyanúgy a környékhez tartozott, mint a homlokzat zárt erkélyablakai, melyek elé telepedett, s bár Gregory rendőr volt, és a törvény tiltotta a koldulást, soha nem fordult meg a fejében, hogy voltaképpen az öreg néma cinkosa.

Nem is törődött vele igazándiból – valójában a ruházata olyan mocskos volt, hogy már a látványa is undort ébresztett benne –, mégis megmozgathatott valamit az emlékezetében vagy a tudatalattija mélyén, mert valahányszor elment mellette, önkéntelenül meggyorsította a lépteit. Soha nem adott semmit neki. Nem volt ennek köze a foglalkozásához, sem a koldus visszataszító mivoltához, az ok inkább valami meghatározhatatlan szégyen lehetett. Ma este azonban, amikor már túlment a kolduson, s felfedezte az oldalán kuporgó kutyát (néha sajnálta szegényt), azzal lepte meg magát, hogy megfordult és odament a sötétbe boruló falhoz, miközben aprópénzt vett elő a zsebéből. Ezután olyan pillanat következett, amilyenről nem szokás beszélni, s később is leírhatatlan rossz érzéssel emlékszik vissza rájuk az ember. Azt várva, hogy a koldus elveszi a pénzt, Gregory kinyújtotta kezét a falfülke bizonytalan sötétjébe. Hanem ezenközben ujjai súrolták ama undorító, szutykos rongyokat. Ugyanez ismétlődött meg újra meg újra, végül a koldus feladta, groteszk mozdulattal ajkához emelte a harmonikát, és belefújt. Gregoryn erőt vett a viszolygás, s mivel sehogyan sem talált zsebet a gubbaszkodó testet körülfogó szakadt szöveten, vakon elhajította a pénzt, és elhátrált. Valami csengve a lábához gurult… az utcai lámpa gyér fényénél látta, hogy tulajdon pénze az. Felvette, és hirtelen mozdulattal újra a falfülke sötétjébe nyúlt vele. Rekedt, elfojtott hörgés volt a válasz. Szinte szaladt hazafelé, annyira felzaklatta a jelenet. Azután fényt látva szobája ablakában, szokott óvatosságáról elfeledkezve felfutott a lépcsőn, s kifulladva érte el az ajtaját. Megállt előtte egy pillanatra, s a fülét hegyezte. Odabentről egyetlen hang sem hallatszott. Újra az órájára pillantott – negyed tizenkettő volt –, s kinyitotta az ajtót. Íróasztalánál, közvetlenül a teraszra nyíló üvegajtó előtt Sheppard ült és olvasgatott. Jöttére az öreg felemelte fejét a könyvből.

– Jó estét, hadnagy úr – mondta a főfelügyelő. – Épp ideje volt hazaérnie.

V

Gregory annyira megrökönyödött, hogy egy pillanatra elakadt a szava. Csak állt ott az ajtóban, s még a kalapját is elfelejtette levenni. Arcára ostoba, értetlen  kifejezés ült ki. Sheppard halványan elmosolyodott.

– Miért nem teszi be maga mögött az ajtót? – kérdezte végül, amikor kissé túl hosszúra nyúlt a hallgatás.

Gregory összeszedte magát, felakasztotta a kabátját, kezet fogott a főfelügyelővel, s várakozón nézett rá.

– Azért ugrottam be magához, hogy lássam, mit végzett Scissnél – mondta Sheppard, s újra helyet foglalt az íróasztalnál, könyökét az imént olvasott könyvön nyugtatva.

Higgadtan beszélt, mint mindig. Noha Gregory némi iróniát vélt felfedezni a „végzett” szó használatában, naiv őszinteséggel felelt.

– De hát főfelügyelő úr – hadarta –, önnek csak jeleznie kellett volna, hogy érdekli a dolog, és én felhívom. Ami persze nem jelenti, hogy nem örülök a látogatásának, csak azt sajnálom, hogy ide kellett fáradnia…

Sheppard mindeközben meg sem kísérelte, hogy mentse a helyzetet. Le sem tagadhatta, hogy átlát a beosztottján, ezért unottan leintette.

– Hagyjuk ezt a macska-egér játékot, hadnagy úr! Maga okos ember, kitalálta hát, nem azért jöttem, hogy a sztorijait hallgassam. Ma este nagy baklövést követett el, hatalmas baklövést azzal a telefonhívással. Igen, azzal, melyet Scissnél járva kapott. Felhívatta magát Gregsonnal egy állítólag előkerült hulla ügyében, hogy kifigyelje Sciss reakcióját. És még mielőtt mentegetőzni kezdene, hadd találjam ki: ugye, semmit sem ért el a kis trükkjével? Igazam van, vagy sem?

A főfelügyelő haragosan ejtette ki az utolsó szavakat. Gregory csüggedten dörgölte össze elgémberedett kezét, s egy szék ülésén lovagolva motyogta:

– Igen.

Minden szórakozottsága egy csapásra elpárolgott. Sheppard feléje tolt egy doboz Player΄st, s miután maga is kivett egy szál cigarettát, folytatta:

– Olcsó trükk volt, Gregory, nem is lehetett más. Klasszikus eset. Maga semmit sem tanult, úgyszólván semmit. Sciss ezzel szemben tudja, hogy maga gyanakszik rá, vagy ha ma nem is, holnap már tudni fogja, ami egy és ugyanaz. Értesül róla, hogy az ő csapdába ejtésére trükközött a telefonnal. Tegyük föl, hogy igaza van – és Sciss vagy a tettes, vagy a cinkosa –, akkor is jó szolgálatot tett neki, amikor figyelmeztette. Nem jutott még eszébe, hogy egy olyan elővigyázatos elkövető, mint ez, most, hogy világos intést kapott, eztán tízszer jobban vigyáz, mint eddig?

Gregory hallgatott, s dühödten rágta a körmét. Sheppard higgadt hangja ellentmondani látszott a homlokába vésődő mély barázdáknak.

– A maga dolga, hogy elmondja-e tervezett lépései részleteit – folytatta a főfelügyelő –, mivel mindig is tiszteletben tartottam nyomozótisztjeim önállóságát. Az azonban szemenszedett ostobaság, hogy nem beszélt a gyanújáról! Elmondhattam volna pár dolgot Scissről, nem mint a főnöke, hanem mint olyan valaki, aki jó ideje ismeri. Gondolom, mostanra az én ártatlanságomban is kételkedik?

Gregory elvörösödött.

– Igaza van, uram – emelte fel szemét a főnökére. – Úgy viselkedtem, mint egy idióta. Nincs is rá semmi mentségem, azon túl, hogy fikarcnyit sem hiszek a csodákban, és erre semmi sem vehet rá, akkor sem, ha megbolondulok.

– Ebben az ügyben valamennyien a Hitetlen Tamás szerepét játsszuk, sajnos ezt kívánja meg a foglalkozásunk – vidámodott meg Sheppard Gregory zavara láttán. – Különben nem azért jöttem, hogy letoljam magát, hanem hogy felajánljam a segítségemet. Térjünk a tárgyra! Mire jutott Scisszel?

E váratlan engedékenységtől megkönnyebbülve Gregory részletesen és látható kedvvel beszámolt Scissnél tett látogatásáról, ama momentumokat se hagyva ki, melyek rossz fényt vethettek rá. Mikor oda jutott a történetben, hogyan törtek ki ők ketten a hosszúra nyúló, feszült csönd után, tompa zörgést hallott a fal túloldalán. Megborzongott.

Mr. Fenshawe megkezdte talányos éji zenéjét.

Gregory egyre gyorsabban és felületesebben fűzte a szót, s kipirult izgalmában. Egy idő múltán a főfelügyelő is felneszel majd a zajokra, legyenek azok bármilyen eredetűek, és akkor ő is belekeveredik ebbe a sötét ügybe. Nem tudott már rendezetten gondolkodni, sem elképzelni, mi történik a következő pillanatban, csak fülelt az egyre hangosodó lármára, oly zaklatottan reagálva a falon túl történtekre, mintha a fogát húznák. A zörgések sorát most több puha, nedves csattanás követte. Gregory hangját felemelve egyre gyorsabban beszélt, egyfajta űzött ékesszólással, remélve, hogy elvonhatja a zajokról a főfelügyelő figyelmét. Kétségtelen, hogy ugyanezen okból nem hagyta abba a beszédet akkor sem, amikor története végére ért. Ehelyett abbéli igyekezetében, hogy elnyomja Mr. Fenshawe zörejeit, olyan valamire vállalkozott, amit máskor megtartott volna magának: Sciss „statisztikai hipotézisének” részletes elemzésébe kezdett.

– Nem tudom, honnan vette a rák ötletét – mondta –, de abban biztos vagyok, létezik olyan sziget, ahol kisebb a halálozás aránya. Természetesen átfogó összehasonlító vizsgálatokat kell kezdeményeznünk Európában, hogy lássuk, vannak-e más szigetek is Norfolkon kívül. Ha igen, a teóriánknak annyi. Nem beszéltem vele erről, egy valamiben azonban igaza van: amennyiben helytálló az elmélete, nem ránk tartozik. Már a gondolat is nevetséges, hogy a rendőrség ellenőrizzen tudományos feltevéseket. Különben ami elmélete hosszú távú következményeit illeti, Sciss végtelenül okosan járt el. Ahelyett, hogy összezavart volna fantasztikus következtetéseivel, tréfára vette az egészet. Más lehetőség azonban nem létezik. Sokat gondolkoztam ezen a teórián, és a következőre jutottam. Kezdjük a konzervatívabb változattal. A feltevés az, hogy valamiféle különös mutációval állunk szemben, ami rákot okoz, úgy is mondhatnám, egy ismeretlen vírussal. A gondolatmenet a következő: a rák a káoszt képviseli az élő szervezetben, amely pedig léténél fogva ennek antitézise. Bizonyos körülmények között ez a káoszfaktor – azaz a rák vagy pontosabban a rákkeltő vírus – újra mutál, bár életben marad, gazdaszervezetében vegetálva. Amikor áldozata elhalálozik, a vírus a hullában él tovább. Végül olyan teljes átalakuláson megy keresztül, hogy közben újdonatúj erőkre tesz szert, s káoszt okozó tényezőből olyanná változik, amely újfajta rendet igyekszik teremteni, akár a halálon túl is. Más szóval egy körülhatárolt időtartamon belül szembeszáll a halál által fémjelzett káosszal és bomlással, s ennek érdekében igyekszik helyreállítani az elhalt szervezet életfolyamatait. Amikor egy holttest mozogni kezd, ez annak a jele, hogy a nevezett folyamat beindul. Azaz az elmozduló tetemek sajátos szimbiotikus kapcsolat termékei az élők – a mutáns vírus – és a holtak, azaz a holttest között. Mivel az emberi elme felfogóképessége véges, érdektelen, hogy helytálló-e vagy sem ez az okfejtés. Nem elhanyagolható ugyanakkor, hogy a rend faktora összerendezett, magasrendű mozgásokat tud kezdeményezni: egy közönséges vírus képtelen lenne arra, hogy felállítson egy tetemet, felöltöztesse, majd pedig olyan ügyesen elcsórja, hogy bottal üthetjük a nyomát.

Gregory elhallgatott, látszólag főnöke válaszára várva, valójában azonban a falra fülelt, melynek túloldaláról most mintha könnyű esőkopogás hallatszott volna.

– A rák vírusa belül esik a lehetőségek határain – folytatta –, mivel azonban a valószínűtlen nem magyarázható meg a valószerűvel, meg kell találnunk az ügy kevéssé hihető magyarázatát. Ezért emlegetett Sciss repülő csészealjakat, hacsak példaképpen is. Értésemre kívánta adni, hogy akár az űrben is kereshetjük az okokat. A második változat szintén kozmikus erőkre hivatkozik. Valamiféle első kapcsolatfelvétel lehet ez a Föld és a csillagok gyermekei között. Ezek az űrlények értelmesek ugyan, de életmódjuk túlterjed az emberi felfogóképesség határain. Közelről kívánják tanulmányozni az emberi fajt, ezért valamiféle információgyűjtő műszert – nevezzük így – küldenek a Földre, az átvitel olyan módszereivel, amelyeket egyelőre nem érthetünk meg. Talán a csészealjak a szállítóeszközök. Az információgyűjtők mikroszkopikus lények, emberi szemnek láthatatlanok. A Földre érve nem törődnek az élő szervezetekkel, minden ténykedésük – a programozás tán jobb szó erre – kizárólag a holtakra irányul. Miért? Először is, hogy senkiben ne tegyenek kárt, ami a csillaglények jó szándékait bizonyítja. Másodsorban, kérdem én, hogyan tanulja ki egy szerelő valamely masina működését? Beindítja, úgy figyeli. Pontosan így járnak el az információgyűjtők is. Emberi tetemekkel kísérleteznek, s közben mindent megtudnak az életfolyamatokról. Amennyiben ez a feltevés a helyes, ezer oka van, miért nem értjük a jelenséget. Először is az információgyűjtő ésszerűen cselekszik, nem puszta eszköz tehát, annak földi értelmében. Inkább hasonlítanám vadászkutyához vagy valamiféle idomított baktériumhoz. Ott van azután az információgyűjtő és a rák közötti kapcsolat problémája. Ha rákényszerülnék, hogy e második változatot elméletileg összekössem a rák jelenségével, a következőképpen tenném: a kis halandóságú szigeten ugyanannyi rákkeltő vírus fordul elő, mint egyebütt. Ezért ha itt nem lesznek rákosak az emberek, annak az az oka, hogy immúnisak a rákkal szemben. A rákkal szemben tanúsított emberi immunitás ezért fordítottan arányos az űrrel szembeni védettséggel. Egy ilyen elméleti alapvetés mindent megmagyaráz, még a statisztikát sem kell feladnunk…

Gregory szünetet tartott. Szobájában ugyanolyan csönd uralkodott, mint egy ajtóval odább Mr. Fenshawe-éban. Kis szónoklatát Sheppard némán hallgatta végig, bár néha látszott rajta, hogy Gregory lázas lendülete jobban meglepi, mint a nézetei.

– Látom, hogy egy szavát sem veszi komolyan – mondta végül.

– Hát nem – felelte Gregory elgyengült hangon.

Hirtelen teljes közönyt érzett minden iránt. Az sem érdekelte, hallgatnak-e vagy sem a fal túloldalán. Egyet akart csak – ugyanúgy mint Scisstől távozóban –, hogy magára maradhasson. A főfelügyelő azonban folytatta:

– Maga olyan kiadós kutatómunkát végzett, mint egyetlen rendőr sem. Nos, szerintem is jó ötlet elsajátítani az ellenség nyelvét… Sciss bizonyára jó tanítványnak véli majd. Továbbra is gyanúsítja, ugye? Mit gondol, mi az indítéka?

– Nem arról van szó, hogy gyanúsítom – felelte Gregory. – Ha így lenne, hivatalosan is vádat emelnék ellene. Igazából csak védekezem, mert a helyzetem több mint reménytelen. Úgy érzem magam, mint egy sarokba szorított patkány. Igazából az ügy úgynevezett csodálatos elemei ellen védem magam. Végül is ahhoz, hogy végigvigyük ezt a teóriát, uram, mindent, de mindent számításba kell vennünk. Feltételezzük például X tényező időszakos hatását egymástól távol eső időközökben, továbbá, hogy a rákhalálozás utolsó csökkenésére nagyjából két évszázada került sor – nem Angliában, hanem a Közel-Keleten –, hogy ugyanakkor állítólagos feltámadások sorozatára is sor került… tudja, a Lázár-história… meg a többi. Ha akár csak egy pillanatra komolyan vesszük ezt a feltevést, megnyílik a föld a lábunk alatt, egész civilizációnk semmivé foszlik, hisz emberek tűnhetnek el és tűnhetnek elő újra. Mostantól semmi nem lehetetlen, a rendőrök levehetik egyenruháikat, hogy ők is süllyesztőbe kerüljenek… és nem csupán ők. Okvetlenül szükségünk van hát tettesre. Ha ez a bűnténysorozat tényleg véget ér, nem lesz más a kezünkben, mint pár gipszöntvény, ellentmondásos rémmesék néhány nem túl okos sírásó és társaik szájából… ugyan miféle nyomozást folytathatnánk így? Végül már csak azzal törődnénk, hogy visszakapjuk a tetemeinket. Önnek teljesen igaza van, semmit sem értem el a trükkömmel, a telefonhívás egyáltalán nem lepte meg Scisst, mégis… hanem álljunk meg egy pillanatra…

Gregory most felugrott ültéből, s a tekintete lángot vetett.

– Sciss mondott valami kézzelfoghatót a hívás után. Azt mondta, ő is várja, hogy a holttestek előkerüljenek, s ennek körülményeit hajszálpontosan ki tudja számítani a képlete segítségével, egész pontosan azt, mikor használódik el a mozgási energiájuk, ahogy ő nevezi… Most már csak rajtunk múlik, hogy minden erőnkkel azon legyünk, legyen tanúja az újbóli előbukkanásoknak, legalább egy ízben.

– Egyetlen percet kérek – szakította félbe Sheppard, aki jó ideje hiába próbálta magára felhívni Gregory figyelmét.

A nyomozó, aki szinte körbefutkosott a szobában izgalmában, a jelek szerint teljesen megfeledkezett a főnöke jelenlétéről.

– Ön vagy-vagy javaslattal állt elő: Sciss… vagy a faktor. Mostanra azonban gyakorlatilag teljesen megszabadult az utóbbitól, mi pedig itt állunk, szemtől szemben valami ördögi tréfával, avagy eget verő átveréssel, melyeknek ravatalozók a színterei. Mi van azonban akkor, ha az egyik eshetőség sem igaz? Mi van, ha az elkövető se nem Sciss, se nem a faktor? Vagy ha ő találta fel a faktort, majd kísérletképpen belefecskendezte a tetemekbe?

– Tényleg így gondolja? – üvöltötte Gregory magából kikelve, s az íróasztalnak rontott. Kifulladva állt ott, úgy nézett a nyugodt, csaknem önelégült főfelügyelőre. – Tényleg hisz… ebben a badarságban? Senki nem talált fel itt semmit! Egy ilyen felfedezés Nobel-díjat érdemelne! Higgye el, ha ennek az esete forogna fenn, az egész világ értesülne róla. Egyrészt. Másrészt pedig Sciss… – Itt elhallgatott.

Az elkövetkező feszült csöndben lassú, kimért nyikorgás hallatszott, nem a fal mögül, hanem ugyanabban a helyiségben, ahol Gregory is tartózkodott a főfelügyelővel. Korábban hallotta már párszor ezt a hangot. Az egyes esetek több hetes szünetekkel követték egymást, ám csak akkor, ha ő az ágyában feküdt a sötétben. Első ízben a nyikorgás mély álmából ébresztette. Meg volt róla győződve, hogy valaki mezítláb közeledik hozzá, s villanyt gyújtott. Egy lélek sem volt a szobában. A második esetre késő éjjel… valójában már virradatkor került sor. Gregory kábán hevert, kimerülve az álmatlanul eltöltött éjszaka fáradalmaitól, mikoron Mr. Fenshawe akusztikai bűvészmutatványait hallgatta; valahol az álom és az ébrenlét határán. Ezúttal is felkapcsolta a villanyt, szobája azonban csakúgy, mint először, most is üres volt. A harmadik alkalommal arról győzködte magát, hogy a régi házak fapadlói egyenetlenül száradnak, ami kizárólag az éjszaka mélységes csöndjében válik hallhatóvá. Így tehát igyekezett nem törődni a nyikorgással. Most, hogy a szobát megvilágította az íróasztallámpa fénye, a bútor, amely kétségkívül ugyanolyan korú volt, mint a padló, nem nyikorgott. Ezzel szemben a kályha melletti parketta halk, mégis jól hallható hangokat hallatott. Valamivel később, a szoba közepe táján gyors egymásutánban kétszer is megcsikordult a padló, egyszer Gregory orra előtt, másodjára mögötte. Eltelt egy perc, mialatt a nyomozó dermedten, összegörnyedve várakozott. Ekkor halk nesz hallatszott Mr. Fenshawe szobájából, amely leginkább vihogásra – vagy talán sírásra? – emlékeztetett, gyengécske, tompa, talán megbánás okozta sírásra, melyet mekegő köhögés követett. Aztán újra elcsöndesedett minden.

– Ráadásul Sciss részben ellent is mondott magának…

Gregory megpróbálta felvenni a beszélgetés fonalát, de az eltelt szünet túl hosszúra nyúlt, és nem tehetett úgy, mintha mi sem történt volna. Úgy érezte, itt ér véget a tudománya. Többször megrázta a fejét, mintha vizet próbálna kilötykölni a füléből, aztán leült.

– Kezdem érteni – mondta Sheppard, és hátradőlt a székén. Arca komoly kifejezést öltött. – Azért gyanúsítja Scisst, mert úgy véli, rögeszme vezérli. Felteszem, leellenőrizte az alibijét a kérdéses éjszakákon. Amennyiben megalapozottat tud felmutatni mindre, a maga gyanújának annyi, hacsak nem feltételez holmi cinkostársat, per procuram[79]. Nos tehát?

„Lehetséges volna, hogy semmit nem vett észre? – villant át Gregory agyán. – Talán. Meglehet… meg se hallotta. Az öregkor teszi.” Megpróbált erőnek erejével odafigyelni. Sheppard szavai továbbra is ott csengtek a fülében, a jelentésüket azonban nem tudta felfogni.

– Nos, igen… persze… – morogta, majd magához tért. – Sciss magányos alak, nehéz az ő esetében megbízható alibit találni. Kikérdezhettem volna, de nem tettem. Hiba volt, elismerem. Abban is hibáztam… hogy azt a nőt sem kérdeztem ki, aki a házát vezeti…

– Nőt? – Sheppard képtelen volt elrejteni meglepetését. Gregoryra nézett, s ügyetlenül próbált elfojtani egy mosolyt. – Hisz ő a nővére! Nem, Gregory, a helyzet az, hogy maga nem sokat végzett. Ha nem akarta kivallatni a nőt, legalább velem beszélhetett volna! Aznap, amikor Lewesből eltűnt egy holttest – emlékszik, hajnali három és öt között –, Sciss nálam járt vendégségben.

– Magánál? – suttogta Gregory.

– Igen. Megpróbáltam rábeszélni, hogy legyen a segítségünkre – magánemberként persze –, s jelentéseket mutogattam neki közben. Közvetlenül éjfél vitán távozott – nem tudnám megmondani öt perccel utána vagy fél egykor –, ám ha éjféllel számolunk, akkor is kétlem, hogy odaért volna Lewesbe hajnali három vagy akár négy előtt. De nem is ez a lényeg. Tudja, hadnagy úr, sok minden valószínűtlen az anyagi világban, mint például százszor feldobni egy érmét, és elvárni, hogy kilencvenkilencszer fej jöjjön ki, nem írás. Léteznek azután lélektani képtelenségek is. Évek óta ismerem Scisst. Fárasztó egy alak, borotvapengéből és üvegből összerakott egomán, vérforralóan fennhéjázó, aki híján van minden tapintatnak, és gőze sincs arról, hogy a civilizált világban a jó modor nem annyira az udvariasságot szolgálja, mint a közönséges, kibírható együttélést. Nincsenek illúzióim vele kapcsolatban. Ugyanakkor el nem tudom képzelni róla, hogy négykézláb rejtőzködik holmi rozoga koporsó alatt egy ravatalozóban; tetemek állát köti fel ragasztószalaggal; lábnyomokat helyez el a hóban; azon jártatja az agyát, hogyan szakíthatná félbe a hullamerevség előrehaladását; netalán madárijesztőként ráz egy hullát, hogy elijessze a járőröző rendőrt – mindez egyszerűen nem fér össze azzal, amit róla tudok. Kérem, próbálja megérteni! Nem állítom, hogy nem tévedhet meg, vagy akár nem követhet el bűncselekményt. Ugyanakkor a nyakam teszem rá, soha nem lenne képes efféle durvaságokra. Csupán egyetlen Sciss létezik. Vagy az az ember, aki tragikomikus bohózatokkal szórakozik a temetőkben, vagy az, akit ismerek. Más szóval, ha meg akarná úszni a temetői színjátékot, velejéig más embernek kellene mutatnia magát a hétköznapokban, mint amilyen valójában, pontosabban szólva, mint amilyen lenni szeretne, már amennyiben az ön vádjai helytállóak lennének. Elképzelhetőnek tart ilyen következetes színlelést?

– Mondtam már önnek, hogy ami engem illet, mindent elképzelhetőnek tartok, ami felment az alól, hogy csodákban higgyek – felelte Gregory fahangon, kezeit dörzsölgetve, mintha hirtelen fázni kezdene. – Nem engedhetem meg magamnak a pszichologizálás fényűzését. Elkövetőre van szükségem, és megszerzem, ha addig élek is. Meglehet, Scissnek nincs ki a négy kereke, a szó szoros értelmében, vagy épp monomániás, hasadt, avagy többszörös személyiség, de az is elképzelhető, hogy a teóriájával védelmezi a valódi tettest… a lehetőségek száma több mint elég.

– Kérdezek én magától valamit – mondta Sheppard nagyon szelíden. – Előbb azonban szeretném, ha megértené: nem próbálom magát befolyásolni, nem gyakorlok nyomást felülről, és elismerem, hogy ebben az ügyben sötétben tapogatózom. Nem vagyok biztos semmiben, de semmiben.

– Mi hát a kérdése? – szakította félbe Gregory élesen, csaknem nyersen, mialatt érezte, hogy elsápad.

– Miért nem fogadja el, hogy a magyarázat nem okvetlenül feltételez bűnözőket?

– Hiszen már mondtam! Nem is egyszer! Azért, mert a másik lehetőség a csoda!

– Komolyan ezt hiszi? – váltott át hirtelen Sheppard rábeszélő hangra. – Jó, hagyjuk egyelőre ennyiben. Nézzen utána az alibinek, amit adtam Scisszel kapcsolatban! Rendben? A lewesi esetet értem ez alatt, mivel csak éjfélig kezeskedhetem érte. Az ott a kabátom, ugye? Köszönöm. Érzem, hogy változik az idő, jelzi a reumám, kicsit nehéz most felemelni a karomat. Még egyszer köszönöm. Már elmúlt éjfél. Hogy elszaladt az idő! Jó éjszakát! Ó, és még valami. Ha lesz majd egy szabad pillanata – úgymond gyakorlásképpen –, nyomozza már ki, és tudassa velem, kinek a számlájára írható ez az éktelen nyikorgás a beszélgetésünk alatt. Végül is, ez sem könyvelhető el csodaként, nem igaz? Kérem, kérem, ne nézzen olyan döbbenten! Pontosan tudja, miről beszélek. Most pedig, ha nem tévedek, a lépcsőn megyek majd le, és ehhez át kell mennem a tükrös nappali másik oldalán. Nem, ne kísérjen ki! Lent ugyan zárva az ajtó, de megfigyeltem, hogy a kulcs benne van a zárban. Bezárhatja később is… nincs sok tolvaj errefelé. Jó éjszakát hát, mindenekelőtt pedig, hadnagy úr, ne feledje, elszántság és diszkréció… ez az, amit elvárok magától.

Ezzel elment. Gregory a nyomában, alig figyelve oda, mit tesz. A főfelügyelő pillanatnyi habozás nélkül csörtetett át a szobákon, majd sietve lement a lépcsőn a bejárati ajtóhoz. A nyomozó lassan követte, s úgy kapaszkodott a mellvédkorlátba, mint egy részeg. A bejárati ajtó halkan becsukódott. Miután Gregory odaért, kulcsra zárta, gépiesen kétszer fordítva el a zárban a kulcsot, aztán visszatért az emeletre. Zúgott a feje, és égett a szeme. Úgy, ahogy volt, ruhástól az ágyra vetette magát. A ház néma volt. Az ablakon keresztül beszüremlettek a város távoli fényei. Az óra halkan ketyegett. Nehéz lett volna megmondani, milyen sokáig maradt Gregory ugyanabban a testhelyzetben, moccanás nélkül.

Egy idő után az olvasólámpa fénye mintha elhalványodott volna.

„Nagyon fáradt lehetek – gondolta Gregory. – Muszáj aludnom, különben holnap használhatatlan leszek.” Mégsem mozdult. Valami – parányi felhő vagy füstgomolyag – lebegett az üres karosszék fölött, amiben Sheppard helyet foglalt az imént. Gregory nem törődött ezzel, csak hevert az ágyán gondolattalanul, önnön légzését hallgatva. Hirtelen hangos kopogtatás hallatszott, szinte belevisszhangzott a szoba.

Három újabb elkülönülő, jól hallható kopogás követte. Gregory az ajtó felé fordította a fejét, de továbbra sem kelt fel. Megint három kopogás következett. A legszívesebben kikiáltott volna, hogy „szabad”, mégsem szólalt meg. Utolsó berúgása óta nem volt ilyen száraz a szája. Aztán felállt, és az ajtóhoz ment.

Kezét az ajtókilincsre tette, mégis képtelen volt megmozdulni, annyira félt attól, mi várja a túloldalon. Végül mégis felrántotta az ajtót, és rettegve kémlelt a sötétbe. Nem volt ott senki. Kifutott a folyosóra az olvasólámpája vetette hosszú fénycsóvában, előretárt karral, hogy bele ne szaladjon senkibe.

Ahogy előre tapogatózott a folyosón, egy lélekkel sem találkozott. Körötte mind több zörej visszhangzott. „Nem gondoltam volna, hogy ez a ház ekkora” – suhant át az agyán, és szinte ugyanekkor magas árnyat látott kihátrálni egy oldalfolyosóra. Üldözőbe vette, de a könnyű lábdobogás arról tájékoztatta, hogy ellenfele is futásnak eredt. A következő pillanatban ajtó magasodott fel előtte. Sikerült beugrania, még mielőtt becsapódott volna. Csaknem ráesett egy kék lepedős ágyra, de még idejében megállította a lendületét. Mr. Fenshawe szobájába tévedt. Minden eddiginél zavarodottabban megpróbált kihátrálni. Az asztal fölött tál alakú alabástrom lámpa függött, olyan alacsonyan, hogy csaknem a fejét verte. Magát az asztalt is az ágy mellé tolták. Távolabb, a helyiség belsejében, a szobájával közös fal mentén két női próbababa – ilyeneket tartanak az elegáns divatházak – állt: jó volt az alakjuk, szépek az arcvonásaik, s valódi a hajuk. Mindkettő pucér volt. Krémszínű végtagjaik csillogtak a lámpafényben, s egyikük, mialatt nyájasan merev mosollyal meredt Gregoryra, ritmikusan kopogtatott a falon. A nyomozót megdöbbentette a látvány.

Szinte ugyanebben a pillanatban észrevette Mr. Fenshawe-t, aki a padlón ült a próbababa mellett, s úgy károgott magában, mintha száraz köhögés rázná. Két kezétől bonyolult zsinórrendszer húzódott a próbababák végtagjaihoz, s az öreg rátermetten mozgatta őket valamiféle emeltyűkkel; bábszínházak kulisszái mögött látni hasonlót.

– Nem, nem – mondta –, kérem, ne ijedjen meg! Ezennel bocsánatot kérek, amennyiben felébresztette a zaj, de csak éjjel végezhetem ezt. Így lépek kapcsolatba a szellemvilággal, tudja.

– De ehhez asztalra lenne szüksége – mondta Gregory szórakozottan. Körbepillantott a helyiségben, bár nem tudta, mit keres.

– Az asztaltáncoltatás kiment a divatból. Manapság ez a módi járja – felelte Mr. Fenshawe, s közben egyetlen pillanatra sem hagyott fel a zsinórok mozgatásával.

Gregory nem felelt. Mr. Fenshawe mögött padlóig leérő, sárga szegélyű függöny csüngött. Egyik oldalán enyhén kitüremkedett, mintha jókora, függőleges tárgy húzná félre.

Gregory valami bugyuta kérdést intézett Mr. Fenshawe-hoz – tán a próbababák előállításával kapcsolatban –, majd az öreg kézügyességét dicsérte. Közben lassan oldalt lépegetett a fal mentén, mígnem elérte a függöny anyagát. Kinyújtotta a karját, és megérintette a széles, teljes kiöblösödést, mely előbb engedett a nyomásnak, majd meg ellenállt annak. Gregory tudta már, valaki megbújt a függöny mögött! Mélyet lélegzett, s egy pillanatig várt megfeszülő izmaival, majd járkálni kezdett a szobában, s közben egyfolytában locsogott. Vallani kezdett Mr. Fenshawe-nak éjszakai félelmeiről, aztán nem tudván, sikerült-e elaltatnia az öreg gyanakvását, a nyomozásról beszélt neki, s ezalatt hol a próbababák, hol a függöny előtt állt meg, előbb ennek, aztán meg amannak címezve szavait, mintha Mr. Fenshawe ott se volna. E kis trükkök a fölény érzését keltették benne. Tudva, mekkora kockázatot vállal, kétértelműén kezdett el beszélni, mialatt a diadal és félelem vegyes érzésével döfködte a függönyt. Harsány kacajjal nézett végig a szobán, így képzelheti el a detektíveket egy másodrangú színész. Fejében közben egyre ott dobolt a néma kiáltás: Megvagy! Beszéde érthetetlenné és összefüggéstelenné vált, nagy izgalmában be sem fejezte a mondatokat, amelyek kitörtek belőle. Háttal állt a függönynek, oly közel ahhoz, aki mögötte megbújt, hogy a teste melegét is érezte. Az agg Mr. Fenshawe ekkor váratlanul talpra szökkent a padlóról, arcán rettegés és együttérzés ült. Ugyanebben a pillanatban valami megragadta Gregoryt. A férfi képtelen volt kiszakadni az ismeretlen erő szorításából, vagy akár levegőhöz jutni, s magatehetetlenül csépelt a karjával. Valami jéghideg szúrt élesen a mellkasába, s körötte minden megszűnt létezni. A szoba olyan mozdulatlan lett, akár egy fénykép. Gregory szelíden eldőlt, s közben gondolatai kivételes élességgel követték egymást: „Hát itt van vége, hanem miért nem érzek semmit?” Öntudata utolsó felvillanásával felkészítette magát a fájdalomra, s közben küszködve igyekezett nyitva tartani a szemét. A padlóról felnézve szürke alakot látott a sárga függöny keretében. Az ismeretlen szokatlan érdeklődéssel hajolt föléje. „Már értem – gondolta a hadnagy elkeseredetten. – Most már soha nem tudom meg, a kettő közül melyik…” Épp amikor megértette, hogy ellenfele megölte, s hogy a verseny az ő vereségével ért véget, körötte a szoba gigászi, csengő-bongó haranggá változott. Aztán felébredt… sötét szobájában, ahol a levegőt betöltötte a dohányfüst kesernyés, hűvös illata. Csöngött a telefon. Egy időre elhallgatott, majd újra kezdte. Féléberen, rémálmától elnehezült fejjel, lassan rájött, hogy jó ideje hallja a monoton csengést.

– Itt Gregory – habogta a kagylóba, miközben teljes súlyával kinyújtott karjára nehezedett, a szoba közben táncot járt körülötte.

– Greguson vagyok. Vagy félórája hívogatom. Képzelje, cimbora, jelentést kaptunk Beavers Home-ból. Megtalálták annak a fickónak a holttestét, aki… úgy három hete tűnt el.

– Hogyan? – kérdezte Gregory rémülten. – Hol? Miféle holttestet?

– Hé, ébredjen fel, még mindig alszik? A tengerész, Aloney tetemét, amelyik a boncteremből tűnt el. Egy régi vasöntödében akadtak rá, pocsékul nézett ki. Jó ideje lehetett ott.

– Beverleyben? – lehelte Gregory elhalóan.

Hasogató fejfájást érzett, mint aki végigitta az éjszakát.

– Nem, Beavers Home-ban. Hé, szedje már össze magát! Nagyjából hat mérföldre van észak felé, ott, ahol Lord Altringham tartja az istállóját. Tudja, mire gondolok?

– Ki találta meg?

– Valami munkások. Most kaptuk a jelentést, de tegnap éjjel történt. Egy szeméttelep közepén lellek rá egy vén fémbarakkban, rozsdás fémlemezek halmai között. Odamegy?

– Nem, nem tudok – tört ki Gregory ellenségesen, majd nyomban szelídebb hangnemre váltott. – Nem érzem túl jól magam. Talán influenzás lettem. Küldje ki Callst… lépjen vele kapcsolatba! Rendben? Meg a dokival is. Sorensent nem tudja odacitálni, mert nehezen mozdítható. Próbálja meg Kinggel! Kérem, intézze el nekem, Greguson! Calls majd kezébe veszi az irányítást. És készítsenek fotókat! Végül is csak a számat koptatom, maga úgyis tud mindent. Sajnos, tényleg nem mehetek.

Ezzel elhallgatott, attól félve, hogy túl sokat mondott. Egy pillanatra csönd támadt a vonalban.

– Úgy lesz, ahogy mondja – szólalt meg végül Greguson. – Ha beteg, akkor nem mehet, és kész. Csak épp azt gondoltam, érdekelni fogja.

– De még mennyire, hogy érdekel! Mindenről tudni szeretnék, amit csak találnak. Most gyógyítgatom még egy kicsit magam, aszpirint veszek be meg a többi. Hamarosan talpra állok, s megpróbálok beérni a Yardra… úgy egyre. Mondja meg Callsnak, hogy várni fogom.

Letette a kagylót, és az ablakhoz ment. Virradt már. Tudta, képtelen lenne visszaaludni. Kinyitotta a teraszajtót, s megállt a csontig hatolóan nyirkos levegőben. A függöny szelíden lengedezett. Az új nap színtelen ege terült el előtte.

VI

Gregory néhány perccel négy előtt érkezett meg a Ritzbe. A villamosmegálló oszlopába beépített órára pillantva megállt egy új filmet hirdető kirakat előtt. Közönyösen megnézte egy hosszú lábú bombázó üveg alá helyezett kimerevített fényképét a filmből, néhány maszkos gengszter is szerepelt még a mozidarabban, két összeütköző autó meg jókora porfelhőt kavart. Egymás után húztak ki az étterem elé a nagy darab amerikai kocsik. Egy, a tengerentúlról származó turista házaspár hosszú, fekete Packardból szállt ki: az öreg és förtelmesen sminkelt nő gyémántokat és cobolyprémes pelerint viselt. Kísérője, egy elegáns szürke öltönybe öltözött karcsú ifjonc tartotta a táskáját, s udvariasan megvárta, amíg kiszáll. Az út túloldalán színház neonreklámja villogott harsányan, a fény és mozgás tobzódásával. Kékes visszfényét visszatükrözték a közeli üzletek ablakai. Amikor az óramutató négy óra húsz percet jelzett, Gregory megindult a Ritz felé. A kora délután úgy zajlott, ahogy várta. Calls végül befutott a halottkémi jelentéssel és a helyszíni szemle jegyzőkönyvével. Egyik sem ért fabatkát sem. Gregory kénytelen volt elismerni, hogy terve a visszatérő tetemek esetleges előfordulásának figyeltetésére, merő ábránd. Nem lenne elég embere egy több mint nyolcvan négyzetmérföldes körzet lefedésére.

Aranypaszományos ajtónálló fogadta, akinek a kesztyűje sokkal mutatósabb volt, mint az övé. A hadnagy aggódott a találkozó kimenetele miatt. Sciss déltájban hívta fel, hogy közös vacsorát javasoljon. Nyájas modora azt a benyomást keltette, hogy elfeledkezett az előző este eseményeiről. A balszerencsés telefonhívást egyetlen szóval sem említette. „Második felvonás” – nézett körül töprengve Gregory az étteremben. Meglátta Scisst, és megindult az asztala felé, sikeresen kikerülve a feléje nyomakvó pincért. Közelebbről látta, hogy két másik férfi is tartózkodik Sciss társaságában. Egyiket sem ismerte. A bemutatkozás végeztével feszengve dőlt hátra széke vörös bársony kárpitján. Kétoldalról majolika cserépben pálmák fogták körül. Emelt szinten volt az asztaluk, ahonnan a Ritz egész belvilágát belátta: elegáns nőket; élénk színekben játszó, ragyogóan megvilágított szökőkutakat; mór utánzatú oszlopokat. Sciss átnyújtotta neki az étlapot. A homlokát ráncolva úgy tett, mintha tanulmányozná. Kezdte úgy érezni, hogy a tudós a bolondját járatja vele.

Korábbi feltevése – hogy őszintén, négyszemközt kíván beszélni vele – szemlátomást elhibázott volt. „Ez a hólyag a barátaival akar elkápráztatni” – gondolta, s mímelt közönnyel nézett végig asztalszomszédjain, Armour Blacken és dr. McCatten. A könyvei és a lapokban megjelenő fényképei alapján ismerte Blacket. Ötven körül járt, s népszerűsége most hágott tetőfokára. Többéves hallgatás után terjedelmes krimisorozattal állt elő, ami végre meghozta számára a vágyva vágyott hírnevet. Kitűnő formában volt. Így, közelről látta az ember, hogy a teniszpályán vagy a horgászbottal készült fényképfelvételek mind eredetiek. Gondosan manikűrözött lapátkeze és húsos orra volt; nagy fejét sűrű, sötét lobonc borította; arcára busa szemöldök borult. Néha, mikor egy-egy mondat közepén behunyta a szemét, mégis meglátszott a kora. A másik férfi sokkal fiatalabbnak tűnt nála, vélhetőleg azonban nem ez volt a helyzet. Fiús külsejű, nagyon sovány alak volt, közel ülő kék szempárral; ádámcsutkája szinte átfúrni látszott nyakának bőrét. Viselkedése több mint különc volt. Időnként magába roskadva bámult whiskyspoharába, majd miután magához tért, kihúzta magát, és bő egy percig mereven ült a helyén. A következő pillanatban tátott szájjal nézett körbe az étteremben, vagy egyenesen Gregory felé fordult és dévaj, gyermekes kacagással őt fodrozta. Minden jel szerint ugyanabba a típusba tartozott, mint Sciss, ezért Gregory a tanítványának nézte. Amíg azonban a tudós hosszú lábú gémre emlékeztette, McCattben volt valami egy rágcsálóból.

Gregory állattani gondolattársításait Black és Sciss összeszólalkozása szakította félbe.

– Nem, minden inkább mint a Chateau Margot – jelentette ki az író ellentmondást nem tűrően, a borlapot lobogtatva. – Ez a silány borutánzat minden étvágyat elöl. Tönkreteszi az ízlelőbimbókat, és megalvasztja a gyomornedvet. Ahogy elnézem – pillantott viszolyogva a borlapra –, nincs itt semmi iható. Az égvilágon semmi! Mindez persze nem az én dolgom. Megszoktam, hogy áldozatot hozzak.

– Ahogy parancsolja. – Sciss mintha őszintén zavarba jött volna.

Előkerült a pincér. Méltóságteljes megjelenése és hosszú frakkja egy közismert karmesterre emlékeztette Gregoryt. Black még akkor is zsémbelt, amikor felszolgálták az előételt. Sciss beszélgetést kezdeményezett, valami friss újsághírt hozott szóba, erőfeszítéseit azonban néma csönd fogadta. Black tele szájjal fordul feléje, s láthatóan esze ágában sem volt válaszolni. Szeme felháborodástól szikrázott, mintha iszonyú tapintatlanságon érte volna a tudóst. „Ez a híres barát szemlátomást nem kegyelmez neki” – gondolta Gregory kajánul. Csöndben ettek az őket körülvevő beszélgetés duruzsoló morajában. A leves és a főfogás között McCatt cigarettára gyújtott. Az elnyomott csikket ügyetlenül a borába ejtette, utána meggyűlt a baja a kihalászásával. Gregory, mivel nem akadt jobb dolga, szórakozottan figyelte. Csaknem végére jártak a vacsorának, amikor Black végül megszólalt.

– Rendben, megbocsátok magának. Hanem a maga helyében, Harvey, nem hagyna nyugton a lelkiismeret. Ez a tyúk… mit is műveltek vele a halála előtt? Van valami az elhúzódó temetésekben, ami elveszi az évágyat.

– De Armour… – morogta Sciss, mint aki nem tudja, mit mondjon.

Nevetni próbált, csekély sikerrel.

Black elgondolkozva csóválta a fejét.

– Egy szót se szóltam. Ím, itt vagyunk, a szélrózsa minden irányából összegyűlt dögkeselyűk… és azok az almák! Micsoda disznóság! Almákkal halálra kövezni egy védtelen állatot! Egyetért velem? Apropó, maga, ha jól emlékszem, holmi temetői kísértethistóriákról és természetfeletti jelenségekről gyűjt statisztikai adatokat.

– Igen. Meg is mutathatom, ha óhajtja. De semmi természetfeletti nincs a dologban, amint maga is látni fogja.

– Semmi természetfeletti? Jaj, de unalmas! Drága barátom, ez esetben nem érdekelnek a maga statisztikai kimutatásai. Ugyan mi hasznunk belőle?

Gregory Sciss sértettségét és tökéletes védtelenségét látva kezdte egyre jobban érezni magát.

– Pedig igazán érdekes probléma – jegyezte meg McCatt jólelkűen.

– Miféle probléma? Hisz ez nem más, mint az evangéliumok silány utánzata! Vagy van valami, amiről lemaradtam?

– Kérem, próbáljon meg egy percre komoly maradni! – szólt rá Sciss kendőzetlen ingerültséggel.

– De én akkor vagyok a legkomolyabb, amikor viccelődöm – mondta Black.

– Tudja – fordult most McCatt Scisshez –, erről eszembe jut egy történet. Bizonyára hallott az elberfeldi lovakról… amelyek állítólag tudtak olvasni és számolni. Az eset hajszálra emlékeztet arra, amin most dolgozik… ott is mindössze a csoda vagy a szemfényvesztés között lehetett választani.

– Végül kiderült, hogy a dolog mégsem szemfényvesztés. Jól mondom? – szakította félbe Black.

– Nem, nem volt az. Az idomár – nem emlékszem a nevére – nem akart becsapni senkit. Őszintén hitt abban, hogy a lovak beszélnek és számolnak. A patájukkal kopogták ki a számokat és az ábécé betűit, s őt figyelve rendszerint helyes válaszokat adtak. Nem a szájáról olvastak, nem, hanem a testbeszédét lestek: arckifejezésének és testtartásának változásait, öntudatlan mozdulatait, melyeket az emberi szem észre sem vesz. Ezek az előadások természetesen szigorú tudományos ellenőrzés mellett zajlottak.

– És a magyarázat kielégítette a tudósokat?

– Többé-kevésbé. Mert ez esetben a hagyományos választás a csoda és a blöff között nem működött. A választ egy harmadik lehetőség adta meg.

– Tudok egy ennél is jobb hasonlatot – mondta Sciss, s az asztalra könyökölt. – Vegyük példának okáért az asztaltáncoltatást! Mint bizonyára tudják, azok is lebegtetni és mozgatni tudnak asztalokat, akik nem hisznek a szellemekben. Hagyományos nézőpontból megint csak a csalás vagy a szellemvilág megnyilvánulása forog fent. Valójában azonban nem csalók és nem is szellemek mozgatják az asztalokat. Mozgásuk a spiritiszta szeánsz részvevőinek mikroszkopikus izomrezdüléseiből adódik össze, akik kezüket közösen az asztal fölé helyezik. Mivel egyazon faj tagjaiként idegeink és izmaink szerkezete jobbára megegyezik, az izomfeszültségek és idegi impulzusok összeadódnak. A spiritiszta kör tagjainak fogalmuk sincs minderről, holott valójában az erők eme összjátéka billenti meg az asztalokat.

– Ugyan, menjen már! – mondta az író jóval halkabban, ezúttal őszinte érdeklődéssel. – Egész pontosan mire akar kilyukadni? Hogy a tetemek eltűnését a túlvilág rezgései okozták? Vagy a holtak azért támadnak fel, hogy időről időre eleget tegyenek holmi szövevényes statisztikai összefüggéseknek? Drága barátom, akkor már inkább a csoda, mint a statisztikai bűvészkedés!

– Armour, muszáj magának mindenből tréfát űznie? – fakadt ki Sciss bosszúsan, s kivörösödött a homloka. – Hasonlatom kezdetleges és ezért elégtelen volt. Ezeknek az úgynevezett feltámadásoknak a sorozata – melyek persze nem azok – sajátos görbét követ. Nem arról van szó, hogy valamennyi holttest ugyanazon a napon tűnt el. Az esetek a tagok alig észrevehető mozgatásával kezdődtek, majd miután a jelenség tetőfokára hágott, a mozgás lanyhulni kezdett. Ami a rákkal való összefüggés állandóját illeti, számottevően magasabb, mint teszem azt, a hirtelen halálozások és a napfolttevékenység esetében. Mint már mondottam…

– Tudom, tudom! Emlékszem! Amolyan visszájára fordított sejtburjánzás ez; amely ahelyett, hogy ölne, életet ad. Briliáns, szimmetrikus, hegeliánus elmélet! – mondta Black.

Bal szemhéja idegesen rezgett, mintha fekete pillangó ülne a szemöldöke alatt. Ezt a benyomást tovább erősítette az író ama próbálkozása, hogy ujjával megállítsa szeme rángatózását.

– Napjainkban az ésszerűség divatját éljük, nem a módszerét, s a divathoz szervesen hozzátartozik a felületesség – jegyezte meg Sciss hűvösen, aki nem vett tudomást az író szarkazmusáról. – A tizenkilencedik század végén az emberiség mindentudónak hitte magát az anyagi világ dolgaiban; úgy véltük, nincs is más dolgunk, mint jól kinyitni a szemünket, és megállapítani, mi a fontos, mi nem. A csillagok mozgása olyan számításokat követett, melyek alig különböztek a gőzgép működésének leírásától, az atomok úgyszintén, és így tovább. A tökéletes társadalom víziója közelinek és elérhetőnek tetszett, feltéve, ha átlátható és világos terv alapján szerkesztjük meg. Az egzakt tudományok rég maguk mögött hagyták e naivan derűlátó várakozásokat, a hétköznapi gondolkodás azonban tovább élteti őket. Az úgynevezett józan ész nem más mint beprogramozott érzéketlenség, mindennek az elkendőzése vagy kigúnyolása, ami nem magyarázható meg a legparányibb részletekig. Mindeközben a valóságban egy lépést sem tehetünk anélkül, hogy ne botolnánk érthetetlen jelenségekbe, melyeket a statisztika segédlete nélkül soha nem is érthetünk meg. Itt van például az orvosok híres duplicitas causuma[80], a tömeglélektan vagy az álommunka ciklikus jellege, netalán az asztaltáncoltatáshoz hasonló jelenségek.

– Mindez nagyon szép. Önnek szokása szerint igaza van. De mi a helyzet a temetői bűnesetekkel? – kérdezte Black szelíden. – Végighallgattam önt, és biztosíthatom, soha többé nem töröm a fejem az asztaltáncoltatáson, de sajnos nem mondhatom el ugyanezt az ön feltámadásairól.

Gregory idegesen fészkelődött székében, annyira tetszett neki az író megjegyzése. Várakozón Scissre sandított. A tudós, aki mostanra lecsillapodott valamelyest, halvány, mondhatni erőltetett mosollyal szemlélte társait. Kicsiny szája sarka legörbült közben, mint mindig, ha valami jelentőset készült mondani, s arckifejezése egyszerre volt gyámoltalan és diadalittas.

– Nem is olyan régen McCatt új számítógépet mutatott nekem, amely emberi nyelvet használ. Amikor bekapcsolta, a hangszóró némi morgás után összefüggéstelen zagyválásba kezdett. A lemezjátszó ad ki ilyen hangokat, ha rossz sebességre kapcsolják, csakhogy míg egy lemezen azért néha zene– vagy beszédfoszlányok is hallhatók, a számítógép egyetlen értelmes hangot sem hallatott. Nagyon meglepett ez az egész… máig élesen él az emlékezetemben. Az ehhez hasonló apróságok néha elfedik az összképet. A ravatalozók esetében a holttestek puszta segédeszközök, megdöbbentőek talán, mégis…

– Ön tehát továbbra is ragaszkodik ahhoz, hogy mindentudó képlete megoldotta a kérdést? – jegyezte meg Black lassan, tagoltan, s megereszkedett szemhéja mögül leste Sciss heves, tagadó fejrázását.

– Még nem fejeztem be. Tömegstatisztikai megközelítésem a jelenség egészére koncentrál. Elismerem, hogy égetően hiányzik az egyedi esetek elemzése és a holttesteket mozgató folyamat tanulmányozása, csakhogy egy probléma ennyire leszűkített vizsgálata nem az én asztalom.

– Értem már. Ön azt magyarázza, hogy elmélete egy nagyobb halmazt vesz figyelembe, esetünkben a mozgó holttesteket, ugyanakkor továbbra sem tudjuk, miért mozog mind külön-külön?

Sciss összeszorította az ajkát, majd megint elbiggyesztette. Halkan válaszolt, de az arcán átfutó enyhe grimasz arról tanúskodott, hogy szavai mögött megvetés lappang.

– Bármely eseményt két szinten értelmezhetünk. Olyan tény ez, amelyen akkor sem változtathat, ha gúnyt űz belőlem. Tegyük fel, hogy a statisztika tanúsága szerint egy fegyver ötnaponta nyit tüzet egy városra. Ha azonban maga egy ablak mellett ül, s a golyó ripityára töri feje fölött az ablaküveget, maga nem úgy okoskodik, hogy egy lövedéket már kilőttek, a következő csak öt nap múlva várható, ezért maga biztonságban van. Ehelyett attól retteg, hogy valaki üldözőbe vette, talán épp egy ámokfutó, ezért legjobb az asztal alá bújni. Ez csak egy példa akar lenni, hogy érzékeltessem a különbséget a tömeges jelenségeket leíró statisztika és az egyszeri esetekre adott egyéni reakciók között, amennyiben az utóbbiak viszonylag alsó rendűek az előbbiekhez képest.

– És mit gondol maga minderről? – fordult most Black Gregoryhoz.

– Hogy én? Én egy bűnözőt szeretnék elfogni – felelte csöndesen a hadnagy.

– Valóban? Hát persze… az egyedi esetek szakértőjeként maga nem hihet holmi vírusban.

– Pedig hiszek benne. Nem akármilyen vírus az. Szerencsére sok árulkodó megkülönböztető jeggyel is rendelkezik. Szereti például a sötétet és a magányt, ezért dolgozik éjszaka, isten háta mögötti zugokban. A zsarukat kerüli, mint a pestisest… talán épp sajátos immunitásuk miatt. Kedveli továbbá a holt állatokat, kivált a macskákat. Irodalmi érdeklődéssel is rendelkezik, bár ez csupán az időjárásjelzésekre korlátozódik.

Az író egyre derültebben hallgatta Gregory ironizálását. Egész arca elváltozott, vidám kifejezést öltött, és sebesen beszélni kezdett.

– Egy ilyen személyleírással szinte mindenkit lakat alá dughatna, felügyelő úr. Mondjuk, aki sziklákat hajigál a Földre. Végül is a meteorok éjszaka találják el planétánkat, többnyire elhagyatott helyeken, ahol senki emberfia nem láthatja meg őket – így a zsernyákok sem –, ráadásul a becsapódásokra csaknem mindig kicsivel hajnal előtt kerül sor. Ez is mutatja, milyen trükkös jószágok a mennykövek, hisz az éjjeliőröket épp ilyenkor, közvetlenül virradat előtt nyomja el az álom. Ha megkérdi Scisst, ő bizonyára elmondja magának, hogy a meteorok ostromának leginkább kitett területek a visszavonuló éjszaka zónái Földanyánkon, melyek elülső fertályát képviselik kozmikus vándorútján. Gondoljon arra, hogy több lehulló falevél találja el egy mozgó kocsi elülső ablakát, mint a hátsót. Látja, máris találtunk egy hasonló jelenséget… et cetera, et cetera. Magának azonban okvetlenül kell találnia egy elkövetőt, nem igaz?

– Fütyülök a lehulló meteorokra és a vírusokra, engem az a húsvér személy izgat, aki mindez mögött áll. Meglehet, szegényes a képzeletem, de egyedül őrá fáj a fogam. Nem érdekel, ki felelős a hullócsillagokért vagy bármely égitestért… – felelte Gregory, élesebb hangon, mint amilyennek szánta.

Az író egy pillanatig érdeklődve nézte.

– Á, maga elkapja majd az emberét, ne féljen! Erre a nyakamat teszem. Különben pedig… már meg is van a jelöltje.

– Tényleg? – vonta fel szemöldökét a hadnagy.

– Talán még nem tudja utána vetni magát – nem gyűjtött elég bizonyítékot, hogy lesittelje –, de nem ez a lényeg. Egy el nem fogott tettes rossz fényt vetne magára… újabb dossziét jelentene a lezáratlan esetek polcán. Hanem egy olyan tettes, aki nem létezik és soha nem is létezett, az már más, rosszabb, mintha az összes feljegyzésük porig égne, rosszabb mint a zavaros hivatali nyelv a maguk jelentéseiben, ez egyenesen a világ vége! A maga szemében egy bűnelkövető létének semmi köze győzelemhez vagy vereséghez, azt szavatolja, van-e értelme a hivatásának és napi ténykedésének, avagy humbug az egész. Mivel pedig a tettes elfogása meghozza majd az ön lelke nyugalmát, elkapja, ha addig él is, akkor is, ha az a gazember veszi magának a bátorságot, és nem létezik!

– Eszerint üldözési mániában szenvedek, rögeszmés vagyok, és a tények ellenére cselekszem? – kérdezte Gregory szemét behunyva.

Kezdett az idegeire menni ez az elhúzódó eszmecsere… s készen állt a befejezésére, akkor is, ha ehhez durvának kell lennie.

– A firkászok mind égnek a vágytól, hogy kifaggassák a rendőrt, aki megfutott a ravatalozóból – mondta Black. – Maga is kíváncsi rá? Sokat vár attól, amit mondani tud?

– Nem.

– Tudtam – morogta az író hidegen. – Ha felgyógyulva azt mondja, tulajdon szemével nézett végig egy feltámadást, maga majd azt hiszi, képzelődött. Elhiteti magával, hogy nem bízhat meg egy olyan ember vallomásában, aki súlyos agyrázkódást szenvedett. És persze az összes orvos magát fogja igazolni. Vagy esetleg azzal érvel, hogy a maga elkövetője okosabb volt, mint gondolta, s a rendőr csak azért nem látta, mert valamiféle láthatatlan nejlonfonalat vagy fekete harisnyát használt. A maga szemében, felügyelő úr, kizárólag Barabbás létezik. Ha ott lett volna a híres jelenet színhelyén, s tulajdon fülével hallja a hangot – „Kelj fel, Lázár!” –, ez sem hozta volna ki a sodrából, ettől sem változott volna meg. Maga mindezt hallucinációnak vagy dörzsölt szemfényvesztésnek nyugtázná. Előre megjósolom hát, hogy maga soha, de soha nem adja fel az elkövető üldözését, hiszen az élete függ tőle!

Bár Gregory felkészült arra, hogy higgadtan fogadja Black megjegyzéseit, érezte, hogy elsápad. Mosolyogni próbált, de nem tudott.

– Más szóval, én vagyok a Szent Sírhoz kirendelt pribék – mondta. – Vagy mint Pál… a megtérése előtt. Maga nem kegyelmez nekem, ugye?

– Nem! – mondta az író. – De nem én vagyok az, aki könyörtelen vagyok magával, hanem saját maga. Mindez nem módszertan, statisztika vagy akár az érdemi nyomozás kérdése, hanem a hité. Maga azért hisz az elkövetőben, mert muszáj hinnie. Szükségünk van a magához hasonló rendőrökre, ugyanakkor a Szent Sír szemtanúira is.

– Jobbak is akadnak nálam – nevetett fel Gregory, de hamisan csengett a nevetése. – Maguk nyugodtan mondhatják, hogy úgyszólván akaratom és meggyőződésem ellenére cselekszem, s mindössze szerepet játszom holmi sorstragédiában, avagy tragikomédiában. Ilyesmire számítok maguktól, hisz maguk a kórus…

– Miért ne? Nekem meg ez a dolgom – nyilatkoztatta ki az író.

Sciss növekvő ingerültséggel hallgatta a szóváltást. Végül már nem bírta türtőztetni magát.

– Armour, drága barátom – mondta behízelgően –, olyan maga paradoxonok nélkül, mint a hal víz nélkül. Tudom, hogy valósággal lubickol bennük, de azért ne maradjunk meg a képtelenségeknél.

– Nem a hal hozza létre a vizet – vágott vissza Black, de Sciss oda se hallgatott.

– Ennek az ügynek a tényekhez van köze, nem drámához vagy költészethez. Amint azt maguk is pontosan tudják: Entia non sunt multiplicanda.[81] Amikor eseménysorokat és tényeket vizsgálunk, nem kalkuláljuk bele a hitet. Egy munkahipotézis némelykor tévútra vihet, de még a használhatatlan is igazolni látszik az emberi elkövető személyét…

– Amíg csak ember él a Földön, a tények nem az űrben lebegnek – válaszolta az író. – Amint egy tény megjelenik a tudatban, máris átszínezi az értelmezés. Tények? Egy évezreddel ezelőtt egy hasonló esemény hatására új vallás született. És bár a végén saját tagadásába fordult, most is ugyanannyi hívőre és papra, tömeghallucinációkra, ereklyeként szétcincált koporsókra számíthatunk, a vakok ismét látnak és a süketek hallanak majd… Elismerem persze, hogy a mai világban a hitnek viszonylag szűk a mozgástere, mitológiák is kevésbé szövődnek, s inkvizítor sem fenyeget senkit statisztikai eretnekségeiért… ezért is zsebelnek be akkora nyereséget a bulvárlapok. A tények, drága barátaim, ugyanúgy önökre tartoznak, mint a felügyelő úrra. Önök mindketten apostolok, napjaink talpkövei. Felügyelő úr, remélem nem haragszik rám kis nézeteltérésünk miatt. Nem ismerem magát, ezért nem tudom megjósolni, újdonsült Pálként végzi-e vagy sem. Ám ha így lenne, a Scotland Yard akkor is marad, ami volt. A rendőrséget nem lehet megtéríteni. Nem tudom, észrevette-e?

– Maga mindent tréfára vesz – morogta Sciss közönyösen.

McCatt odasúgott neki valamit, mire mindketten felálltak. A ruhatáron kívül Gregory Sciss mellé került, aki hirtelen hozzá fordult, és halkan így szólt:

– Van valami mondandója számomra?

Gregory habozott, mit feleljen, majd ösztöneinek engedve megfogta a tudós kezét és megrázta.

– Kérem, ne gondoljon velem, folytassa nyugodtan a munkáját! – felelte.

– Köszönöm – mondta Sciss.

Annyira remegett a hangja, hogy Gregory egészen meglepődött és összezavarodott. Armour Black kocsija a Ritz előtt parkolt. Sciss beszállt mellé, egyedül hagyva Gregoryt McCatt-tel. Bár a hadnagy a legszívesebben elbúcsúzott volna, McCatt javasolta, hogy sétáljanak együtt még egy darabon.

A két férfi egyforma növésű volt. Ahogy ott mentek egymás oldalán, többször nyílt alkalmuk, hogy e tényt tudatosítsák magukban, amikor mindketten sanda oldalpillantásokon kapták rajta a másikat. Ezek a váratlan összenézések megmosolyogtathatták volna őket, amire azonban egyikük sem volt hajlandó. Egy idő után McCatt megállt egy zöldségesbódénál, és vett egy szem banánt. Mialatt hámozta, Gregoryra pillantott.

– Szereti a banánt?

– Nem túlzottan.

– Siet?

– Nem.

– Ne próbáljuk ki a szerencsénket? – mutatott McCatt egy játékterem kivilágított bejáratára.

Az ötleten felvidámodva Gregory bólintott, és követte. Több zsíros hajú kamasz figyelte árgus szemekkel, amint egyikük kék szikrákat lődözött egy kicsiny repülőgépre, amely egy vitrinben forgott. McCatt egyenesen az árkád végébe tartott, miközben elhaladt egy sor flipperautomata és egy rulettmasina mellett. Végül megállt egy üvegtetejű fémdoboz előtt. Az üveg zöld tájat takart, ahonnan a fák és bokrok sem hiányoztak. Szakavatottan érmét dobott a nyílásba, meghúzott egy fogót, és Gregoryhoz fordult.

– Ismeri ezt a játékot?

– Nem.

– A „Hottentották és a kenguru” elnevezésre hallgat. Ausztráliában ugyan nincsenek hottentották, de hát mit számít ez? Én leszek a kenguru. Készen áll?

Megnyomott egy gombot, mire egy sötét résből előugrott egy kis kenguru, és a bokrok közé szökkent. Gregory meghúzta a maga fogantyúját, erre három vicces külsejű fekete alak ugrott elő az ő oldalán. A fogantyút mozgatva közelebb ügyeskedte a hottentottákat ahhoz a ponthoz, ahol a kengurut sejtette. Az utolsó pillanatban előreugrott, áttört Gregory arcvonalán, és ismét a dzsungelben keresett menedéket. Így járták be az egész műanyag térképet. Valahányszor Gregory túl közel került hozzá, a kenguru kereket oldott. Végül Gregory megsemmisítő taktikát dolgozott ki: az egyik hottentottát odaállította, ahol a kenguru elinalt, s két másikat megőrzött tartaléknak, úgy helyezve el őket, hogy McCatt sehogyan sem nyerhetett egérutat. Mikor újra ő jött, elkapta a kengurut.

– Ahhoz képest, hogy kezdő, kitűnően játszik – mondta McCatt.

A szeme szikrázott, és úgy vihorászott, mint egy kölyök. Gregory vállat vont, mert kicsit ostobán érezte magát.

– Talán, mert szakmám szerint is vadászni szoktam.

– Nem, nemcsak erről van szó. Az embernek az eszét is használnia kell ebben a játékban. Másként nem is érdemes játszani. Maga azonnal megértette az alapelvét. Tudja, ez a játék matematikailag is elemezhető. Sciss ki nem állhatja ezt a fajta szórakozást… ami hiba, alapvető hiba a jellemében…

Ezt mondván a pénzbedobós automaták sorához ment, s érmét dobott az egyikbe. Megrántotta a fogantyút, mozgásba hozva a színes korongokat, mire pénzérmék tömege ömlött kinyújtott kezébe. Az elöl munkálkodó gyerekek ezt látva lassan megindultak feléje, s éberen lestek, mint dugja zsebre McCatt a pénzt, mintha mi sem történt volna. Ő azonban nem tette próbára újra a szerencséjét. A két férfi távozott, elhaladva a tompa agyú fickó mellett, aki továbbra is érmékkel tömte az automatát, hátha egyszer mégis sikerül lepuffantania a repülőt.

Néhány lépéssel odébb egy üzletsorral szegélyezett árkád vált láthatóvá. Gregory azonnal ráismert: ugyanaz volt, amelybe nem is olyan régen bemerészkedett. Látta, hogy odabent a vége felé hatalmas tükör zárta el az utat.

– Erre nem lehet továbbmenni – állt meg.

– Tudom. Maga ugye Scisst gyanúsítja?

Gregory nem felelt azonnal.

– A barátja?

– Fogjuk rá. Valójában azonban… neki nincsenek barátai.

– Tudom, nem túl könnyű őt szeretni – mondta Gregory meglepő nyomatékkal. – Csak tudja… nem lenne szabad efféléket kérdeznie tőlem.

– Én csupán szónoki kérdést tettem fel. Végül is kézenfekvő, hogy gyanakszik rá. Talán nem azzal gyanúsítja, hogy ő hajtja végre az eltűnéseket… hanem hogy az elkövető cinkosa. Ezt csak az idő tudja eldönteni, és most nem viccnek szánom. Mindössze egy valamire volnék kíváncsi: lezárná-e a nyomozást, ha tulajdon szemével látna valamit, ami feltámadásszámba megy? Mondjuk, egy ülő vagy járó holtat…

– Sciss kérte meg, hogy erről faggasson? – kérdezte Gregory maró gúnnyal.

A két férfi, anélkül, hogy észrevette volna, az árkádsor közepéig ment, s ott megállt egy kirakat előtt. Az üveg túloldalán mezítlábas kirakatrendező vetkőztetett egy szőke, nyúlánk próbababát. Gregorynak hirtelen eszébe jutott az álma. Figyelmesen nézte, amint a bábu karcsú, rózsaszínű teste előbukkant az aranylamé alól.

– Sajnálom, hogy félreért – mondta McCatt lassan.

Előre szegett fejjel sarkon fordult, és faképnél hagyta a hadnagyot a kirakat előtt.

Az tett még néhány lépést az árkád vége felé, majd önnön tükörképét megpillantva visszafordult. Odakint az utcán egyre több kirakatot világítottak ki, s Gregoryt körülvette a kora este szokásos lármája és nyüzsgése. Oda se figyelve lökdösődött, mert mélyen elmerült gondolataiban, majd befordult egy mellékutcába. Pár perc múlva egy udvar bejárata előtt találta magát. A kapu két oldalán sorakozó kirakatok egy fotós tulajdonába tartoztak. Gregory tekintete végigsiklott az esküvői képek sorain. Villámgyorsan felmérte a konvencionálisan retusált boldog párokat… az arák mind mosolyogtak fátylaik alatt, szmokingos vőlegényeik meg férfias pózokba vágták magukat. Gregory besétált az udvarba. Egy vén autó nyitott teteje mellett lompos bőroverallba öltözött öreg térdelt, aki behunyt szemmel berregtette a motort. Mögötte terült el a szerelőműhely, az ajtaja tárva-nyitva. Az öreg mintha megérezte volna Gregory jelenlétét, kinyitotta a szemét, és talpra ugrott. Arcáról eltűnt az elragadtatott mámor kifejezése.

– Mit tehetek önért, uram? Kocsit szeretne bérelni?

– Hogyan? Uhh… maguk foglalkoznak autókölcsönzéssel? – lepődött meg Gregory.

– Hogyne, természetesen. Már megbocsásson, uram, de újat szeretne? Itt ez az egyéves Buick, automata sebváltó, ennél finomabb utazásban soha nem volt még része, mint ebben a kocsiban. Mennyi időre kéri?

– Nem… uhh… de igen. Csak ma éjszakára. Igen, elviszem a Buickot – döntötte el Gregory. – Kér letétet?

– Az attól függ.

Gregory megmutatta a személyazonosságiját. Az öreg mosolyogva hajlongott.

– Nem kell letétet hagynia, felügyelő úr, ez magától értetődik. Később is kifizetheti a tizenöt shillinget. Akkor marad a Buick, rendben? Megtöltsem benzinnel?

– Igen. Sokáig tart?

– Nem… egy perc az egész.

Az öreg eltűnt a műhelyben. Az egyik sötét autó megindult, és nesztelenül kihúzott a beton kocsibehajtóra. Gregory fizetett; a tulajdonos tömpe, olajos ujjaiba perkálta le a pénzt. Bevágta az autó ajtaját, átállította az ülést, ellenőrizte a féket, egy pillanatig megdolgoztatta a pedálokat, hogy hozzájuk szokjon, sebességbe tette az autót, majd vigyázva kihajtott az utcára. Odakint még meglehetősen világos volt.

A kocsi tényleg új volt, és könnyen lehetett vele bánni. Az első piros lámpánál Gregory megfordult, s a hátsó panorámaablakon keresztül vette szemügyre a kocsit teljes hosszában. Nem szokott ekkora autókhoz, de most élvezte a motor ritmikus dübörgését. A forgalom eleinte meglehetős volt, később azután, hogy gyérülni kezdett, Gregory fokozta a sebességet. Mostanra kevesebb személygépkocsi járta az utcákat, megnőtt ellenben az élénk színűre festett furgonok, platós teherautók és motoros futárok száma. Gregory már az East Enden járt, amikor észrevette, hogy elfogyott a cigarettája.

Több keskeny sikátoron hajtott át, ahol nem lelt parkolótáblára, végül talált egy helyet egy kopár facsoport mellett, melyet óriási madárkalitkára emlékeztető vén vasrács vett körül. Befarolt a Buickkal, mígnem érezte, hogy a kerekek puhán a járdaszélnek ütköznek. Kiszállt, hogy megkeresse a dohányboltot, amelyet a kocsiból látott. Mivel azonban korábban soha nem járt ezen a környéken, nem találta meg. Végigment a következő mellékutcán. Sötétedett. Egy kisebb mozi kivilágított előterében két-három hosszú hajú suhanc lődörgött. Kezüket gyűrött, szűk nadrágjuk zsebébe dugták, s ráérősen bámulták egy forgódob fotóit, amely a bemutatásra kerülő filmeket hirdette. A mozin túl Gregoryt megcsapta egy kocsma meleg kigőzölgése. Látta, hogy odabent kolbászok sisteregnek a nyitott grillrácson, s a füstön keresztül újabb hosszú hajú helyi erőket pillantott meg. Végül mégis megtalálta a dohányboltot. A tulajdonos, alacsony növésű púpos, akinek alig volt nyaka, és arca olyan lapos volt, mint egy palacsintasütő, elébe tett egy csomag amerikai cigarettát. Kiféle menet Gregory újabb törpébe botlott. Emez szokatlanul kövér volt, rövid karokkal és lábakkal, s épp a szállítmányát emelte le: egy cukorral megszórt süteményes tálcát. Gregory feltépte a doboz celofánját, cigarettára gyújtott, és mélyen leszívta a füstöt. Miután úgy döntött, hogy másik útvonalon megy vissza a kocsihoz, átkelt az úttesten, és megindult egyenesen előre, hogy azután leforduljon jobbra az első keresztutcán. Újabb kocsma előtt ment el, ennek is nyitva állt az ajtaja, mely fölött kolbászforma vörös-zöld sávos zászló lefegett, mint egy rongy. Odébb az utcában volt még egy játékterem, telve emberrel, egy csemegeüzlet és egy vaskereskedés. Az utóbbi előtt a járda nagy részét elfoglalta az eladásra kínált áru. A fekete szvetteres tulajdonos egy fa alatt ült és pipázott, s egy kis kordét figyelt az utca túloldalán. Mivel fülbemászó dallamot hallott ebből az irányból, Gregory megállt, és szintén odanézett. Noha a kordéban tartózkodó férfi állt, mégis csupán mellkasa felső része volt látható. Valójában kar nélküli törzs volt. A fej, mely gyors félfordulatokat tett jobbra és balra, lendületes indulót játszott egy drótkeretre szerelt harmonikán. Gregory zsebébe nyúlva idegesen kutatott apró után, majd minden akaraterejét összeszedve továbbállt. A harmonika magas hangja még sokáig úszott utána. Ahogy az utcai zenész képe felmerült emlékezetében, így utólag észlelte, hogy kezdi magát ő is törpének érezni. Ez a gondolat felvillanyozta. „Egy utca, tele törpékkel” – gondolta. Hirtelen eszébe ötlött, hogy az eltűnések sorozatának igenis van valami rejtett jelentése, kell, hogy legyen, még ha az egyelőre rejtve is marad előtte. Nehéz lesz idáig eljutva mindennel szakítani, és az egészet elölről kezdeni – tűnődött. Ebben a sikátorban nem égett lámpa, s rohamosan sötétedett… az utcát egyedül az üzletek lámpáinak gyér fénysugara világította meg. Maga előtt Gregory rést vett észre e sávon, ebből tudta, hogy ez az az utca, amelyet keres.

A keresztutca csaknem teljesen néptelen volt, s egyedül egy ódon gázlámpa égett benne, mely spirálisan csavarodó vas falikaron függött. Gregory lassan baktatott, s addig szívta a csikket, mígnem annak végén a nedves dohány égetni kezdte a száját. Közvetlenül a sarkon túl régiségboltot talált, legalábbis a cégtábla ezt állította. Dacára ennek a kirakat teljesen üres volt, nem volt ott semmi egy poros halom kartondobozon meg filmsztárok régi fotóin kívül, melyek úgy hevertek szanaszét, mint egy otthagyott kártyapakli lapjai. Az utca végében megtalálta a kis teret, ahol a kocsit hagyta.

Néhány gyerek bújócskát játszott a vasrács közelében. A kalitkára emlékeztető rácsozaton átleskelve – mely egy püspöksüveges kiválóság szobrát fogta körül – fadarabokkal dobálták a Buickot.

– Elég volt, ha mondom, kotródjatok innen! – kiáltotta Gregory a sötétből.

A kölykök lámázva szétfutottak, inkább izgatottan, mint ijedten. Gregory beszállt, és beindította a motort. Most, hogy ablak határolta el környezetétől, váratlanul az a baljós előérzete támadt, hogy mindjárt útjára indít valamit, amit később megbán. Ez az előérzet arra intette, hogy bármibe kezdett is az imént, ne folytassa. Pillanatnyi habozás után ujjai mégis rátaláltak a sebváltóra, és a kocsi ereszkedni kezdett lefelé a lejtőn. Fokozatosan csökkentve sebességét ráfordult egy széles sugárútra, elhaladt egy utcai névtábla mellett, de nem sikerült elolvasnia.

A műszerfalba épített órából rózsaszínű derengés áradt, mutatói hetet jeleztek. Ma tényleg repült az idő. Gregory elméjében sorra merültek fel az ügy ilyen-olyan eseményei, de elhessegette őket. Ki akarta zárni őket a tudatából, s erőnek erejével iparkodott nem gondolni rájuk, mintha minden jóra fordulhatna ezzel. Érezte, hogy valamiként valamennyi részlet a helyére kerül, amennyiben később és nem most foglalkozik velük.

Épp elhagyta az East Endet, amikor egy autó indexelt előtte. A horpadt hátsó lökhárítót felismerve lassított, és biztos távolságban követte a kocsit, ami baj nélkül sikerült.

A sötétszürke szedán újra elfordult, ezúttal egy elhagyatott, fákkal szegélyezett mellékutcába. Gregory pár yarddal maga elé engedte, aztán hogy ne vonja magára a figyelmet, kikapcsolta a lámpáit. Jó ideig így követte a másik járművet. Egyszer-kétszer az útkereszteződéseknél fel kellett gyorsítania, hogy el ne veszítse szem elől, de okosabbnak tartotta, ha nem merészkedik túl közel. Bár mostanára már kevés kocsi volt az utcán, Sciss óvatosan vezetett és gyakran indexelt. Ezek a narancssárga villanások nagy segítségére voltak Gregorynak, akit azért bosszantott, hogy nem tudta, merre jár. Amikor azonban felismerte egy reklám kék betűit, hirtelen minden a helyére került. A City Bank egyik fiókja volt, egy kis kávézó szomszédságában, ahová gyakorta járt fiatalkorában. A sötét szedán kihúzott a járdaszélre. Gregory gyors döntést hozott: megkockáztatva, hogy elveszíti Scisst, aki most szállt ki az autóból, a következő háztömbhöz hajtott. Megállt egy terebélyes gesztenyefa előtt, amely eltakarta a Buickot az utcai lámpák fénye elől. Bevágta a kocsi ajtaját, és visszasietett, Scissnek azonban csak hűlt helyét találta. Megállt a kávézó előtt, s megpróbált átkandikálni az ablakokon. Az üvegre ragasztott plakátok azonban akadályozták a belátást, ezért gallérját a nyakába húzva bement. Közben végig az a kellemetlen érzés kísértette, hogy nevetségessé teszi magát.

A kávézó több – két-három – teremből állt, soha nem számolta meg őket. Tágas terek voltak, márványlapos asztalokkal. Az egyes helyiségeket kopott vörös bársonnyal kárpitozott válaszfalak tagolták, az a fajta anyag, amivel a páros kanapékat szokás behúzni.

Gregory meglátta Sciss tükörképét egy keskeny tükörben, mely az első és második helyiséget összekötő átjáró falán lógott. Egy asztalnál ült, és épp egy pincérrel tárgyalt. Gregory meghátrált, s olyan zugot keresett, ahonnan észrevétlenül szemmel tarthatná Scisst. Nem volt könnyű dolga. Amikor végül kiválasztott egy helyet és leült, rájött, hogy a válaszfalak elzárják a rálátást Sciss asztalára. Mégsem mehetett arrébb, mert a pincér máris feléje igyekezett. Forró puncsot rendelt, s maga elé teregetette a Sunday Timest. Bosszantotta, hogy nem látja Scisst, és úgy kell ülnie, ahogy egy vadászeb várakozik a rókaodú előtt. Jobb híján keresztrejtvényt kezdett el fejteni, mialatt az üres térközt figyelte a válaszfalak és a szemközti fal között. Vagy tíz perccel később, amikor még mindig az émelyítően édeskés italt kortyolgatta, Sciss váratlanul felállt, majd sietve szobáról szobára járt, mintha keresne valakit. Gregorynak épp hogy sikerült az újság mögé bújnia. Sciss nem vette észre a hadnagyot, s visszatért a saját „bokszához”. Ezúttal úgy ült le, hogy Gregory rálátott hosszú lábszárára és kékessárga cipőjére. Újabb tíz perc telt el így. Hátul, a biliárdasztal közelében néhány diák vitázott nagy garral. Valahányszor megcsikordult az ajtó, Sciss előrehajolt rejtekhelyéről, hogy megnézze a belépőt. Végül felállt, s szívélyesen rámosolygott egy lányra, aki megállt a küszöbön. Az habozott, majd odament hozzá. Lapos kézitáskája, mely szíjon lógott le a válláról, a csípőjéhez verődött. Bordó kabátot viselt. A csuklya csupán szőke hajának pár fürtjét engedte láttatni. Gregory nem látta az arcát. A lány megállt Sciss előtt, aki sebesen beszélni kezdett, s közben megérintette a lány kabátujját. Az a fejét rázta, mintha nemet mondana valamire, aztán becsusszant a válaszfal és az asztal közé. Most mindketten eltűntek szem elől. Kihasználva, hogy futólag nagy viháncolás támadt a diákok között a hátsó helyiségben, Gregory vonakodva körbejárta a kávézót. Az ellenkező irányból ment vissza az asztalához, s közben végig Scisst és a lányt leste egy magasra helyezett tükörből. Úgy tett, mint aki egy meghatározott újságot keres, így járt asztalról asztalra, mígnem jó leshelyet talált magának. Ott letelepedett egy vörös kanapéra, melynek kiállt a rugója. Innen még nehezebb volt látni a tükröt, de a gyér világítás és a kanapé elhelyezkedése legalább szavatolta, hogy Sciss nem fedezi fel. Gregory a tükörből valamennyire felülről látta. Sciss mostanra székéből átült a lány melletti kanapéra. Gyorsan beszélt, anélkül, hogy ránézett volna, akárha az asztalhoz intézné szavait. Ezt a benyomást a rövidülésben látott tükörkép is megerősítette. A duzzadt ajkú, gyerekes arcú lány alig lehetett több tizenhétnél. Magán tartotta a kabátját, mindamellett kigombolta, és a csuklyát is hátravetette, hagyva, hogy haja a vállára omoljon. Vállát nekifeszítette a vörös huzatnak, s nem Scissre nézett, hanem egyenesen maga elé. Természetellenesen merev és mozdulatlan látványt nyújtott így. Szinte kiabált róla, mennyire kényelmetlenül érzi magát, és hogy fáradt. Sciss csak mondta a magáét. Egyszer, amikor közelebb hajolt a lányhoz, az vonakodva hátrébb húzódott, mint aki elutasítja a férfi ajánlatát. Ő ismét közel tolta fáradhatatlan vékony ajkát a lány arcához, de változatlanul nem nézett rá. Csontos keze a mondatai ritmusát követve járt fel-alá az asztalon. Ujjait nyitogatva és csukogatva szinte lopva végigsimította az asztallapot. Az egész jelenet olyan ostoba és szánalmas volt, hogy Gregory legszívesebben elfordult volna, de persze tovább figyelt. A lány egy ízben elmosolyodott, ám csupán az ajkával, nem a szemével, aztán csak ült ott tovább, mint elébb, lehorgasztott fővel, szótlanul hallgatva a másikat. Gregory a tükörből látta, hogy a lány orcájára árnyékot vetett a haja, s kis fitos orra van. Egyszer, de csupán egyetlenegyszer mintha a szeme is felcsillant volna. Sciss idővel végére ért a mondókájának. Görnyedt hátával és feszült arckifejezésével végtelenül magányosnak tetszett, noha a lány ott ült az oldalán. Ekkor az asztal márványlapjára meredve az öreg elvett egy papírszalvétát, sietve pár szót firkantott rá, négyrét hajtogatta, és áttolta a lánynak az asztalon. Az nem akarta elvenni. Sciss láthatólag könyörgött neki. Végre a lány engedett a rábeszélésnek, és felvette a papírt, aztán kibontatlanul megint csak letette. Közben ujja hegyével hozzáért a férfihoz. Sciss ekkor megragadta a kezét. A lány megmerevedett, és tágra nyílt szemmel nézett rá. Gregory úgy látta, mintha az arca is elsötétedett volna. Sciss odaadóan, bólogatva hallgatta, aztán közel hajolt hozzá, és lassan, lelkesen beszélni kezdett. Szavait széles gesztusokkal nyomatékosította, s közben olyan kétségbeesett erővel szorította az asztalt, mintha a márványfelületre kívánna préselni valamit. Beszédét befejezve mindkét kezével megmarkolta az asztalvéget, mint aki el akarja lökni magától. A lány ajka megmozdult. „Nem” – olvasta le róla Gregory. Sciss ekkor megpördült a székén, s arccal a terem felé fordult. Gregory megpróbálta nyomon követni, mi történt a szalvétával; az asztal alá került, a lány lábfeje mellé. Sciss közben felállt. Pár aprópénzt vetett az asztalra, majd lassan megindult az ajtó felé. Ott megállt. A lány követte. Újra feltette a csuklyáját, de azzal már nem fáradt, hogy a haját elrendezze alatta. Gyermekien karcsú volt, a lába meg hosszú, mint a kamaszoké. Alighogy az ajtó becsukódott mögöttük, Gregory talpra szökkent. Az asztaluknál termett; lehajolt, hogy felvegye a szalvétát, a zsebébe gyűrte, majd kiszaladt az utcára. A szedán most húzott ki a járdaszél mellől. A lány Sciss mellett foglalt helyet. Gregory már nem törődött azzal, hogy elrejtőzzön, rohant a Buickhoz. Mialatt az ajtó zárjával bajlódott, hátranézve látta még, amint a Chrysler indexelve befordul egy sarkon. Gregory beugrott a kocsijába, rálépett a gázpedálra, és folytatta az üldözést. Egy ideig úgy tűnt, mintha elveszítette volna a Chryslert. Már épp megkönnyebbült, s eltöltötte az elégedettség, amikor hirtelen megpillantotta a sűrű forgalomban maga előtt a szürke szedánt. Sciss ráhajtott az észak felé tartó sztráda felső szakaszára, majd a harmadik kijárónál rákanyarodott egy szerpentinre. Gregory szorosan a nyomában maradt… olyan sok jármű volt köztük, hogy megengedhette magának ezt a fényűzést. Megpróbált átlátni a szedán hátsó ablakán, de nem tudott többet kivenni két emberi alaknál. Rövidesen egy újonnan felhúzott lakótelepfélére értek. Sciss váratlanul megállt, anélkül, hogy kihúzott volna a járdaszélre. Gregory, aki nem akarta szem elől téveszteni, lassan elhajtott mellette, majd az ülésén megfordulva a hátsó ablakon keresztül kémlelte. Sciss váratlanul gyorsított, leelőzte Gregory kocsiját, és éles kanyar után visszaindult oda, ahonnan jött, újra csak lekörözve Gregoryt. Az utca a lakótelep szélén vezetett el, hatemeletes épületek és kertes házak sora mellett, az utóbbiakat széles gyepszőnyeg, élősövény és drótkerítés vette körül. Most, hogy Gregory ismét mögéje került valamivel. Sciss tágas parkolóba hajtott, s a lány után ő is kiszállt a kocsiból. Gregory a tekintetével követte őket, ahogy eltűntek a félhomályban, de alig látott valamit az épületbejáratok gömblámpáinak fehéres fényében. Időközben egy arra elhaladó őr, látva, hogy Sciss nem kapcsolta ki a stoplámpát, megállt az autó mellett, s rosszallóan végigmérte, majd folytatta körútját. Noha több mint öt perc telt el, Gregory türelmesen várakozott, mert, ki tudja miért, biztos volt abban, hogy Sciss rövidesen dolgavégezetlenül tér vissza. Kiszállt az autóból, és ráérősen járkálni kezdett a járdán, mígnem lépteket hallott. Sciss jött vissza, kigombolt kabátban és fedetlen fővel. Haját szétfújta a szél a füle körül; úgy festett, akár egy denevér. Gregory visszaült a kocsiba, de az ajtót résnyire nyitva hagyta, mert nem akarta magára vonni Sciss figyelmét a hangos csapódással. Mialatt az öreget figyelte, rátört a nikotinéhség, s a zsebébe kotort a cigerattásdobozt keresve. Sciss egy ideig elálldogált az autója mellett. Karját ernyedten lelógatta az oldalán, majd ujjával rajzolt valamit a karosszériára, mintha azt kívánná ellenőrizni, mennyire poros. Végül beszállt, és bekapcsolta a lámpákat. Gregory azon nyomban beindította a motort, úgy várakozott. Sciss nem mozdult. Gregory üresben járatta a motort. Hirtelen eszébe jutott a szalvéta. Elővette a zsebéből, széthajtogatta, s mivel nem akarta bekapcsolni a világítást, a műszerfal elé tartotta, ám a kijelzők pisla fényében alig tudott valamit is elolvasni. Sciss címe, telefonszáma és neve állt a papíron. Gregorynak megfordult a fejében, Sciss talán arra vár, hogy a lány ruhát váltson, de azonnal elvetette ezt a gondolatot. Szinte bizonyosan tudta, hogy Sciss nem vár senkire és semmire. A műszerfal órája kilencet mutatott. Már vagy félórája ültek így. Gregory elszívott két cigarettát, s a csikkeket kihajigálta az ablakon. Egy darabig elbabrált a rádióval, majd miután elfogyott a türelme, kiszállt, jól hallhatóan bevágta az ajtót, és átment Sciss kocsijához. Mielőtt odaért, mégis habozni kezdett, és elment mellette.

Sciss magába roskadva ült a volán mögött, s arcát összefont két karjába temette. Ezüst hajára rávetült az utcai lámpa sárga nyalábja, melyet elmetszett az autótető, denevérszárny körvonalait rajzolva a tudós halántékára. Gregory csak állt és nézte; nem tudta, mit tegyen. Hirtelen elhátrált, nesztelenül visszatért a Buickhoz, s miután meggyőződött róla, hogy Sciss kocsijában semmi nem mozdul, beszállt és elhajtott. Balra kanyarodva széles kört írt le, aztán sebesen visszatért ugyanoda. Hirtelen elébe magasodott a Chrysler sötét tömege. Épp amikor az összeütközés elkerülhetetlennek tűnt, keményen a fékre taposott. A kocsi nagyot zökkenve megállt, s fülsértő, fémes csattanással vágódott neki Sciss hátsó lökhárítójának. Gregory kiszállt, és odafutott a Chryslerhez.

– Igazán nagyon sajnálom – kiáltott oda. – Talán nem fog jól a fék. Remélem, nem okoztam nagy kárt. Á, maga az – mondta halkan.

Sciss, akit előrevetett a lökés ereje, kinyitotta az ajtót. Egyik lábát kinyújtotta, mint aki készül kiszállni, mégsem tette, ehelyett csak bámult Gregoryra, aki ostoba kifejezést erőltetett az arcára.

– Maga az? Hogyhogy… Gregory, huh! Mi az… a zsaruk már a törvénytisztelő polgárokat sem hagyják békén? – motyogta az öreg.

Körbementek, hogy megvizsgálják az autó hátulját, amely sértetlennek bizonyult, ahogy Gregory eltervezte, mivel a lökés nyomatékát felfogta a lökhárító.

– Egész pontosan hogyan sikerült ezt kijátszania? – kérdezte Sciss, és kiegyenesedett.

– Bérelt kocsival vagyok, és nem szoktam hozzá a fékhez – magyarázkodott Gregory. – Az igazat megvallva mindig így vezetek… gyengeség ez tőlem, talán valami lelki defektus következménye. Tudja, nincs saját autóm.

Mivel úgy érezte, épp eleget beszélt, hirtelen elhallgatott.

– Magának nincs autója? – ismételte meg az utolsó mondatot Sciss. Gépiesen beszélt, mint akinek másutt jár az esze. Felhúzta a jobb kesztyűjét és begombolta, majd lassan utána a balt is magára göngyölte. A két férfi egymás oldalán állt az autók szomszédságában.

„Meghívom egy italra” – döntötte el Gregory.

– Nincs – felelte. – A szegénység végül is erény, amit mi, zsaruk, szorgalmasan gyakorolunk. Nézze, az egész az én hibám. Talán az van megírva a csillagokban, hogy együtt töltsük az este hátralévő részét, ha már közösen költöttük el a vacsorát. Mit szólna hozzá, ha bekapnánk valamit?

– Talán térjünk be egy kávézóba, a szegénységünk okán – dünnyögte Sciss. Tekintete fel-le járt az utcában, mintha keresne valakit.

– Annyira szegény azért nem vagyok. Mit szólna hozzá, ha a holdfénynél a Savoy-hoz kocsikáznánk? Van néhány csöndes asztaluk fent a teraszon, és a boruk kitűnő.

– Nem, köszönöm. Nem iszom. Nem tudok. Nem is tudom. Sciss visszaszállt a Chryslerbe, majd szelíden azt mondta:

– Nekem teljesen mindegy.

– Akkor tehát jön. Csodálatos! Maga megy előre, én követem, rendben? Gyorsan beszélt, s úgy tett, mintha azt gondolná, a tudós elfogadta a meghívását.

Sciss fürkészően vizsgálgatta. Még a kocsijából is kihajolt, hogy az arcába lásson, aztán minden előzetes figyelmeztetés nélkül becsapta az ajtót, és indított. Saját járműve volánja mögé ülve Gregorynak fogalma sem volt, vajon Sciss tényleg a Savoy felé megy-e, s miután elindult a Chrysler mögött, remélni kezdte, hogy nem így lesz. Az első útkereszteződésnél azonban rájött, hogy Sciss valóban vele tart.

Az út a Savoyig alig tíz percet vett igénybe. Mindkét kocsit a parkolóban hagyták, és bementek; nagyjából fél tízre járt az idő. A félemeleten zenekar játszott. A helyiség közepén a forgó emelvényre helyezett táncparkettet alulról színes fények világították meg. Egy oszlopsor mellett elhaladva a két férfi felment az emeletre. A teraszról be lehetett látni az egész lokált, azt a helyet leszámítva, ahol a csillárok sora elzárta a kilátást. Gregory ügyet sem vetett a pincérre, aki egy hátsó asztalhoz próbálta őket vezetni, melyet már elfoglalt egy lármás kompánia. Ehelyett Scisszel a nyomában megindult a terasz távolabbik vége felé, ahol kis asztal állt egymagában két oszlop között. Két kiöltözött pincér nyomakodott melléjük, az egyik az étlapot adta át, a másik a vaskos borlapot.

– Ismeri a borokat? – kérdezte Sciss, és becsukta a bőrkötéses kiadványt.

Gregory elmosolyodott.

– Valamicskét. Mi lenne, ha vermuttal kezdenénk? Citrommal kéri?

– Vermuttal? Nem, a vermut túl keserű. De sebaj. Majd megpróbálom citrommal.

Gregory intett a pincérnek… hisz szólnia felesleges volt. A második pincér kis távolságra tőlük türelmesen várakozott. Gregory alaposan kikérdezte Scisst a rendelés előtt, kedveli-e a salátákat és a sülteket.

A tudós a korlátnak támaszkodva minden érdeklődés nélkül bámult az alant kavargó fejekre. A zenekar lassú foxtrottot játszott.

Gregory egy ideig a táncot figyelte, aztán a fény felé tartotta a vermutos poharát.

– Van valami, amit el kell mondanom magának – kezdte akadozva. – Tartozom… egy bocsánatkéréssel.

– Hogyan? – nézett fel Sciss szórakozottan. – Á – mondta, mert azt hitte, érti, mire gondol Gregory. – Nem, említésre sem érdemes. Ne főjön miatta a feje.

– Tudom már, miért hagyta ott a vezérkart.

– Úgy, szóval tudja – mondta Sciss közönyösen.

Három hajtásra kiitta a vermutot, mintha tea lenne. A citromszelet a szájában landolt, kivette, egy pillanatra az ujjai közé fogta, majd visszatette az üres pohárba.

– Igen.

– Nem titok. Meglepett, hogy korábban nem jött rá, hisz az az érzésem, mintha mikroszkópon keresztül vizsgálna…

– A sztorik, melyek egy magához hasonló formátumú egyéniségről keringenek, mindig kérdésesek – folytatta Gregory, meg se hallva Sciss megjegyzését. – Ráadásul szélsőségesek is, középút soha nincs. Minden az informátoron múlik. Talán nincs ellenére, ha erről beszélek. Miért vették el magától a műveleti parancsnokságot?

– És miért bélyegeztek vörösnek? – tette hozzá Sciss, akit Gregory élénk érdeklődése sem keltett jobban életre. Magába roskadva ült székén, s egyik karját a korlátra tette. – Miért akarja tudni? – kérdezte végül. – Semmi értelme a múltban turkálni.

– Valóban valamiféle népirtást jövendölt? – kérdezte Gregory, lehalkítva a hangját. – Kérem, feleljen, ez nekem nagyon fontos. Tudja, hogy eltorzítanak és kifacsarnak mindent az emberek.

– Mit számít ez magának?

– Őszintén szeretném tudni, ki maga valójában.

– Régi história – kezdte Sciss lehangoltan, s a lenti táncolókra hunyorgott. A táncparkett hölgyeinek meztelen válla vörös fényben fürdött. – Nem, az egésznek semmiféle népirtáshoz nincs köze. Tényleg kíváncsi rá?

– Rendkívüli mértékben.

– Á, szóval maga kíváncsi. Nos, az egész 1946 körül történt. Akkor vette kezdetét a nukleáris fegyverkezési verseny. Tudtam, hogy előbb-utóbb elérünk egy kristályosodási pontra… azaz a romboló erő maximumára jut. Fejlődnek majd a bombákat szállító eszközök, vagyis a rakéták. Ennek is lesz egy kristályosodási pontja… Mindkét fél felfegyverkezik termonukleáris lövedékekkel. Az irányító paneleket mindkettő gondosan elrejti, mialatt készenlétben tartja a hírhedt indítógombot. Amit csak meg kell nyomni, és a rakéta máris kiröppen. Húsz perc múlva mindkét oldalon vége a világnak… vége a kétpólusú világrendnek.

Sciss elmosolyodott. A pincér kihozott egy üveg bort, kidugaszolta, pár csöppet töltött Gregory poharába, aki megízlelte, megnedvesítette az itallal az ajkát, és igenlően bólintott.

A pincér mindkét poharat teletöltötte, és elment.

– És mit gondolt minderről ΄46-ban? – kérdezte Gregory, Scissre emelve a poharát. A másik belekóstolt nyelvével a rubinszínű folyadékba, óvatosan szopogatta, majd egyetlen hajtással kiitta az egészet. Ahogy visszatette poharát az asztalra, egyszerre látszott meglepettnek és zavartnak.

– Nekem csupán feltevéseim voltak. Hát nem érti? Ha egyszer egy ilyen versengés kezdetét veszi, soha nincsen vége. Folytatódnia muszáj. Mikor az egyik tábor feltalál egy hatásos fegyvert, a másik még gyilkosabbal vág vissza. A sorozatnak csak a nyílt összecsapás, azaz egy háború vethet véget. Ez esetben azonban az összecsapás egyúttal a világ végét is jelentené, azaz a versenyt nem szabad abbahagyni. Az erőfeszítések kiterjesztésével mindkét tábor a fegyverkezési verseny csapdájába esik. Mind egyre javítgatják, tökéletesítik a fegyvereiket, de ennek is megvannak a határai. Mit lehet jobbítani ezek után? Az agyat. Az agyat, amely parancsokat osztogat. Mivel hibátlan soha nem lesz, ezért az egyetlen lehetőség a gépesítésre való átállás. A következő fázist tökéletesen automatizált vezérlőközpont jellemzi majd, melyet elektronikus stratégiai herkentyűkkel szerelnek fel. Mindez roppant érdekes kérdést vet fel, valójában egyszerre kettőt is. McCatt hívta fel rájuk a figyelmemet. Az első, van-e határa az agy fejlődésének? Hisz végső soron olyan, akár egy számítógép, amely sakkozni is tud. Az olyan számítógép, amelyik tíz lépésre előre meg tudja jósolni az ellenfél stratégiáját, mindig le fogja győzni azt, amelyik csupán nyolc vagy kilenc lépést képes előre megmondani. Minél előrelátóbb az agy, annál fejlettebb. Ez az egyik.

Sciss egyre gyorsabban és gyorsabban beszélt. Gregory rájött, hogy közben mindenről megfeledkezett, arról is, kihez intézi a szavait. Bort töltött a poharakba. Sciss egy ideig eljátszott a magáéval; ide-oda tologatta az asztalon, sőt mélyen meg is billentette. A végén felkapta, és újra egy hajtásra itta ki. Lent a táncparkett sárga fényben úszott, s a mandolinok hawaii melódiát búgtak.

– A stratégiai megfontolások egyre nagyobb és nagyobb gépek megszerkesztését diktálják, s tetszik vagy sem, mindez az agyban elraktározott információ megnövekedését is maga után vonja. Ami azzal jár, hogy az agy kitartóan növeli befolyását a társadalom és a köz életmegnyilvánulásai fölött. Az agy dönt arról, hová telepíti a hírhedt indítógombot, változtat-e a gyalogsági egyenruhák szabásán, növeli-e egy bizonyos fajta acél termelését, e célra csoportosítva át a költségvetési forrásokat. Ha egyszer létrejön egy ilyen agy, nem lehet többé nem figyelembe venni. Amennyiben a képviselőház elodázza a megkívánt anyagi források biztosítását, menten felülkerekedik az ellentábor, ezért egy idő után elkerülhetetlen a parlamenti döntések kiküszöbölése. Minél nagyobb tudást halmoz tehát fel magában az agy, az ember egyre inkább elveszíti fölötte az irányítást. Világosan beszélek? Két szuperagy növekszik hát az óceán két partján. Mit gondol, mit követel ki először egy ilyen agy, amint felkészült a következő lépésre e soha nem szűnő versenyben?

– Kapacitásának növelését – mondta halkan Gregory, félig leeresztett szemhéja mögül kémlelve a tudóst.

Odalent egy pillanatra váratlan csönd támadt, majd taps harsant. Egy nő énekelni kezdett. Egy frakkos fiatalember kis oldalasztalt állított fel, amelyre a pincérek ezüst étkészlettel teli tálcákat helyeztek: gondosan előmelegített tányérokat, szalvétákat és ezüst evőeszközöket.

– Nem – mondta Sciss. – Nem, először meg kell ehhez nagyobbodnia. Más szóval az agy megnövekszik! A kapacitásnövekedés csak ezután következik.

– Vagyis ön azt jósolja, hogy a világ sakkjátékként ér véget, s minket, közönséges gyalogokat két gépi sakkjátékos végtelen játszmájában mozgatnak majd.

– Igen – nézett rá harciasan Sciss. – Helyesbítek azonban, én nem jósolgatok, csupán csak következtetéseket vonok le. Máris az első szakasz végén járunk, s érezhetően gyorsul a tempó. Mindez persze merő képzelgésnek tűnhet, elismerem. Pedig ez történik velünk, higgyen nekem! Ez bizony.

– Igen – morogta Gregory, s a tányérja fölé hajolt. – Uhh… és mi az ön… ellenjavallata minderre?

– Béke, bármi áron. Meglehet, különösnek találja a felvetésemet, de mindent összevetve még a népirtás is jobb egy efféle sakkjátszmánál. Én azonban csupán következtetéseket vonok le. Nincsenek illúzióim. Szörnyű ez, tudja… amikor az embernek már illúziói sincsenek.

Sciss bort töltött magának. Vonakodva, csaknem kényszeresen látott az ivásnak. Gregorynak nem volt gondja a poharai újratöltésével. A földszinten ismét rázendített a zenekar. Egy pár ment el az asztaluk mellett: a kreol férfinak vékony bajsza volt, és szakálla kékes csíkja kiemelte arca sápadtságát. A fiatalka lány fehér stólát vetett meztelen vállára, melyben az aranyhímzés ugyanolyan árnyalatú volt, mint a haja. Sciss megnézte őket, ahogy elsétáltak mellettük, s a lányt bámulva ajka fájdalmasan megrángott. Ellökte magától a tányérját, szemét behunyta, és az abrosz alá dugta a kezét. Gregory látni vélte, hogy megnézte saját pulzusát.

– És most mihez kezdjünk ezen a gyönyörű estén, ami olyan pompásan kezdődött? – szólalt meg a tudós egy idő után, felemelve a szemhéját.

Ősz haját lesimította a füle körül, s kihúzta magát székében. Gregory keresztbe tette tányérján az ezüst evőeszközöket. A pincér azonnal ott termett.

– Kér kávét? – kérdezte Gregory.

– Igen, jó ötlet – helyeselt Sciss, aki továbbra is az asztal alá rejtette a kezét. – Azt hiszem, becsiccsentettem – mosolygott zavartan, s meglepetten, tétován nézett körül.

– Nagynéha nem árt az embernek – mondta Gregory, de már csak magának töltött.

A kávé forró volt és erős. Némán itták meg. Fülledt volt a lég, és egyre fülledtebbé vált. Gregory szemével a pincért kereste, s mivel nem látta, felállt. Egy oszlop mögött találta magát a bárpult közelében, ahol kérte, nyissanak ablakot. Mire az asztalához visszaért, hűvös, üdítő fuvallat libbentette félre a kávé gőzeit. Sciss továbbra is a korlátnak támaszkodva ült, vérágas szeme le-leragadt. Nehezen lélegzett, s halántékán kicsiny, kemény falú vénák váltak láthatóvá.

– Jól érzi magát? – kérdezte Gregory.

– Nem bírom az alkoholt – motyogta a tudós lehunyt szemmel. – Pontosabban a szervezetem nem bírja. Összezavarja a zsigereimet, jelenleg tökéletes a káosz odabent.

– Ne haragudjon! – mondta Gregory.

– Semmiség az egész. – Sciss továbbra sem nyitotta ki a szemét. – Ne is beszéljünk róla!

– Maga ellene volt a megelőző hadviselésnek? Úgy értem, még ’46-ban.

– Igen. De senki nem hitt benne, még azok sem, akik javasolták. Lélekben senki nem állt rá készen. Valamennyien holmi egyetemes béke lázában égtünk. Tudja, akinek van elég türelme, mindenre rá tudja venni az embereket, akár kannibalizmusra is rábeszélheti a bíborosok kollégiumát. A lényeg, hogy lassan, lépésről lépésre haladjunk előre. Pontosan úgy, ahogyan most.

– És mit tett annak idején?

– Ezt-azt. Sok mindenbe kezdtem, valójában azonban semmit sem tudtam bevégezni. Én voltam az a bizonyos fenőkő, melyen a kaszát köszörülik, márpedig az ilyesmiből semmi jó nem sül ki. Ezt az utolsót sem fogom befejezni. Mindig is zsákutcába kerültem. Ha legalább az eleve elrendelésben hinnék… nekem azonban jellemhibám, hogy… nem tudok megalkudni.

– Maga nem nős, ugye?

– Nem. Miért kérdi? – nézett Sciss Gregoryra gyanakvóan.

Az vállat vont.

– Csak… kíváncsi voltam. Bocsásson meg, ha…

– Idejét múlt intézmény – dünnyögte Sciss. – Gyerekeim sincsenek, ha kíváncsi a részletekre. Talán ha a szellememmel létre tudtam volna hozni őket… nem igazán lelkesedem a genetikus lottóért, tudja. Azt hiszem, a vendége voltam… megyünk akkor?

Gregory fizetett. Ahogy lefelé tartottak a lépcsőn, a zenekar búcsúzóul valami fülhasogató dzsessz-számba kezdett. A táncterem szélén törtek maguknak utat a lökdösődő párok között. A forgóajtón átjutva Sciss megkönnyebbülten lélegezte be a hűvös levegőt.

– Mindent nagyon… köszönök – mondta bágyadtan.

Gregory követte a kocsikhoz. Sciss csak nagy nehezen találta meg a kulcsot a zsebében. Kinyitotta az ajtót, kigombolta a kabátját, levetette, és a hátsó ülésre hajította. Beült a volán mögé. Gregory megállt az autó mellett.

Az öreg nem csukta be az ajtót, és nem mozdult.

– Nem tudok vezetni… – motyogta.

– Üljön arrébb, majd én hazaviszem – ajánlkozott Gregory.

Lehajolt, hogy beszálljon.

– És mi lesz a maga kocsijával?

– Ne legyen nevetséges! Visszajöhetek érte.

Gregory beült, magára csapta az ajtót, és gyorsan kihúzott a parkolóból.

VII

Az üres kocsit az udvaron hagyva visszatért az előcsarnokba. Sciss félig leragadó szemmel támaszkodott a lépcsőkorlátra, ajka körül tétova, fájdalmas mosoly játszott. Gregory, várta, mi lesz, el sem búcsúzott tőle. Sciss felzihált – sóhajnak hangzott –, és kinyitotta a szemét. A két férfi egymásra nézett.

– Nem is tudom – motyogta végül Sciss –, ráér még?

Gregory bólintott, és némán utánament a lépcsőn. Egyikük sem szólt egy szót sem. A lakása ajtaja előtt Sciss megállt, kezét a kilincsre tette, mintha mondani akarna valamit, végül ajtót nyitott.

– Sötét van odabent, hadd menjek előre – mondta.

A folyosón égett a villany. A konyhaajtó tárva-nyitva állt, de senki nem volt odabent, csak egy teáskanna fütyült halkan takaréklángon. Felakasztották a kabátjukat.

A nappali, amelyet megvilágított a gömb alakú mennyezetlámpa fénye, tiszta, ünnepi jelleget öltött. Az íróasztal mögött a falat elborították a könyvespolcok. A tollak és ceruzák szimmetrikus rendben sorakoztak az íróasztalon. A könyvek alatt közvetlenül üvegasztal állt két zöld klubfotellal, melyeknek kékesben játszó huzatát geometrikus minta díszítette. Az asztalon csészék, whiskysüvegek, gyümölcsös– és süteményestálcák sorakoztak. Kanalak és villák… minden két személyre volt terítve. Sciss összedörzsölte csontos, reumás kezét.

– Miért nem ül a könyvszekrény alá, ott kényelmesebb – mondta, a kelleténél valamivel élénkebben. – Vendégem volt délután. Hadd ajánljak fel ezt-azt a maradékból.

Gregory könnyedén szeretett volna megfelelni, hogy kisegítse Scisst, de semmi nem jutott az eszébe. Magához húzta az egyik széket, a könyvek felé fordította, és a karfájára ült.

Tudományos irodalom tekintélyt parancsoló, többnyelvű gyűjteményével találta magát szemben. Egy polcot az antropológia töltött meg, a következő mellett műanyag lap állt, „matematika” felirattal. A szeme sarkából fényképeket vett észre az íróasztal egyik nyitva hagyott fiókjában. Amikor azonban feléjük fordult, hogy szemügyre vegye őket, Sciss a szó szoros értelmében átvetette magát a szobán hosszú lábaival, s térdével zajosan belökte a fiókot.

– Micsoda rendetlenség – magyarázkodott feszült tekintettel.

Újra összedörgölte a kezét, aztán az ablak melletti radiátorra telepedett.

– Az ön új kísérlete, hogy bűnösnek találjon, ugyanolyan félresikerült maradt, mint a legutóbbi – mondta. – Pedig keményen próbálkozik…

– Magának sok rossz tapasztalata volt – mondta Gregory.

Találomra felvette a vaskos kötetet, és belelapozott; algebraképleteken futott át a szeme.

– Ez igaz. Kávét vagy teát kér? – jutottak eszébe Scissnek házigazdái kötelességei.

– Megiszom, amije van.

– Helyes.

Sciss a konyhába ment. Gregory visszatette a könyvet, amely A matematika alapelvei címet viselte, s egy pillanatig a zárt fiókra meredt. Kísértésbe esett, hogy belekukkantson, de nem merte megtenni. Sciss tevés-vevése kihallatszott a konyhából a nyitott ajtón keresztül. Néhány perc múlva a tudós teával tért vissza. Magas, vékony sugárban kitöltötte a csészékbe, majd helyet foglalt Gregoryval szemben.

– Vigyázzon, forró! – intette a vendégét. – Azt akarja ezzel mondani, hogy már nem gyanakszik rám? – kérdezte Gregoryt egy pillanat múlva. – Tud valamit? Olyan indítékaim lehetnek, amelyekről maga nem is álmodik. Tegyük fel, megpróbáltam megszabadulni egy holttesttől, megöltem valakit. Ezt csak a példa kedvéért mondom. Hogy megszabaduljak tőle, egy sereglet hullát kerítettem kézre, ide-oda hurcolásztam őket, akkora zavart keltve, amelyben nyoma veszett a saját áldozatomnak. Mit szól ehhez?

– Túl földhözragadt – felelte Gregory, aki egy vastag, fényes lapú pszichometriai kötetet böngészett. – Chesterton egyik története ugyanerre fut ki.

– Nem olvastam. Nem szeretem Chestertont. Mit gondol akkor, mi áll az ügy hátterében?

– Nem tudom. Semmiféle értelmes indíték nem jut eszembe. Ezért is nem gyanakszom magára többé.

– Beletúrt a múltamba? Időrendi táblázatot készített, és a mozgásomat rögzítő térképet szerkesztett? Bizonyítékok és ujjlenyomatok után kutatott? Egy kivétellel abban sem voltam biztos, nyomoz-e utánam, nem láttam jelét.

– Mivel az összkép rendhagyó, nem a szokásos eljárást követtem. Különben sem vagyok túl módszeres nyomozó. Szívesen rögtönzők, ahogy az élet hozza – ismerte be Gregory. – Valami keményet tapintott ki a lapok között, ezért óvatosabban forgatta őket. – Még elméletet is gyártottam a hanyagságom igazolására: mindaddig, amíg nincs szilárd elméleti váz, melybe a tények beleillenek, nincs értelme bizonyítékokat gyűjteni.

– Maga hisz az intuícióban? Olvasta Bergsont?

– Igen.

A könyv szétnyílt ott, ahol egy nagy darab fénykép negatívja rejlett a lapok között. Áttetsző volt ugyan, de erősen a fehér laphoz nyomva Gregory egy hátrahajló emberi alak körvonalait sejtette. Nagyon lassan közelebb emelte szeméhez a könyvet, mialatt átkémlelt Scissre. Tovább beszélt, közben azonban egyik ujjával két nyomtatott kolumna közé mozgatta a negatívot.

– Sheppardtől tudom, hogy meglátogatta a lewesi holttest eltűnésének idején. Én akkor olyan voltam, mint egy kutya, amelyik fától fáig rohangál, hogy kiássa az elásott csontot, még ha nincs is ott semmi. Pedig semmi értelme nem volt leásnom, semmi, de semmi alapja…

Gregory addig mozgatta a fotót a két kolumna közti fehér sávon, amíg teljesen át nem látta a képet. Meztelen nőt mutatott, aki hátrahajolt egy asztalon. Egyik kezét fekete téglarakáson nyugtatta, amely kis híján a mellbimbójáig ért. Ezt a karját csaknem eltakarta sötét, azaz a valóságban világos, aláomló haja. Hosszú lába kinyúlt az asztal alól, fehér gyöngysor fonta körbe. Másik kezében elmosódott tárgyat tartott, ezt szorította sötét, szorosan összezárt combjaihoz. Ajka leírhatatlan grimaszra torzult, ami láthatóvá tette sötét, hegyes fogsorát.

– Azt hiszem, jócskán bolonddá tettem magamat ön előtt – mondta tovább Gregory, s hirtelen Scissre pillantott.

Az halványan mosolygott, s bólogatott hozzá.

– Nem is tudom. Maga egy másik nézőpontot képvisel. Ha az inkvizíció idejében élnénk, megkapná, amit akar.

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte Gregory.

Lopva újra a negatívra pillantott, s hirtelen rájött, hogy a gyöngysor valójában kisebbfajta lánc. A lány bokáját megbilincselték. Homlokát ráncolva becsukta a könyvet, a helyére tette, majd vigyázva átült a szék karfájáról az ülőkéjére.

– Nagyon kevéssé tudok ellenállni a fájdalomnak, tudja – magyarázta Sciss. – Ha megkínoznának, minden bizonyítékot elköpnék. Maguk meg feltehetően az összes porcikámat összetörnék, csak hogy megőrizzék a lelkük békéjét, vagy mondjam azt inkább, hogy a szellemi egyensúlyukat?

– Sheppardet ugyanannyira nem értem, ahogyan az egész ügyet – mondta Gregory lassan. – Reménytelen esetet adott a kezembe, miközben a kezdet kezdetétől esélyt sem adott nekem. De magát talán mindez nem érdekli.

– Ami azt illeti, nem – tette le az asztalra üres csészéjét Sciss. – A magam részéről megtettem, ami tőlem telt.

Gregory felállt, és járkálni kezdett a szobában. Az ellenoldali falon bekeretezett fénykép csüngött, mely nagyméretű szobrot örökített meg; kitűnő amatőr tanulmány volt a fények és árnyékok játékáról.

– Maga készítette?

– Igen – fordította arra a fejét Sciss.

– Nagyon jó.

Tekintetét körbejártatva a helyiségen Gregory az íróasztalban a fényképnegatív asztalára ismert. „Azok a téglák valójában könyvek voltak” – gondolta. Megnézte az ablakokat, teljesen hétköznapiak voltak, azt kivéve, hogy a képen fekete sötétítő takarta őket, amely most fel volt göngyölve.

– Nem is tudtam, hogy művészi hajlamokat táplál – mondta, s visszatért a kisasztalhoz.

Sciss hunyorogva, nehézkesen tápászkodott fel.

– Réges-régen szórakoztam csak ezzel. Van néhány efféle képem, kíváncsi rájuk?

– Rendkívüli mértékben.

– Várjon egy percet! – kukkantott a zsebébe az öreg. – Hová tettem a kulcsaimat? Talán még a kabátomban vannak.

Kiment, nyitva hagyva maga után az ajtót. Villanyt gyújtott a folyosón, majd végtelennek tűnő időre eltűnt. Távollétében Gregory kísértést érzett, hogy újra belenézzen a pszichometriai könyvbe, végül mégis úgy döntött, hogy nem vállalja a kockázatot. Hirtelen csoszogást hallott, és mintha valamit el is téptek, felhasítottak volna;

Sciss jelent meg a küszöbön. Mintha teljesen más ember állt volna Gregory előtt. Kiegyenesedve, öles léptekkel indult meg a hadnagy felé, mint aki rá akarja vetni magát. Zihálva lélegzett. Két lépéssel a nyomozó előtt kinyitotta a kezét. Valami fehér esett ki belőle… egy összegyűrt papíros. Gregory felismerte a szalvétát, mely most szelíden a padlóra lebegett. Sciss szája sarka elmondhatatlan undorral rándult meg. Gregory orcája olyan vörös lett, mintha leforrázták volna.

– Mit akar tőlem, maga féreg? – sipította Sciss fejhangon, szinte fulladozva dühében. – Vallomást? Íme, a vallomásom: én voltam az. Hallja? Én voltam! Minden az én művem! Én terveztem az egészet és szerveztem meg, én szabadultam meg a hulláktól. Úgy játszottam velük, mint a babákkal… mert ehhez szottyant kedvem. Érti? De ne jöjjön a közelembe, maga féreg, mert elhányom magam!!! – Arca lila volt a haragtól. Elhátrált az íróasztalig, és rátámaszkodott, majd egy székbe roskadt. Remegő kézzel üvegfiolát vett elő az órazsebéből, fogával lihegve kirántotta a dugót, majd felszürcsölt néhány olajos csöppet. Légzése lassan megnyugodott és mélyebbé vált. Egy sor könyvnek támasztva a fejét, lábát szétvetve szabályosabb légzésre kényszerítette magát. Behunyta a szemét, majd miután magához tért, kiegyenesedett ültében. Gregorynak égett az arca. Nem mozdult el a helyéről, úgy figyelte az öregembert.

– Most menjen el! Kérem, menjen el! – hörögte az hunyt szemmel.

Gregory képtelen volt megmozdulni… mintha gyökeret vert volna a lába. Némán állt ott, s az isten tudja, mire várt.

– Nem megy el? Úgy is jó!

Sciss köhögve és hevesen zihálva feltápászkodott. Kinyújtózkodott, megigazította a gallérját, amelyet alig egy perce gombolt ki, kisimította az öltönyét, és kisétált a folyosóra. Egy pillanat múlva becsapódott a kinti ajtó.

Gregory magára maradt a lakásban. Szabadon nézelődhetett volna a fiókokban és az íróasztalon. Oda is lépett melléje, de már előtte tudta, hogy nem fogja átkutatni. Cigarettára gyújtott, és egyre a köreit rótta faltól falig, miközben hasztalan igyekezett összeszedni a gondolatait. Kabátja a padlón hevert. Mikor felvette, vette csak észre, hogy valaki hatalmasat rántott a hátán, s ettől teljes hosszában végighasadt. A fogason ott lógtak a szövetdarabok és a kabát akasztója. Még kezében volt a kabát, amikor megcsördült a telefon. Hegyezte a fülét, a készülék meg tovább csengett. Visszament a szobába, várva, hogy abbahagyja, de a csöngetés folytatódott. „Túl sok izgalom és túl kevés eredmény – gondolta. – Kígyó vagyok. Nem. Mi is? Féreg.”

– Halló.

– Maga az? Hát ez meg hogy lehet… – ismerte fel Sheppard hangját.

– Igen, én vagyok. Honnan… tudta, hogy itt vagyok? – kérdezte Gregory. Hirtelen érezte, hogy megroggyan a térde.

– Hol máshol lehetne éjnek éjszakáján, ha egyszer nincs otthon? – vágott vissza Sheppard. – Sokáig marad még? Ott van Sciss is?

– Nem, nincs itt. Egyáltalán nincs a lakásban.

– Akkor ki van ott? A nővére? Egyedül van? Hogyan jutott be? – A főfelügyelő hangjában gyanakvás és ellenszenv érződött.

– Együtt érkeztünk, de… ő egyszerűen csak kisétált. Összeszólalkoztunk – hebegte Gregory akadozva. – Én… majd… úgy értem holnap… mindent elmondok… jaj, a fenébe is. Mi történt? Miért hívott?

– Nos, Williams meghalt. Tudja, kire gondolok?

– Tudom.

– Halála előtt még visszanyerte az öntudatát, és vallani akart. Mindenhol kerestem már… még rádión is.

– Én… igazán… nem tudtam… sajnálom.

– Nincs miért bocsánatot kérnie. Legépeltük a vallomást. Szeretném, ha meghallgatná.

– Ma?

– Miért ne? Meg akarja várni Scisst?

– Nem, nem… Épp indulni készültem…

– Helyes. Ha bírja még szusszal, jöjjön azonnal hozzám! Jobb nem halogatni holnapig.

– Tüstént ott leszek – felelte Gregory tompán. Aztán eszébe jutott a kabátja, és sietve hozzátette: – Előbb azonban haza kell ugranom. Mindössze félóra az egész.

Sheppard letette a kagylót. Gregory visszatért a folyosóra, felvette a kabátját, a karjára vetette, és lefutott a lépcsőn. Elég volt az udvarra pillantania, hogy megállapítsa, a Chrysler elment. A sarkon elcsípett egy taxit. A Savoyba ment, ahol átült a Buickba. A motor hideg volt; mialatt a berregésére fülelt, s megpróbálta beindítani, szüntelenül ugyanaz járt a fejében: mit mond majd Sheppard.

A Fenshawe-ház utcájában tábla jelezte, hogy parkolni tilos, ő azonban nem törődött vele. A nedves járdán, mely tükörként csillogott az utcai lámpák visszfényében, a bejárathoz futott. Kulcsával sehogyan sem sikerült kinyitnia a kaput. Ekkor jött rá meglepetten, hogy nyitva van. Ez korábban soha nem fordult elő. A nagy bejárati csarnokot, mely máskor teljes sötétségbe borult, most halványan megvilágította a lépcső fölé magasodó boltívre ritmikusan rávetülő, lassan imbolygó, pislákoló fény. Gregory felment az emeletre. A tükrös nappali előtt megállt.

Ahol korábban az asztal állt, most szőnyegekkel borított emelvény magasodott, mindkét oldalán egy-egy égő gyertyasorral. A saroktükrök egyszerre verték vissza a gyertyalángot és a kinti lámpafényt. A helyiségben olvadt faggyú szaga terjengett, s kék meg sárga lángok remegtek nyugtalanul. Az egész látvány olyan váratlan volt, hogy Gregory jó ideig megkövülten nézte, belebámulva a két sor gyertya közti üres, elnyújtott térbe. Lassan felnézett, mintha csak az alacsonyan csüngő csillár szivárványszínben felszikrázó és gyorsan kihunyó sziporkáit számolgatná, majd körbekémlelt a helyiségben, ahol egy lélek sem tartózkodott. Át kellett mennie rajta. A fal mentén lopakodott előre, akár egy betörő, mialatt lába a felismerhetetlenségig összetekeredett és –csavarodott vékony faforgácsnak súrlódott. A nyitott ajtóhoz érve közeledő lépteket hallott. Sietve próbálta elérni az ajtaját, hogy elkerülje a találkozást. Sárga sziporkák pattogtak előtte a félhomályban, s egy pillanattal később Mrs. Fenshawe jelent meg a szobában. Lassan közeledett, fekete ruháján átvetve csillogó aranyflitterekkel kipitykézett sál csillogott. Gregory a legszívesebben kikerülte volna, de nem tudott üdvözlés nélkül elmenni mellette. A hölgy szemlátomást nem volt magánál. Gregory rémülten hátrált, hogy kikerülje. Mrs. Fenshawe elsuhant az oldalán, nem véve tudomást a jelenlétéről. Gregory belebotlott egy szőnyeg szélébe, és megtorpant. Újra a tükröknél álltak.

– Ó, én életem! – tört ki könnyekben Mrs. Fenshawe. – Én életem! Ilyen hamar! Ilyen hamar vette el tőlem az ég! – Olyan közel nyomult Gregoryhoz, hogy az arcán érezte a nő leheletét. – Tudta, hogy nem húzza már sokáig, ó, jól tudta! Még ma is mondta nekem! A mai nap úgy kezdődött, mint az összes többi, miért is nem fejeződhetett be ugyanúgy? Miért?! – Az özvegy mindegyre ezt ismételgette, leheletével perzselve a nyomozó arcát, mígnem végül a szavak, noha a fájdalom mélységeiből szakadtak ki, végképp elvesztették értelmüket.

– Jaj… nem is tudtam… igazán nagyon sajnálom – motyogta Gregory teljesen összezavarodva.

Úgy érezte, képtelen események sodorják magukkal, melyekben egyaránt hangot kapott az ésszel felfoghatatlan balszerencse, az irrealitások színháza és a valódi fájdalom. Mrs. Fenshawe sálja alól kinyúlt sötét, inas kezével, és hevesen megmarkolta Gregory csuklóját.

– Mi történt? Talán Mr…. Mr…. – Nem fejezte be, a nő hangtalan zokogása és görcsös rándulásai magukért beszéltek.

– Olyan hirtelen jött az egész – motyogta.

Ezek a szavak felrázták révületéből. Megviselten, állhatatosan, csaknem gyűlölködve meredt a nyomozóra.

– Nem! Nem is hirtelen jött! Nem, nem hirtelen! Nem, uram, évekig sikerült elhárítania a bajt. Együtt munkálkodtunk ezen. Nála több törődést senki nem kapott. Minden áldott éjszaka megmasszíroztam, és amikor nagyon rosszul volt, hajnalig fogtam a kezét, együtt virrasztottam vele. Különben sem bírta magában sokáig, csak napvilágnál. Nappal nem is volt rám szüksége, hanem az éjszaka! Az éjszaka más volt! – Újra sikoltozni kezdett, hangját szokatlan visszhangok nyújtották meg. – Éjszaka…

Kiáltása kongva elhalt és eltorzult a lépcsőházból nyíló szobák sötétjében, valahol a nő feje fölött, akinek körme görcsösen belevájt Gregory csuklójába, mialatt másik kezével a férfi mellkasát verte. Ekkora nyíltságtól döbbenten, ilyen hihetetlen szókimondástól és mélységes kétségbeeséstől fuldokolva Gregory hirtelen mindent megértett. Az imbolygó lángokba bámult, melyek megvilágították az üres, szőnyeggel borított helyet a szoba közepén.

– Segítsen, jaj, kérve kérem, segítsen! – kiáltott fel Mrs. Fenshawe.

Hogy istenhez-e vagy hozzá, azt Gregory nem tudta. A nő kiáltásai végül zokogásba fúltak. Egy könnycseppje felragyogott a gyertyafényben, s öltönye hajtókájára hullott. Ez a sírás mindkettejük számára megkönnyebbülést hozott. Mrs. Fenshawe a következő pillanatban lecsillapodott, s bámulatosan nyugodt, bár még remegő hangon azt mondta:

– Köszönöm. Nagyon sajnálom. Kérem… kérem, most menjen! Nem, senki nem fogja zavarni magát. Senki! Jaj… nincs is itt senki…

E szavaknál hangja ismét veszedelmesen közel került a korábbi eszelős sikolyokhoz. Gregory megrémült, Mrs. Fenshawe azonban bíborszín sálját elrendezve megindult a szemközti ajtó felé. Gregory a folyosóra kijutva csaknem futva tette meg a szobájába vezető utat, majd gondosan kulcsra zárta maga mögött az ajtót.

Hogy odabent biztonságban érezte magát, felkattintotta a kislámpát, az íróasztalához telepedett, s addig nézett a fénybe, amíg bele nem káprázott a szeme.

Szóval, az öreg betegeskedett, és meghalt a végén. Valamiféle különleges, elhúzódó, krónikus nyavalya végzett vele. A felesége meg ápolta. De csak éjszaka… mert nappal egyedül kívánt maradni. Mi baja lehetett? Talán asztmája volt vagy más légzési rendellenességgel küzdött. A nő masszázst emlegetett. Az idegeivel bajlódott volna? Meglehet, álmatlansággal is vagy szívpanaszokkal. Dacára ennek kicsattanóan egészségesnek látszott… vagyis nem látszott betegnek. Mennyi idős lehetett? Megvolt legalább hetven. Ma halhatott meg… pontosabban tegnap. Ő csaknem huszonnégy órája nem járt idehaza. A halál reggel vagy délután következhetett be, s a holttestet este szállították el. Különben mire valók lennének a gyertyák?

Gregory lába zsibbadni kezdett.

Most már minden világos – gondolta. – Az öreg beteg volt, a felesége meg ápolta, valamiféle bonyodalmas, az egész éjszakát igénybe vevő kezeléssel. Csakhogy akkor mikor aludt?

Hirtelen eszébe jutott, hogy Sheppard várja. Talpra szökkent. Kiragadott a szekrényből egy régi kabátot, magára kapta, és lábujjhegyen kióvakodott a lakásból. A házban némaság uralkodott. A gyertyák kezdtek leégni a nappaliban; Gregory utolsó lobbanásaiktól kísérve jutott le a földszintre. A kocsiba beszállva meglepetten észlelte, hogy az egész felfordulás alig egy félóráig tartott. Egy órakor haladt el a Westminster mellett.

Maga Sheppard nyitott neki ajtót, ugyanúgy, mint a múltkor. Némán mentek fel az emeletre.

– Elnézést, hogy ilyen sokáig megvárattam – mondta Gregory, miközben felakasztotta a kabátját –, de meghalt a háziuram, és izé… részvétet kellett nyilvánítanom.

Sheppard hidegen bólintott, és a nyitott ajtóra mutatott. A szoba ugyanolyan volt, bár lámpafényben a fotógyűjtemény másnak tetszett… mintha most fennhéjázóbb lett volna. Sheppard ezúttal is szótlanul az íróasztal mögé telepedett, melyet elborítottak a papírosok és a dossziék. Gregory egyelőre a Fenshawe-ház sötét, halotti légkörének hatása alatt maradt… így, a távolból is nyomasztotta a váratlanul elnémult fal az ágyával szemközt meg a kialvó gyertyák. Önkéntelenül megdörgölte a csuklóját, mintha Mrs. Fenshawe érintésének nyomait próbálná mindenestől eltüntetni. Ahogy helyet foglalt a főfelügyelővel szemben, első ízben tört rá aznap éjjel halálos fáradtság. Azonnal felfogta, hogy Sheppard beszámolót vár Scissnél tett látogatásáról. Ugyanolyan vonakodva gondolt e kötelességére, mintha egy neki drága lényt kellene elárulnia.

– Azzal töltöttem az estét, hogy Scisst követtem – kezdte lassan, vontatottan, majd elhallgatott, és a főfelügyelő arcát fürkészte. – Folytathatom?

– Hasznosnak vélném.

Gregory bólintott. Nehezen beszélt ennek az éjszakának az eseményeiről, ezért felhagyott a magyarázatokkal, és szigorúan a tényekhez tartotta magát. Sheppard hátradőlt a székén, úgy hallgatta. Csupán egyszer neszelt fel, amikor a fotóról értesült.

Gregory szünetet tartott, ám a főfelügyelő továbbra sem szólalt meg. Amikor befejezte beszámolóját, s felnézett, a hadnagy futó mosolyt vett észre főnöke arcán.

– Nos, végül vallomásra bírta? – kérdezte az öreg. – Ami magát illeti, úgy tippelek, akkor adta fel Sciss iránti gyanúját, amikor a doktor magára hagyta a lakásában. Igazam van?

Gregory elképedt. A homlokát ráncolta, s nem tudta, mit feleljen erre. A főfelügyelő nem tévedett, de egészen mostanáig ő maga sem volt tudatában, mit gondol újabban Scissről.

– Igen, azt hiszem – morogta. – Amúgy előtte sem volt sok reményem, hogy egyről a kettőre jutnék. A legkisebb ellenállás nyomvonalát követtem, ez minden. Azért akaszkodtam szegény Scissre, mert nem volt kéznél más gyanúsított. Ki tudja, talán szándékosan próbáltam a sárba rángatni. Könnyen lehet… nem is tudom, miért, talán, hogy én győzzek, ha másként nem, hát gondolatban. – Egyre jobban belezavarodott. – Tudom, hogy összevissza beszélek – zárta le a mondandóját. – Egészében véve semmit sem tudok Scissről, azt sem, képes lenne-e minderre.

– Mit szeretne tudni? – kérdezte a főfelügyelő szarkasztikusan. – A végén azt találná, hogy az anyja sírját látogatja, vagy felszed egy prostit a Picadillyn. Ami többé-kevésbé kitelik tőle. Nem óhajtok tanácsokat osztogatni, de a mi munkánkban fel kell készülnie, hogy erkölcsileg kiüresedik néha. És mit szándékozik most tenni?

Gregory vállat vont.

– Néhány hete valamennyiüket halálra hajszoltam, a nyilvánossággal és a sajtóval ijesztgettem – folytatta Sheppard, aki egy kis fémvonalzóval játszott. – Csakhogy semmi nem úgy történt, mint számítottam, semmi, de semmi. Megjelent ugyan néhány cikk, amelyik a repülő csészealjakkal hozta kapcsolatba az eseteket. Paradox módon ezzel vége is lett a hírverésnek. Pár levél a szerkesztőnek, és az egész lecsengett. Nem gondoltam, hogy manapság ekkora közömbösséggel viseltetünk a nem mindennapival szemben. Ha egyszer lehetséges a Holdon járni, akkor minden más az. Mostanra tehát magunkra maradtunk az üggyel, hadnagy úr, azaz akár csöndben ad acta is tehetnénk…

– Ezért hívott?

A főfelügyelő hallgatott.

Pillanatnyi csönd után Gregory maga válaszolta meg a kérdését.

– Azért kéretett, ugye, hogy hallgassam meg Williams vallomását? Most akár… el is mehetek. Későre jár, és nem akarom több idejét lefoglalni.

Sheppard felemelkedett ültéből, kinyitott egy magnótekercset tartalmazó lapos dobozt, s a hangszóróhoz kapcsolta.

– A hangfelvétel saját kérésére készült – mondta Gregorynak. – A technikusoknak sietniük kellett, és a felvevő sem dolgozott hibátlanul, ezért a hang nem a legjobb. Jobban tenné, ha közelebb húzódna. Most pedig hallgassa meg!

Felcsévélte a tekercset, bedugta a konnektorba, igazított a hangbeállításon, majd a magnó megremegett. Egyenletes zörej áradt a hangszóróból, s ezt újabb rázkódások és sistergés követték. Végül távoli és torz hang szólalt meg, mintha fémcsőből szólna.

– Beszélhetek akkor? Biztos úr és doktor úr, beszélhetek? Jó elemlámpám volt… a feleségemtől kaptam még ebben az évben az éjszakai őrséghez. Először, ahogy körbejárok, látom ám, hogy a tetem a szokott módon hever. A keze így áll, ni. Legközelebb zörgést hallok, mint amikor szétgurul egy zsák krumpli. Bevilágítok a lámpámmal a másik ablakon, hát ott fekszik a földön! Arra gondolok, kieshetett a koporsóból, de már mozog is. Azt képzelve, hátha álmodom ezt az egészet, bedörzsölöm hóval a szememet, ő azonban tovább csúszik-mászik, bukdácsol. Nem tudom, meddig ment ez így, biztos úr, de higgye el nekem, hogy jó ideig. Továbbra is bevilágítottam a lámpámmal, azt azonban nem tudtam, bemenjek-e vagy se. Ő meg ott csapdos és forgolódik, végül meg az ablakhoz ér. Nem láttam jól, mert egyenesen alatta kúszott, közben pedig végig pokoli ricsajt csapott. Aztán kinyílt az ablaktábla.

A háttérben egy felismerhetetlen hang kérdezett valamit, a szavait azonban nehéz volt érteni.

– Nem tudom – felelte a hang, amely most jobban belebeszélt a mikrofonba. – Ahogy azt sem láttam, hogy üveg tört volna. Az is lehet, hogy igen, de ezt most nem lom megmondani. Oldalt álltam, de hogy hogyan… azt nem tom megmutatni. Így álldigáltam hát, ő meg így ült, vagy ki tudja, mi az ördögöt művelt… mindössze a fejét láttam. Meg is érinthettem volna, biztos úr, mert közelebb volt hozzám, mint most ez az asztal itt, ni. Megint bevilágítottam a lámpámmal, de semmit nem láttam odabe’, csak az üres koporsót, benne némi faforgáccsal és semmi egyébbel, nem volt abban senki, de senki. Behajolok az ablakon át, hát ott guggol alattam, és veszettül rázza a lábát, mintha beivott volna. Ott csúszik-mászik az oldalán, doktor úr, oszt kopogtat, ahogy a vak a botjával, csak épp ő a kezével művelte. Az is lehet, hogy volt nála valami. „Állj! – szólok rá. – Mit képzel maga, hol van?” – Ezt mondtam vagy valami effélét.

Rövid csönd következett, s már csak kitartó, finom sistergés hallatszott, mintha valaki tűvel karcolná a mikrofon felületét.

– Felmászik egy darabon, de újra visszahullik. Amint mondottam már, ráparancsoltam, hogy hagyja abba, de nem élő volt az. Először azt hittem, meg se holt, hanem felébredt a koporsóban. De nem élt, nem volt nekije élő szeme… tudják, mire értem. Nem látott az semmit, és kitapogatni se tudott. Ha tudta volna, nem üti magát egyre azokhoz a deszkákhoz. Úgy verte magát hozzájuk, mintha maga a sátán dolgozott volna benne. Rákiáltottam – azt se tudom már, mit –, ő meg csak forgolódik erre meg arra, végül marcangolni kezdi a fogával az ablakpárkányt… Tessék?

Ismét tompa, felismerhetetlen hang tette fel a kérdéseit, melyekből csupán az utolsó szó – „fog” – volt kivehető.

– Akkor fentről az arcába világítottam, olyan elmázolt volt, mint egy döglött hal. Hogy utána mi történt, nem tudom.

Újabb hang szólalt meg, ezúttal közelebbről és alacsonyabban:

– Mikor rántott pisztolyt? Megpróbált rálőni?

– Pisztolyt? Nem tudom, elővettem-e vagy se, mer’ nem emlékszek. Aszondja, elfutottam? Hogy hogyan? Nem tom. Mi ez a szememen? Doki… doktor úr…

Távoli hang.

– … Nincs ott semmi, Williams. Hunyja be a szemét, az jót tesz: egy pillanat, és jobban lesz.

Női hang szólalt meg a háttérből:

– Elfáradt, doktor úr, nem bírja tovább.

Megint Williams hangja volt hallható, aki most gyorsabban lélegzett:

– Nem megy tovább. Ha… nem bírom már… Itt a feleségem? Nem? Miért nem? Vagy mégis? Mire jók az átkozott szabályok, ha egy szót sem mondanak erről… a… nem fedik le…

Eztán rövid szóváltás hallatszott, s valaki hangosan megjegyezte:

– Elég ennyi!

Egy másik hang is közbeavatkozott:

– Látta a kocsit, Williams, a fényszóróit?

– A kocsit… miféle kocsit? – ismételte meg a kérdést Williams gyenge, akadozó hangon. – Nem tudom kiverni a fejemből, hogyan himbálózott előre-hátra az oldalán, mialatt én semmit sem tehettem, hogyan hurcolászta magával azokat a forgácsokat… ha lett volna kötél a közelben, értettem volna, mi ez, de nem volt ott semmiféle kötél…

– Milyen kötél?

– Lábtörlő? Nem. Kötél? Nem is tudom. Hogy hol? Nagy ég, ki látott még ilyet? Úgy festett, mint akit zavar a fény, ez azonban képtelenség, ugye, biztos úr? A faforgács… nem! A szalmaszál… nem… tartana ki…

Hosszú csönd következett, melyet kaparó, elmosódott hangok szakítottak félbe… akár ha többen dühödt, sustorgó veszekedésbe bonyolódtak volna a mikrofontól távolabb. Ezután rövid köhintés, majd csuklás következett, aztán a hang nyersebbre vált:

– Mindent odaadok, semmit sem akarok magamnak. Hol van? Ez a keze? Te vagy az?

Újabb kaparászás, aztán csoszogás, mint amikor súlyos tárgyat cipelnek, üveg-csörömpölés, kiszabaduló gáz sziszegése, éles sztatikus sistergés, végül fülsiketítő basszusban kiejtett szavak:

– Kapcsolják le, nem lesz több!

Sheppard megállította a tekercs forgását. A főfelügyelő visszatért íróasztalához. Gregory előrehajolva ült, kezével a szék karfáját szorongatta, s közben saját elfehéredő ujjperceire meredt. Szemlátomást elfeledkezett Sheppardről.

„Bárcsak mindent visszacsinálhatnék – gondolta. – Ezt az egészet, mindenestől… és úgy egy hónapja kezdhetném újra… nem, az nem elég, egy egész év kellene. Nevetséges! Nincs hová menekülni…”

– Főfelügyelő úr – mondta végül –, ha valaki mást választ helyettem, mostanra már lakat alatt lehetne a tettes. Érti, mire gondolok?

– Meglehet. Miért nem folytatja?

– Hogyhogy? Mikor fizikát tanultam, az optikai illúziók fejezeténél a tankönyvemben volt egy kép. Ezen vagy fehér borospoharat lehetett látni sötét háttérben, vagy két sötét arcélt fehér háttér előtt. Az ember csak az egyiket vagy a másikat látta. Diákként magától értetődőnek vettem, hogy csupán az egyik kép az eredeti, noha a mai napig nem tudnám megmondani, melyik. Fura, nem, főfelügyelő úr? Emlékszik arra a beszélgetésre, amit a rendről folytattunk ugyanebben a szobában? A dolgok természetes rendjéről, ön akkor azt mondta, hogy ezt a rendet le lehet utánozni.

– Nem, ezt maga mondta.

– Én mondtam volna? Lehetséges. Mi van azonban, ha más a helyzet? Mi van, ha nincs mit leutánozni? Mi történik akkor, ha a világ nem úgy terül el körülöttünk, mint egy kirakós játék, hanem olyan, akár egy sűrű leves, a benne úszó mindenfélével, melyből időről időre ez-az különválik, hogy értelmes egész látszatát keltse. Mi van, ha minden, ami létezik, töredékes, hibás, elvetélt; ha az eseményeknek vége van csak, kezdete nem, másoknak meg kizárólag közepe; a dolgoknak csupán eleje vagy vége, de nem együtt a kettő; mialatt, mi folyvást kategorizálunk, keresünk és rekonstruálunk, mígnem azt képzeljük, hogy megismertük a teljes szerelmet, árulást és vereséget, noha a valóságban nem vagyunk többek ötletszerű részletecskéknél. Arcunkat és sorsunkat a statisztika irányítja… embervoltunk ellenére is a Brown-mozgás[82] eredői vagyunk; odavetett vázlatok, találomra felrajzolt kivetülések. A tökély, teljesség és kiválóság mind-mind ritka kivételek. Azért fordulnak elő, mert akkora itt a bőség, mindenből olyan elképzelhetetlenül sok van! Hétköznapi közhelyeinket is a világ hatalmassága, végtelen változatossága irányítja, ezért amit résnek és megszakításnak látunk, kiegészíti egymást, s az elme, saját jól felfogott érdekében, megtalálja és beépíti a szétszórt töredékeket. A vallás és bölcselet kötőanyagával szakadatlanul gyűjtjük és felhalmozzuk a statisztika szemetét, hogy minden, de minden egybehangzó kórusként, messze kongó harangként hirdesse dicsőségünket. Holott az egész csak egy leves… A káosz piramisaira a világ matematikai rendje a válaszunk. Bármely oldalról olyan életmorzsákkal találkozunk, melyek tökéletesen meghaladják felfogóképességünket – szokatlannak minősítjük őket, igazándiból azonban nem törekszünk a megismerésükre. Egyedül a statisztika ér valamit. Az intelligens ember a statisztika megszállottja. Szép vagy csúnya lesz-e egy gyermek? Zenebarát lesz-e? Rákot kap-e vagy megússza? Mindezt kockadobás dönti el. A statisztika már fogantatásunk pillanatában ott őrködik felettünk! Ez dönti el, szervezetünk mely géncsoportokból alakul, és mikor következik be halálunk órája. Mindenről a statisztikai megoszlás törvényei döntenek: arról, vajon találkozom-e egy nővel, és beleszerelmesedem-e, mennyi ideig élek, talán még a halhatatlanságról is. Időről időre megeshet talán, hogy a statisztika valóban sorsfordító lehet a maga vakságában, teszem azt, a szépség vagy sántaság eseteiben. Az átlátható folyamatok azonban hamar véget érnek, s ettől kezdve a kétségbeesést, szépséget, boldogságot és csúnyaságot már csak a statisztika irányítja. Tudásunknak is ez az alapja, hisz semmi nem létezik a vak véletlenen kívül, a szerencse vagy balszerencse örök átrendeződésének játékai szerint. Rendérzékünket végtelen számú esemény és jelenség csúfolja meg. Keressetek, és találtok[83], igen, a végén mindig találtok, már ha elég lelkesedéssel kerestek; a statisztika nem zár ki semmit, ezért mindent lehetőnek, többé-kevésbé valószínűnek mutat. A történelem folyását ezzel szemben a Brown-mozgás irányítja, a részecskék statisztikai tánca, amely soha nem szűnik meg egy másik kérészéletű világról álmodni…

– Elképzelhető, hogy isten is időlegesen létezik csak – tette hozzá a főfelügyelő csöndesen.

Előrehajolva, félreforduló arccal hallgatta, amit Gregory akadozva, lénye legmélyét megnyitva vetett ki magából.

– Meglehet – hagyta rá közönyösen –, hanem, tudja igencsak szélesek az Ő létének hézagai.

Felállt, a falhoz ment, és egy fotóra meredt, anélkül, hogy látta volna.

– Talán még mi is… – kezdte tétovázva –, talán mi is csak időről időre létezünk. Úgy értem, néha kevésbé, némelykor csaknem mindenestől eltűnünk, szertefoszlunk, aztán jön egy hirtelen lökés, amely szétveri a memóriaközpontot, s mi felmerülünk egy pillanatra… egy napra… hogy…

Hirtelen elhallgatott, s a következő pillanatban egészen más hangnemben folytatta.

– Bocsásson meg, hogy összevissza fecsegek itt, fűt-fát összehordok! Talán… kicsit sok volt ez a mai nap. Azt hiszem, ideje távoznom.

– Nem maradhatna még?

Gregory meglepetten nézett Sheppardre.

– Szeretnék, de olyan hosszú volt ez a nap, úgyhogy…

– Látott már Mailer-féle teherkocsit?

– Mailer?

– Nagy teherautók piros-arany csíkokkal. Biztosan maga elé is került már egy.

– Á, igen. – „Mailer mindenhová elmegy” – jutott eszébe Gregorynak a hirdetésszöveg. – Miért, mi van vele?

De nem folytatta, mert az öreg átnyújtott neki egy újságot, s egy rövid bekezdésre mutatott az oldal alján. „Tegnap délután a Mailer Társaság egyik teherautója tehervonatnak ütközött Amber közelében. A vezető, aki a piroson futott rá a sínekre, nyomban szörnyethalt. A vonat személyzetéből senki sem sérült meg.”

Gregory értetlenül nézett a főfelügyelőre.

– Valószínűleg üresen tartott hazafelé Tunbridge Wellsből. Mailernek van ott egy garázsa – mondta Sheppard. – Vagy száz járművel. Mirelit ételt szállítanak, főleg húst és halat. Éjszaka végzik a szállítást, hogy az áru kapható legyen reggel. Minden teherkocsihoz sofőr és segéd tartozik, rendszerint késő este indulnak útnak.

– A lap csupán a sofőrt említi – mondta Gregory lassan, s továbbra sem értett semmit.

– Úgy van. Miután a teherautót kipakolják, a sofőr visszaviszi a garázsba, a segéd ellenben hátramarad, hogy segítsen berakodni a szállítmányt a raktárba.

– Akkor neki szerencséje volt – jegyezte meg Gregory közönyösen.

– Az már szentigaz. Ezek az emberek roppant keményen dolgoznak. Hóban-fagyban járnak a teherkocsijaikkal. A Mailer négy útvonalat lát el, amely a térképen keresztet formál: északra Bromleyba és Loveringbe; Doverbe kelet felé; Horshambe és Lewesbe nyugaton, végül Brightonba délen.

– Mire akar kilyukadni? – kérdezte Gregory.

– Mindegyik sofőr rendszeres menetrendhez köti magát. Minden harmadik és ötödik éjszaka teljesít szolgálatot, s rossz útviszonyok esetén plusz szabadságot kap. Ezen a télen embereink nem voltak túl szerencsések. Talán emlékszik még, hogy január elején egyáltalán nem havazott. A hónap harmadik hetében esett ugyan egy kevés, amit aztán a február bőségesen bepótolt. Minél lassabban takarítják el az útfelügyelők a havat, annál lassabban teszik meg a távot a teherkocsik. Átlagsebességük január elején nagyjából ötven mérföld volt óránként, februárban ez harmincötre esett vissza, míg a márciusi hóolvadáskor, amikor a megolvadt hó visszafagyott, s jég borította el az utakat, újabb tíz mérfölddel csökkent.

– Mit akar ezzel mondani? – feszengett Gregory idegesen.

Két szétterpesztett kezével támaszkodott az asztalnak, úgy meredt a főfelügyelőre. Sheppard üres tekintettel nézett vissza rá, és megkérdezte:

– Vezetett már valaha is sűrű ködben?

– Hogyne, persze. Mi…

– Ez esetben tudja, milyen kemény munka ez. Hosszú órákon keresztül a vezető mást se lát, mint a szélvédőjének verődő borsólevest. Hiába meregeti a szemét, semmit se lát. Akadnak, akik nyitott ajtó mellett vezetnek, és időnként kihajolnak, ez azonban nem ajánlatos. Az embernek az ösztöneire kell hagyatkoznia, hogy eldöntse, az út melyik oldalán halad. A köd szétszórja a fényszórók fényét, s végül a vezető azt sem tudja megmondani, előre, oldalra vagy hegynek fel tart-e. Közben a köd csak hömpölyög és örvénylik körülötte, a szem meg belefárad a szüntelen megerőltetésbe, hogy átlásson rajta. Egy idő után az ember valóban látni kezd… csak éppen furcsa dolgokat… mozgó árnyakat, a köd mélyén születő baljós alakzatokat. Egyes-egyedül egy sötét autóban érzékei összezavarodnak, alig érzi önnön testét, még azt sem tudja biztosan, a kormányon tartja-e a kezét, s lassan zsibbadni kezd… ilyenkor egyedül a félelem az, ami mozgásban tart. A vezető tehát csak megy tovább a maga útján, mialatt arcán és hátán ömlik a verejték, s a motor egyhangúan duruzsol a fülébe. Ilyenkor a vezető hol elszundít, hol összerázkódik és felébred. Olyan ez, akár egy rémálom. Képzelje el, milyen lehet évről évre így élni. Képzelje el továbbá, hogy maga jó ideje rémeket lát, víziói és különös gondolatai támadnak, amelyeket semmi pénzért nem osztana meg másokkal… gondolatok a világról talán, vagy olyan dolgokról, amelyekben jobb nem hinni, netalán lelkifurdalás rég eltávozottakkal szemben. Napközben, a munkában maga teljesen éber, s mivel a tudata világos, megérti, hogy mindez hallucináció, fantazmagória, melyeket bármely más egészséges lényhez hasonlóan elhesseget magától. Hanem a gondolatok önálló életre kelnek a lélekben, elözönlik álmait, s egyre kitartóbbak. Maga megtanulja, hogyan leplezze el őket, s már a jó hírét félti egy esetleges leleplezéstől, hisz nem akar maga senkitől sem különbözni. Aztán éjszakai munkához jut, amivel megnövelheti a bérét, hanem persze éjszaka is ébernek kell maradnia. A lápvidéken áthajtva lesz miről gondolkodnia, kivált, ha egyedül van egy üres, nyolctonnás teherautón, és nem társaloghat el a segéddel, mikor pedig… így vezeti a kocsiját hónapról hónapra, őszök múltán, télvíz beköszöntével. Aztán egyszer először reked el a ködben. Igyekszik lerázni magáról a képzelgéseket, megállítja az autót, kiszáll, hóval dörgöli be az arcát és a homlokát, majd továbbhajt. Órák telnek el. A köd tejként veszi körül – túlcsorduló, végtelen fehérség ez –, mintha bizony soha nem léteztek volna közönséges, járható utak; sáros, kivilágított utcák; kisvárosok és házak. Maga egyedül van, mint az ujjam, tökéletesen és végérvényesen egyedül a teherkocsi sötét kis fülkéjében, s csak néz maga elé hunyorgó szemmel, megpróbálva kidörzsölni belőle valamit, ami egyre világosabb és tisztább, s mind makacsabbul bántja. Maga csak vezet tovább, a látomás azonban már egy órája, vagy akár két-három órája nem hagyja nyugodni. Végül elérkezik a pillanat, amikor oly ellenállhatatlan, lehengerlő erejű, hogy mindenestől elsöpri. A látomás és maga mostantól egyek, s maga megkönnyebbül, jobban érzi magát, mert végre tudja, mit kell tennie, megállítja hát a teherautót és kiszáll…

– Mi a fenéről beszél? – kiáltotta Gregory, és minden ízében remegett.

– Összesen kettőszáztizennyolc sofőr dolgozik a Tunbridge Wells-i Mailer garázsban. Egy ekkora embercsoportban mindig akad valaki, aki… aki kicsit más mint a többi… Aki, mondjuk, nem teljesen egészséges. Mit gondol erről?

Sheppard megőrizte nyugalmát; egyenletesen, csaknem egykedvűen beszélt, mégis volt a hangjában valami engesztelhetetlen.

– Az esetekre egytől egyig éjfél és hajnal között került sor kis vidéki ravatalozókban. Pár részletkérdést leszámítva valamennyiben közös… bizonyos következetesség, ami meghaladja az emberi előrelátás határait. Egyetlen emberi elme sem lenne képes erre. Ebben eddig egyetértettünk, nemdebár?… Most pedig vizsgáljuk meg ezt az ügyet ama rendhagyó jelenségek fényében, melyek övezik. Ott van először is a vezetők munkarendje. Másrészt, az egymást követő esetek egyre inkább eltávolodtak a „középponttól”, Tunbridge Wellstől, márpedig ennek is a legközepén ott leljük a Mailer-garázst, melynek üres teherautói rendszeresen húznak ki éjféltájban. Vajon miért ez a kitartó távolodás a „középponttól”? Azért, mert a teherautók átlagsebessége egyre csökkent, s bár mind nagyjából ugyanabban az időben hagyták el Tunbridge Wellst, a vezetők egyre később érték el úticéljukat. Következésképpen vissza is később indultak, azaz ugyanazt a távot egyre hosszabb idő alatt tették meg.

– Honnan tudja? – vágott közbe Gregory.

– Abból az egyszerű tényből, hogy a köd nagyjából minden éjjel két órán keresztül okozza a legtöbb zavart. Ez az az időtartam, amely a leghatásosabban vált ki képzelgéseket és tévképzeteket az egyedül visszatérő sofőrökben. Ellenben ha az útviszonyok jók a visszaúton, ez a két óra nem hat annyira a vezetőkre, mint amikor az utakat hó borítja. Eszerint újabb szabályosságra bukkanunk: minél nehezebben boldogulnak az autógumik a hóval, annál kevésbé áll ellen a vezető a kétórás fantáziálásnak. Továbbá, minél vastagabb a hó az úton, annál alacsonyabb a hőmérséklet, és minél alacsonyabb a hőmérséklet, annál rosszabb a motor teljesítőképessége; ezáltal egy állandóhoz jutunk, amennyiben megszorozzuk a hőmérséklet-különbséget a két eset között eltelt idővel, valamint a középpont és a helyszín távolságával. Ahogy az útviszonyok romlanak, úgy engedélyez a Mailer-garázs diszpécsere egyre hosszabb pihenőidőt két út között. Ráadásul az egymást követő utakon a vezető ellenállása mindinkább gyengül a kétórás hallucináció idején, ezért egyre lassul is. A második állandó – a két út között eltelt idő, napokban számolva – fokozatosan nő, ezért marad, durván számítva, az eredmény nagyjából ugyanaz.

– Más szóval… az egyik vezető… üldözési mániában szenved. Jól mondom? Éjszakai műszakban dolgozik, könnyűszerrel megállhat a járművével akárhol útközben, hogy elcsenjen egy tetemet… de mihez kezd velük?

– Hajnalban, amikor kihajt a ködből, újra magához tér – úgymond, visszatér a valóságba –, ezért mindent elkövet, hogy eltüntesse éjszakai őrjöngése nyomait. Erre végül is számtalan lehetőség kínálkozik, hisz jókora területet jár be, tömérdek dombbal, sekély vízmosásokkal, bozótosokkal, folyókkal és bokrokkal… Ki van akadva, maga is alig hiszi el a történteket, ezért úgy segít magán, ahogy tud. Ugyanakkor retteg attól, hogy elveszíti az állását, ezért amikor új indulási időpontot kap a diszpécsertől, egy mukkot sem szól, ehelyett a megjelölt időpontban megint csak beül a volán mögé. A környék helyrajza bizonyára a kisujjában van – az összes út, birtok, vasúti átjáró és épület –, még a temetők pontos fekvését is ismeri…

Gregory pillantása a főfelügyelőről a kinyitott újságra esett.

– Ez ő – mondta.

– Őrülete lassan érhetett tetőfokára – mondta Sheppard lassan válaszképpen. – A bűntudat mardosása elkövetett tettei miatt, rettegés a felfedezéstől, növekvő bizalmatlanság barátai és kollégái iránt, ártatlan megjegyzések beteges értelmezése – mindez együttvéve egyre rontott az állapotán, s mind inkább fokozta a feszültséget, amelyben élt. Maga is beláthatja, hogy egyre nehezebben térhetett észre, állapota tehát fokozatosan romlott, mind kevésbé tudott koncentrálni, miközben egyre jobban a körülmények tehetetlen áldozata lett. Ez a fickó például…

Gregory hirtelen elsétált az íróasztaltól, s leült egy székre a könyvállvány közelében. Kezével végigsimított az arcán.

– Így történt hát – mondta. – És a csoda utánzása?… Hahaha? Igaz volna ez?

– Nem – felelte Sheppard derűsen –, mindamellett megvan rá a lehetőség. Pontosabban szólva akár igaz is lehet.

– Mit akar ezzel mondani? Nézze, főfelügyelő úr, elegem van a mismásolásból.

– Ez nem az én elméletem, Gregory. Nyugodjon meg! Hat esetből – jól figyeljen! – hat esetből a nevezett sofőr – csapott az újságra – három alkalommal úton volt a tetthelyek közelében. Más szóval hajnal előtt három ízben elhajtott ama helységek mellett, ahol a holttestek eltűntek.

– És mi a helyzet a többi időponttal? – kérdezte Gregory.

Valami fura történt a bensejében. Mellkasát váratlan remény és megkönnyebbülés feszítette, még a légzése is érezhetően megkönnyebbedett.

– A többi időponttal? Nos… az egyik esetről… Lewesről… semmit sem tudunk. A másodiknál… sofőrünknek alibije volt.

– Alibije?

– Igen. Nemcsak szabadságon volt, hanem három napra Skóciába távozott. Utánajártunk… nem fér hozzá kétség.

– Akkor nem ő volt az! – állt fel Gregory, mert úgy érezte, hogy muszáj. Hirtelen mozdulata leverte az újságot az íróasztal széléről.

– Nem, nem ő volt. Nem lehetett ő, hacsak nem kezeljük külön a mondott esetet.

A főfelügyelő gyors pillantást vetett rá, a hadnagy arcát eltorzította a harag.

– Ám ha nem is járunk el így, ha nem a Mailer és sofőrje a ludas, akkor is megszámlálhatatlan kocsi cirkál a térségben éjszaka: postakocsik, mentőautók, autómentők, buszok… azaz végtelen mennyiségű mellékkörülménnyel számolhatunk.

– Maga gúnyt űz belőlem? – kérdezte Gregory.

– Természetesen nem. Éppenséggel segíteni akarok – felelte a főfelügyelő.

– Köszönöm.

Gregory lehajolt, és felvette az újságot.

– Eszerint a teherkocsi vezetője üldözési mániában szenved, pontosabban ezt állítjuk róla – javította ki magát –, azaz beteg ember, s ehhez járul még a köd meg a fagy…

Különös mosollyal nézett Sheppardre.

– És mi van akkor, ha egyszer merő kalandvágyból más utat választott, úgy értem, olyan útvonalat, amely nem halad el a ravatalozók közelében… akkor is őt gyanúsítanánk, mint valami áldozati bárányt…

A hadnagy most dühtől tajtékozva járt körbe a szobában.

– Tudnom kell! – kiáltotta. – Muszáj tudnom… itt és most!

Újra felkapta az újságot és kisimította.

– Az első oldal hiányzik – vetette közbe Sheppard –, de megoszthatom magával a részleteket. Ez a tegnapi lap.

– Ó!

– Nem én találtam ki semmit. Mindent leellenőriztünk abból, amit elmondtam. Egész nap ezen dolgoztunk, mind a helyi erők, mind Farquart, aki – ha érdekli magát – elrepült Skóciába, hogy utánajárjon a sofőr alibijének.

– Nem, nem, de… tudni szeretném, miért tette mindezt.

– Nos, végső soron… azért, mert jómagam is a Scotland Yard munkatársa vagyok.

Gregory mintha meg se hallotta volna a választ. Látható izgalommal járt körbe a szobában, majd megállt, hogy megint megnézze magának a fényképeket.

– Maga nem érti, mire vagyok kíváncsi… Mindez persze fölöttébb kényelmes, nagyon, de nagyon kényelmes… pontosan az, amire szükségünk volt. Végre lett elkövetőnk, ráadásul nem él, ezért nem kell kivallatnunk vagy folytatnunk a nyomozást… roppant emberséges megoldás, így legalább nem kell félnünk rendőri balfogástól, senki nem károsul… Valóban ezt a nyomorult alakot gyanúsította? És mi lett a… Vagy mindössze rendet akar vinni a tényékbe, amelyek lépésekre késztettek minket, hogy a rend látszatát keltse a káoszban, és takarosan lezárhasson egy megoldatlan ügyet. Erről szól ez az egész?

– Nem látok más lehetőséget – mondta Sheppard közönyösen.

Szemlátomást elege volt a beszélgetésből. Már nem nézett Gregoryra, aki – mert új gondolat foglalta le – most abbahagyta a járkálást.

– A maga megközelítése természetesen mindent megmagyaráz – mondta. – Hát persze! Tudja, még el is hiszem, amikor azt mondja, segíteni akar. Először semmire sem mentünk ezzel az üggyel – teljesen megfeneklettünk –, most azonban más a helyzet. Talán azt az alibit is megtépázhatjuk. Vagy kizárhatjuk az egyetlen szemrontó kivételt és vele együtt az összes többi zavaró tényezőt, a nyomozás pedig kilendül a holtpontról. Nagy az esélye, hogy betegség esete forog fent! Márpedig a betegség a legkülönösebb jelenségeket is megmagyarázza, akár a látomásokat és a stigmákat is… a csodákról nem is szólva! Ismeri, ugye, Guggenheimer, Hopley és Wintershield munkáit? Nincsenek meg a könyvtárunkban, de bizonyára forgatta őket.

– A pszichiáterekről beszél? Melyik művekre gondol, írtak egy párat.

– Azokra, amelyekben az evangéliumokat elemzik, annak bizonyítására, hogy Jézus bolond volt. Nagy port kavartak a maguk idejében. A szentírás elmekórtani olvasata, amely a paranoia diagnózisához vezet…

– Hadd adjak magának egy tanácsot! – mondta Sheppard. – Ezek a bibliai analógiák sehová sem vezetnek. A nyomozás elején még jól jöhetett volna, fokozhatta volna a hírverést, csakhogy a vizsgálatnak vége, már csak pár technikai kérdés vár lezárásra…

– Ezt komolyan gondolja? – kérdezte Gregory halkan.

– Igen. Mivel nagyon remélem, sőt biztos vagyok benne, hogy nem akar egyedül kiáltozni a pusztában…

– Akkor most mi a dolgom? – kérdezte Gregory engedelmesen.

Kihúzta magát, úgy figyelte a székéből kikelő öregembert.

– Pontosan körvonalazott irányelveket kell leszögeznünk a jövőre nézve – mondta amaz. – A belátható jövőre. Holnap reggel várom az irodámban.

– Mint a múltkor, tíz körül? – Gregory mintha titkon mulatott volna magában.

– Igen. Eljön, ugye? – vetette oda a főfelügyelő.

Ahogy mindketten felálltak, egymásra néztek. Gregorynak reszketett az ajka, de hallgatott. Az ajtó felé hátrált, majd Sheppardnek hátat fordítva a kilincsre tette a kezét. Közben végig magán érezte az öreg higgadt, állhatatos tekintetét.

Az ajtót kinyitva végül hátrafordult, s a vállán át szólt vissza:

– Ott leszek.

(Bérest Csilla fordítása)

SZÉNANÁTHA

NÁPOLY-RÓMA

Az utolsó napnak sehogy se akart vége szakadni. Nem mintha izgultam volna. Nem féltem. Nem is volt mitől. Mindvégig egyedül éreztem magam a soknyelvű tömegben. Ügyet se vetett rám senki. Védelmezőim nem mutatkoztak, különben sem ismertem őket. És mivel nem hittem, hogy magamra vonom az átkot, mikor Adams pizsamájában alszom, az ő villanyborotváját használom, és az ő nyomaiban járok az öböl partján, megkönnyebbülést kellett volna éreznem, hogy holnap kibújhatok a hamis bőrből. Az úton nem számítottam csapdára. Hiszen neki sem esett baja az autópályán. Az egyetlen római éjszakán pedig különös gonddal ügyelnek rám. Mondogattam magamnak, hogy csak azért szeretnék már túl lenni az akción, mert kudarcnak bizonyult. Mondogattam magamnak egy rakás józan dolgot, mégis folyton kinyargaltam a napirendből.

Fürdő után háromra kellett volna visszaérnem a Vesuvióba, de már két óra húszkor a szálloda körül toporogtam, mintha arrafelé kergetne valami. A szobában biztosan nem történhet semmi, hát fel-alá járkáltam az utcán. Már kívülről tudtam minden házat. A sarkon a borbély, aztán a trafik, az utazási iroda, onnét nyúlik be a házak közé a szálloda parkolója. Ha fölfelé indulok a hotel mögött, ott a bőrdíszműves, akinél Adams megcsináltatta a bőröndje leszakadt fülét, meg a kis nonstop mozi. Első este majdnem bementem, mert a plakáton virító rózsaszínű gömböket bolygóknak néztem. Csak a pénztárnál vettem észre, hogy tévedésben vagyok. A plakát egy óriási popot ábrázolt. Most, a mozdulatlan hőségben, elbattyogtam a sarokig, majd a pörköltmandula-árusnál visszafordultam. A tavalyi gesztenyéje már elfogyott. Nézegettem a pipákat, bementem a trafikba, és vettem egy csomag Coolt, bár nem szoktam mentolosat szívni. Az utcai zsivajon át kihallatszott a mozi hangszóróiból a nyögdécselés és hörgés, mint valami mészárszékből. A mandulaárus arrébb tolta kocsiját, a Vesuvio födött felhajtójának árnyékába. Valamikor előkelő szálloda lehetett, de hanyatlásnak indult, mint a szomszédsága tanúsítja. A hall majdnem üres volt. A lift hűvösebb, mint a szoba. Kritikus szemmel néztem körül. Ha ebben a dög melegben csomagolni kezdek, csurogni fog rólam a veríték, és akkor lejönnek az elektródok. A fürdőszobába mentem csomagolni, az ilyen régi szállodákban a fürdőszoba valóságos bálterem. Fülledt ugyan, de márványpadlós. Lezuhanyoztam az oroszlánlábú kádban, csak nagyjából töröltem le magamról a vizet, és nekiláttam berakodni a bőröndjeimbe, mezítláb, hogy legalább a talpammal hűsöljek. A kézitáskában bebugyolált, kemény holmira akadtam. A pisztoly. Tisztára meg is feledkeztem róla. Legszívesebben a kád alá hajítanám. Beraktam a nagyobbik bőrönd aljára, az ingeim alá, gondosan megtöröltem a mellemet, és a tükör elé álltam, hogy föltegyem az elektródokat. Valamikor jelek mutatták a helyüket a bőrömön, de már eltűntek. Kitapogattam a bordáim között a szívcsúcs lüktetését, ide jön az első elektród. A második, a kulcscsont gödrében, folyton levált. Még egyszer megtörülköztem, és kétfelől lenyomtam a ragtapaszt, hogy az elektród ne álljon ki a kulcscsont fölé. Nincs gyakorlatom, régebben ezt nem magam csináltam. Ing, nadrág, nadrágtartó. Azóta hordom, mióta visszajöttem a földre. Kényelmes. Az ember nem kapkod folyton a nadrágjához, hogy le ne essen. A Föld körüli pályán a ruhának nincs súlya, visszatérés után beáll a „nadrágreflex”, ezért a nadrágtartó.

Elkészültem. Az egész tervet betéve tudom. Háromnegyed óra az ebéd, plusz a számla kifizetése és a kulcsok átvétele, fél óra az autópályáig, tekintettel a csúcsforgalomra, tíz perc ráhagyás. Benéztem a szekrényekbe, leraktam a bőröndöket az ajtóhoz, hideg vízzel arcot mostam, ellenőriztem a tükörben, nem látszanak-e az elektródok, és lelifteztem. A vendéglőben már zajlott az élet. A verítékező pincér chiantit tett elém, bazsalikomos spagettit kértem, meg kávét a termoszomba. Órámat nézve éppen befejeztem az evést, mikor nyekeregni kezdett a hangszóró: „Mister Adamset kérik a telefonhoz!” Láttam, hogy a kézfejemen égnek mered a szőr. Menjek, vagy ne menjek? Az ablak melletti asztaltól felállt egy pávakék inges, kövér pasas, és a fülke felé indult. Egy Adams. Sok Adams lehet a világon! Tudtam már, hogy nem kezdődik semmi, de mérges voltam magamra. Ingatag a nyugalmam. Megtöröltem olívaolajtól zsíros számat, a maradék borral bevettem egy keserű, zöld tablettát, aztán mentem a recepcióhoz. A szálloda még őrizte ünnepélyes plüsseit, stukkóit és bársonyait, de az alagsor felől konyhaszag áradt. Mintha egy arisztokrata káposztaszagot böfögne. Ennyi volt a búcsú. A bőröndjeimét cipelő portás mögött kiléptem a rekkenő hőségbe. A Hertz-kocsi két kerékkel a járdán állt. Szurokfekete Hornet. Nem engedtem, hogy a portás betegye a bőröndöket a csomagtartóba, hátha adó van benne, kezébe nyomtam egy bankót, és beültem a kocsiba. Forró volt, mint a kemence. Rögtön megizzadtam, zsebembe nyúltam a kesztyűmért. Fölösleges, a volánon bőrhuzat van. A csomagtartó üres volt – hol az erősítő? Az utasülés előtt a padlón, egy nyitott magazinnal letakarva, amelynek címlapjáról hidegen tekint rám egy pucér szőkeség, kidugva csillogó nyelvét. Nem adtam hangot, de valami halkan felnyögött bennem, mikor lesben álltam, hogy bevágódhassak a végtelen kocsioszlopba. Lámpától lámpáig állnak a kocsik. Mennyit pihentem, mégis töttyedt vagyok, kicsit durcásan, kicsit bárgyún vihorászok magamban, talán azért, mert megettem a púpozott tányér spagettit, pedig utálom. Helyzetem veszélyeiből eddig csak az vált valóra, hogy meghíztam. A következő lámpánál bekapcsoltam a szellőzést. Kipufogóbűz csapott felém. Kikapcsoltam. Olasz módra tülekedtek a kocsik. Terelőút. A tükrökben motorházak és kocsitetők. La potente benzina italiana[84] büdös, mint a tiszta széngáz. Egy autóbusz mögött állok, a kipufogógáz fullasztó felhőjében. Az egyforma zöld sapkás gyerekek rám bámulnak a hátsó ablakból. A gyomromban gombóc, a fejemben hőség, szívemen az elektród, ingemen át minden volánfordításnál beleakad a nadrágtartóba. Feltéptem egy hűsítő kendő tasakját, a seb váltóházra terítettem a papír kendőt, mert facsarodott az orrom, mint vihar előtt. Tüsszögni kezdtem, a tüsszögés úgy elfoglalt, hogy nem is tudom, mikor maradt el mögöttem Nápoly, beleveszve a tengerpart kékségébe. Már a del Solén repesztek. Ahhoz képest, hogy csúcsidő van, majdnem üres. A Plimasint mintha be se vettem volna. Viszket a szemem, folyik az orrom, viszont kiszáradt a szám. Jólesne egy kávé, bár megittam a szállodában két kapucniért, de a kávé ideje majd csak Maddalena táján jön el. Az újságosnál megint nem volt Herald, valami sztrájk miatt. A pöfögő kis Fiatok és egy Mercedes között bekapcsolom a rádiót. A legújabb hírek. Csak félig-meddig értem. A tüntetők felgyújtották. A magánrendőrség szóvivője közölte. Az illegális feminista szervezet újabb akciót jelentett be. A bemondónő zengő alt hangon olvassa fel egymás után a terrorista nők deklarációját és a pápa elítélő szavait, majd a sajtóvisszhangot. Hölgyek terrorbrigádja. Már senki semmin nem csodálkozik. Elvették tőlünk a csodálkozás képességét. Mi bajuk van tulajdonképpen, a férfizsarnokság? Nem érzem magam zsarnoknak. Mint ahogy senki. Jaj a playboyoknak. Mit fognak velük csinálni? Papokat is elrabolnak? Kikapcsolom a rádiót, mintha szemétláda födelét csapnám be.

Nápolyban lenni, és nem látni a Vezúvot – hát én nem láttam. Viszonyom a vulkánokhoz meleg és szívélyes. Apám mesélt róluk, mikor lefektettek, fél évszázaddal ezelőtt. Nemsokára öregember leszek, gondoltam, és ez úgy megdöbbentett, mintha azt mondtam volna magamban, hogy nemsokára tehén leszek. A vulkánok szolid, bizalomgerjesztő valamik voltak. Meghasad a föld, ömlik a láva, összedőlnek a házak. Mindez ragyogó és csodálatos, mikor ötéves az ember. Arra számítottam, hogy a kráteren át le lehet menni a föld belsejébe. Apám ellentmondott. Kár, hogy nem élt tovább – örült volna nekem. Nem gondol az ember a végtelen űr iszonyú csendjére, mikor azt a remek hangot hallja, ahogy a rakéta meg a fülke összekapcsolódik. Igaz, rövid volt a karrierem. Nem bizonyultam méltónak a Marsra. Neki talán még jobban fájt volna, mint nekem. Hát akkor – halt volna meg az első repülésem után? Betervezném a halálát, hogy akkor menjen el, mikor még hisz bennem – cinikus gondolat, vagy csak buta? Nem kegyeskednél inkább a forgalomra figyelni? Besiklottam a résbe egy pszichodelikus Lancia mögé, és megnéztem, mi újság a visszapillantó tükörben. Hertz Chrysleré sehol. Marianella környékén messze mögöttem megvillant valami, de nem biztos, hogy ők, a kocsi rögtön elbújt. Ezen az elcsépelt, rövid útvonalon, a nyüzsgő, kerekes tömegben, egyedül az én kiváltságom a leselkedő titok, amelyet hiába próbált megfejteni az Ó– és Újvilág minden rendőrsége, én vagyok az egyetlen, aki nem nyaralási célból szállítom kocsimban a gumimatracot, a békaember-felszerelést és a teniszütőt, hanem azért, hogy magamra vonjam az ismeretlen csapást. Ilyesmikkel próbáltam kedvet csinálni magamnak, de hiába, mert a kaland varázsa rég elpárolgott, nem a gyilkos összeesküvés rejtélyén morfondírozok én már, csak azon, ne vegyek-e be még egy Plimasint, mert állandóan csöpög az orrom. Oly mindegy, hol a Chrysler. Az adó hatósugara száz mérföldes. A nagymamám terített ki a padláson olyan színű bugyikat, mint ez a Lancia. Hat húszkor repeszteni kezdtem. Jó ideig előttem volt egy Volkswagen, a hátuljára festett nagy birkaszemek gyöngéd szemrehányással néztek rám. Az autó: személyiségfölerősítő. Aztán bebújtam a résbe egy arizonai honfitársam mögött, akinek a sárhányóján HAVE A NICE DAY matrica virított. Előttem és mögöttem a kocsitetőkön motorcsónakok, vízisík, hálózsákok, horgászkészségek, hullámlovas-deszkák, málnapiros és narancssárga batyuk tornyosultak, Európa összecsinálja magát az erőlködéstől, hogy meglegyen az a nice day.[85] Öt huszonöt. Fölemelem, mint már sokszor, a jobb kezemet, aztán a balt, megnézem kinyújtott ujjaimat. Nem reszketnek. Állítólag az volna az első jele. De ki tudhatja biztosan? Senki nem tud semmit. Hű de megijedne Randy, ha egy percre visszafojtanám a lélegzetemet. Micsoda hülye ötlet.

Viadukt. Lüktet a levegő a betoncölöpök mentén. Oldalra pillantok, mintha lopnék egy kicsit a tájból. Csodaszép zöld üresség a hegyláncláthatárig. Egy Ferrari lekerget a bal sávból, olyan lapos, mint egy poloska. Megint sorozatban tüsszögök, mintha káromkodnék. Szélvédőmet kipöttyözték a légymaradványok, nadrágom a lábszáramhoz tapad, el-elvakít az ablaktörlőn megvillanó napfény. Orrot fújok, a frissítő kendő az ülések közé esett, és zizeg a huzatban. Ki írja le az űrcsendéletet? Mikor azt hiszi az ember, hogy már mindent lekötözött, odamágnesezett, lecsavarozott, felragasztott, akkor kezdődik a spiritiszta szeánsz – röpködnek a golyóstollak, szemüvegek, kígyóként tekeregnek a kábelvégek, de legrosszabbak a morzsák. Porszívóval vadászni a kétszersültre… és a korpás haj? Elhallgatják a kozmikus diadalút ilyesféle kulisszatitkait. Csak a gyerekek kérdezték eleinte, hogyan lehet pisilni a Holdon…

Nőnek a hegyek, nyugodt, barna, nehéz és valahogy otthonos hegyek. Jobbfajta földi vidék. Fordul az út, az autóban elmozdulnak a napfény négyszögei, ez is arra emlékeztet, mikor a fülkében némán, méltóságteljesen keringenek a fények. Nappal az éjszakában, együtt a kettő, mint a világ teremtése előtt, és az álombeli lebegés, amint valósággá válik, és a test zavara, megdöbbenése, hogy úgy van, ahogy nem lehet. Hallgattam az előadásokat a súlytalansági betegségről, de megvolt a különvéleményem. Nem közönséges rosszullét az, hanem a belek és a lép pánikja; a máskor néma zsigerek vesztüket érzik, és tiltakoznak. Direkt sajnáltam őket, úgy megrökönyödtek. Míg mi élveztük a kozmoszt, testünk rosszul lett tőle. Egyből megutálta. Odacipeltük, hát megbokrosodott. Persze az edzés megtette a magáét. Hiszen a medvét is meg lehet tanítani biciklizni, de arra való a medve? Hiszen csak nevetnek rajta. Nem adtuk fel, meg is szűnt a vér dobolása a fejünkben, a belek feszülése, de csak elhalasztottuk az elszámolást, hiszen végül vissza kellett térni. A föld gyilkos préssel fogadott, gyötrelmes hőstett volt lábra állni, kiegyenesedni, ide-oda csuklott a fejem, mint egy ólomgolyó. Tudtam én, hogy így lesz, láttam atlétatermetű férfiakat szégyenkezni, hogy nem viszi őket a lábuk, én magam raktam őket kádba, a víz egy időre megszabadít a test súlyától, de ördög tudja, miért, azt hittem, hogy velem másképp lesz.

A szakállas pszichológus mondta, hogy mindenkivel így van. És aztán, mikor az ember megint megszokta a nehézkedési, az űrbeli súlytalanság nosztalgikus álmokban tér vissza. Nem vagyunk mi alkalmasak a kozmoszjárásra, éppen azért ragaszkodunk hozzá. Vörös villanás futott le a lábamba, tudatomat megkerülve. Csak egy másodperc múlva fogtam fel, hogy fékezek. Kiszóródott rizsen csikorog a kerék, egyre nagyobbak a szemek, mint a jégeső. Nem, üveg. A kocsioszlop mind jobban lelassul. A jobb sávot fémkúpokkal lezárták. Pillantásom kikecmereg az autófolyamból. Hol történt? Sárga helikopter száll le lassan a mezőre, lisztszerű por kavarog a törzse alatt. Két egymásba vert fémdoboz, szanaszét meredő, gyűrött lemezekkel. Ilyen messze az úttól? És az emberek? Megint csikorog az üveg a kerekek alatt, libasorban gördülünk el a rendőrök előtt, széles karmozdulatokkal integetnek: „Gyerünk! Gyerünk!” Rendőrsisakok, mentőautók, hordágyak, a felborult kocsi kereke még forog, irányjelző lámpája még villog. Füst gomolyog az úttesten. Aszfalt? Nem, biztos a benzin. Az oszlop visszatér a jobb sávba, nekilendül, mindjárt könnyebb lélegezni. A prognózis negyven halott volt. Feltűnik a hídvendéglő, mellette a nagy Area di Servizio[86] csarnokának homályából mérgesen villognak ki a hegesztőkészülékek csillagai. A kilométerórára nézek. Mindjárt jön a Cassino. Az első kanyarnál hirtelen megszűnik a facsaró érzés az orromban, mintha a Plimasin csak most rágta volna át magát a spagettin.

Újabb kanyar. Összerezzennek: érzem, hogy valaki alulról rám bámul, képtelen módon, mintha hanyatt feküdne a kocsi padlóján, és hidegen figyelne az ülés alól. No persze, a besütő nap megvilágította a magazin címlapját, a nyelvét kidugó szőkeséggel. Nem nézve oda lehajolok, és lefelé fordítom a magazin síkos fedőlapját. Magának túl gazdag a lelki élete űrhajós létére, mondta a pszichológus a Rorschach-teszt után. Beszéltettem egy kicsit. Vagy talán ő engem. Azt mondta, kétfajta félelem van, a magasabb rendű a fantáziából ered, az alacsonyabb rendű egyenesen a zsigerekből. Talán ezzel akart vigasztalni, azt sugallva, hogy túl jó vagyok?

Az ég felhőket izzadt ki magából, hályoggá olvadtak össze. Benzinkút közeledett. Lassítottam. Egy fiatalos öregúr megelőzött, hosszú, ősz haja lobogott a szélben, rekedt fanfarral robogott előre, rozzant Wotan. Beálltam a kutakhoz. Tankolás közben kiittam az egész termoszt, barna cukor maradt az alján. Nem mosták le a zsír– és vérpettyes szélvédőt. Továbbhajtottam az árkokig, kiszálltam és nyújtózkodtam. Itt az üvegfalú nagy elárusítópavilon. Adams vett itt egy csomag kártyát, XVIII. vagy XIX. századi olasz tarokk-kártya utánzatát. A benzinkutat bővítik, az új kutaknak ásott gödör körül a fehér kavics még nincs lehengerelve. A pavilon üvegajtaja szétnyílt előttem. Bementem. Üres. Déli szünet? Az már elmúlt. Végigmentem a széles dobozok és műanyag gyümölcsök halmai között. Az emeletre vivő fehér mozgólépcső elindult, mikor közeledtem, és megállt, amint továbbmentem. Megláttam magamat a kirakatnál álló televízióban, a fekete-fehér kép remegett a napsütésben, profilból láttam magam. Ennyire sápadt talán mégsem vagyok. Eladó sehol. A pultokon olcsó emléktárgyak, kártyacsomagok, biztosan ugyanolyanok. Aprópénzt kerestem a zsebemben, eladó után nézelődve, mikor odakint megcsikordult a kavics. A hirtelen fékező fehér Opelből kiszállt egy farmeres lány, megkerülte az árkot, és bejött a pavilonba. Háttal álltam neki, a tévében tükröződve láttam. Mozdulatlanul állt, tíz lépésre tőlem. Fölvettem a pultról egy képet, régi fametszet imitációja, a füstölgő Vezúv és az öböl, voltak képeslapok is a pompeji freskókkal, amelyeken apáink megbotránkoztak. A lány néhány lépést tett felém, mintha azon tanakodna, elárusító vagyok-e. A mozgólépcső elindult. Halkan zümmögött, a vékonyka, nadrágos lány meg csak állt ott. Megfordultam, hogy kimenjek. Nem volt a helyzetben semmi különös. A lány gyerekarca, kicsi szája semmitmondó, és csak azért lassítottam meg lépteimet, mert fehér blúza gallérját kapargatva, tágra nyílt szemmel keresztülbámult rajtam. Aztán nyugodt arccal, némán hanyatt esett. Ez annyira váratlanul ért, hogy mire odaugrottam, már zuhant, mint a kő. Nem tudtam elkapni, csak egy kicsit puhábban ért földet, mert megragadtam csupasz karjait. Úgy festett, mintha az ő beleegyezésével fektetném hanyatt. Feküdt, mint egy baba. Kívülről nézve azt hihette volna valaki, hogy egy felborult kirakati bábu mellett térdelek, mert a kirakatban kétfelől nápolyi népviseletes bábuk álltak, én meg közöttük. Megfogtam a lány csuklóját. A pulzusa gyönge, de egyenletes. Szája kicsit szétnyílt, kilátszik a foga és a szeme fehérje, mintha félig lehunyt szemmel aludna. Száz méterre tőlünk autók álltak be a benzinkúthoz, aztán kikanyarodtak, és fehér porfelhőben visszasoroltak a del Sole dübörgő áradatába. Csak két kocsi állt a pavilon előtt, az enyém és a lányé. Lassan felálltam. Még egyszer lenéztem a fekvő lányra. Vékony csuklójú karja, ahogy elengedtem, lassan oldalra hajlott. Megláttam hónaljában a szőke szőrszálakat, és mindjárt alattuk két apró jelet, mintha karmolás vagy miniatűr tetoválás volna. Az SS-hadifoglyokon láttam valamikor hasonlót, az ő rúnáik. De inkább közönséges anyajegy lehet. Már rándult a lábam, hogy újra letérdeljek, de megfékeztem ösztönös mozdulatomat. Elindultam a kijárat felé. Mintha igazolná, hogy a jelenetnek vége, a nesztelenül járó mozgólépcső megállt. Az ajtóból visszanéztem. Egy csomó színes léggömb takarta el a lányt, de a távoli tévé képernyőjében láttam. A kép remegett. Úgy rémlett, a lány rezzent meg. Vártam két-három másodpercet. Semmi. Az üvegajtó szolgálatkészen kiengedett. Átugrottam az árkot, beültem a Hornetba, és visszatolattam, hogy megnézzem az Opel rendszámát. Német. Belsejében a holmik tarka zsibvásáréból golfütő meredt ki. Volt min gondolkoznom, míg visszasoroltam a forgalomba. Úgy látszott, enyhe epilepsziás roham, petit mal.[87] Van ilyen, görcsök nélkül. Talán érezte a roham előjeleit, azért állt meg, és mikor bejött a pavilonba, már nem volt magánál. Erre vallana üres pillantása, meg a gallért kapirgáló ujjak féregszerű mozgása. De az is lehet, hogy szimulált. Nem láttam az Opeljét a pályán. Igaz, nem nagyon figyeltem, és bőven akadt ilyen szögletes vonalú, fehér kocsi. Nagyító alá vettem a jelenet minden részletét. A pavilonban legalább két eladónak kell lennie, talán három is van. Mind elmentek inni valamit? Furcsa. Ámbár, igazság szerint, most ez is lehetséges. Átmentek a presszóba, mert tudják, hogy ilyenkor nem jön vevő, a lány pedig azért hajtott a pavilon elé, hogy inkább ott érje a roham, ne a benzinkútnál, minek bámulják a Supercortemaggiore-overallos fiúk. Milyen természetesen összeáll az egész, ugye? De nem túl természetesen? A lány egyedül volt. Szoktak epilepsziások egyedül autózni? És aztán? Ha magához tér, nem ültetném vissza a kocsijába. Igyekeznék lebeszélni arról, hogy tovább vezessen. Tehát? Felajánlanám, hogy hagyja ott az Opelt, és üljön át hozzám. Mindenki így tenne. Biztosan így tettem volna, ha turistaként lennék itt. Melegem lett. Ott kellett volna maradnom, hogy belekeveredjek, ha van mibe belekeveredni! Hiszen azért vagyok itt! Az ördögbe! Egyre hevesebben győzködtem magamat, hogy a lány csakugyan elájult, és egyre kevésbé voltam benne biztos. Meg más dolgok is. Nem szokás így otthagyni egy elárusítópavilont, majdnem áruházat. Legalább a pénztárosnőnek a helyén kell maradnia. És a pénztárban nincs senki. Igaz, hogy a presszóból, az árkok mögül az egész pavilont átlátni. De ki tudhatta, hogy én itt megállok? Senki. Tehát semmiképp sem engem vettek célba. Anonim áldozat lett volna belőlem? És egyáltalán, kié? Eszerint az eladók, a pénztárosnő, a lány – mind benne vannak az összeesküvésben? Ez már túl fantasztikusan hangzik. Tehát egyszerű véletlen. És így tovább, elölről. Adams teljes épségben megérkezett Rómába. Méghozzá egyedül. És a többiek? Hirtelen eszembe jutott a golfütő az Opelban. Úristen, hiszen golfütői voltak a…

Elhatároztam, hogy megemberelem magam, még ha sült bolondnak bizonyultam is. Mint a csapnivaló, de makacs színész, folytattam elbakizott szerepemet. A következő benzinkútnál az ablakon kiszólva egy belsőt kértem. A jóképű, overallos, barna fiú a kerekemre pillantott: hiszen belső nélküli. De szükségem van egy belsőre! Kifizettem, a pályát lesve, hogy a Chryslert el ne szalasszam, de nem jött. Kilenc mérfölddel arrább kicseréltem az egyik jó kerekemet a pótkerékre. Azért cseréltem ki, mert Adams kereket cserélt. Kegyetlenül perzselt a nap, míg az emelőt csavartam. A kenetlen emelő nyikorgott, láthatatlan repülőgépek szántották az eget a fejem fölött, a sugárhajtású motorok dübörgéséről eszembe jutottak a normandiai hídfőt fedező hajóágyúk. Honnan támadt ez az emlék? Később is voltam Európában, de mint hivatalos kiállítási tárgy, noha másodosztályú: a Mars-terv tartalékos, vagyis úgyszólván fiktív tagja. Európa díszes homlokzatát mutatta, csak most ismertem meg, ha nem is jobban, legalább gálaruha nélkül – Nápoly húgyszagú utcácskái, rémes prostituáltjai, sőt a szálloda is, pedig még büszkén viseli csillagait, korhadozik, ellepik az utcai árusok, pornómozi hajdan elképzelhetetlen lett volna egy ilyen szentély mellett. Vagy tévedek, talán azoknak van igazuk, akik azt mondják, hogy Európa fejtől bomlik, fentről? A bádog és a szerszámok csak úgy sütöttek. Megmostam a kezem krémmel, megtörültem papír zsebkendővel, és beszálltam. Eltartott egy darabig, míg kinyitottam a benzinkútnál vett üveg Schweppest, mert elkeveredett valahová a sörnyitós bicskám, aztán végre kortyolhattam a keserű folyadékot, Randyre gondolva, aki valahol az úton hallja, hogyan iszom. A fejtámla átforrósodott és süt. Ég a nyakamon a bőr. A láthatárnál fémesen csillog az aszfalt, mintha vizes volna. Nem mennydörgés volt ez? De igen. Dörög az ég. Talán már az előbb is dörgött, még a repülőgépek után, de a közeli mennydörgésnél gyengébb hangokat elfojtja az autópálya szakadatlan dübörgése. Most már jól hallatszanak az éles dördülések, hasogatják a még aranyfelhős eget, a hegyek fölött az aranyszín már piszkossárgába megy át.

A táblák Frosinonét jelzik. Hátamon csurog a veríték, mintha tollal csiklandoznának a lapockáim között, ez a vihar olyan teátrális, akár az olaszok: nemhogy munkához látna, csak fenyegető dörgedelem, eső sehol. De ősz sörények söprik végig a tájat, mint az avarfüst, sőt egy hosszú kanyar elején azt a helyet is látom, ahol a ferdén függő ködoszlop lehúzza a felhőt az autópályához. Fellélegeztem, mikor az első kövér cseppek szétfröccsentek a szélvédőn. Hirtelen zuhogni kezdett, mintha dézsából öntenek.

A szélvédő valóságos csatatér volt, hát nem indítottam el rögtön az ablaktörlőt, aztán végre lekaparta a rovarpépet, akkor kikapcsoltam, és lehajtottam a pálya mellé. Itt kell állnom egy teljes óra hosszat. Hullámokban jött az eső, dobolt a tetőn, az elrobogó kocsik szürkén csillogó vízlegyezőket húztak maguk után, és kavarták az esőt, én meg mélyeket lélegeztem. Az ablak résén át bevágott a zápor, vizes lett a térdem. Cigarettára gyújtottam, tenyeremmel védve, hogy el ne ázzon, nem ízlett, mentolos. Elhúzott mellettem egy ezüstös Chrysler, de úgy ömlött a víz az ablakaimon, hogy nem tudtam biztosan, az-e. Gyorsan sötétedett. Villámok, dörgés, mintha bádog repedne, unalmamban számoltam az időt a villám és a mennydörgés között, az autópálya csak zúgott és dübörgött, mintha semmi nem tudná megbénítani. Az óramutató elérte a hetest – itt az idő. Sóhajtva szálltam ki. A hideg zuhany először nem volt kellemes, de csakhamar felfrissített. Az ablaktörlőt piszkáltam, mintha javítanám, közben az úttestre nézegettem, de senki sem törődött velem, rendőr se mutatkozott. Bőrig ázva beszálltam, és elindultam. A vihar csillapodott, de egyre sötétebb lett, Frosinone után már teljesen elállt az eső, az aszfalt felszáradt, a pálya mentén a reflektorok fényében fehéren gőzölögtek a tócsák, végül a nap is kibukkant a felhők mögül, mintha a táj az utolsó percben, sötétedés előtt, új fényben akarna bemutatkozni. A valószínűtlen, rózsaszínű alkonyatban behajtottam a Pavesi hídvendéglő parkolójába, meglazítottam a testemre tapadt inget, hogy az elektródokat ne lássák, és fölmentem. A Chryslert nem láttam a parkolóban. Odafent a tömeg tíz nyelven fecsegett, és közben evett, le sem pillantva az autókra, amelyek úgy süvítettek el alattunk, mint a kugligolyók. Nem tudom, mikor, de valami megváltozott bennem, megnyugodtam, valahogy minden mindegy lett, a lányra úgy gondoltam, mintha évekkel ezelőtt történt volna az eset, megittam két kávét, egy schweppes limonádét, még tovább is ejtőztem volna, de eszembe jutott, hogy ez vasbeton épület, leárnyékol, nem fogják tudni, mi van a szívemmel. Houston és a Hold között nincs ilyen probléma. Kimenet a mosdóban arcot és kezet mostam. Lesimítottam a hajam, elég kelletlenül nézve magamra a tükörben, és gyerünk.

Most megint húznom kell az időt. Kényelmesen gurulok, mint aki elengedte a kantárt, mert a ló úgyis hazatalál. Nem töprengek, nem álmodozom, hanem kikapcsolom magam, mintha nem is lennék. Ezt valamikor „káposztaéletnek” neveztem. De a figyelmem azért pislákol: menetrend szerint megállok. Jó hely. Egy szelíd domb csúcsánál álltam meg, ott, ahol az autópálya szögletes árkot vág a domb gerincébe. Ezen a nagy kapufélén át ellátni a horizontig, ahol a betonsáv lendületesen átszeli a következő dombhullámot. Mintha itt volna a rés, amott a célgömb. Megtöröltem az ablakokat, és mivel ehhez ki kellett nyitnom a csomagtartót, mert elfogyott a papírkendőm, megérintettem a bőrönd puha fenekét, ahol súlyosan pihent a fegyver. Mintha rejtélyes módon összebeszéltek volna, majdnem mindenki egyszerre gyújtotta meg a lámpáit. Jókora területet beláttam. A nápolyi irányt fényes fehér sávok mutatják, a római úgy vöröslik, mintha izzó széndarabok gurulnának az úton. A katlan alján mindenki fékez, a vörös sziporkák mindig ugyanazon az útszakaszon villódznak – az álló hullám szép példája. Ha az út vagy háromszor ilyen széles volna, lehetne Texasban vagy Montanában. Olyan egyedül voltam, bár csak néhány lépésre az úttól, hogy derűs nyugalom öntött el. Az embereknek, mint a kecskéknek, fűre van szükségük, de ezt nem tudják olyan jól, mint a kecskék. Mikor a láthatatlan égen átzúgott a helikopter, eldobtam cigarettámat, és beszálltam a kocsiba. Még őrizte a nappali hőség maradékát.

A következő dombokon túl az árnyékmentes higanygőzlámpák Róma közelségét jelezték. De nekem hosszabb az utam, meg kell kerülnöm a várost. A sötétség eltüntette a kocsikban ülő embereket, és talányos formákká bűvölte az autók tetejére kötözött holmikat. Minden fontos és anonim lett, csupa titokzatos célzás, mintha az út végén felfoghatatlanul jelentős ügyek várakoznának. A tartalék űrhajós egy kicsit mindig disznó, mert valami arra vár benne, hogy az igaziak hibázzanak, és ha nem vár arra, akkor szamár. Később még egyszer meg kellett állnom, a kávé, a Plimasin, a Schweppes, a jégkockás víz megtette a magáét, lesétáltam az útról, és a környezet meghökkentett – mintha nemcsak a forgalom tűnt volna el, hanem vele az idő is. Háttal állva éreztem a benzinbűzön keresztül az enyhén hullámzó levegőben a virágok illatát. Mit csinálnék, ha harmincéves volnék? Ilyen kérdéseken kár rágódni, inkább húzzuk fel a cipzárat, és gyerünk tovább. A sötétben a pedálok közé ejtettem a slusszkulcsot, tapogatózva keresgéltem, mert nem volt kedvem meggyújtani a belső világítást. Továbbindultam, se álmosan, se éberen, se dühösen, se nyugodtan – csak idegenül, ernyedten, és kicsit csodálkozva. Az ostornyéllámpák fénye beömlött a szélvédőn, fehérre festette kezemet a volánon, és elfolyt hátra, helységnévtáblák suhantak el derengve, mint a kísértetek, a beton rései puhán doboltak. Most jobbra, a Róma körüli gyűrűre, hogy észak felől hajtsak be, mint ő. Nem is gondoltam rá, egy volt a tizenegy közül, a véletlen hozta, hogy éppen az ő holmiját kaptam. Randy ragaszkodott hozzá, és bizonyára igaza volt. Ha már csinálunk valamit, akkor a lehető legpontosabban. Engem az a tudat, hogy egy halott ember ingeit és bőröndjeit használom, eléggé hidegen hagyott, csak azért esett eleinte nehezemre, mert egy idegen ember holmija, nem azért, mert halotté. Hosszú szakaszokon majdnem üres volt az út, és egyre úgy rémlett, hogy valami hiányzik, a nyitott ablakon virágillatú levegő csapott be, még jó, hogy a füvek már éjszakai nyugovóra tértek. Még csak nem is szipogtam. Pszichológia ide vagy oda, a szénanátha döntött. Ebben biztos vagyok, bár erősködtek, hogy szó sincs róla. Racionálisan nézve igaz lehet, végtére a Marson nincs fű. Tehát a pollenérzékenység nem hátrány. Igen, de valahol személyi aktáim rovataiban, a megjegyzések között ott kell lennie, hogy „allergiás”, tehát nem teljes értékű. Ha pedig így van, akkor tartalék, vagyis olyan ceruza, amelyet a legjobb eszközökkel kihegyeznek, hogy végül egyetlen pontot se rajzoljanak vele. Tartalék Kolumbusz Kristóf, prímán hangzik.

Hosszú oszlop jön szemből, mindegyik kocsi elvakít, hol a jobb, hol a bal szememet hunyom be. Nem tévedtem én el? Talán elszalasztottam az autópálya kijáratát. Közöny fogott el: mit tehetnék még, vezetek itt az éjszakában, és kész. Egy magas lámpa ferde fényében földerengett a tábla: ROMA TIBERINA. Szóval ez az. Az éjszakai Róma megtelt fénnyel és forgalommal, amint a centrumhoz közeledtem. Jó, hogy a szállodák, amelyeket végig kell járnom, közel vannak egymáshoz. Mindenütt csak széttárták a karjukat – főidény, hely nincs, hát visszamásztam a volán mögé. Az utolsó szállodában volt üres szoba, hát azt mondtam, csendes alagsorit kérek, a portás rám meresztette a szemét, sajnálkozva megcsóváltam a fejem, és visszamentem a kocsimhoz.

A Hilton előtt éles fény öntötte el az üres járdát. Amikor kiszálltam, nem vettem észre a Chryslert, és belém hasított a gondolat, hogy talán balesetük volt, azért nem láttam őket az úton. Gépiesen becsaptam az ajtót, és az ablakon végigfutó tükörképben megláttam a Chrysler orrát. A parkolón túl állt, a félhomályban, a láncok és a tiltó tábla között. Elindultam a szálloda bejárata felé. Közben benéztem a kocsiba, sötét, mintha üres volna, de az ablak félig leengedve. Mikor öt lépésre voltam, felizzott benn egy cigaretta parazsa. Inteni akartam nekik, de megfékeztem magam, így csak megrándult a kezem, zsebre dugtam, és bementem a hallba.

Apró incidens volt ez, de felnagyította, hogy lezárult egy fejezet, és kezdődik a következő, a hűvös éjszakai levegőben mindent roppant élesen érzékeltem: a parkoló autók formáját, a lépteimet, a kövezet rajzát, ezért idegesített, hogy nem inthetek nekik. Eddig úgy tartottam be a forgatókönyvet, mint a diák az órarendet, nem gondoltam igazán arra az emberre, aki előttem végigjárta ezt az utat, ugyanúgy meg-megállt, kávézott, sorra járta a szállodákat az éjszakai Rómában, hogy a Hiltonban fejezze be az utat, mert innen már nem távozott élve. Vállalt szerepem most valahogy csúfondárosnak rémlett, mintha kihívnám a sorsot.

Az önnön komolyságától merev, vagy talán csak álmosságát leplező fiatal hotelszolga jött utánam a kocsihoz, kesztyűs kezével megragadta a beporosodott bőröndöket, szórakozottan mosolyogtam fényes gombjaira. A hall üres volt, egy másik, tagbaszakadt fickó berakta poggyászomat a liftbe, a liftajtó dallamos csendüléssel zárult be, mint egy zenélő doboz. Még bennem volt az autózás ritmusa. Nem tudtam szabadulni tőle, belém ragadt, mint egy makacs dallam. A hotelszolga megállt egy dupla ajtó előtt, kinyitotta, felgyújtotta a mennyezeti és a hangulatvilágítást, nappali, hálószoba, lerakta bőröndjeimét, és egyedül maradtam. Nápolytól Rómáig egy macskaugrás, mégis fáradtságot éreztem, nem közönséges, hanem feszült fáradtságot, és ez volt az újabb meglepetés. Mintha kanalanként ittam volna meg egy doboz sört – semmiség, de kótyagos lesz tőle az ember. Körbejártam a szobákat, az ágy a padlóig ér, nem kell alánézni, kinyitottam minden szekrényt, jól tudva, hogy egy fia orgyilkost sem találok (ha ez ilyen egyszerű lenne), de tettem, amit tennem kellett. Fölemeltem a lepedőt, dupla matrac, szabályozható fejrész, valahogy nem hittem, hogy ebből az ágyból nem kelek fel többé. Lám, lám! Az ember antidemokratikusan van berendezve. A tudat centruma, hangok balról, jobbról, ez csak festett parlament, ott lenn vannak a katakombák, miattuk rázkódik az épület. Freud evangéliuma. Megvizsgáltam a légkondicionáló berendezést, kipróbáltam a redőnyt, a mennyezet sima, világos, nem úgy, mint a Három Boszorkány fogadóban. Ott csak úgy ordít a tisztességesen hátborzongató veszély, az ágy baldachinja, amely rázuhant az alvóra, és megfojtotta, itt nincs se baldachin, se tömény romantika. Fotelok, kis íróasztal, szőnyegek, minden a helyén, a szokásos komfort, nem hagytam égve a reflektorokat?

Az ablakok a másik oldalra nyílnak, nem látom a kocsit, úgy rémlik, hogy eloltottam, de ha mégsem, a Hilton gondja. Behúztam a függönyöket, levetkőztem, hanyagul ledobáltam a nadrágot, az inget, csupasz testemről óvatosan leszedtem az elektródokat. Zuhanyozás után vissza kell rakni. Kinyitottam a nagyobbik bőröndöt, a ragtapaszos doboz felül volt, de nem találtam ollót. Álltam a szoba közepén, enyhe nyomást érezve a fejemben és a szőnyeg bolyhosságát a talpam alatt, ja persze, az aktatáskába dobtam. Türelmetlenül megrántottam a zárját, az ollóval együtt kiesett a műanyag tasakba zárt ereklye, egy megsárgult fénykép: a Sinus Aurorae, kútba esett első számú leszállóhelyem. A szőnyegen fekszik csupasz lábam előtt, kellemetlen, ostoba és sokatmondó látvány. Fölvettem, megnéztem a mennyezetlámpa fehér fényében, északi szélesség tizedik és keleti hosszúság ötvenkettedik foka, fent a Bosporus Gemmatus foltja, lejjebb egyenlítői formáció. Ott járhattam volna. Álltam ott a fénykép fölött, aztán végül nem az aktatáskámba dobtam, hanem letettem a telefon mellé az éjjeliszekrényre, és bementem a fürdőszobába.

A zuhany remek volt, forró patakok százai zúdultak rám. A civilizáció a folyó vízzel kezdődik. Minosz király vécéi Krétában. Egy fáraó téglát csináltatott a piszokból, amelyet élete folyamán a bőréről levakart, és a téglát sírjában a feje alá tétette. A mosakodás mindig kicsit szimbolikus.

Srác koromban nem mostam le a kocsimat, ha bármi kis hibája volt, csak a becsületét helyrehozó javítás után álltam neki viaszolni és fényezni. Pedig mit tudhattam akkor tisztaság és tisztátalanság szimbolikájáról, amely minden vallásban benne lüktet? A kétszáz dolláros lakosztályokban csak a fürdőszobát becsülöm. Az ember úgy érzi magát, ahogyan a bőre. A földig érő tükörben láttam szappanhabos testemet, az elektródok nyomával, mintha megint Houstonban volnék, a fürdőnadrágtól fehér csípőmet, még jobban kinyitottam a csapot, a csövek panaszosan felvonítottak. A soha be nem rezgő vízcsövek görbéinek kiszámítása állítólag szinte megoldhatatlan hidraulikai feladat. Mennyi fölösleges ismeret. Megtörülköztem, nem válogatva a törülközőkben, és meztelenül átmentem a hálószobába, nedves lábnyomokat hagyva. Felragasztottam a szívelektródot, és lefekvés helyett leültem az ágyra. Gyors fejszámolást végeztem – a termosz tartalmával együtt legalább hét kávé. Régebben úgy aludtam volna tőle, mint a mormota, de már tudom, milyen az, álmatlanul forgolódni. Van a bőröndömben Seconal, Randy nem tud róla, ezt az altatót ajánlják az űrhajósoknak. Adamsnél semmilyen sem volt. Jó alvó lehetett. Nem volna tisztességes dolog, ha most altatót vennék be. Égve felejtettem a villanyt a fürdőszobában. Felálltam, a csontjaim nem szívesen mozdultak. A félhomályban megnőtt a lakosztály. Meztelenül, hátam mögött az ággyal, tétován álldogáltam. Igaz is, be kell zárni az ajtót. A kulcsnak a zárban kell maradni. 303 – ugyanaz a szám. Gondoskodtak róla. Na és akkor mi van? Kerestem a félelmet magamban. Van valami homályos érzés, kicsit szégyellem, de mit csináljak – nem is tudom, mi okozza nyugtalanságomat, az álmatlan éjszaka kilátásától félek, vagy az agóniától? Mindenki babonás, bár nem mindenki tudja. Még egyszer végigfürkésztem a szobát az éjjeli lámpa fényében – már nem is titkolt bizalmatlansággal. A bőröndök félig nyitva, a holmim a fotelokra hajigálva. Igazi főpróba. A pisztolyt…? Hülyeség. Szánakozó fejcsóválással pirongattam magam, lefeküdtem, eloltottam az éjjeli lámpát, meglazítottam izmaimat, és elkezdtem egyenletesen lélegezni.

Az edzés lényeges része volt, hogy megtanuljunk a kijelölt időpontban elaludni. Különben is, két ember ül odalent az autóban, és nézi az oszcilloszkópot, amelyre tüdőm és szívem fényes vonallal írja fel minden moccanásomat! Az ajtó belülről zárva, az ablakon egy légy sem juthat be, mit bánom én, hogy ő ugyanebben az órában feküdt le ugyanebbe az ágyba.

A Hilton és a Három Boszorkány között tagadhatatlan a különbség. Elképzeltem hazatérésemet. Nem tudják, hogy jövök, beállok a ház elé, vagy inkább a patikához, onnan gyalog megyek, mintha sétáról jönnék haza, a srácok már megjöttek az iskolából, látnak odafentről, dobog alattuk a lépcső – hirtelen kizökkentem: hiszen még gint is kell inni. Kis ideig felkönyökölve tétováztam, a palack a bőröndben maradt, feltápászkodtam az ágyról, a sötétben az asztalhoz mentem, kitapogattam az ingek alatt a lapos üveget, töltöttem a kupakjába, végigfolyt az ujjaimon. Egy hajtásra kiittam a fémkupakot, megint azzal a buta érzéssel, hogy színész vagyok egy műkedvelő darabban. Megteszem, ami tőlem telik, magyarázkodtam magam előtt. Láthatatlanul mentem vissza az ágyhoz, felsőtestem, karom, lábam eltűnt, a napbarnított bőr beleolvadt a sötétségbe, csak csípőm fehér csíkja derengett. Lefeküdtem, az alkohol melegítette a gyomromat, ököllel belecsaptam a párnába: idejutottál, tartalék. Magamra húztam a paplant, és gyerünk lélegezni. Eljött a félálom állapota, amelyben az ébrenlét pislákoló maradványait csak a passzivitás fújhatja el. Már álmodtam is. Repültem a levegőben. Érdekes, a lebegésről ugyanúgy álmodom, mint mielőtt az állomásra kerültem. Mintha agyam csökönyös katakombái nem akarnák tudomásul venni a tapasztalat helyesbítéseit. Az álombeli repülés hamis, mert a test megőrzi benne normális tájékozódási képességét, s a karok és lábak olyan zavartalanul mozognak, mint ébren, csak könnyedebben siklanak. A valóságban egészen más a helyzet. Az izmok teljesen összezavarodnak. El akarsz tolni valamit, ehelyett hátrarepülsz, le akarsz ülni, ehelyett az állad alá ugrik a térded, sőt ha nem vigyázol, alaposan állon vághat. A test úgy viselkedik, mintha az ördög bújt volna belé, féktelenül handabandázik, mert nincs az áldott föld, amely kordában tartaná.

Félig megfulladva ébredtem fel. Nem kapok levegőt, mert valami puhán, de könyörtelenül elfogja előlem. Heves mozdulattal felülök, karomat kinyújtva, mintha meg akarnám ragadni azt, aki fojtogat. Nagy nehezen felocsúdok, mintha makacs, ragadós burkot tépnék le az agyamról. A függöny résén át bevetődik az utcai higanygőzlámpák fénye. Kékes derengésében látom, hogy egyedül vagyok. Még mindig nem bírok lélegezni, az orromat mintha bebetonozták volna, ég a szám, kiszáradt a nyelvem. Iszonyúan horkolhattam. Úgy rémlik, a horkolásomat hallottam félálomban, már ébredezve.

Felállok, kissé tántorogva, mert noha már kitisztult a fejem, még mindig ólmos álmosság nehezedik rám. Óvatosan a bőröndöm fölé hajolok, vaktában kitapogatom oldalsó zsebében a gumiszalag mögött a piribenzaminos üvegcsét. Úgy látszik, már Rómában is virágzanak a füvek. Mindig délen kezdenek a legkorábban megfakulni a portokok, majd a fakulás hulláma továbbterjed a magasabb szélességi fokok felé, tudja ezt mindenki, aki életfogytiglani szénanáthára van ítélve. Két óra. Kicsit megriadok, nem fognak-e gyámolítóim kiugrani az autójukból, ha az oszcilloszkópon rakoncátlankodik a szívem, hát visszafekszem, fejemet oldalt fektetem a párnára, mert így hamarabb lelappad az orr belső duzzanata. Fekszem, fél füllel hallgatom, mi újság az ajtón kívül, nem közelednek-e kéretlen ostromlók. Csend van, szívverésem megint nyugodt.

Nem idézem fel újra az otthoniak képét, mert nem akarom, vagy talán mert úgy vélem, nem kell a srácokat belekeverni ebbe az ügybe. Még csak az hiányzik, hogy ne tudjak elaludni a kölykök segítsége nélkül! Igenis, hogy elég lesz a jóga, űrhajós változatában, amelyet Sharp doktor meg a segédei dolgoztak ki. Úgy fújom, mint a miatyánkot, és meg is van a hatása, orrom engedékenyen sípolni kezd, átenged egy kis levegőt, agyamat lassan elönti az a kissé valahogy tisztátalan, zavaros álmosság, amelyet a frissítő adalék nélküli piribenzamin okozni szokott, és észrevétlenül, mélyen elalszom.

RÓMA-PÁRIZS

Reggel nyolckor elmentem Randyhez, elég jó hangulatban, mert Plimasinnal kezdtem a napot, és a száraz hőség ellenére nem facsart az orrom. Randy szállodája közelébe sem jöhetett a Hiltonnak. Egy autókkal zsúfolt, macskaköves utcácskában volt, a Piazza della Spagna közelében. Elfelejtettem a nevét. Míg Randyre vártam a szűk átjáróban, amely a hall, a recepció és a presszó szerepét töltötte be, átlapoztam az útközben vásárolt Heraldot, kíváncsi voltam, hol tartanak az Air France és a kormány tárgyalásai, mert semmi kedvem sem volt az Orlyn rekedni. A repülőtéri segédszemélyzet sztrájkol, de Párizs egyelőre fogadja a gépeket.

Csakhamar megjelent Randy, elég jó állapotban ahhoz képest, hogy az éjjel le sem hunyta a szemét, persze mogorván, de nem csoda, hiszen nyilvánvaló kudarcot vallottunk. Marad Párizs, az utolsó szalmaszál. Randy személyesen akart kivinni a reptérre, de nem engedtem. Azt akartam, hogy aludja ki magát. Közölte, hogy az ő szobájában úgysem lehet aludni, hát fölmentem vele. Csakugyan szörnyen meleg, napos szoba volt, és a fürdőszobából a nyitott ajtón hűvösség helyett főtt szappanlé szaga áradt be.

Szerencsére elég száraz, magas nyomású légtömegekre számíthattunk az Azori-szigetek felől, tehát szakismereteimet elővéve behúztam a függönyt, bevizeztem az alját, hogy javítsam a levegő cirkulációját, minden csapból vékony sugárban megeresztettem a vizet, és eme szamaritánus ténykedésem után búcsút vettem, közölve, hogy mihelyt valami konkrétat megtudok, telefonálok. Taxin mentem ki a repülőtérre, útba ejtve a Hiltont, hogy fölszedjem a poggyászomat, és már tizenegy előtt a csomagmérleg felé toltam bőröndjeimét a kiskocsin. Először voltam az új római repülőtéren, és kíváncsian nézelődtem, hol vannak az újságokban beharangozott biztonságtechnikai csodák, nem is sejtve, milyen alaposan meg kell majd ismerkednem velük.

A sajtó nagy felhajtást csapott az új repülőtér körül, azt írta róla: itt nincs többé merénylet! Csak az üvegfalú várócsarnok ugyanolyan, mint mindegyik. A felülről dobhoz hasonló épület belsejét kitölti a mozgólépcsők és mozgójárdák hálója, amely diszkréten átszűri az utastömeget. Az utóbbi időben a merénylők apróra szétszedve csempészték fel a fegyvert és a bombákat, hogy a repülőgép vécéjében majd összerakják, ezért az olaszok – elsőként a világon – felhagytak a mágneses vizsgálókészülék használatával. A ruházatot és a testet ultrahangrezgések tapogatják le, mozgólépcsőzés közben, az észrevehetetlen motozás eredményeit komputer értékeli folyamatosan, és kiszúrja mindazokat, akik csempészéssel gyanúsíthatok. Az újságok szerint az ultrahangrezgés a fogtömést és a nadrágtartócsatot is kimutatja. A nem fémből való robbanótöltet sem kerüli el a figyelmét.

Az új repülőtér nem hivatalos neve: Labirintus. Több hétig folyt a próbaüzemeltetés, felderítők álltak a mozgólépcsőre a legagyafúrtabb módon elrejtett fegyverekkel, ám egyiknek sem sikerült semmit átcsempészni. Április óta már a rendes utasforgalom folyik a Labirintusban, komolyabb incidens nem adódott, a kiszúrt utasoknál csak ártalmatlan, bár kissé fura tárgyakat találtak, például játékpisztolyt vagy alufóliából kivágott pisztolyformát. Némelyik szakértő szerint ez a hoppon maradt terroristák lélektani diverziója, mások szerint a terroristák igyekeznek kipuhatolni, hogy valóban csalhatatlan-e a szűrő. A jogászoknak főtt a fejük az álcsempészek miatt, mert szándékuk egyértelműnek látszott ugyan, de bűncselekményt nem követtek el. Az egyetlen komoly incidens aznap történt, amikor Nápolyból elutaztam. Egy ázsiainál igazi bomba volt, és amikor az úgynevezett „Sóhajok hídján”, a Labirintus közepén az indikátorok leleplezték, elhajította a bombát, le a csarnokba, amely fölött a híd áthalad. A robbanás nem okozott kárt, csak az utasok idegeit tépázta meg. Semmi egyéb nem történt. Most úgy gondolom, ezek az apró incidensek a nagy akció előkészületei voltak – a merénylők eltökélték, hogy újfajta rohammal törik át az új védelmet.

Alitalia gépem egy órával később indult, mert nem volt biztos, fogad-e bennünket az Orly vagy a De Gaulle. Kihasználtam az időt, hogy átöltözzem, mert közölték, hogy a párizsi hőmérséklet harminc fok árnyékban. Nem emlékeztem, melyik bőröndömben van a lyukacsos atlétatrikó, hát az egész poggyászkocsit eltoltam a fürdőszobák felé (a mozgólépcsőre nem fér fel a kocsi), és sokáig tévelyegtem az alagsor lejtős folyosóin, míg valami rádzsa útbaigazított. Nem tudom, igazán rádzsa volt-e, talán mégsem, mert angolul nem tudott ugyan, de zöld turbánt viselt. Kíváncsi voltam, leveszi-e a fürdőkádban. Ő is a zuhanyozók felé tartott. A keresgéléssel úgy eltotojáztam az időt, hogy most, zuhanyozás után rekordsebességgel kapkodtam magamra a vászonöltönyt és a fűzős vászoncipőt, aztán minden apró cuccot a neszesszerrel együtt a bőröndbe gyömöszöltem, és üres kézzel mentem az utasbejárathoz. Minden holmimat feladtam poggyásznak. Ez a lépésem bölcsnek bizonyult, mert kétlem, hogy a mikrofilmek – ezek a kézitáskában voltak – épségben megúszták volna a ,.vérfürdőt a lépcsőn”.

A csarnokban elég gyatrán működött a légkondicionálás, emitt jeges huzat, amott hőség. A párizsi utasokra forró levegő áramlott, hát vállamra vetettem a zakót. Ez is szerencsés húzás volt. Minden utas megkapta az „Ariadné-belépőt”, a műanyag jegyfüzetet, amelybe elektronikus rezonátort préseltek. Enélkül senki sem szállhat fel a repülőgépre. A forgókorlát után olyan keskeny mozgólépcső következik, hogy csak libasorban léphetnek rá az utasok. A mozgólépcsőzés némileg a Tivolira emlékeztet, némileg a Disneylandre. Először fölfelé utazunk, aztán a lépcsőfokok járdává simulnak össze, és higanygőzlámpák vakító fényében átsiklunk a csarnok fölött. De a csarnok padlója nem látszik, elnyeli a sötétség. Nem tudom, hogyan érték el ezt a hatást. A „Sóhajok hídja” után a mozgójárda befordul, megint lépcső lesz belőle, és elég meredeken fölfelé visz, ugyanazon a csarnokon át, de csak a fémcsipkés mennyezetről lehet megismerni, mert minden mozgólépcsőt két oldalról alumíniumlemezek kísérnek, mitológiai jelenetekkel. Az út folytatását nem adatott megismernem. Az elv egyszerű – a jegyfüzet éles hangjelzést ad, ha az utasnál valami gyanús tárgy van. A megbélyegzett utas nem menekülhet, mert a mozgólépcső túl keskeny, az ide-oda lépcsőzgetés pedig arra szolgál, hogy lelkileg megtörje a merénylőt, és rávegye, hogy dobja el a fegyvert. A váróteremben húsznyelvű feliratok figyelmeztetnek, hogy aki fegyvert vagy robbanóanyagot tart magánál, életét kockáztatja, ha megpróbálja utastársait terrorizálni. Ezt a rejtélyes fenyegetést különbözőképpen magyarázták. Olyasmiről hallottam, hogy az alumíniumfalak mögött mesterlövészek rejtőznek, de nem hittem el.

Charterjáratra kaptam jegyet: a Boeingen üres helyek maradtak, ezeket a pénztár eladta. Így azok kerültek csávába, akik, mint én, az utolsó percben váltottak jegyet. A Boeinget valami bankkonzorcium bérelte ki, de lépcsőszomszédaim nemigen látszottak bankároknak. Először egy bottal járó öregasszony lépett a mozgólépcsőre, utána egy szőke nő kutyával, majd én, egy kislány és egy japán. Hátrapillantva újságlepedőket láttam, néhány férfi olvasással ütötte agyon az időt. Én inkább nézelődtem, így hát a nadrágtartóm alá csúsztattam a vállamon a Heraldomat, mint egy katonasapkát.

A szőke nő apró gyöngyökkel díszített nadrágja úgy ráfeszült a fenekére, hogy bugyijának körvonala is áttetszett rajta. Kitömött kutyát tartott a karján. A kutya élőnek látszott, mert hunyorgott. Eszembe jutott a szőke címlapleányzó, aki Rómáig kísért az autóban. A fürgén nézelődő kislány olyan volt fehér ruhájában, mint egy játékbaba. A kislánynál alig magasabb japán utas buzgó turistának látszott. Mintha egy kitűnő szabó jégszekrényéből vették volna ki. Begombolt kockás öltönyén táskarádió, távcső, nagy Nicon Six fényképezőgép vállszíja kereszteződött, mikor hátranéztem, éppen kinyitotta a tokot, mintha le akarná fényképezni a Labirintus csodáit. A lépcső járdává lapult, mikor folyamatos sípolást hallottam. Megfordultam. A japán felől jött. A kislány riadtan elhúzódott tőle, melléhez szorítva táskáját a jegyfüzettel, a japán pedig kifejezéstelen arccal fölerősítette a rádióját. Naiv lélek, ha azt hiszi, hogy túlbömbölheti a sípolást: az csak az első figyelmeztetés.

Siklottunk a nagy csarnok fölött. A híd két oldalán Romulus, Remus és a nőstény farkas csillogott a lámpák fényében, a japán jegyfüzete már fültépően sivított. Az összezsúfolt emberek között mozgolódás támadt, de senki sem szólalt meg. A japánnak szeme sem rebbent. Jó ideig kőarccal állt, mintha nem is hallaná az egyre erősebb sivítást, de homlokán nagy cseppekben ütött ki a veríték. Kirántotta zsebéből a jegyfüzetet, és eszeveszetten viaskodni kezdett vele. Tépte, nyúzta a pillantások kereszttüzében, és mindenki némán nézte. Egyetlen nő sem sikoltott fel. Ami engem illet, csak arra voltam kíváncsi, hogyan halásszák ki közülünk. Amikor a „Sóhajok hídja” véget ért, és a járda elkanyarodott, a japán hirtelen leguggolt, olyan mélyen, mintha a föld nyelte volna el. Nem értettem meg rögtön, mit csinál ott lekuporodva. Előrántotta a tokból a Niconját, kinyitotta, a járda most megint egyenesen vitt bennünket, de lépcsőfokokra oszlott, és emelkedni kezdett, mozgólépcső lett belőle, a második „Sóhajok hídja” ugyanis valójában lépcső, amely ferdén szeli át a nagy csarnokot, visszafelé. A japán felállt, és közben Niconjából előbukkant egy hosszúkás tárgy: majd kétmaroknyi átmérőjű henger, szikrázva csillogó, mintha cukortüskék borítanák. Nyél nélküli, recés burkolatú, fémmentes korund-gránát volt. Már nem hallottam a jegyzetfüzet sivítását. A japán két kézzel a szájához szorította a gránát alját, mintha csókolná, és csak mikor elvette onnan, akkor jöttem rá, hogy a fogával kitépte a biztosítózsinórt – most a szájában tartotta. A gránát után kaptam, de éppen csak megérinthettem, mert a japán erőteljesen hátradobta magát, feldöntve a mögötte álló embereket, engem pedig térden rúgott. Könyököm arcon találta a kislányt, a lendülettől a korlátnak estem, megint a kislánynak ütköztem, derékon kaptam, és átugrottam a korláton. Zuhantunk lefelé. Erős ütést éreztem a keresztcsontom táján, és a világosságból a sötétbe zuhantam.

Arra számítottam, hogy homokba esem. Az újságok nem írták meg, mi borítja a hídcsarnok alját, de hangsúlyozták, hogy a bomba robbanása semmilyen kárt nem okozott. Ezért homokot vártam, és igyekeztem felhúzott lábbal zuhanni. De homok helyett valami puha, laza, nedves anyagot éreztem, amely szétnyílt alattam, mint a hab, alatta jéghideg folyadékba estem – és ekkor ért el a robbanás velőtrázó döreje. A kislányt elvesztettem. Lágy iszapba vagy sárba süppedt a lábam, mélyen belemerültem, kétségbeesetten csapkodtam a karjaimmal, de hirtelen, mintha erős marok ragadna meg, visszatért a nyugalmam. Van legalább egy percem, hogy kiveckelődjek innét, vagy több is. Előbb gondolkodni, aztán cselekedni. Ez a tartály nyilván olyan formájú, hogy a lökéshullám ne kumulálódhasson. Tehát nem medence, inkább tölcsér, alján süppedős massza, fölötte víz, tetején vastag védő habréteg. Nem fölfelé kell itt kapálózni, úgyis hiába, hiszen térdig az iszapba merültem, hanem leguggolni, mint a béka, és kitapogatni a tölcsér fenekét. Lám, itt a jobb oldalon emelkedik. Tenyeremet lapátként használva odakúsztam, kirántva lábamat a dágványból – óriási erőfeszítés volt. Tovább másztam, folyton visszacsúszkáltam a lejtőn, megint kézzel nyomtam magam fölfelé, mintha hegyet másznék sima, havas meredélyen, de ott lélegzeni lehet.

Addig kapaszkodtam fölfelé, míg egyszer csak nagy buborékok kezdtek az arcomon szétpattanni, és félig megfulladva, levegő után kapkodva kibukkantam a félhomályba, amelyet emberi üvöltés töltött be. Körülnéztem, nyakig a kavargó habba merülve. A kislány sehol. Mély lélegzetet vettem, és lebuktam. Nem nyithattam ki a szemem, mert a víz pokolian égette, valami maró anyag lehetett benne, háromszor buktam fel és merültem vissza, éreztem, hogy elfogy az erőm, mert a süppedős fenékről nem rúghattam el magam, fölötte kellett úsznom, hogy bele ne merüljek. Már alig reménykedtem, mikor kezembe akadt a kislány hosszú haja. Egész teste síkos volt a habtól, mint egy halé. Megmarkoltam és öklömre tekertem a blúzát, de elszakadt.

Nem is tudom, hogyan sikerült felvergődnöm vele. Csak annyira emlékszem, hogy kapálózott, nagy buborékokat töröltem le az arcáról, a víznek undok fémíze volt, én némán káromkodtam magamban, aztán valahogy átlökdöstem a kislányt a tölcsér peremén, a gumiszerűen rugalmas, vastag sáncon. Mikor végre kint feküdt, nem másztam ki rögtön a vízből, zihálva lebegtem a halkan remegő habban, és az emberek üvöltöttek. Úgy rémlett, meleg eső szemerkél rám. Éreztem az egyes csöppeket. Nyilván hallucinálok, suhant át rajtam a gondolat, hogy eshetne itt eső? Fölemeltem a fejem, és megláttam a hidat. Az alumíniumfalak úgy lógtak róla, mint a rongyok, padlóján átláttam, mint a szitán. A lépcsőfokok lépmintás acélrácsból készültek – az egész alkotmányt rostának tervezték, hogy átengedje a lökéshullámot, de fenntartsa a repeszdarabokat.

Kikecmeregtem a tölcsér peremére a folyvást hulló esőben, és hasmánt a térdemre fektettem a kislányt. Nem is reméltem, hogy ilyen jól megússza: rögtön hányni kezdett. Egyenletesen masszíroztam a hátát, éreztem, hogy erőlködik minden csontocskája. Öklendezett, hörgött, de már lélegzett. Engem is elfogott a hányinger. Besegítettem az ujjammal. Kicsit megkönnyebbültem, de még nem mertem lábra állni. Már kezdtem rájönni, hová kerültem, bár kevés fény szűrődött ide, főleg mivel a híd fölötti higanygőzlámpák egy része kialudt. Fejem fölött az üvöltés jajgatásba és hörgésbe ment át. Haldokolnak, gondoltam – miért nem jön senki segíteni? Valahonnét csikorgás, kattogás hallatszott, mintha a leállt mozgólépcsőt próbálnák beindítani. Kiáltozást hallottam, de másfajtát, ép, egészséges emberek kiáltásait. Nem értettem, mi történik odafent. A mozgólépcső teljes hosszában zsúfolva volt egymás hegyén-hátán heverő, pánikba esett emberekkel. A mentők nem juthattak el a haldoklókhoz, míg a rémülettől őrjöngőket el nem távolítják. Ruhák, cipők szorultak be a lépcsőfokok közé. Vészkijárat nem volt, a híd csapdának bizonyult.

Én eközben magammal meg a kislánnyal foglalkoztam. Úgy gondoltam, magához tért, hiszen felült. Azt mondtam neki, ne féljen, már nincs semmi baj, mindjárt kimegyünk innét. Szemem hozzászokott a sötétséghez, és kisvártatva csakugyan megtaláltam a kijáratot: egy nyitva felejtett csapóajtót. Ha gondosan becsukják, egérfogóba kerültünk volna. A csapóajtó után csatornaszerű, kerek alagút következett, majd újabb csapóajtó, vagyis inkább domború pajzs, az is félig nyitva. Folyosó került sorra, rácsos mélyedésekben elhelyezett villanykörtékkel. Bunkerszerű, alacsony pincébe jutottunk, kábelek és vízcsövek dzsungelébe. – Ezek a csövek elvezetnek a mosdókhoz – szóltam hátra, de a kislány nem volt ott. – Hé! Hol vagy? – kiáltottam, körülnézve a tágas, betonoszlopos pincében. Észrevettem, amint egyik oszloptól a másikig szalad, mezítláb. Két ugrással utolértem, bár a keresztcsontom iszonyúan fájt, kézen fogtam, és ráripakodtam: – Elment az eszed, kölyök? Együtt kell maradnunk, mert eltévedünk. – Némán jött utánam. Messze előttünk fény derengett: fehér csempés falú, emelkedő folyosó. Feljutottunk a következő szintre, és itt első pillantásra minden a helyére ugrott. Ráismertem a következő, lejtős folyosóra: ott toltam egy órája a poggyászos kocsit. A sarkon túl csakugyan az a folyosó következett, amelyből a fürdőszobák nyílnak. Kinyitottam az elsőt, pénzdarabot dobva az automatába, szerencsére volt apró a zsebemben, a kislányt rögtön kézen fogtam, mert úgy rémlett, megint el akar szökni. Talán még sokkos állapotban van. Nem is csoda. Bevonszoltam a fürdőszobába. Nem szólt semmit, és én is elnémultam, mikor a világosságban megláttam, hogy csupa vér. Hát ez volt az a meleg eső. Nyilván én is így nézek ki. Lerángattam a kislányról és magamról minden ruhát, bedobtam a kádba, kinyitottam a csapot, aztán egy szál alsónadrágban a gyerekkel együtt a zuhany alá álltam. A forró víz kicsit enyhítette derékfájásomat. Rózsaszínű patakokban folyt le rólunk. Dörzsölgettem a gyerek hátát és oldalát, nemcsak hogy a vért lemossam, hanem hogy magához térítsem. Engedelmesen tűrt mindent, még azt is, hogy amennyire csak tudtam, megmossam a haját. Amikor befejeztük a zuhanyozást, könnyed hangon megkérdeztem, mi a neve. Annabella. Angol? Nem, francia. Párizsban lakik? Nem, Clermont-ban. Franciául kezdtem beszélni hozzá, közben egyenként kiemelve ruhadarabjainkat a kádból, hogy kimossam. – Ha elég jól érzed magad, kiöblíthetnéd a ruhádat – javasoltam. Engedelmesen a kád fölé hajolt. Kicsavartam ingemet és nadrágomat, azon töprengve, hogy most mi legyen. A repülőteret lezárták, mindenütt rendőrök nyüzsögnek. Induljak el egyszerűen, míg valahol megállítanak minket? De az olasz hatóságok nem tudnak a vállalkozásomról. Az egyetlen külső ember, akit beavattunk, Du Bois Fenner, a nagykövetség első titkára. A csarnokban maradt a zakóm, benne a repülőjegy, amely más névre szól, mint a hotelszámla. A pisztolyt és az elektródokat a Hiltonban hagytam egy csomagban, Randy este megy érte. Ha a rendőrség megtalálja, ugyancsak gyanússá válok. Máris az vagyok: túl gyakorlottan végeztem azt a halálugrást, túlságosan jól kiismerem magam a repülőtér pincéiben, túl gondosan mostam ki a vérnyomokat. Igazán nem lenne csoda, ha cinkossággal vádolnának. Senki sem áll gyanún felül, amióta tekintélyes ügyvédek és más notabilitások eszmei szimpátiából bombákat fuvaroznak. Előbb-utóbb persze tisztáznám magam, de addig rács mögé kerülnék. A rendőrségre semmi sem hat serkentőbben, mint a tehetetlenség. Kritikusan szemügyre vettem Annabellát. Szeme alatt kék folt, vizes haja csapzottan lóg a vállára, a kézszárító alatt szárogatja a ruháját, leleményes kislány. Tervet kovácsoltam. – Ide figyelj, kicsikém – mondtam –, tudod, ki vagyok én? Amerikai űrhajós vagyok, és nagyon fontos küldetésben, inkognitóban jöttem Európába. Érted? Még ma Párizsban kell lennem, de itt százszor ki fognak hallgatni minket. Itt ragadok. Okvetlenül telefonálnom kell a követségre, hogy idehívjam az első titkárt. Ő majd kihúz minket a pácból. A repülőteret lezárják, de vannak különgépek, amelyek a diplomáciai postát viszik. Elmegyünk egy ilyen géppel. Együtt. Na, mit szólsz hozzá?

Csak bámult rám. Még nem tért egészen magához, gondoltam. Öltözködni kezdtem. Cipőm is volt, a fűzős cipő a lábamon maradt, de Annabella elvesztette a szandálját. Sebaj, egy mezítlábas kislány az utcán nem szokatlan látvány. Blúz helyett pedig megteszi a kombinéja. Segítettem hátul lesimítgatni a rakott szoknyáját, majdnem egészen megszáradt. – Most úgy teszünk, mintha papa és a lánya volnánk, akkor könnyebben jutunk telefonhoz – mondtam. – Érted? – Bólintott, kézen fogtam, és elindultunk szerencsét próbálni. A lejtős folyosó után ütköztünk az első kordonba. Carabinierik taszigálták kifelé a fotóriportereket, sisakos tűzoltók rohantak a másik irányba, a kutya se törődött a mi küllemünkkel, és a rendőr, akit megszólítottam, tudott egy kicsit angolul. Azt mondtam neki, hogy éppen fürödtünk, de oda se figyelt, a B mozgólépcsőhöz küldött, hogy menjünk fel az európai részlegbe, ott gyülekezik minden utas. Föl is mentünk a mozgólépcsőig, de mihelyt mögéje kerültünk, befordultam egy mellékfolyosóra. A lárma elmaradt mögöttünk. Egy üres váróterembe kerültünk, ahol az utasok a poggyászukat szokták átvenni. A nesztelenül sikló futószalagok mellett telefonfülkék sorakoztak. Behúztam Annabellát egy fülkébe, és feltárcsáztam Randyt. Álmából riasztottam fel. A sárgás fényben, kezemet a kagylóra borítva, elmondtam neki, mi történt. Csak egyszer szakított félbe, mintha azt hinné, rosszul értett. Aztán csak ziháló lélegzését hallottam, és utána már semmit, mintha megkövült volna.

– Ott vagy? – mondtam, miután befejeztem.

– Öregem – mondta. És még egyszer: – Öregem! – Semmi többet.

Most nyögtem ki a legfontosabbat. Rángassa elő Fennert a követségről, és azonnal jöjjenek ide. Sietniük kell, mert két rendőrkordon között vagyunk. A repülőteret lezárták, de Fenner biztosan bejut. A kislány velem van. Az épület bal szárnyában várunk, az E 10 poggyászátvevőnél, a telefonfülkéknél. Ha nem leszünk itt, akkor vagy a többi utas között találnak az európai részlegben, vagy – ami valószínűbb – a rendőrségen. Röviden elismételtettem vele az egészet. Aztán letettem a kagylót, és a kislányra néztem, azt vártam, rám mosolyog, hogy ilyen jól sikerült minden, vagy legalább megkönnyebbülést látok az arcán, de még mindig ugyanolyan mereven, némán bámult maga elé. Mikor nem néztem oda, lopva rám sandított. Mintha valamit várna. A telefonfülkék között kárpitozott pad húzódott. Leültünk. A túloldali üvegfalon kiláttunk a repülőtér bejáratához vezető autóutakra. Egymás után robogtak be a tűzoltókocsik. Az épületből a folyamatos lármán át görcsös női sikolyok hallatszottak. Hogy valamit mondjak, kérdezgetni kezdtem a kislányt, hol vannak a szülei, hogy került Rómába, kikísérte-e valaki a repülőtérre, kitérően válaszolgatott, egytagú szavakkal, nem volt hajlandó elárulni a clermont-i címét, ez már kissé bosszantott. Egy negyvenet mutatott az óra. Több mint félórája beszéltem Randyvel. Overallos emberek cipeltek át rohanvást a várótermen valamit, ami villamos hegesztőgépre hasonlított, de miránk ügyet sem vetettek. Megint lépteket hallottam. Egy műszerész ment végig a telefonfülkék mellett, fülén hallgatóval, mindegyik ajtóhoz odaérintette az aknakereső korongját. Megtorpant előttünk. Két rendőr követte. Ők is megálltak. – Mit csinálnak itt? – Várunk – feleltem az igazsághoz híven. Az egyik carabiniere elrohant valahová, és egy tagbaszakadt civillel jött vissza. Újabb kérdésükre azt feleltem, hogy az amerikai nagykövetség képviselőjét várjuk. A civil a papírjaimat akarta látni. Mikor elővettem a tárcámat, a műszerész a szomszédos telefonfülkére mutatott. Üvegfala belülről bepárásodott vizes ruháinktól. Ránk meredtek. A másik rendőr megtapintotta a nadrágomat:

– Vizes!

– Az hát! – helyeseltem buzgón. – Csuromvizes!

Pisztolyt fogtak ránk.

– Ne félj – nyugtatgattam Annabellát. A civil bilincset vett elő a zsebéből. Minden formális nyilatkozat nélkül magához bilincselt, Annabellát az egyik rendőr vette gondjaiba. Valahogy furcsán nézett rám a gyerek. A civil szájához emelte válláról függő talkie-walkie-ját, és mondott valamit olaszul, olyan gyorsan, hogy egy szót sem értettem belőle. A válasz megörvendeztette. Kivezettek minket egy mellékajtón, három újabb carabiniere csatlakozott a menethez. A mozgólépcső állt. Egy széles lépcsőn lementünk a nagy váróterembe, az üvegfalon át már láttam a rendőrségi Fiatokat, és éppen azon tanakodtam, melyiket szánták nekünk, amikor a másik irányból befutott a nagykövetség fekete Continentalja az amerikai zászlócskával. Nem hiszem, hogy valaha is ennyire örültem volna a csillagos-sávos lobogónak. Olyan szépen összejött minden, mint egy színdarabban – összebilincselve ballagtunk az üvegajtó felé, azon meg éppen belépett Du Bois, Randy és a nagykövetség tolmácsa. Elég fura látványt nyújtottak, mert Randy farmert viselt, a másik kettő szmokingot. Randy összerezzent, amikor meglátott, Fennerhez hajolt, ő a tolmácshoz fordult, az pedig hozzánk lépett.

Mindkét csoport megállt, és rövid, festői jelenetre került sor. Az ostromlók szóvivője tárgyalásba bocsátkozott a civillel, akihez hozzá voltam bilincselve. A tárgyalás staccatóban folyt, az én olaszom súlyos hátránnyal küszködött: hozzám volt bilincselve, de ezt folyton elfelejtette, és az én kezemet is felrángatta gesztikulálni. Azon kívül, hogy „austronauta americano” és „presto! presto!”, semmit sem értettem. Őrzőm végül engedett az érvelésnek, és megint fölemelte a rádióját. Fenner is abban a megtiszteltetésben részesült, hogy belebeszélhetett a készülékbe. Aztán civil rendőröm még egyszer beleszólt a dobozba, mire olyan választ kapott, hogy vigyázzba vágta magát. A helyzet bohózati fordulatot vett. Bilincsünket leoldották, hátraarcot csináltunk, és az előzőhöz hasonló, csak fordított értelmű menetalakzatban – a letartóztatókból díszkíséret lett – fölmentünk az emeletre. Elvonultunk a zsúfolt várótermek előtt, amelyekben az utasok jobb híján bőröndökön vagy a földön üldögéltek, megnyílt előttünk az egyenruhás kordon, majd két bőrpárnás ajtón át beléptünk egy irodába, ahol alig fért el a sok ember.

Egy gutaütéssel küszködő óriás láttunkra elkezdte kikergetni őket. Sokan kimentek, de így is maradt a szobában vagy tíz ember. A gutaütéssel küszködő, teljesen berekedt férfiról kiderült, hogy a helyettes rendőrfőnök. Széket toltak mögém, Annabella már ült egy másikon. A verőfényes nappal ellenére minden lámpa égett, a falakon a Labirintus ábrái lógtak, makettje egy kis kocsin állt az íróasztal mellett, az asztalon még nedves fényképek csillogtak. Sejtettem, mit ábrázolnak. A mögöttem ülő Fenner megszorította a karomat: azért ment ilyen simán, mert még a követségről telefonált a rendőrfőnöknek. Az emberek egy része az íróasztalt állta körül, mások leültek az ablakpárkányra, a helyettes rendőrfőnök nem szólt semmit, csak fel-alá járkált, a másik szobából kitámogatták a zokogó titkárnőt, a tolmács köztem és a kislány között forgatta a fejét, segítőkészen várakozva, de olaszságom valahogy bámulatosan megjavult. Megtudtam, hogy a békaemberek kihalászták a vízből a zakómat és Annabella kézitáskáját, így én lettem a fő gyanúsított, mert már a Hiltonnal is kapcsolatba léptek. Úgy vélték, a japán cinkosa vagyok. A bomba kibiztosítása után mindketten előre szándékoztunk menekülni, ezért léptünk az elsők között a mozgólépcsőre. De valami nem sikerült, a japán meghalt, én pedig leugrottam a hídról, hogy mentsem a bőröm. Innen kezdve megoszlottak a nézetek. Egyesek terroristának vélték Annabellát, mások úgy gondolták, túsznak raboltam el, a későbbi alkudozás céljaira. Mindezt csak magánemberként közölték velem, a hivatalos kihallgatás még nem kezdődött meg – a repülőtér biztonsági főnökére vártak. Mikor megjelent, Randy kinevezte magát amerikai szóvivőnek, és elmagyarázta akciónkat. Miközben hallgattam, diszkréten megpróbáltam leválasztani lábszáramról a vizes nadrágot. Csak annyit mondott el, amennyi szükséges volt. Fenner sem fecsérelte a szót. Kijelentette, hogy a nagykövetségnek tudomása van akciónkról, az Interpolt is tájékoztatták róla, és az Interpol közli az információkat az olasz féllel. Ez ügyes húzás volt, mert az egész ügy ódiumát a nemzetközi testület nyakába varrta. Persze, a mi akciónk egy csöppet sem érdekelte őket. Azt akarták tudni, mi történt a lépcsőn. A repülőtér műszaki szolgálatának mérnöke felfoghatatlannak tartotta, hogyan tudtam kijutni a tölcsérből és a csarnokból, mikor nem ismerem az ottani berendezéseket, mire Randy megjegyezte, hogy nem szabad alábecsülni az USAF-kommandósok kiképzését, amelyet végigcsináltam. Csak azt nem tette hozzá, hogy annak immár harminc-egynéhány éve. Pörölycsapások falrengető robaja hallatszott be. Még folyt a mentőakció – levágták a hídnak azt a részét, amelyet a robbanás megrongált. Eddig kilenc holttestet és huszonkét sebesültet, köztük két súlyos sérültet emeltek ki a maradványok közül. Odakint nagy zsivaj támadt, a helyettes rendőrfőnök egy intéssel odaküldte egyik tisztjét. Amikor a tiszt kiment, a körülöttünk állók gyűrűjének résén át megpillantottam egy külön asztalkán a zakómat, minden varrás mentén szétfejtve, és Annabella ugyancsak kibelezet retiküljét. Tartalma fehér papír négyszögeken feküdt, halmokba osztályozva, mint a zsetonok. A tiszt visszajött, széttárva karját: a sajtó! Néhány szemfüles újságíró egészen idáig furakodott, mielőtt elzavarták. Egy másik tiszt ekkor hozzám fordult:

– Canetti hadnagy vagyok. Mit tudna mondani a bombáról? Hogyan csempészték be?

– A fényképezőgépnek dupla feneke volt. Amikor kinyitotta a gépet, a hátsó fal kiugrott a filmmel, mint az ördög a dobozból. Akkor kivette a gránátot.

– Ismeri ezt a gránáttípust?

– Láttam hasonlókat az Államokban. A gyutacs egy része a nyélben van. Mikor láttam, hogy nincs nyele, rájöttem, hogy a gyutacsot átalakították. Nagy pusztító erejű védelmi robbanógránát. Fém alig van benne. A burkolatát szilícium-karbonátokból préselik.

– Ön véletlenül állt éppen ott a mozgólépcsőn, ugye?

– Nem.

Tétováztam a feszült csendben, melyet csak a pörölycsapások robaja tört meg, mert a megfelelő szavakat kerestem.

– Nem egészen véletlenül álltam ott. A japán a kislány után ment, mert tudta, hogy a gyerek biztosan nem próbálja keresztezni a tervét. A kislány – mutattam rá a szememmel – előrement, mert kíváncsi volt a kutyára. Legalábbis én úgy vettem észre, így volt? – kérdeztem Annabellát.

– Igen – felelte szemlátomást csodálkozva.

Rámosolyogtam.

– Ami engem illet… siettem. Persze ésszerűtlen dolog, de ha siet az ember, akaratlanul is elsőnek próbál feljutni a repülőgépre, tehát a géphez vezető lépcsőre is… Nem is gondoltam rá. Magától adódott.

Fellélegeztek. Canetti halkan mondott valamit a főnökének. Az bólintott.

– Szeretnénk megkímélni a kisasszonyt bizonyos… bizonyos részletek szellőztetésétől. Volna szíves egy kis időre itthagyni bennünket?

Annabellára néztem. Most először mosolygott rám, és felállt. Kinyitották előtte az ajtót. Mikor magunkra maradtunk, Canetti megint hozzám fordult.

– Volna egy kérdésem: mikor kezdte gyanúsítani a japánt?

– Én egyáltalán nem gyanúsítottam. Tökéletesen maszkírozta magát. Amikor leguggolt, egy pillanatig azt hittem, hogy megőrült! És mikor kibiztosította a gránátot, tudtam, hogy három másodpercem sincs.

– Hanem mennyi?

– Azt nem tudhattam. A gránát nem robbant fel, amikor kitépte a zsinórt, tehát késleltetése volt. Gondolom, talán két másodperc, vagy két és fél.

– Mi is annyira becsüljük – jegyezte meg az egyik férfi az ablak mellől.

– Úgy látom, ön kissé biceg. Megsérült?

– A robbanástól semmi esetre sem. Akkor hallottam meg a robbanást, amikor beleestem a vízbe. Mennyi az a hídtól? Öt méter?

– Négy és fél.

– Tehát egy másodperc. Amíg a gránát után kaptam, és átugrottam a korláton, az is egy másodperc. Azt kérdezi, megsérültem-e? Zuhanás közben bevertem valamibe a derekamat. Egyszer régen megrepedt a farcsontom.

– Deflektor van ott – magyarázta az ablakpárkányon ülő férfi. – Speciális görbületű irányítólemez. Minden objektumot úgy irányít, hogy a tölcsér közepébe essen. Nem tudott a deflektorról?

– Nem.

– Elnézést. Még egy kérdés! – szólalt meg Canetti. – Az az ember… a japán… eldobta a gránátot?

– Nem. Végig a kezében tartotta.

– Nem próbált menekülni?

– Nem.

– Poltrinelli vagyok, a repülőtér biztonsági főnöke – kapcsolódott be az íróasztalnak támaszkodó férfi, akin pecsétes overall volt. – Egészen biztos benne, hogy az az ember meg akart halni?

– Hogy meg akart-e halni? Igen. Nem próbált meg menekülni. Hiszen eldobhatta volna az egész fényképezőgépet.

– Ne haragudjon, ez nagyon fontos nekünk. Nem lehetett így: a gránátot az utasok közé akarta dobni, és leugrani a hídról, de ön rátámadt, és megakadályozta. Ekkor elesett, és a kibiztosított gránát felrobbant.

– Így nem lehetett. De másképpen igen – ismertem be. – Én nem támadtam rá. Csak ki akartam tépni a kezéből a gránátot, mikor az arcától elvette. Megláttam a foga között a zsinórt. Műanyag zsinór volt, nem drót. Két kézzel fogta a gránátot. Úgy nem lehet dobni.

– Ön felülről nyúlt a gránátért?

– Nem. Felülről ütöttem volna ki a kezéből, ha nincs mögöttünk senki a lépcsőn. Ha mi vagyunk az utolsók a sorban. De ő éppen ezért nem maradt hátra. Nyél nélküli gránátot ököllel, felülről bárkinek a kezéből ki lehet ütni. Akkor a gránát legurul a lépcsőn. De messzire nem gurul, ha így kiütöm a kezéből. Sokan leteszik a kézipoggyászt a lépcsőre, bár nem szabad. Nem gurult volna messzire. Ezért bal kézzel utánakaptam, és ez meglepte a japánt.

– Az, hogy bal kézzel? Ön balkezes?

– Igen. Ezt nem tudhatta. Rosszul hárított. Szakember volt. Fölemelt könyökkel védte magát, de jobbról.

– És aztán mi történt?

– Megrúgott, és hátravetette magát. Hanyatt. Nagyszerűen edzett fickó lehetett, mert még a halálra szánt embernek is roppant nehéz hanyatt levetni magát a lépcsőn. Jobban szeretünk arccal előre meghalni.

– A lépcső tele volt emberekkel.

– Az igaz. De mégsem! A mögötte levő lépcsőfok üres volt. Aki tudott, hátrált.

– Azt ő nem látta.

– Nem, de amit csinált, az nem rögtönzés volt. Ahhoz túl gyorsan csinálta. Minden mozdulatra fel volt készülve.

A biztonsági főnök úgy szorította az íróasztal lapját, hogy minden ujján kifehéredtek a bütykök. Kérdései gyorsan peregtek, mint a vallatásnál.

– Hangsúlyozni kívánom, hogy az ön viselkedése minden kritikán felül áll. De ismétlem, a tényállás tisztázása rendkívül fontos számunkra. Megértheti, miért!

– Tudniuk kell, hogy vannak-e a biztos halálra is kész terroristák.

– Igen. Ezért kérem, hogy gondolja végig még egyszer, mi történt abban a másodpercben. Én vagyok az ő helyzetében. Kibiztosítom a gránátot. Le akarok ugrani a hídról. Ön ki akarja tépni a gránátot a kezemből. Ha a tervemhez tartom magam, és eldobom a gránátot, ön elkaphatja, és utánam dobja. Tétovázom, mit tegyek, és ez a tétovázás dönti el az ügyet. Nem lehetett így?

– Nem. Aki el akar dobni egy gránátot, nem fogja két kézzel.

– De ön hátralökte, mikor el akarta venni tőle a gránátot!

– Nem. Ha le nem csúszik a gránátról az ujjam, éppen magam felé húztam volna a japánt. Azért nem sikerült a fogásom, mert ő elugrott, hanyatt vágta magát. Ügyes volt. Az az igazság, hogy nem tudtam, kivel állok szemben. El kellett volna kapnom, és gránátostul áthajlítani a korláton. Talán meg is próbáltam volna, de túl váratlanul jött az egész.

– Akkor az ön lába alá ejti a gránátot.

– Akkor utánaugrom. Vagyis… megpróbálom. Persze eső után köpönyeg. De azt hiszem, megkockáztattam volna. Kétszer annyit nyomok, mint ő. Olyan apró keze volt, mint egy gyereké.

– Köszönöm. Nincs több kérdésem.

– Scarron mérnök – mutatkozott be egy fiatal, de ősz hajú civil, szarukeretes szemüvegben. – El tud képzelni olyan biztosítást, amely az effajta merényletnek elejét vehetné?

– Túl sokat kíván tőlem. Úgy hallottam, minden lehetséges biztosítást megcsináltak.

Azt felelte, hogy sok mindenre felkészültek, de erre nem. Lod típusú akciók ellen például tudnak védekezni. A mozgólépcső fokai gombnyomásra lejtővé állnak össze, amelyen minden ember leszánkázik egy víztartályba.

– Abba a habosba?

– Nem. A habos, az antidetonációs tartály, a híd alatt. Vannak másfajták is.

– Hát miért nem csinálták meg? Ámbár az sem segített volna…

– Hát ez az. És különben is, túl gyorsan történt.

Megmutatta a kiakasztott tervrajzon a Labirintus kulisszáit. Az egész útvonalat tűzharcra is betervezték. Felülről nagy nyomású vízsugárral lehet végigsöpörni, amely mindenkit ledönt a lábáról. Az én tölcséremből elvben egy lélek sem juthat ki – súlyos mulasztás, hogy nyitva felejtették a csapóajtót. A makettet is meg akarta mutatni, de köszönettel lemondtam róla.

A mérnök magába roskadt. Bizonygatni akarta, hogy ő mindenre gondolt, ámbár nyilván érezte, hogy minden szó hiába. Csak azért kérdezte, tudnék-e még valami biztosítást, hogy azt feleljem: nem tudnék. Már azt hittem, vége a kihallgatásnak, de egy idős ember, aki Annabella helyére ült, fölemelte a kezét.

– Toricelli doktor. Volna egy kérdésem. Meg tudja mondani, hogyan mentette meg a kislányt?

Eltűnődtem.

– Szerencsés véletlen. Közöttünk állt. Félrelöktem, hogy rávessem magam a japánra, és mikor a japán hátraugrott, a lendülettől a kislányra estem. A korlát alacsony. Ha egy súlyos, felnőtt férfi áll ott, azt nem tudtam volna átdobni, talán nem is próbáltam volna.

– És ha egy nő áll ott?

– Állt ott egy nő – mondtam a szemébe nézve. – Előttem. Egy szőke nő, gyöngyös nadrágban, kitömött kutyával. Mi lett vele?

– Elvérzett. – Ezt a biztonsági főnök mondta. – A robbanás mind a két lábát letépte.

Csönd lett. Az emberek felálltak az ablakpárkányról, széklábak súrolták a padlót, én pedig még egyszer visszatértem ahhoz a perchez. Egyet biztosan tudok. Nem próbáltam fékezni lendületemet a korláton. Jobb kézzel megragadtam a korlátot, és elrúgtam magam a lépcsőfokról, így történt, hogy a karommal átfogtam a kislányt. Ezért rántottam le magammal, mikor átugrottam a korláton, mintha a lóugrást gyakorolnám. De hogy szándékosan fogtam-e át, vagy csak utamban állt, azt nem tudom. Nem volt több kérdésük hozzám, de most én szerettem volna tudni, hogy megmentenek-e a sajtó elől. Győzködtek, hogy ne legyek olyan szerény, de nem hallgattam rájuk. Persze nem szerénységből. Nem akartam, hogy személyem kapcsolatba kerüljön a lépcsővérfürdővel. Csak Randy tudta, miért akarok névtelen maradni.

Fenner felajánlotta, hogy maradjak holnapig Rómában mint a nagykövetség vendége. Ezúttal is csökönyös voltam. Indulni akarok az első párizsi géppel. Akadt is egy Cessna, a konferencia anyagát viszi; a konferencia délben fogadással ért véget, ezért jött Fenner és a tolmács szmokingban. Kis csoportokban, beszélgetve indultunk az ajtó felé, mikor félrevont egy éjfekete szemű hölgy, akit eddig nem láttam. Pszichológus. Annabellával foglalkozott. Megkérdezte, igazán magammal akarom-e vinni Párizsba.

– Hát persze. Mondta, hogy megígértem?

A hölgy mosolygott. Megkérdezte, vannak-e gyerekeim.

– Nincsenek. Illetve majdnem vannak. Két unokaöcsém.

– Szeretik magát?

– Hogyne.

A hölgy elárulta Annabella titkát. A kislány bánatos. Megmentettem az életét, ő pedig nagyon csúnyákat gondolt rólam. Azt hitte, a japán cinkosa vagyok, vagy valami efféle. Ezért akart elszökni. A fürdőszobában még jobban megrémítettem.

– Úristen, mivel?

Nem hitte el, hogy űrhajós vagyok. A követséget sem hitte. Azt gondolta, biztosan a bűntársamnak telefonálok. És mivel az apjának borászata van, és én a clermont-i címe után érdeklődtem, azt hitte, el akarom rabolni, és majd váltságdíjat követelek érte. Szavamat adtam a hölgynek, hogy még csak célozni sem fogok Annabella sötét gyanúira. De nem lehet, hogy ő maga fogja nekem elmesélni? – firtattam.

– Soha, vagy majd tíz év múlva. Lehet, hogy maga ismeri a kisfiúkat. A kislányok mások.

A hölgy rám mosolygott és elment, én pedig intézkedni kezdtem repülőgépügyben. Volt egy szabad hely. Közöltem, hogy kettőre van szükség. Nagy telefonálgatás folyt. Végül egy VIP átengedte a helyét Annabellának. Fenner sietett, de elhalasztotta volna fontos találkozóját, ha vele ebédelek. Megint kibújtam a meghívás alól. Mikor a diplomaták Randyvel elhajtattak, megkérdeztem, ehetnénk-e valamit a kislánnyal itt a repülőtéren. A vendéglők és presszók persze nem működtek, de ránk ez nem vonatkozott. Már törvény felett álltunk. Egy bozontos hajú, barna férfi, nyilván civil ruhás rendőr, elkísért minket a váróterem mögötti kis bárba. Annabella szeme piros volt. Sírt a gyerek. De most felbátorodott. Mikor a pincér fölvette a rendelést, és én haboztam, milyen italt hozassak a kislánynak, ő közönyös hangon, gyorsan megjegyezte, hogy otthon mindig bort isznak. Túl hosszú blúzt viselt, feltűrt ujjal, cipője is kissé túl nagy volt. Én kényelmesen éreztem magam, mert már a nadrágom is megszáradt, és nem kellett makarónit ennem. Hirtelen eszembe jutottak a kislány szülei. A délutáni lapban megjelent a hír. Táviratot fogalmaztunk, és mikor felálltam az asztaltól, varázsütésre ott termett a ciceronénk, és elment feladni. Fizetésnél kiderült, hogy az igazgatóság vendégei voltunk. Olyan busás borravalót adtam tehát a pincérnek, amilyet Annabella egy igazi űrhajóstól elvárt. Már hős voltam a szemében, és meg is kedvelt, hát elárulta: leghőbb vágya, hogy átöltözhessen. Kalauzunk elkísért az Alitalia szállójába, ahol már várt a szobában a poggyászunk.

Kicsit siettetnem kellett a gyereket. Kiöltözött, mint egy dáma, és roppant méltóságteljesen vonultunk a repülőgéphez. Értünk jött a repülőtér igazgatóhelyettese: az igazgató rosszul érzi magát. Az idegei. A repülésirányítók kis Fiatja elvitt minket a Cessnához, a lépcsőnél egy jó modorú fiatalember elnézést kért, és megkérdezte: nem óhajtok-e fényképeket emlékül erről a drámai napról? Elküldik a megadott címre. A szőke nőre gondoltam, és nem kértem fényképeket. Kézfogások következtek. Nem esküdnék meg, hogy a kisebbfajta kavarodásban nem szorítottam-e meg azt a kezet, amelyhez nemrég hozzá voltam bilincselve. Szeretek kis géppel repülni. A Cessna könnyedén szállt fel, mint egy madár, és elsuhant észak felé. Hét után leszálltunk az Orlyn. Annabellát az apja várta. Még a gépen felírtuk egymás címét. Kedves ez a gyerek. Az apja már kevésbé. Ömlengve hálálkodott, és búcsúzóul mondott egy bókot, amelyet nyilván akkor talált ki, mikor a televízióban meghallotta, hogy „vérfürdő a lépcsőn”. Azt mondta, hogy bennem aztán van esprit de l΄escalier[88].

PÁRIZS

(ORLY – GARRGES – ORLY)

Megszálltam az Orlyn az Air France hoteljában, mert az emberem már nem volt bent a Centre National du Recherche Scientifique-ben, és nem akartam otthon háborgatni. Elalvás előtt be kellett csuknom az ablakot, mert facsarni kezdett az orrom, és rájöttem, hogy egész nap egyet sem tüsszentettem. Lám, elfogadhattam volna Fenner ajánlatát, de valahogy szerettem volna már Párizsban lenni.

Másnap mindjárt reggeli után telefonáltam a CNRS-be, ahol is közölték, hogy a doktorom szabadságon van, de nem utazott el, most fejezik be a háza építését. Telefonáltam hát Garges-ba, ahol lakik, de kiderült, hogy még csak most kötik be a telefonját. Mit volt mit tennem, elindultam bejelentés nélkül. A Gare du Nord-ról nem indultak a helyiérdekű vonatok. Figyelmeztető sztrájk. Mérföldes sor várt taxira, hát megkérdeztem, hol a legközelebbi autókölcsönző – a Hertz volt az –, és kibéreltem egy kis Peugeot-t. Párizsban autóval közlekedni kínszenvedés, ha ismeretlen helyre akar eljutni az ember. Az Opera közelében – nem én választottam ezt az útvonalat, valahogy odakerültem – egy kis furgon nekikoccant a lökhárítómnak, de nem tett kárt benne, hát továbbfurikáztam, a kanadai tavakra és egy pohár jeges vízre gondolva, mert rekkenő hőség volt, ami ilyenkor ritka. Garges helyett tévedésből Sarcelles-be jutottam, egy csúf szabvány lakótelepre, aztán egy sorompó előtt rostokoltam és izzadtam, légkondicionálásról álmodozva. Dr. Philippe Barth, akit az én emberemnek nevezek, ismert francia számítógép-szakember, egyben a Sûreté tudományos tanácsadója. Ő vezeti azt a csoportot, amely a nyomozókomputer programját szerkeszti. Céljuk: gépesíteni az olyan soktényezős ügyek megoldását, amelyekben a nyomozás szempontjából fontos tények mennyisége meghaladja az emberi memória befogadóképességét.

A ház színes lemezburkolata már elkészült. A kert igen régi lehet. Az egyik szárnyra pompás szilfák árnyéka borul, kavicsos autóbejáró, középen virágágy, ha jól sejtem, körömvirág – a botanika az egyetlen tudományág, amelytől az űrhajósokat megkímélik. Az ideiglenes garázsul szolgáló nyitott fészerben nyakig sáros 2 CV áll, mellette vajszínű Peugeot 604, minden ajtaja nyitva, szőnyegei a gyepre terítve, csurog róla a hab, mert egész falka gyerek mossa egyszerre – olyan fürgén, hogy első pillantásra meg sem tudom számolni őket. Barth gyerekei. A két nagyobb, egy fiú és egy kislány, kollektív angolsággal üdvözöl: mikor az egyik nem tudja a szót, a másik mondja helyette. Honnan tudták, hogy angolul kell velem beszélni? Mert táviratot kaptak Rómából, hogy jön egy űrhajós. És miről ismerték meg, hogy én vagyok az az űrhajós? Arról, hogy nadrágtartót senki sem hord. Szóval a derék Randy felkészítette őket. Míg a nagyobbakkal beszélgettem, a legkisebbik gyerek, nem tudom, fiú vagy kislány, hátratett kézzel körbevizitált, mintha azt keresné, honnan nyújtom a legérdekesebb látványt. Apjuk nem látszott ki bokros teendőiből, két választásom volt: vagy besétálok a házba, vagy autót mosok a gyerekekkel, de Barth doktor ekkor kidugta a fejét a földszinti ablakból. Meglepően fiatal volt, vagy inkább én nem szoktam még hozzá a saját koromhoz. A doktor udvariasan üdvözölt, de némi távolságtartást éreztem a hangjában, és azt gondoltam: rosszul tettük, hogy a Sûreté felől kerestük meg, és nem a CNRS felől.

De hát Randy meghittebb viszonyban van a rendőrséggel, mint a tudósokkal. Barth bevezetett a könyvtárba, mert a dolgozószobájában még a költözködés káosza honolt, és elnézést kérve kis időre magamra hagyott – lakkpecsétes köpeny volt rajta. A ház vadonatúj volt, a polcokon frissen kiválogatott könyvek, száradó politúr és viasz szaga, a falon észrevettem egy nagy fényképet, amelyen Barth a gyerekkel elefántháton ül. Néztem az arcát a fényképen, nem mondanám meg róla, hogy a francia számítógép-kutatás reménysége, de már megfigyeltem, hogy az egzakt tudományok képviselői a filozófusokhoz és más humán tudósokhoz képest igen jelentéktelen külsejűek.

Barth visszajött, elégedetlenül nézve a kezét, lakknyomok maradtak rajta; egy darabig módszereket ajánlgattam neki a lakkfolt eltávolítására. Leültünk az ablak elé. Megmondtam, hogy nem vagyok nyomozó, és semmi közöm a kriminológiához, csak bevontak egy fantasztikus és sötét ügybe, azzal jöttem hozzá, mert ő az utolsó reményünk. Csodálkozott, hogy milyen folyékonyan beszélek franciául, bár nem európai kiejtéssel. Megmagyaráztam, hogy a francia Kanadából származom.

Randy jobban hitt személyes varázsomban, mint én magam. Annyira fontos volt nekem Barth jóindulata, hogy már-már feszélyezett a helyzet. A Sûretét mint ajánlót nem tartotta valami sokra. Másfelől az egyetemi körök hangulata erősen hadseregellenes. Meggyőződésük, hogy az űrhajósokat a hadseregből toborozzák, ami nem mindig igaz – például az én esetemben sem. De hát mégsem kezdhettem az életrajzomat mesélni. Tétován törtem a fejem, miről beszéljek, hogy megtörjem a jeget, és mint jóval később elmondta, bizonytalanságom úgy az arcomra volt írva, annyira emlékeztettem egy rosszul felkészült diákra, hogy egy kissé megszánt, mert különben jól sejtettem: az ezredest, akinek ajánlását Randy megszerezte nekem, pojácának tartja, és viszonya a Sûrétével nem éppen zavartalan. De ott a könyvtárban ülve nem tudhattam, hogy a legjobb taktika a bizonytalanság.

Hajlandó volt meghallgatni a mondókámat. Én olyan rég ültem nyakig ebben az ügyben, hogy minden apró részletét betéve tudtam. Nálam voltak a mikrofilmek az egész anyaggal, hogy előadásomat illusztráljam, Barth meg éppen akkor csomagolta ki a vetítőt, hát bekapcsoltuk, az ablak ugyan nyitva maradt, függöny sem volt rajta, de ez nem zavart, mert a könyvtárt zöldes félhomályba borította a fák árnyéka.

– Ez a fejtörő – mondtam, befűzve az első tekercset a készülékbe – csupa olyan darabból áll, amely külön-külön átlátszó, de együttvéve átlátszatlanok. Már az Interpolnak is beletört a bicskája. Legutóbb szimulációs kísérletet végeztünk, majd azt is elmesélem. Nem hozott eredményt.

Tudtam, hogy Barth nyomozóprogramja kísérleti szakaszban van, a gyakorlatban még sehol sem alkalmazták, és eltérőek róla a vélemények, de mindenáron fel akartam kelteni az érdeklődését, hát hozzáláttam az események tömör ismertetéséhez.

Tavalyelőtt június huszonhetedikén a nápolyi Savoy hotel igazgatósága értesítette a rendőrséget, hogy Roger T Coburn ötvenéves amerikai állampolgár, aki előző reggel lement a strandra, még mindig nem tért haza. Ez gyanús volt, mert Coburn, aki tizenkét napja lakott a Savoyban, minden reggel lement a strandra, és mivel a szállodától csak háromszáz lépés a tenger, fürdőköpenyben járt le. A strandmester este megtalálta ezt a köpenyt Coburn kabinjában.

Coburnról mindenki tudta, hogy nagyszerűen úszik. Húsz-egynéhány évvel azelőtt a legjobb amerikai gyorsúszók közé tartozott, és korosodó úr létére is jó formában maradt, bár egy kissé hajlamos volt a hízásra. Senki sem vette észre eltűnését a zsúfolt strandon. Öt nap múlva jött egy kis vihar, és a hullámok partra vetették a holttestét. Halálát balesetnek tartották volna, hiszen minden nagyobb strandon évente legalább négy-öt ember vízbe fullad, de néhány apróság miatt nyomozást indítottak. Az elhunyt Illinoisban élt, ügynök volt, egyedülálló ember. Mivel balesetben halt meg, felboncolták, és a boncolás kimutatta, hogy üres gyomorral fulladt a vízbe. A hotelvezetőség viszont azt állította, hogy Coburn reggeli után ment a strandra. Nem túl lényeges ellentmondás, de a rendőrfőnök haragudott a városatyákra, akik tőkét fektettek a szállodák, köztük a Savoy fejlesztésébe, és röviddel azelőtt ugyanebben a Savoyban másik baleset történt, amelyről külön lesz szó. A rendőrség érdeklődni kezdett a szállodák iránt, amelyeknek vendégei szerencsétlenül szoktak járni. Egy fiatal rendőrtisztet bíztak meg a diszkrét nyomozással. Szimatolni kezdett a szálloda és lakói között. Újdonsült nyomozó lévén mindenáron csillogni akart a főnöke előtt. Buzgalma jóvoltából aztán elég furcsa dolgok derültek ki. Coburn délelőttönként strandolt, ebéd után pihent, délután pedig a Vittorini fivérek gyógyfürdőjébe járt kénes fürdőket venni a helybeli orvos, dr. Giono előírására, Coburn ugyanis kezdődő reumás bántalmakban szenvedett. Kiderült, hogy a Vittorini fürdőből hazajövet Coburnnak a halála előtti hét folyamán három autóbalesete volt, mindig azonos körülmények között: belehajtott a pirosba az útkereszteződésnél. A balesetek nem voltak súlyosak, kisebb koccanások, megúszta pénzbírsággal és szemrehányásokkal. Azonkívül ebben az időben felvitette a vacsorát a szobájába, nem járt le a szálloda éttermébe, mint addig. A pincért nem engedte be rögtön, előbb a zárt ajtón keresztül megbizonyosodott róla, hogy csakugyan a hotel dolgozója áll kint. Napnyugta után nem sétált többé az öböl körül, pedig üdülése első napjaiban minden este sétálni ment. Egyszóval minden arra vallott, hogy üldözéstől vagy veszélytől tart, hiszen piros lámpánál átrobogni közismert módja az autós üldözők lerázásának. Így az is érthetővé vált, miért tett óvintézkedéseket a szállodában. Ennél többet azonban nem sikerült kinyomozni. Coburn tizennégy éve elvált, gyermeke nem volt, a Savoyban senkivel sem érintkezett, azt is megállapították, hogy a városban nem voltak ismerősei. Csak annyi derült ki, hogy egy nappal vízbe fúlása előtt pisztolyt akart vásárolni a fegyverboltban, mert nem tudta, hogy Olaszországban a fegyvervásárláshoz engedély kell. Mivel engedélye nem volt, vásárolt egy töltőtollnak látszó eszközt, amely könnygáz és nehezen eltávolítható festék keverékét fecskendezi a támadóra. Ezt a töltőtollat, ki sem csomagolva, megtalálták a holmija között, így jutottak el a céghez, amely árusítja. Coburn nem tudott olaszul, a fegyverboltos nagyon gyengén beszélt angolul. Csak annyit tudott mondani, hogy az amerikai olyan fegyvert kívánt, amely veszélyes ellenfelet tesz ártalmatlanná, nem holmi zsebtolvajt.

Mivel Coburnnal mindig a gyógyfürdőből hazamenet történtek a balesetek, az ifjú nyomozó elment Vittoriniékhoz. Ott emlékeztek az amerikaira, mert elég nagy borravalókat osztogatott. De viselkedésében semmi különöset sem vettek észre, kivéve azt, hogy az utolsó napokban nagyon sietett, szinte még vizesen rohant el, nem törődve a fürdőmester figyelmeztetésével, hogy várja ki az előírásos tíz percet. Ez a vékonyka eredmény nem elégítette ki az ifjú nyomozót, a buzgalom és ihlet újabb rohamában rávetette magát a gyógyfürdő könyvelésére. Abban szerepel minden fizető vendég, aki fürdőket vett és hidroterápiás kezelésre járt.

Május közepe óta tíz másik amerikai állampolgár is járt a Vittorini gyógyfürdőbe, és négyen közülük, miután – akárcsak Coburn – fürdőkúra-bérletet váltottak (van egy-, két-, három– és négyhetes bérlet), nyolc vagy kilenc nap múlva abbahagyták a fürdőzést. Nem lett volna ebben semmi rendkívüli, hiszen bárkivel megtörténhet, hogy váratlanul el kell utaznia, és aligha megy el visszakérni az igénybe nem vett fürdők árát, de a nyomozó, mivel a könyvben a nevek is szerepeltek, elhatározta, hogy utánajár, mi történt velük. Mikor később megkérdezték, voltaképpen miért szorítkozott nyomozásában az Egyesült Államok állampolgáraira, nem tudott határozott választ adni. Egyszer azt mondta, hogy az „amerikai kapcsolat” ügy jutott eszébe, a rendőrség ugyanis nemrég számolt fel egy heroincsempész-hálózatot, amely Nápolyból az Egyesült Államokba csempészte a kábítószert, máskor meg azt, hogy azért szorítkozott az amerikaiakra, mert Coburn amerikai volt.

Ami a négy férfit illeti, akik fürdőbérletet váltottak, és abbahagyták a fürdőzést, az első közülük, Artúr J. Holler New York-i jogász, azért utazott el hirtelen, mert táviratot kapott, hogy meghalt a bátyja. Jelenleg is New Yorkban tartózkodik. Nős, harminchat éves, egy nagy reklámügynökség jogtanácsosa. A másik három egyben-másban hasonlított Coburnhoz.

Mindegyikük negyven és ötven közötti, elég jómódú, egyedülálló férfi volt, mindegyikük Giono doktor páciense. Az egyik amerikai, Ross Brunner jr., szintén a Savoyban lakott, mint Coburn, a másik kettő, Nelson C. Emmings és Adam Osborn, kisebb panzióban szállt meg, szintén az öböl partján. Az Egyesült Államokból meghozatott fényképek azt mutatták, hogy az áldozatok külsőleg is hasonlítottak egymásra. Csupa magas, erőteljes testalkatú, bár kissé hízásnak indult, enyhén kopaszodó férfi, aki szemlátomást leplezni igyekszik kopaszodását. Így aztán, noha Coburn holttestén a gondos törvényszéki orvosi vizsgálat nem talált erőszakra utaló nyomot, és a halál okának az izomgörcs vagy kimerülés okozta vízbe fulladást fogadták el, a rendőrfőnökség elrendelte a nyomozás folytatását. Utánanéztek, mi történt a három amerikaival. Nyomban megállapították, hogy Osborn váratlanul Rómába utazott, Emmings Nápolyból Párizsba repült, Brunner pedig megőrült. Brunner ügyét egyébként már ismerte a rendőrség, elég régóta. A Savoynak ezt a vendégét május első fele óta a nápolyi kórházban ápolták. Detroitban dolgozó autótervező volt. Üdülése első heteiben kifogástalanul viselkedett, délelőtt a napozóba járt, délután a Vittorini gyógyfürdőbe, vasárnaponként kirándult. Azt is tudták, hová, mert minden kirándulását az utazási iroda Savoy-beli kirendeltsége intézte. Járt Pompejiben, Herculaneumban, a tengerben nem fürdött, mert az orvos a veseköve miatt megtiltotta. Már befizette következő vasárnapi kirándulását Anzióba, de szombaton lemondta, és az előző két napon is furcsán viselkedett. Nem járt többé gyalog, még akkor is előhozatta a kocsiját, ha a hoteltól két utcasaroknyira volt dolga. Ezzel éppen elég bosszúságot okozott, mert a szálloda új parkolóját csak most építik, s a vendégek autói egyelőre a szomszéd épület udvarán szoronganak.

Brunner nem volt hajlandó maga hozni ki a kocsiját, megkövetelte, hogy a személyzet valamelyik tagja álljon a kocsival a bejárat elé, ebből néhány összezördülés adódott. Vasárnap nemcsak a kirándulásra nem ment el, hanem ebédelni sem jött le. Felhozatta az ebédet, és mihelyt a pincér belépett a szobájába, rátámadt, és fojtogatni kezdte. A dulakodásban eltörte a pincér egyik ujját, aztán kiugrott az ablakon. Kétemeletnyit zuhant, eltört a lába és a medencecsontja. A kórházban a töréseken kívül skizofréniás tudatzavart állapítottak meg nála. A szálloda vezetősége érthető okokból igyekezett eltussolni az ügyet. De Coburn halála után éppen ez az eset győzte meg a rendőrfőnökséget, hogy a nyomozást ki kell terjeszteni. Újra meg kellett vizsgálni az egész históriát. Kétségek merültek fel, hogy Brunner valóban kiugrott-e az ablakon, vagy netalán kilökték. De semmit sem találtak, ami a meglett korú, büntetlen előéletű pincér vallomásának hitelét megingatta volna.

Brunner még mindig a kórházban volt, tudata feltisztult ugyan, de a medencecsontja rosszul forrt össze, és a rokona, aki majd érte jön Amerikából, egyre halogatta az utazást. Végül egy kiváló szakember megerősítette a diagnózist: ismeretlen eredetű, akut pszichotikus rohamból következő beszámíthatatlanság. A nyomozás tehát holtpontra jutott.

A második amerikai, Adam Osborn agglegény, okleveles közgazdász, június ötödikén Nápolyból Rómába utazott az Avis cégnél bérelt gépkocsival, de olyan sebbel-lobbal távozott a szállodából, hogy ott maradt egy csomó holmija: villanyborotva, fogkefe, expander, papucs, hát ezeknek az utána küldése ügyében felhívták a Savoyból a római szállodát, amelyben Osborn szobát foglalt, de ő nem volt ott. A Savoy nem kereste tovább a szeszélyes vendéget, és csak a kiterjesztett nyomozás állapította meg, hogy Osborn nem érkezett meg Rómába. Az Avis irodában a nyomozó megtudta, hogy a kibérelt Opel Rekordot Zagarolo környékén, tehát Rómától nem messze találták meg az autópálya leálló sávjában, teljesen ép állapotban, benne Osborn minden holmijával. Mivel az Opel a cég római kocsiparkjához tartozott és római rendszáma volt, s Nápolyba csak azért került, mert egy francia turista Rómából Nápolyba ment vele, az Avis a római rendőrséget értesítette. így Osborn holmija, melyet a kocsiban találtak, a római rendőrfőnökségre került, és a nyomozást is a római rendőrség folytatta, mert Osbornt másnap hajnalban megtalálták – holtan. Egy autó gázolta el a del Sole Palestrinába vezető kijáratában, tehát majdnem kilenc kilométerre attól a helytől, ahol a bérelt kocsit hagyta.

Úgy látszott, hogy valami érthetetlen okból kiszállt, és gyalogolni kezdett az autópálya mellett, elért az első kijáratig, ott valaki elgázolta, aztán elmenekült. Az események menetét sikerült pontosan rekonstruálni, mert Osborn az autóban kiloccsantott egy kis kölnivizet a gumiszőnyegre. A rendőrkutya az éjszakai eső ellenére könnyen követte a nyomot. Osborn a leágazásig a leállósáv külső szélén gyalogolt, de ott, ahol az autópálya mesterséges völgyként átvág egy-egy dombláncot, többször is elhagyta a betont, és felkapaszkodott a legközelebbi magaslat tetejére. Aztán visszatért az útra, és továbbment. Az autópálya lehajtóútján széles cikcakkban ment az úttesten, mint a részeg, aztán koponyatörést szenvedett, és szörnyethalt. Az úttesten vérfoltok és reflektorüveg-morzsák maradtak. A római rendőrségnek mindeddig nem sikerült megtalálnia a gázolót. Elgondolkoztató volt, hogy Osborn kilenc kilométert gyalogolt az autópályán, és senki sem figyelt fel rá, pedig erős délutáni forgalom volt. Ha másnak nem, egy közúti járőrnek csak feltűnt volna, hiszen az autópályán gyalogolni tilos! Néhány nap múlva megjött a magyarázat: éjszaka valaki letett egy őrszoba elé egy táskát, benne Osborn golfütőivel. A golfütők nyelébe Osborn neve volt bevésve, és kézenfekvőnek látszott a gondolat, hogy Osborn a hátán vitte a golfütőket, és mivel az ütők tokban voltak, ő pedig rövid ujjú inget és farmert viselt, az autósok nyilván útmunkásnak nézték. A golfütők a baleset helyszínén maradtak, valaki felszedte őket, aztán mikor olvasott az újságban a nyomozásról, megijedt, hogy bűnügybe keveredik, és megszabadult az ütőktől.

Tisztázatlan maradt, milyen ok késztethette Osbornt arra, hogy kiszálljon a kocsijából, és gyalog elinduljon a golfütőkkel. Az üres kölnisüveg és az autóban talált kölninyomok azt sugalmazták, hogy Osborn rosszul lett, talán ájulás környékezte, ezért dörzsölte be kölnivel az arcát. A boncolás nem mutatott ki vérében alkoholt vagy bármiféle mérget. Mielőtt kiköltözött a Savoyból, a szemétvödörben elégetett néhány teleírt levélpapírt. A maradványokból már nem volt meg semmi, de a szállodában felejtett holmijai között találtak egy üres borítékot, a rendőrségnek címezve; úgy látszik, Osborn a rendőrséghez akart fordulni, de meggondolta magát.

A harmadik amerikai, Emmings az United Press International tudósítója volt. Közel-keleti riportkörútjáról hazafelé tartva megállt Nápolyban. A szállodában azt mondta, hogy legalább két hétig marad, de a tizedik napon váratlanul elutazott. A British European Airways irodájában jegyet váltott a Nápoly-London útvonalra, és elég volt egy telefon, hogy megtudják: Londonba érkezve öngyilkosságot követett el a repülőtér mosdójában. Szájba lőtte magát, eszméletét többé nem nyerte vissza, és három nap múlva meghalt a kórházban.

Elutazásának oka teljesen világos és érthető volt – a UPI megbízásának tett eleget, ugyanis táviratot kapott, hogy menjen Londonba, és derítse fel, mi az igazság az újabb parlamenti botrány körül. Emmings közismerten bátor és kiegyensúlyozott ember volt. Mindig onnét tudósított, ahol éppen háború tört ki – ott volt Vietnamban, és régen, kezdő riporter korában, Japán kapitulációja után Nagaszakiban, onnét küldött riportjával rögtön hírnevet szerzett.

A tények hallatán az ifjú rendőrtiszt, aki még mindig maga vezette a nyomozást, el akart repülni Londonba, a Közel-Keletre, sőt talán még Japánba is, de főnöke lehűtötte: hallgassa ki inkább azokat a személyeket, akikkel Emmings Nápolyban érintkezett. Tehát megint a szállodai dolgozókat, Emmings ugyanis egyedül utazott. Viselkedésében semmi különöset nem észleltek. Csak a takarítónő mondott valami érdekeset, aki Emmings távozása után rendbe hozta a szobát: a mosdóban és a kádban vérnyomokat látott, a fürdőszoba padlóján pedig véres kötést talált. A londoni boncolási jegyzőkönyv szerint Emmings bal csuklóján vágott seb volt. A még friss sebet ragtapasz takarta. Ebből arra következtettek, hogy Emmings már a hotelban öngyilkosságot akart elkövetni, megpróbálta elvágni az ereit, de aztán bekötözte magát, és kiment a repülőtérre. Ő is kénes fürdőket vett, lejárt a strandra, bérelt motorcsónakkal is furikázott az öbölben, egyszóval normális nyaralóként viselkedett.

Három nappal a kritikus dátum előtt fölment Rómába meglátogatni régi ismerősét, az amerikai nagykövetség sajtóattaséját. Az attasé elmondta, hogy Emmings kitűnő hangulatban volt, de a repülőtérre menet folyton hátranézegetett az autóban. Az attasé tréfásan meg is kérdezte tőle: talán ellenségeket szerzett az El Fatahban? Emmings erre mosolyogva azt felelte, hogy egészen más ügyről van szó, nem árulhatja el, miről, de sebaj, hamarosan megjelenik az újságok első oldalán. Négy nap múlva meghalt.

A nyomozó magával vitt segíteni még néhány rendőrt, és újra elment a gyógyfürdőbe, hogy évekre visszamenőleg átböngésszenek minden könyvet. Vittoriniék egyre kelletlenebbül fogadták, mert az örökös rendőrjárás a fürdő jó hírét veszélyeztette. De a könyvek az asztalra kerültek, és nyolc további nyomot találtak bennük.

Bár az események mechanizmusa érthetetlen maradt, az ifjú nyomozó elsősorban a középkorú külföldi férfiakkal foglalkozott, akiknek rendszeres életmódjában üdülésük második hete táján váratlan törés következett be.

Két nyom ártatlannak bizonyult. Az illető amerikai állampolgároknak a tervezettnél korábban kellett elutazniuk Nápolyból, az egyiknek azért, mert a gyárában sztrájk tört ki, a másiknak pedig azért, mert felperesként meg kellett jelennie a bíróságon, ugyanis beperelt egy építővállalatot, amely hanyagul végezte házában a vízvezeték-szerelési munkákat. A tárgyalást lényegtelen okokból előbbre hozták.

A sztrájkolókkal tárgyaló gyáros ügyében csak később szüntették be a nyomozást, az illető ugyanis meghalt, és minden halálesetet alaposan megvizsgáltak. De végül az amerikai rendőrség közölte, hogy a gyáros agyvérzés következtében hunyt el, két hónappal hazatérése után. Évek óta agyér-elmeszesedésben szenvedett. A következő nyom – a harmadik – bűnügyi színezetű volt ugyan, de nem csatolták az aktacsomóhoz, mert az illető amerikai hirtelen „eltűnésének” oka az volt, hogy a nápolyi rendőrség letartóztatta. Az Interpol megbízásából nyomoztak utána, és amikor letartóztatták, jelentős mennyiségű heroint találtak nála. A nápolyi börtönben várt a tárgyalásra.

A nyolc közül három nyomot tehát törölhettek. Két további kétséges volt. Az egyik eset: egy negyvenéves amerikai férfi, aki járt ugyan kezelésre a Vittorini gyógyfürdőbe, de nem kénes fürdőket vett, a kúrát pedig azért hagyta abba, mert vízisízés közben megsérült a gerince. Sárkányrepülővel vízisízett, vagyis fölemelkedett a vízről, és a levegőben vitorlázott. A vontató motorcsónak túl hirtelen fordult, és ő tízegynéhány méter magasból lezuhant. Hosszabb időre gipszágyba kellett fektetni. A motorcsónak vezetője is amerikai volt, jó ismerőse a sérültnek, de az esetet nem tették véglegesen félre, mert a sebesült, már a kórházban, erősen belázasodott, hallucinált és félrebeszélt. A diagnózis a trópusokról behurcolt valamiféle egzotikus betegség és huzamos ételmérgezés között ingadozott.

A következő kétséges eset szenvedő alanya egy hatvan felé járó nyugdíjas volt, Olaszországból bevándorolt amerikai állampolgár, aki dollárnyugdíjával hazatért Nápolyba. Kénes fürdőket vett a reumájára, és azért hagyta hirtelen abba a kúrát, mert úgy találta, hogy árt a szívének. Belefulladt a fürdőkádba, saját lakásában, hét nappal azután, hogy utoljára járt a gyógyfürdőben. A boncolási jegyzőkönyv szerint a tüdeje megtelt vízzel, és a szíve hirtelen megállt. A törvényszéki orvos semmi gyanúsat nem látott az esetben, de a Vittorini gyógyfürdőben keresgélő nyomozók újra előásták. Felmerült a gyanú, hogy a nyugdíjas nem szívroham következtében fulladt a kádba, hanem valaki a víz alá nyomta: a fürdőszoba ajtaja nem volt belülről bezárva. A rokonok kihallgatása azonban nem támasztotta alá ezt a gyanút, anyagi indíték sem volt, hiszen a nyugdíjat nem lehet örökölni.

A kezdeti nyolc közül három nyom bizonyult forrónak: olyan újabb áldozatokhoz vezetett, akiknek sorsa teljesen beleillett a növekvő sorozatba. Megint az öregedés küszöbén álló, magányos férfiak, de ezúttal nem csupa amerikai. Egyikük, Ivar Olaf Leyge Malmőben volt mérnök. A másik, Kari Heinz Schimmelreiter Grazban élő osztrák. A harmadik, James Brigg írónak nevezte magát, valójában alkalmi megbízásokból élő forgatókönyvíró volt. Washingtonból először Párizsba utazott, és ott kapcsolatba lépett az erotikus és pornográf irodalomra szakosodott Olympia Press kiadóval. Nápolyban egy olasz családnál bérelt szobát. A háziak semmit sem tudtak róla azon kívül, amit ő maga jelentett ki, mikor beköltözött, nevezetesen hogy „az élet sűrűjét” akarja tanulmányozni. Nem tudtak róla, hogy Brigg gyógyfürdőbe jár. Az ötödik napon nem tért haza éjszakára. Nyomtalanul eltűnt. Mielőtt a rendőrséget értesítették volna, a háziak meg akartak győződni, fizetőképes-e a lakójuk, pótkulccsal benyitottak a szobájába, és ámulva látták, hogy nemcsak Brigg tűnt el, hanem minden holmija is. Csak egy üres bőrönd maradt. Ekkor jutott eszükbe, hogy a lakójuk mindennap tömött aktatáskával ment el, és üressel jött vissza. A család kifogástalan hírnévnek örvendett, és régóta foglalkozott szobakiadással, így a vallomásnak hitelt kellett adni. Brigg atlétatermetű, kopaszodó férfi volt, arcán nyúlajkműtétből maradt heg. Családja nem volt, vagy legalábbis nem sikerült megtalálni. A párizsi kiadó azt vallotta, hogy Brigg felajánlotta neki: könyvet ír az amerikai szépségkirálynő-választások kulisszatitkairól. Az ajánlatot érdektelennek találta, és elutasította. Mindezek az adatok igazak lehettek. Sem megerősíteni, sem cáfolni nem sikerült őket. Brigg olyan tökéletesen eltűnt, hogy senkit sem találtak, aki látta volna, miután eltávozott bérelt szobájából. Csak úgy találomra nyomoztak utána a prostituáltak, kerítők, kábítószeresek alvilágában, de hiába. A Brigg-ügy tehát igazság szerint a kétségesekhez tartozik, de bármilyen furcsán hangzik ez, nem ejthető el, mivel Brigg szénanáthában szenvedett.

Nem ébresztett hasonló kétségeket a svéd és az osztrák sorsa. Az előbbi, Leyge, a Himalája-klub régi tagja, Nepál hétezres csúcsainak meghódítója, a válása után érkezett Nápolyba. A Róma hotelban lakott, tehát a belvárosban, a tengerben nem fürdött, a strandra nem járt, csak a napozóban süttette magát, múzeumokat látogatott, és kénes fürdőket vett. Május tizenkilencedikén késő este elutazott Rómába, bár eredetileg azt mondta, hogy Nápolyban tölti az egész nyarat. Rómában, poggyászát a kocsiban hagyva, bement a Colosseumba, felmászott a falak legmagasabb szintjére, majd a külső oldalon lezuhant. Szörnyethalt. A vizsgálóbíró megállapítása így hangzott: „Hirtelen tudatzavar okozta öngyilkosság vagy baleset.” A daliás, szőke svéd fiatalabbnak látszott a koránál. Gondosan ügyelt a külsejére és jó kondíciójára. Minden reggel hatkor teniszezett, nem ivott, nem dohányzott, egyszóval mindent megtett, hogy jó formában maradjon. A válást kölcsönös megegyezés alapján mondták ki, a megadott indok a házastársak jellembeli eltérése volt. Ezeket a körülményeket a svéd rendőrség útján állapították meg, hogy kizárhassák a hosszú házasság csődje okozta akut depressziót mint az öngyilkosság okát. Bebizonyosodott, hogy a házastársak hosszú évek óta külön éltek, és csak azért fordultak a bírósághoz, hogy a tényleges helyzetet jogerőre emeljék.

Az osztrák férfi, Schimmelreiter története bonyolultabb. Tél közepe óta Nápolyban tartózkodott, és áprilisban kezdett kénes fürdőket venni. Április végéig azt mondta, hogy nagyon jót tesznek neki, ezért májusra is meghosszabbította a bérletét. Egy héttel később álmatlanság kezdte gyötörni, ingerlékeny és harapós lett, azt állította, hogy valaki turkál a bőröndjeiben, meg hogy eltűnt az aranykeretes tartalék szemüvege, és mikor a szemüveg előkerült a kanapé mögül, erősködött, hogy a tolvaj dobta oda. Életmódját töviről hegyire felderíthették, mert egy kis panzióban lakott, és mielőtt a kedélye így megváltozott, jó barátságban volt az olasz panziósnővel. Május tizedikén Schimmelreiter megbotlott a lépcsőn, beverte a térdét, ágyban kellett feküdnie. Két nap múlva megszűnt az ingerlékenysége, megint szívélyesen beszélgetett a panziósnővel, de mivel csak a térdfájása múlt el, és a reumája tovább kínozta, ismét járni kezdett a gyógyfürdőbe. Néhány nap múlva éjnek évadján felverte az egész panziót segélykiáltásaival. Ököllel szétzúzta a tükröt, mert – ahogy mondta – valaki bujkált a tükör mögött, aztán kiszökött az ablakon át. Ez persze képtelenség volt, hiszen a tükör a falon lógott. A panziósnő sehogy sem tudta megnyugtatni a feldúlt Schimmelreitert, hát kihívott egy ismerős orvost, és az megállapította, hogy a beteget szívinfarktus fenyegeti. Az ilyen állapot olykor tudatzavarokat idézhet elő. Legalábbis ezt mondta az orvos. A panziósnő ragaszkodott hozzá, hogy a beteget kórházba szállítsák, és ez meg is történt. De az osztrák előbb még széttörte a fürdőszobatükröt, meg egy harmadikat a lépcsőfordulóban, csak aztán sikerült végre elvenni tőle a botját, amellyel csapkodott. A kórházban nyugtalanul viselkedett, sírt, az ágy alá akart bújni, azonkívül több fulladásos rohama volt, ugyanis asztmában szenvedett. Gondozójának, egy kórházi gyakorlaton lévő orvostanhallgatónak elmesélte a titkát, lelkére kötve, hogy senkinek el ne mondja: a Vittorini gyógyfürdőben már kétszer megmérgezték, mérget szórtak a fürdővizébe, a tettes pedig a fürdőszolga, aki minden bizonnyal az izraeli titkosszolgálat ügynöke. Az orvostanhallgató nem tudta eldönteni, hogy ezt a kijelentést be kell-e írni a kórtörténetbe. A főorvos viszont szklerotikus demencia okozta üldöztetési szindróma tünetének minősítette. Május végén Schimmelreiter tüdővizenyőben meghalt. Családja nem volt, Nápolyban temették el a város költségén, mert a kórházi ápolás kimerítette szerény pénztartalékait. Ennyiben az eset kivételes a sorozatban: az összes többi áldozattal ellentétben ez a külföldi vagyontalan volt. A későbbi nyomozás megállapította, hogy Schimmelreiter a háború alatt írnok volt a mauthauseni koncentrációs táborban, Németország veresége után bíróság elé állították, de nem ítélték el, mert a tanúk – volt foglyok – többségének a vallomása mellette szólt. Némelyek ugyan azt állították, hogy verte a foglyokat, de az ilyen vallomások csupán harmadik személyek beszámolói voltak, Schimmelreiter bűnössége nem bizonyosodott be. Noha egészségi állapotának kétszeri rosszabbra fordulása és a Vittorini gyógyfürdő látogatása között okszerű összefüggés látszott kibontakozni, az elhunyt vélekedése annyiban alaptalan volt, hogy nincs olyan méreg, amely a fürdővízben feloldva az agyra fejtene ki hatást.

A fürdőszolga, akit az osztrák a mérgezéssel gyanúsított, nem volt zsidó, hanem szicíliai, és semmi köze sem volt az izraeli titkosszolgálathoz. Ezúttal is le kellett mondani arról, hogy az esetet bűnügynek tekintsék.

Az aktacsomó már hat olyan személy ügyét tartalmazta (nem számítva az eltűnt Brigge-et), aki véletlenszerű okokból erőszakos vagy hirtelen halált halt. Mindig a gyógyfürdőből indultak ki a szálak, és mivel Nápolyban több gyógyfürdő is van, most azoknak a könyveit kezdték böngészni. A nyomozás nőtt, mint a lavina – huszonhat esetet kellett kivizsgálni, mert viszonylag gyakran előfordul, hogy a vendég abbahagyja a fürdőzést, de nem kéri vissza a pénzét, hiszen elég szerény összegekről van szó. De minden ilyen nyomon végig kellett haladni, így a vizsgálódás lassan ment. Minden ügyet csak akkor zártak le, ha a keresett személyt sikerült jó egészségben megtalálni.

Május közepén érkezett repülőgépen Nápolyba Herbert Heyne német származású amerikai állampolgár, egy baltimore-i drug-store-hálózat negyvenkilenc éves tulajdonosa. Asztmás volt, évek óta kezelték szanatóriumokban, és egy tüdő-szakorvos ajánlotta neki, hogy a reumás szövődményekre való tekintettel kénes fürdőket vegyen. Egy kis gyógyfürdőbe járt a Piazza Municipalén levő szállodája közelében, kizárólag a hotel vendéglőjében étkezett, és kilenc nap múltán botrányt csapott: azt állította, hogy az ételek undorítóan keserű ízűek. A vendéglői jelenet után otthagyta a hotelt, és elutazott Salernóba, megszállt egy tengerparti panzióban, és késő este elindult fürödni. A portás le akarta beszélni az éjszakai strandolásról, mert a tenger erősen hullámzott, és már majdnem teljesen besötétedett, de ő azt mondta: nem fulladhat a vízbe, mert egy vámpír csókjától fog meghalni, de majd csak a távoli jövőben. Megmutatta a portásnak azt a helyet, ahol majd a halálos csók éri: a csuklóján. A portás tiroli ember volt, honfitársának tekintette a vendéget, hiszen németül beszélgettek, ezért rövidesen utánament a partra, és meghallotta Heyne segélykiáltását. Akadt egy mentő, a németet kihalászták, de mivel beszámíthatatlanul viselkedett – megharapta kimentőjét –, kórházba szállították, ott az éjszaka kellős közepén fölkelt az ágyból, beverte az ablaküveget, és egy üvegcseréppel fölvágta az ereit. Az ügyeletes ápolónő még idejében hívta az orvost, megmentették az elvérzéstől, de a fuldoklástól tüdőgyulladást kapott, asztmás embernél az ilyesmi súlyos lefolyású, így aztán nem is tért többé eszméletre, és három nap múlva meghalt. Az öngyilkossági kísérletet a nyomozás során a fuldoklás sokkhatásának rovására írták, a fuldoklás okozta a tüdőgyulladást is. Több hónappal később az Interpol vette kezébe az ügyet, mert Heyne jogtanácsosa Baltimore-ban levelet kapott Nápolyból; a levelet Heyne adta fel, mielőtt Nápolyból Salernóba indult, és azt írta benne, hogy hirtelen halála esetén azonnal értesítsék a rendőrséget, mert valaki az életére tör. Konkrét tényeket nem tartalmazott a levél, csak egy utalást, hogy illető ugyanabban a szállodában lakik. A szöveget kirívó germanizmusok tarkították, márpedig Heyne, aki húsz éve élt az Egyesült Államokban, tökéletesen tudott angolul. A fenti körülmény és az elváltozott kézírás miatt az ügyvéd kétségbe vonta a szállodai papírra írt levél hitelességét, de mikor megtudta, hogy ügyfele meghalt, mégis értesítette a hatóságokat. A grafológiai vizsgálat kimutatta, hogy Heyne saját kezűleg írta a levelet, de sebbel-lobbal és feldúlt lelkiállapotban. A nyomozást itt is be kellett szüntetni.

A következő személy, akinek történetét rekonstruálták, Ian E. Swift volt, szintén amerikai állampolgár, származására nézve angol, egy nagy bostoni bútorgyár ötvenkét éves vezetője, aki május első napjaiban hajón érkezett Nápolyba, bérletet váltott az Adriatica gyógyfürdőbe, de az első hét után abbahagyta a kúrát. Eleinte Livornó környékén lakott egy olcsóbb szállodában, majd ugyanaznap, amikor a fürdőkúrát abbahagyta, átköltözött a fényűző Excelsiorba. Kihallgatták a két hotel személyzetét, és mintha két különböző emberről hallottak volna. Livornóban egy olyan Swiftre emlékeztek, aki üzleti leveleket irkált a szobájában, panziós menüre fizetett be, mert az olcsóbb, esténként pedig moziba ment.

Az Excelsior Swiftje autót bérelt, sofőrt és magánnyomozót fogadott fel, egyik éjszakai lokálból a másikba hajtatott, megkövetelte, hogy naponta áthúzzák az ágyát, virágokat küldött a hotelba önmagának, lányokat szólított le az utcán, meghívta őket autózni és vacsorára, nyakra-főre vásárolgatott a boltokban. Ez a duhaj élet mindössze négy napig tartott. Ötödik nap levelet hagyott a recepcióban a magánnyomozónak, az álmélkodva olvasta el az üzenetet, és megpróbált telefonon beszélni Swifttel, de Swift nem vette föl a kagylót, pedig a szobájában volt. Ott is maradt egész nap, nem ebédelt, de vacsorát hozatott fel, ám a pincér üresen találta a szobát. Swift a fürdőszoba félig nyitott ajtaja mögül beszélt vele. Másnap ugyanígy viselkedett, mintha látni se bírná a pincért. Még akkor is ilyen bogaras volt, amikor az Excelsiorba érkezett Harold Kahn, Swift régi ismerőse és volt üzlettársa, aki hosszabb időt töltött Japánban, és most készült hazatérni. Véletlenül megtudta, hogy Swift is ebben a szállodában lakik, meglátogatta, és negyvennyolc óra múlva mindketten elutaztak New Yorkba egy Panamerican-géppel.

Swift esetét beiktatták a sorozatba, bár nem látszott tipikusnak, mivel hiányzott a végzetes epilógus. De sok minden arra vallott, hogy Swift csak Kahnnak köszönheti szerencsés hazatérését. A magánnyomozó elmondta, hogy Swift olyan benyomást tett rá, mintha nem volna teljesen normális. Arról mesélt, hogy kapcsolatban áll az Éjszaka Erői nevű terrorista szervezettel, finanszírozni akarja a terroristákat, hogy cserébe megvédjék a bérgyilkosoktól, akiket a konkurencia küldött utána Bostonból. A magánnyomozót azért fogadta fel, hogy tanúja legyen a terroristákkal folytatandó tárgyalásnak, és egyben megvédje a merényletektől. Mindez igen valószínűtlenül hangzott, és a nyomozó eleinte úgy vélte, hogy ügyfele valamilyen kábítószer hatása alatt áll. Aztán Swift váratlanul felmondott neki egy rövid levélben, amelyhez százdolláros bankjegyet mellékelt. Azokról, akik az életére törtek, csupán annyit mondott, hogy folyton a nyakára jártak a livornói szállodában, ami nem felelt meg az igazságnak: egyetlen látogatója sem volt.

Nem volt könnyű Kahntól megtudni, mi történt Nápolyban közte és Swift között, hiszen az amerikai rendőrség semmilyen címen nem indíthatott nyomozást. Sem Swift, sem Kahn nem követett el semmiféle bűncselekményt, mindketten annak rendje és módja szerint hazatértek az Egyesült Államokba, Swift szépen tovább vezette a gyárát, de az olasz fél makacskodott, remélve, hogy Kahn olyan részletekről tud, amelyek fényt vetnek az addigi eseményekre. Kahn először semmit sem akart mondani, csak amikor részben beavatták az ügy hátterébe, és biztosították a hatóság teljes diszkréciójáról, akkor volt hajlandó írásos vallomást tenni. A jegyzőkönyv nagy csalódást okozott az olasz félnek. Swift szívélyesen fogadta Kahnt, ámbár nem engedte be rögtön; előbb kérdéseket tett fel a csukott ajtó mögül, hogy megbizonyosodjék róla, valóban ő-e az. Kissé zavartan ismerte be, hogy mostanában „butaságokat” csinált, mert megmérgezték. Egész józanul viselkedett, a szobáját azért nem hagyta el, mert gyanakodni kezdett a felfogadott detektívre. Úgy vélte, a detektív átállt „a másik oldalra”. Mutatott Kahnnak egy levelet, amelyben valaki húszezer dollárt követelt tőle, és azzal fenyegette, hogy megmérgezi. A levelet állítólag még Livornóban kapta, és nem törődött vele, de rosszul tette, mert miután a kijelölt napon nem fizetett, másnap olyan beteg lett, hogy alig bírt lábra állni. Fél napon át lázálmokkal viaskodott és szédült, ezért gyorsan összecsomagolt, és átköltözött az Excelsiorba. Tudta, hogy ilyen könnyen nem szabadul a zsarolótól, ezért fogadott detektívet, de nem mondta meg neki rögtön, miért van rá szüksége, gondolta, először alaposan szemügyre veszi, hiszen mégiscsak vadidegen ember, és a költekező életmóddal „próbára tette”. Mindez viszonylag értelmesen hangzott, csak azt nem lehetett tudni, miért maradt Swift Nápolyban, mikor semmi sem köti ide. Kijelentette, hogy a kénes fürdők jót tettek a reumájának, és be akarja fejezni a kúrát, hogy a hatás tartós legyen. Kahn először rábólintott erre az érvre, de aztán végiggondolta mindazt, amit Swift elmesélt, és elég hihetetlennek találta a históriát. Kétségeit igazolta, amit a hotel személyzete mondott Swift viselt dolgairól. Swift igazán elvetette a sulykot, mikor kétes hírű nőszemélyekkel dorbézolt, pusztán azért, hogy a detektívjét próbára tegye. Ezt nyíltan meg is mondta Swiftnek. Ő azt felelte, hogy Kahnnak igaza van, de hiszen már mondta, hogy zavartan viselkedett, mert megmérgezték. Kahn most már csaknem teljesen bizonyosra vette, hogy barátján elmebetegség tört ki, tehát elhatározta, hogy minél előbb hazaviszi az Egyesült Államokba, mégpedig oly módon, hogy kész tények elé állítja. Kifizette a hotelszámlát, megvette a repülőjegyeket, és nem tágított Swift mellől, míg együttes erővel össze nem csomagoltak, hogy kivitessék magukat a repülőtérre. A jegyzőkönyv bizonyos ellentmondásaiból sejteni lehetett, hogy Swift nem követte kezes bárányként a megmentőjét. A szálloda személyzete be is számolt róla, hogy a két amerikai ugyancsak hajba kapott az elutazás előtt, de függetlenül attól, hogy alkalmazott-e Kahn némi erőszakot az érvei mellé, világos volt, hogy nem tud olyan információt adni, amely előbbre vinné a nyomozást. Az egyetlen tárgyi bizonyíték, a levél, elveszett, Kahn csak az első oldalát látta, emlékezett, hogy géppel írt szöveg volt, elmosódott betűs, sokadik indigómásolat, angolul, de tele nyelvtani hibákkal, és arra is emlékezett, hogy mikor már Amerikában megkérdezte Swiftet, mi lett a levéllel, Swift felkacagott, és kinyitotta íróasztala fiókját, hogy odaadja a levelet Kahnnak, de a levél nem került elő. Maga Swift csökönyösen megtagadta a választ bármiféle kérdésre, amely nápolyi élményeivel kapcsolatos. A szakemberek az összegyűlt anyagban valószínű tények és abszurdumok keverékét látták. A zsaroló levelek írásának ismert módja, hogy az indigó fölé néhány vastag papírlapot tesznek be a gépbe, mert az elmosódott másolat alapján nehezebb felismerni a betűk egyéni formáját, tehát azonosítani az írógépet, amelyen a szöveg készült. Ez a módszer viszonylag új, laikusok általában nem ismerik. A levél tehát valódi lehetett. Swift viselkedése viszont egészen más tészta. Így nem viselkedik egy megzsarolt ember, ha azt hiszi, hogy a fenyegetéseket kezdik beváltani. A szakértők tehát oda lyukadtak ki, hogy ebben az esetben két különböző ügy keresztezte egymást: a feltehetőleg valóságos zsarolási kísérlet, amellyel Livornóban egy helyi bűnöző próbálkozott (erre vallana a levél rossz angolsága) és az amerikai időleges elmezavara. Ha így volt is, az ügy, beillesztve a szélesebb körű nyomozásba, semmire sem derített fényt, csak még sötétebbé tette az egész históriát, mert Swift úgynevezett elmezavarának kórképe megegyezett a többi eset tipikus lefolyásával.

A következő nyom: egy Franz Mittelhorn nevű svájci, aki május huszonhetedikén érkezett Nápolyba. Esete annyiban tér el a többitől, hogy Mittelhornt jól ismerték a panzióban, ahol lakott, mert minden évben ott szállt meg. Tehetős agglegény volt, egy nagy antikvárium tulajdonosa Lausanne-ban, bogaras ember, de engedtek minden szeszélyének, mert becses vendégnek számított. Két egymásba nyíló szobát vett ki, az egyiket dolgozószobának használta, a másikat hálószobának. Minden étkezés előtt nagyítóval megvizsgálta, elég tiszták-e a tányérok és evőeszközök, saját receptjei szerint főzetett magának, mert allergiás volt különböző ételekre. Gyakran felduzzadt az arca, mint a Quincke-kórosoknak szokott, ilyenkor behívatta az étterembe a szakácsot, és lehordta. A pincérek azt állították, hogy Mittelhorn napközben olcsó vendéglőkbe tér be, mert imádja a hallevest, amitől az orvos eltiltotta, egyszóval nem tartja be a diétáját, aztán jeleneteket rendez a panzióban. Utolsó nyaralásakor némileg változtatott az életmódján, mert tél óta reuma kínozta, és az orvos iszapfürdőket ajánlott neki. A Vittoriní gyógyfürdőbe járt. Állandó borbélya volt Nápolyban, mindennap eljött a panzióba, és Mittelhorn hazulról hozott toaletteszközeit használta, mert Mittelhorn nem engedte, hogy idegen borotvával vagy fésűvel érjenek hozzá. Dühöngött, amikor érkezése után megtudta, hogy az illető borbély elköltözött. Egyfolytában zsörtölődött, míg új bizalmasra nem talált.

Június hetedikén begyújtatott a kandallóba. A kandalló a nagyobbik szoba dísze volt, és sohasem tüzeltek benne, de Mittelhorn szava parancsnak számított. Megtették hát, amit kívánt, bár húsz foknál melegebb, napsütéses idő volt. A kandalló kissé füstölt, de Mittelhornt ez furcsamód nem zavarta. Szobájába zárkózott, és nem ment el vacsorázni. Ez hallatlan eset volt, mert sohasem mulasztotta el az étkezéseket, és a pontosság kedvéért két órát is viselt, karórát és zsebórát. A telefonokra és a kopogtatásra nem reagált, erre betörték az ajtót, a zárat ugyanis belülről beszögezte egy eltört körömreszelővel. Eszméletlenül találták a füstös szobában. Az üres altatós üvegcse arra vallott, hogy megmérgezte magát, ezért kórházba vitették a mentőkkel. Június végén Rómába ment volna egy árverésre, így egész bőröndre való régi nyomatot hozott magával. A bőrönd üres volt, a kandalló viszont tele pernyével. A pergameneket, amelyek nem akartak elégni, a borbélyollóval keskeny csíkokra metélte, a fametszetek keretét pedig ízzé-porrá törte. A berendezésben semmi kárt nem tett, csak a függönyzsinórt találták összecsomózva és elszakadva – úgy látszik, megpróbálta felakasztani magát, de a zsinór nem volt elég erős. Erről tanúskodott az ablak elé állított zsámoly is.

Kétnapi alvás után magához tért. Az orvos kezdődő pangásos tüdőgyulladásra gyanakodott, és megröntgeneztette. Éjszaka Mittelhorn nyugtalan lett, félrebeszélt, hol azt kiabálta, hogy ő ártatlan, nem ő volt az, hol meg fenyegetőzött és veszekedett valakivel, végül megpróbált kiugrani az ágyból, ekkor az ápolónő, aki egyedül nem boldogult vele, elfutott az orvosért. Rövid távolléte alatt Mittelhorn berohant a különszobája melletti ügyeletes szobába, beverte a gyógyszeres szekrény üvegajtaját, és megivott egy üvegcse jódot. Harmadnap belehalt súlyos belső sérüléseibe.

A hivatalos orvosi jelentés szerint heveny depressziós tudatzavarban öngyilkosságot követett el. De amikor felújították a nyomozást, és részletesen kihallgatták a panzió személyzetét, az éjszakai portásnak eszébe jutott egy különös incidens, amely a kritikus napot megelőző estén játszódott le.

A recepcióban a pulton állt egy doboz boríték és levélpapír, a vendégek és látogatók kényelmére. A küldönc vacsora után hozta meg az operajegyet, amelyet Mittelhorn német szomszédja rendelt. A német nem tartózkodott a panzióban, ezért a portás a jegyet egy borítékba tette, és a vendég rekeszébe akarta helyezni, a szobakulcs fölé. Tévedésből Mittelhorn rekeszébe tette a borítékot. A hazatérő Mittelhorn a kulcsával együtt a borítékot is átvette, felszakította, és a hallban álló lámpához ment vele, hogy a levelet elolvassa. Megtántorodott, a fotelba roskadt, és eltakarta a szemét. Jó darabig ült így, aztán még egyszer megnézte a kezében tartott papírt, és a szobájába sietett, szinte futva. Ekkor a portásnak eszébe jutott a futár, a jegy, és zavarba jött, hiszen ő maga rendelte telefonon a jegyet, tehát emlékezett rá, hogy a németé, nem Mittelhorné. Látta, hogy a német rekeszében nincs boríték, így most már biztos volt benne, hogy tévedésből Mittelhornnak adta át a jegyet. Fölment, hogy visszakérje. Kopogtatott, és miután nem kapott választ, benyitott. A szoba üres volt. A feltépett boríték és az összegyűrt papírlap az asztalon feküdt. A portás belenézett a borítékba, és benne találta a jegyet, amelyet Mittelhorn nyilván észre sem vett. Zsebre tette hát a jegyet, de kíváncsi lett, mi állhatott a papírlapon, hogy a svájci ennyire megrendült tőle. Kisimította a papírt. Teljesen üres volt. Döbbenten ment ki a szobából, és semmit sem szólt a svájcinak, aki éppen visszafelé jött a folyosón, a hűtőszekrényből kivett ásványvízzel.

Mivel a nyomozásnak ebben a szakaszában már minden szalmaszálba belekapaszkodtak, az üres papírlap ügye nagy jelentőséget nyert, hiszen Mittelhorn éppen másnap gyújtatott be a kandallóba, és égette el egymás után értékes nyomatait, alighanem reggeltől estig, bár ebédelni még lement. Az üres papírlap talán valami egyezményes jel vagy üzenet volt, és attól süllyedt Mittelhorn depresszióba, vagy pedig hallucinált, és látni vélt valamit az üres papíron. Az előbbi lehetőség igen valószínűtlennek látszott, hiszen az effajta olcsó kémfilmötlet egyáltalán nem illett bele mindabba, amit Mittelhornról tudtak: maga a megbízhatóság, komoly antikvárius és szakértő; üzleti ügyeiben semmi titokzatos vagy bűntényre utaló nyomot nem találtak. De amikor egyre mélyebbre ástak a múltjában, eljutottak a második világháború alatt lejátszódott eseményekig. Mittelhorn akkor az egyik legnagyobb német antikvárium vezetője volt Münchenben. A tulajdonos nála idősebb, jómódú zsidó ember volt. A nürnbergi törvények életbe lépése után Mittelhorn lett az antikvárium megbízott vezetője, a tulajdonost elhurcolták a dachaui koncentrációs táborba, és ott pusztult el. A háború után Mittelhorn birtokába vette az antikváriumot, egy dokumentumot felmutatva, amelyben az elhunyt tulajdonos minden vagyonát ráruházza. Rebesgették, hogy ezt a dokumentumot erőszakkal íratták alá, és Mittelhorn keze benne volt az ügyben. Ez csak pletyka volt, de Mittelhorn két év múlva a cégével együtt átköltözött Svájcba, és Lausanne-ban telepedett le. Kézenfekvőnek látszott tehát a feltevés, hogy lelki válsága ezekkel a majdnem negyven évvel ezelőtti eseményekkel függött össze, hallucinációjában az üres papírlapot a régi eseményekre, talán az ő bűneire vonatkozó írásnak vélte, fokozódó tudatzavarában elhatározta, hogy megsemmisíti értékes vagyontárgyait, majd teljesen megtébolyodva öngyilkosságot kísérelt meg. Mikor a kórházban magához tért, látomásai lehettek, a halott ember vádjai ellen próbált védekezni, aztán megismételte öngyilkossági kísérletét. Mindez lehetséges, bár a hipotézis elég mesterkéltnek látszik, és főleg semmilyen magyarázatot nem ad arra, hogy tulajdonképpen mi kergette hirtelen őrületbe ezt a kiegyensúlyozott embert. Csak Mittelhorn régi hotelszomszédját sikerült felkutatni, ő megerősítette a portás vallomását: valóban nem vette át idejében a megrendelt operajegyet, és amikor másnap megkapta, már lecsúszott az előadásról. Így tehát a különc antikvárius ügye is zsákutcába vezetett.

Az akták már kilenc rejtélyes lefolyású és általában tragikus végű esetet tartalmaztak. Hasonlóságuk szembeszökő volt, de továbbra sem lehetett bűnösök után nyomozni, mert a leghalványabb jel sem utalt arra, hol keressék őket, sőt arra sem, hogy egyáltalán léteznek. A legfurcsább dolog a Mittelhorn-akták lezárása után történt: a panzió átadott a rendőrségnek egy levelet, amely Mittelhorn nevére jött, bár a címzett már egy éve meghalt. A Lausanne-ban feladott, géppel megcímzett borítékban egy üres papírlap volt. Nem sikerült megállapítani, ki küldte. Nem lehetett egy újságolvasó bizarr tréfája, mert a sajtó egy szót sem írt az első üres papírlapról. Ami engem illet, van bizonyos véleményem erről a kérdésről, de egyelőre inkább megtartom magamnak.

Végül az utolsó két eset: az egyik régen történt, a másik újabb keletű. A régebbivel kezdem. Tavalyelőtt májusban a Herculaneum melletti Porticiban vett ki szállást egy Johann Titz nevű hannoveri német. Egy kis panziót választott, szép kilátással a Vezúvra, amely érdekelte, mert képeslapok gyártásával foglalkozott, és egy Vezúv-sorozatot akart kiadni. De főleg gyógyulni jött, ugyanis gyermekkora óta szénaasztma gyötörte. Olyan buzgón napozott, hogy felégett a bőre. A nápolyi bőrgyógyász, akit fölkeresett, eltiltotta a további napozástól, és ugyancsak meglepődött páciense heves kitörésén: Titz azt állította, hogy tovább kell napoznia, mert csak így gyógyul meg az asztmája. Ezt mondta állítólag a hannoveri orvos. Titz naponta bejárt Herculaneumból egy kis gyógyfürdőbe iszapfürdőket venni. Saját autójával érkezett Németországból. Május kilencedikén rosszul lett, szédült. Gyomormérgezésre gondolt, és csúnyán lehordta a panziósnőt: azt állította, romlott halat kapott, tehát nem fizeti ki a számlát. Végül mégis kifizette, és elköltözött. Távozása után a szobát takarító panziósnő észrevette, hogy Titz vörös tussal felírta a falra: „Itt gyilkoltak meg!” A tus olyan mélyen beszívódott, hogy át kellett festeni a falat, ezért a panziósnő beperelte volt vendégét. Eközben Titz észak felé autózott, Milánó közelében hirtelen balra kanyarodott az autópálya egyenes szakaszán, áthajtott a két úttestet elválasztó füves sávon, és továbbrobogott ellenirányban, szemben a forgalommal, ügyet sem vetve a szembejövő autósok rémült dudálására és villogására. Bámulatos: majdnem négy kilométert robogott így, kétségbeesett manőverekre kényszerítve a szembejövőket. Némelyik autós később azt mondta, úgy rémlett, az ámokfutó egy bizonyos kocsit keres a szembejövők között – hogy nekirohanjon. Egy nagy Intertrans kamiont úgy került ki, hogy a füves elválasztó sávon siklott el mellette, aztán megint az ellenirányú úttestre tért vissza, és nem egészen egy kilométerrel arrább összeütközött egy kis Simcával, amelyben férj, feleség és kisgyerek utazott. Csak a gyerek élte túl a katasztrófát, de ő is súlyosan megsebesült. A nagy sebességgel robogó Titz, akinek a biztonsági öve sem volt bekapcsolva, szörnyethalt a volánnál. A sajtó feltette a kérdést, hátha ez az öngyilkosság új formája: az ámokfutó másokat is magával akar ragadni a halálba. Hiszen ha az óriási kamionnal ütközik össze, Titz valószínűleg az egyetlen áldozat lett volna, és ezért nem „élt az alkalommal”. Az esetet a bizonyosak közé sorolták, miután a karambol előzményeiről is tudomást szereztek. Róma után Titz megállt egy szervizállomásnál, mert gyengén húzott a motorja, és azzal sürgette a szerelőket, hogy egy „vörös bandita” üldözi. A szerelők azt hitték, viccel, de megváltozott a véleményük, amikor fejenként tízezer lírát ígért nekik, ha negyedóra alatt rendbe hozzák a motort, és be is tartotta a szavát. Sőt a műhely mind a kilenc szerelőjének kifizette a „prémiumot”; azt gondolták, dilis. Talán nem sikerült volna azonosítani, de a műhelyből kihajtva meghúzott egy parkoló kocsit, és nem állt meg, ezért felírták a rendszámát.

Az utolsó eset főszereplője Artúr T. Adams II. volt, aki beköltözött a nápolyi Vesuvio hotelba, hogy három hétig fürdőket vegyen, de néhány nap múlva abbahagyta a fürdőzést, mert kiderült, hogy allergiás a kénre. Negyvenkilenc éves, jól megtermett, mozgékony és látszólag derűs férfi volt, bár elégedetlen az életével: legalább tízszer változtatott szakmát. Volt banktisztviselő, a Medicare dolgozója, zongoraeladó, könyvelést tanított levelező úton, de cselgáncsot, majd karatét is, és rengeteg időt szentelt mindenféle hobbijának. Ejtőernyős vizsgát tett, amatőr csillagász volt, egy éven át rendszertelen időközökben folyóiratot adott ki „Artúr T. Adams II.” címmel, és kommentárokat közölt azokról az ügyekről, amelyek éppen érdekelték. Saját költségén sokszorosíttatta a lapot, és ingyen elküldte néhány tucat ismerősének. Számos egyesület tagja volt, valláserkölcsi egyletektől a szénanáthások szövetségéig. Nápolyból autón tért vissza Rómába, és útközben igen furcsán viselkedett. Hol eszeveszetten száguldott, hol a leállósávon rostokolt, vásárolt egy belsőt, pedig belső nélküli abroncsai voltak, Róma közelében pedig leállt, mert zivatar tört ki. Egy rendőrautó megállt mellette, és ő azt mondta, elromlott az ablaktörlője. Pedig jó volt. Éjszaka érkezett Rómába, és noha még Nápolyból szállást foglalt a Hiltonban, sorra járta a szállodákat, szobát keresett, és csak akkor ment a Hiltonba, mikor másutt nem talált helyet. Másnap reggel holtan találták az ágyában. A boncolás mérsékelt tüdőtágulást, szívmegnagyobbodást és a fulladásos halálra jellemző bevérzéseket állapított meg. De nem derült ki, mi okozta a halálát. A hivatalos orvosi jelentés két ok között lavírozott: a paraszimpatikus rendszer túlzott feszültsége, vagy asztmás roham miatt fellépő szívizom-elégtelenség okozta fulladás. Az orvosi szaksajtó egy darabig még elrágódott az eseten, a hivatalos törvényszéki orvosi megállapítást tévesnek ítélte. Csak csecsemőkkel fordul elő, hogy párnába fúrják az orrukat, és megfulladnak. Ha egy felnőtt ember orrát-száját eltömi a párna, azonnal felébred. Senki sem tudott arról, hogy ha Adams asztmás, miért kapott volna rohamot? Hát akkor? A halottat furcsa helyzetben találták: hason feküdt, fejét a párnába fúrva, amelyet két karjával az arcához szorított. Ha ez öngyilkosság volt, a törvényszéki orvostan krónikája még nem jegyzett fel hasonló esetet. Szó esett arról is, hogy rémületében halt meg; előfordul ilyesmi, de nem holmi rossz álom hatására. Az Interpol elég későn kapcsolódott be az ügybe – csak akkor, amikor Adams Nápolyban írt levelei megérkeztek Amerikába, elvált feleségéhez, akivel jó kapcsolatban maradt. A háromnapos időközökben írt levelek egyszerre futottak be, mert közben sztrájkoltak a postások. Az első levélben Adams azt írta, hogy rosszkedvű, mert olyan hallucinációi vannak, „mint kockacukor után”. A célzás a válásuk előtti időszakra utalt, amikor Adams és felesége pszilocibint szedett, kockacukorra csöpögtetve. Adams nem értette, mi okozhat most, öt évvel később „rettenetes” hallucinációkat, főleg éjszaka. A második levél hangneme és tartalma egészen más volt. A hallucinációk nem szűntek meg, de már nem aggasztják, mert rájött az okukra.

„Rendkívüli históriára bukkantam, egy apróság vezetett nyomra, soha ki nem találnád, hogyan. Már együtt van az anyagom egy cikksorozathoz, témája: egy egészen újfajta bűntény, a tettesnek semmi haszna nincs belőle, sőt még azt sem tudja, ki lesz az áldozat – mintha szögeket szórna az autóútra. Tudod, hogy nem szoktam túlozni, de elhiheted: nemcsak a sajtó fog beleremegni, ha ezt közzéteszem. De óvatosnak kell lennem. Az anyag nincs nálam. Biztos helyen van. Innen erről nem írok többet. Majd étesítlek, mikor érkezem haza. Írok Rómából, sietek, mert megtaláltam az aranybányát, amelyről minden újságíró álmodozik. De ez az arany gyilkol.”

Mondani sem kell, milyen lázasan keresték Adams iratainak rejtekhelyét. Hiába kutattak. Vagy nem is tudott semmit, és az idézett levél csupán téveszméit tükrözi, vagy túlságosan jól elrejtette a jegyzeteit.

Adams halálával zárom a Nápolyban és környékén kezdődött tragikus események listáját. A nyomozásban az olasz rendőrségen kívül részt vett a többi érdekelt ország rendőrsége is, hiszen az áldozatok svéd, német, osztrák, svájci és amerikai állampolgárok voltak. Az Interpol vállalta a nyomozás irányítását és összehangolását. A vizsgálat során fény derült jó néhány apró-cseprő szabálytalanságra és mulasztásra, például hogy a szállodák későn jelentették be vendégeik eltűnését, vagy hogy az erőszakos halálnem ellenére elmulasztották a boncolást, de az emiatt felelősségre vonható személyeket nem bűnös szándék vezette, csak sietségből, hanyagságból vagy saját érdekeik védelmében követték el a mulasztásokat.

Először az Interpol hagyott fel a nyomozás folytatásával, majd a többi rendőrség, köztük az olasz is. És később csak azért porolták le az aktákat, mert a színre lépett Mrs. Ursula Barbour, Adams fő örököse. Adams után mintegy kilencvenezer dollár maradt értékpapírokban és részvényekben. A nyolcvanesztendős Mrs. Barbour, Adams nevelőanyja elhatározta, hogy e tőke egy részét fogadott fia gyilkosainak leleplezésére fordítja. Miután tudomást szerzett Adams halálának körülményeiről és elvált feleségéhez írt utolsó levelének tartalmáról, biztosra vette, hogy fogadott fiát gyilkosok tették el láb alól, méghozzá rendkívül agyafúrt gyilkosok, hiszen több ország rendőrségének túljártak az eszén.

Mrs. Barbour a tekintélyes Elgin, Elgin és Thorn ügynökségre bízta az ügyet, ennek az ügynökségnek a vezetője Samuel Ohlin-Gaar jogász, apám régi barátja. Akkoriban már biztos volt, hogy űrhajóskarrieremnek vége. Mikor tehát Ohlin-Gaar emberei még egyszer átrágták magukat az összes aktán, végigszimatoltak minden nyomot, tenger pénzt költöttek a legkiválóbb bűnügyi és törvényszéki orvostani szakértőkkel való konzultálásra, és egy lépéssel sem jutottak előbbre, Ohlin-Gaar követte egyik legrégibb munkatársa tanácsát – ő Randolph Loers, akit barátai Randynek neveznek –, és inkább végső elkeseredésében, mint a siker reményében elhatározta, hogy szimulációs akciót szervez, vagyis Nápolyba küld egy magányos amerikai férfit, aki lehetőleg ugyanolyan típusú, mint az áldozat. Én gyakori vendég voltam az idős M. Ohlin házánál, és egyszer félig komolyan beavatott az ügybe, úgy vélve, nem sérti meg a szakmai titoktartást, hiszen a szimulációs akció az utolsó szalmaszál volt – ha az sem vezet eredményre, nem marad más hátra, mint feladni ezt a szerencsétlen ügyet.

Eleinte én is inkább csak játszadoztam a megbízatás gondolatával, míg egyszer csak kiderült, hogy ha akarom, megkaphatom. Hiszen éppen ötvenéves múltam, jó kondícióban vagyok, de időjárás-változáskor kissé szaggat a derekam, azonkívül szénanátha kínoz. Az óceán túlsó partjáról nézve elég különlegesnek ígérkezett a kaland, így kötélnek álltam, és a szimulációs gépezet beindult. George L. Simpson bostoni ügynök nevére szóló iratokkal három héttel ezelőtt Nápolyba repültem, hogy megszállják a Vesuvióban, bérletet váltsak a Vittorini gyógyfürdőbe, fürödni járjak, napozzak és röplabdázzak. Ha már lúd, legyen kövér, magamhoz vettem Adams személyes holmiját is, amelyet Mrs. Barbour megőrzött. Nápolyban hattagú csoport őrködött felettem – két váltópár, és tőlük függetlenül két technikus, akik messziről figyelték a véremet, tüdőmet és szívemet. Csak a strandra jártam elektródák nélkül. Ilyenkor a jól álcázott távcsövek léptek működésbe. Érkezésem után elhelyeztem a hotel széfjében tizenkilencezer dollárt, majd öt nap múlva visszakértem, és attól fogva a szobámban tartottam. Kész voltam alkalmi ismeretségeket kötni, végigjártam ugyanazokat múzeumokat, mint Adams, én is elmentem az Operába, az ő nyomait követve sétálgattam az öböl partján, és ugyanazzal a Hornet kocsival indultam Rómába. Erősítőt szereltek bele, hogy az elektródok jelzéseit távolabbról is vehessék. Rómában várt rám dr. Sidney Fox bűnügyi orvosszakértő. Neki kellett átvizsgálnia a regisztráló szalagokat, meg is tette, és ezzel – sikertelenül – lezárult az akció.

A tizenegy férfi ügyét dióhéjban adtam elő Barthnak, ezt a rövid változatot alkalmaztuk, ha újabb személyt kellett bevonni a nyomozásba. Panorámaváltozatnak neveztük.

A dolgozószoba ablakai északra nyíltak, a nagy szilfák is árnyékot vetettek rájuk. Amikor a diavetítőt kikapcsoltam, Barth meggyújtotta az íróasztallámpát, és egy csapásra megváltozott a szoba. Barth hallgatott, felvont szemöldökkel, mintha kissé csodálkozna, engem meg hirtelen csüggedés fogott el: teljesen reménytelen vállalkozás volt betörni ehhez az idegen emberhez. Attól féltem, megkérdezi, tulajdonképpen hogyan képzelem el a segítségét, vagy éppenséggel kijelenti, hogy ilyen problémákkal nem foglalkozik. Ehelyett felállt, elgondolkodva rótta a szobát, megállt a szép, antik fotel mögött, és faragott támlájára támaszkodva így szólt:

– Tudja, hogyan kellett volna csinálni? Több „szimulánst” kiküldeni. Legalább ötöt.

– Gondolja? – kérdeztem meglepődve.

– Hát persze. Ha egzakt kísérletnek tekintjük az ön akcióját, akkor vagy a kiinduló, vagy a keretfeltételeket nem teljesítette. Vagy önből hiányzott valami, vagy a környezetéből. Ha önből, akkor olyan embereket kellett volna kiküldeni, hogy a szimuláns csoportban és az áldozatok csoportjában azonos legyen a tulajdonságok eloszlása.

– Hát így fogja fel? – tört ki belőlem.

Elmosolyodott.

– Más nyelvhez van szokva, ugye? Mert olyan emberek között volt, akik rendőri stílusban gondolkodnak. Nem mondom, jól kidolgozott stílus, alkalmas a bűnözők üldözésére, de itt másról van szó. Itt azt a kérdést kell eldönteni, létezik-e egyáltalán tettes. Feltételezem, hogy ha ön veszélyben lett volna, nem is veszi észre. Legalábbis egy ideig. Később meglátná a kísérő körülményeket, de nem az oksági mechanizmust.

– És nem lehetnek azonosak?

– Lehetnek, de nem feltétlenül.

– De én eleve felkészültem a veszélyre, nem úgy, mint ők. Minden gyanús részletet fel kellett jegyeznem.

– És mit jegyzett fel?

Zavartan elmosolyodtam.

– Semmit. Párszor kedvem lett volna, de úgy ítéltem, ez csak attól van, mert túl feszülten figyelem magamat.

– Szedett valamikor hallucinogén szereket?

– Igen. Amerikában, az akció előtt. LSD, pszilocibin, meszkalin… Orvosi ellenőrzés alatt.

– Értem. Gyakorlatnak. És megtudhatnám, mire számított, mikor ezt a szerepet elvállalta? Ön, személy szerint.

– Mire számítottam? Mérsékelten optimista voltam. Reméltem, hogy legalább annyit megtudunk, bűntény volt-e, vagy véletlen.

– Akkor nagyon is optimista volt! A nápolyi csapda létezik, ezt kétségtelennek látom. De nem óramű, inkább sorsjáték. A jelenségek hullámzóak, szeszélyesek, szünetelhetnek, sőt el is múlhatnak. Igaz?

– Tökéletesen.

– Na hát akkor. Modellnek választhatjuk a tűz alatt álló terepet. Ön meghalhat vagy azért, mert célba vették, vagy csak azért, mert sűrű a golyózápor. De mindkét esetben van valaki odaát, aki hullákat akar!

– Ó! Hát így látja a dolgot? A vak véletlen nem zárja ki a bűntényt?

– Persze hogy nem. Maguk másképp látták?

– Attól tartok. Egyszer ugyan elhangzott ilyesmi, de azt felelték, hogy ha így lenne, akkor ennek megfelelően korrigálnák a nyomozást…

– No lám! Tehát vagy gonosztevő, vagy balsors! Pedig még a nyelvben is van olyan fordulat: corriger la fortune![89] Igaz is. Miért nem voltak kétoldalú kapcsolatban?

– Bajos lett volna. Nem cipelhettem magammal annyi szerkentyűt. És volt még egy bökkenő, Swift esete alapján. Ő az, akit megmentett az ismerőse, mert ugyanabban a hotelban szállt meg. Swift olyan szuggesztíven adta elő a téveszméit, hogy majdnem a barátját is meggyőzte.

– Aha. Folie en deux?[90] Nehogy elhitethesse az őrangyalával a látomásait, ha elkezd hallucinálni? – Elhallgatott, majd folytatta:

– Javítson ki, ha tévedek: a tizenegyből kettő életben maradt, egy pedig eltűnt. A Brigg nevű. Igaz?

– Igaz, de Brigg már a tizenkettedik volna. Nem iktattuk be végleg a sorozatba.

– Túl kevés az adat, ugye? És most… az időrend. Ebből a szempontból rosszul szerkesztették meg az ön beszámolóját. Félrevezető, mert az eseményeket felderítésük sorrendjében közli, ami teljesen véletlenszerű, nem pedig lejátszódásuk sorrendjében. Hány idény volt? Kettő?

– Igen. Titz, Coburn és Osborn tavalyelőtt. Akkor tűnt el Brigg is. A többi mind tavalyi história.

– És az idén?

– Ha történt valami, legkorábban ősszel tudjuk meg. Már csak azért is, mert a nyomozást, amely bizonyos egészként fogta fel a sorozatot, beszüntették.

– Ha pontosan átfésülték az eseteket, a sorozat növekvőnek látszik: első dobásra három áldozat, másodikra nyolc. Hát igen. Ön nemcsak Nápolyban volt csalétek, hanem itt, Párizsban is…

– Hogy érti ezt?

– Elhúzta az orrom előtt a mézesmadzagot. Bevallom: csábító! Ahogy elmesélte, olyan nyilvánvalónak látszik az ügy! Csak úgy ordít belőle a szabályszerűség. De mindenkinek beletört a bicskája, tehát arra kell gondolnom, hogy álnok história. Nagyon álnok, bár esetről esetre inkább azt a benyomást kelti, hogy a téboly valamilyen formájáról van szó, amelyet senki sem idézett elő szándékosan. Önnek is ez a véleménye?

– Hát persze. Mindenkinek ez a véleménye. Különben nem szüntették volna be a nyomozást.

– Akkor miért vannak kétségeik, hogy mégiscsak bűntény?

– Hogy is mondjam… gondoljon csak egy fényképre. Mármint a raszteres reprodukcióra. Szabad szemmel jól látni az egész figurát, de a részleteket nem. Nagyítón át nézve a részlet jobban is látszik, de el is mosódik. Ha elővesszük a legerősebb nagyítót, a kép eltűnik, pontokra esik szét. Különálló pontok, együtt már nem jelentenek semmit.

– Úgy érti, ha elfogadják a véletlen mérgezéssorozat hipotézisét, annál hatékonyabban megdönthetik, minél alaposabb a nyomozás?

– Ahogy mondja.

– És a tettesek hipotézisére áttérve ugyanez a helyzet?

– Ugyanez. Az eredmény nagyjából ennyi: senki senkit nem mérgezett meg, és senkinek sem volt mivel megmérgeznie magát. És mégis… – Megvontam a vállam.

– Hát akkor miért ragaszkodtak éppen ehhez az alternatívához: vagy bűntény, vagy véletlen?

– Mi más lehetne?

– Például ez – bökött az íróasztalon fekvő France Soírra. – Olvasta a mai lapokat?

A nagybetűs címekre mutatott: „Bomba a Labirintusban”, „Vérfürdő a lépcsőn”, „A leányka titokzatos megmentője”.

– Igen – mondtam. – Tudom, mi történt.

– Na látja. Korunk bűncselekményének klasszikus példája: előre megfontolt és ugyanakkor véletlenszerű. Az halt meg, aki éppen a közelben volt.

– De hát ez egészen más tészta!

– Nem ugyanaz. Persze. Nápolyban bizonyos egyéni tulajdonságok predesztinálták az embereket a halálra, Rómában nem. Világos! De hiszen már ez az Adams arról írt a feleségének, hogy nincs kiszemelt áldozat, az autóútra kiszórt szegek hasonlatát használta. Ez persze túl egyszerű modell. De napnál világosabb, hogy ha áll valaki a halálesetek mögött, akkor mindenáron olyan benyomást akar kelteni, mintha nem létezne!

Hallgattam, Barth pedig gyors pillantást vetett rám, felállt, megint járkálni kezdett, visszament a helyére, és megkérdezte:

– És magának mi a véleménye az egészről?

– Csak azt tudom elmondani, mi hökkent meg a legjobban. Ha mérgezésről van szó, mindig azonos tünetekre számíthatnánk.

– És nem voltak mindig azonosak? Én úgy vettem ki, hogy igen. Elég tipikus lefolyás: ingerült és agresszív szakasz, hallucinációs szakasz, többnyire üldözési téveszmékkel, menekülési szakasz: menekülés Nápolyból vagy az életből is. Menekültek, ahogy tudtak; autóval, repülőgéppel, még gyalog is, aztán volt üvegcserép, borotva, zsinór, pisztoly, jód… Az volt az érzésem, a memóriáját fitogtatja.

– Igen, ezek a tünetek hasonlóak voltak, de ha tüzetesebben megvizsgáljuk az áldozatok életrajzát, akkor jön a meglepetés…

– Éspedig?

– A halálnem általában nem függ az emberek jellemétől. Nem függ össze a jellemükkel, hogy tüdőgyulladásban, rákban vagy autóbalesetben halnak meg. Vannak kivételek, például a szerencsétlenül járt berepülő pilóták… de általában nincs korreláció az életmód és a halálmód között.

– Vagyis a halál nem személyiségspecifikus. Mondjuk. És?

– Itt specifikus.

– De uram, ez már demonológia! Hogy értsem ezt?

– Szó szerint. A remek úszó vízbe fulladt, az alpinista lezuhant. Az autóbolond karambolozott.

– Egy pillanat! Az autóbolond az a Titz?

– Igen. Három autója volt. Két sportkocsi. Egy Porschéban halt meg. Folytatom: a félős ember menekülés közben halt meg…

– Melyik volt az?

– Osborn. Akkor halt meg, amikor otthagyta a kocsiját, és gyalog ment, hogy útmunkásnak nézzék.

– Nem is említette, hogy Osborn gyáva volt!

– Elnézést. A rövid összefoglalóból, amelyet elmondtam, sok minden kimaradt. Osborn egy biztosítótársaságnál dolgozott, neki is volt biztosítása, olyan embernek ismerték, aki óvakodik minden kockázattól. Mikor úgy érezte, veszélyben van, leült írni a rendőrségnek, de megijedt, elégette a levelet, és elmenekült. Adams különc ember volt, és úgy is halt meg, ahogyan élt: szokatlan módon. A vakmerő riporter mindvégig kitartott, aztán egy golyóval vetett véget az egésznek…

– Ez nem menekülés volt?

– Nem hinném. Azzal bízták meg, hogy Londonba repüljön. Összeroppant, megpróbálta felvágni az ereit, de összeszedte magát, bekötözte a sebét, és elrepült Londonba, hogy végrehajtsa a feladatát. Azért lőtte agyon magát, mert nem bírta végrehajtani. Alighanem túlságosan is önérzetes volt. Nem tudom, Swift hogyan végezte volna, de fiatalkorában tipikus gyenge jellemnek ismerték, tékozló fiú, légvárak, némi züllés, mindig szüksége volt egy nála erősebb emberre. Feleségre, jó barátra. Mindez megismétlődött Nápolyban.

Barth összeráncolt homlokkal, állát ujjára támasztva nézett maga elé.

– Hát erre még lehet magyarázat. Regresszió… visszatérés az élet korábbi szakaszához; nem vagyok szakember, de úgy rémlik, a hallucinogének kiváltanak valami… és mit szólnak ehhez a toxikológusok, a pszichiáterek?

– Vannak bizonyos analógiák az LSD-tünetekkel, de az LSD nem ilyen személyiségspecifikus. A farmakológia nem ismer ilyen specifikus szereket. Amikor megismerkedtem az áldozatok életével, az a benyomásom támadt, hogy egyik sem lett hűtlen a természetéhez, ellenkezőleg, jellemző vonásai fölerősödtek, mint valami karikatúra. A takarékos ember fukar lett, a pedáns… az antikvárius egész álló nap vékony csíkokra metélt egy bőröndre való papírt… feneketlen kút ez, ön is meggyőződhet róla, mert itt hagynám az aktákat, ha megengedi.

– Sőt kérem! Tehát az X hatóanyag „személyiségméreg” volna? Ez aztán… de innét nem jutunk el a megoldáshoz. A lélektani vizsgálat kimutatja a hatásmechanizmust, de nem mondja meg, hogyan került az anyag az áldozat szervezetébe.

Görnyedten ült, lehajtott fejjel bámulva térdére font kezét, aztán hirtelen a szemembe nézett.

– Feltennék egy személyes jellegű kérdést… megengedi?

Bólintottam.

– Mi történt önnel a szimuláció közben? Hogy érezte magát? Nyugodt és magabiztos volt, elejétől végig?

– Nem. Nyomasztó volt az egész, nem olyan, mint amilyennek Amerikából látszott. És nem azért, mert egy halott ember holmiját használtam, azt hamar megszoktam. A foglalkozásom miatt különösen alkalmasnak tartottak erre a megbízatásra…

– Igen? – vonta fel a szemöldökét.

– A közönségnek úgy mutatják be, mintha izgalmas szakma volna, pedig valójában rutin, unalom, megint rutin, és kurta izgalmas pillanatok.

– Aha! Majdnem ugyanúgy, mint Nápolyban. Igaz?

– Igen, főleg, mivel belénk sulykolják az állandó önmegfigyelést. A műszerek csütörtököt mondhatnak, az utolsó jelzőeszköz az ember.

– Tehát unalom és rutin. De mi volt Nápolyban izgalmas? Hol és mikor?

– Amikor féltem.

– Félt?

– Igen, legalább kétszer. Ennek valahogy örültem.

Nehéz volt ezt szavakba önteni, olyan megfoghatatlan. Nem vette le rólam a szemét.

– Szeret félni?

– Erre nem mondhatok se igent, se nemet. Jó annak, aki éppen azt szeretné nagyon, amit meg is tehet. Én többnyire olyasmit szerettem volna, amire nem volt módom. A kockázatnak számtalan formája van, de engem nem vonz az olyan banális kockázat, mint például az orosz rulett. Az meddő félelem volna… viszont amit nem lehet meghatározni, előre látni, korlátozni, az mindig vonzott.

– Ezért ment űrhajósnak?

– Nem tudom. Lehet. Minket földi komputerrel távirányított ügyes csimpánzoknak tartanak. Program és terv. Civilizációnk ismertetőjele a mindenható rend, az ellenpólus meg ez itt – böktem a római lépcső fényképére az újság címlapján. – De én nem hiszem, hogy így van. És még ha így van is, a Marson már egyedül lettünk volna. Kezdettől fogva tudtam, hogy testi fogyatékosságom Damoklész kardjaként függ majd fölöttem, hiszen évente hat hétig, mikor a füvek virágzanak, használhatatlan vagyok. Igaz, arra számítottam, hogy a Marson nincs fű… ez teljesen biztos, és a feljebbvalóim is így gondolták, de a szénanáthám miatt végül mégis tartalék lettem, és nem volt többé esélyem.

– A Marsra repülni?

– Igen.

– De tartalékban maradt?

– Nem.

– Aut Caesar, aut nihil?[91]

– Ha úgy tetszik.

Összefont keze szétvált, hátradőlt a foteljában. Szemét félig lehunyta, mintha szavaimat emésztené. Aztán felvonta szemöldökét, és halványan elmosolyodott.

– Térjünk vissza a földre! Ezek a férfiak mind allergiásak voltak?

– Majdnem biztos, hogy mind. Egyetlen esetben nem sikerült bizonyítani. Különféle allergiás bántalmaik voltak, főleg szénanátha meg asztma…

– És megtudhatnám, mikor félt? Említette az előbb…

– Két ilyen esetre emlékszem. Egyszer a szálloda éttermében, amikor Adams urat hívták a telefonhoz. Gyakori név, más valakit hívtak, de egy pillanatig úgy éreztem, ez nem véletlen.

– Úgy rémlett, a halottat hívják a telefonhoz?

– Nem, dehogy. Azt gondoltam, valami elkezdődik. Hogy ez a telefonhívás titkos üzenet, amely nekem szól, és úgy, hogy senki más ne értse.

– Nem gondolt rá, hogy az ön csoportjából lehet valaki?

– Nem. Arról szó sem lehetett. Semmilyen okból nem léphettek velem kapcsolatba. Ha valamiért abba kellett volna hagyni az akciót, teszem azt, kitör a háború, akkor értem jött volna Randy, az akció vezetője. De csak akkor.

– Elnézést, hogy így faggatom, de ez fontos nekem. Tehát Adamset kérték a telefonhoz. De ha ez önnek szóló üzenet lett volna, akkor azt jelenti, hogy a hívó átlátott a szitán, és ezt értésére adja, hiszen ön nem Adams néven lakott a szállodában!

– Hát persze. Talán éppen ezért ijedtem meg. Oda akartam menni a telefonhoz.

– Minek?

– Hogy végre kapcsolatba kerüljek velük… a másik féllel. Jobb lett volna, mint a vakvilágba hadakozni.

– Értem. De nem ment oda?

– Nem, mert felállt az asztalától az igazi Adams.

– És másodszor?

– Az már Rómában történt, éjszaka, a szállodában. Ugyanazt a szobát kaptam, ahol Adams álmában meghalt. No jó, elmondom ezt is. Különféle szerepeket mérlegeltek. Nem kellett volna feltétlenül Adams nyomában járnom, másokról is beszéltek, de én részt vettem a tanácskozásokban, és Adams felé billentettem a mérleget… – Elhallgattam, mert láttam, hogy megvillan a szeme.

– Értem. Se téboly, se tenger, se autópálya, csak egy biztos, zárt lakosztály… magány, kényelem és halál. Így volt?

– Lehetséges, de akkor nem gondoltam erre. A többiek alighanem úgy vélték, azért választom Adams útját, mert azt reméltem, megtalálom az elrejtett titkos információkat, de tévedtek. Ez az ember valahogy rokonszenves volt nekem.

Bár ezzel az „Aut Caesar, aut nihil” mondással elevenemre tapintott, továbbra is beszédesebb voltam a szokottnál, mert mindenáron meg akartam nyerni. Nem tudom meghatározni, mikor vált ez az ügy a rögeszmémmé. Eleinte rutinmunkának fogtam fel a szerepjátszást, igyekeztem jól-rosszul belebújni a szerepbe, mert anélkül nem sikerül a játék. Nem tudom, mikor szívott teljesen magába, hogy aztán eltaszítson. Hinni kezdtem a beígért veszélyben, hiszen bizonyítékaim voltak rá, hogy nem kitalálás, már-már beléptem a veszély körébe, de éppen ez bizonyult illúziónak. Nem bocsáttattam be. Eljátszottam Adamset, ahogy tudtam, de nem léphettem be a sorsába, nem éltem át semmit, és ezért nem tudok semmit. Barth szavai talán azért érintettek olyan mélyen, mert az igazságra tapintottak. Kerr, Fitzpatrick kollégája, aki freudista, biztosan azt mondaná, hogy mindent egy lapra akartam feltenni, mert inkább meghalni vágyom, mint veszíteni, jobban mondva meghalni vágyom, mert veszítettem, vagyis a halálösztön freudi sémájával magyarázná az egész akciót, főleg azt, hogy Adamsre esett a választásom. Biztosan ezt mondaná. Mindegy. Ha most ehhez a franciához fordulok segítségért, az olyan, mintha megszegném a hegymászó kódexet, félreállok, hogy az első majd felhúzzon a kötélen, de még ez is jobb, mint a teljes kudarc. Nem akarom, nem bírom, hogy vesztesként dobjanak ki az ajtón.

– Értekezzünk a módszerről – rezzentett fel Barth hangja. – Az első lépés az áldozatok halmazának lezárása. A sorozat kiválasztása. Ebben nagyon önkényesen jártak el.

– Úgy véli? Milyen alapon?

– Azon, hogy az esetek nem maguktól váltak szét, hanem önök választották szét őket lényegesekre és lényegtelenekre. A lényegesek ismérvének a tébolyt és a halált tekintették, vagy legalább a tébolyt, ha nem vezetett is halálhoz. De hasonlítsa csak össze Swift és Adams viselkedését. Swift, hogy úgy mondjam, ország-világ előtt őrült meg, arról viszont, hogy Adams hallucinált, csak a feleségének írt levelekből szereztek tudomást. Hány olyan eset lehetett, amely homályban maradt!

– Már megbocsásson – mondtam –, ezen nem segíthetünk. Amit a szemünkre vet, az az ismeretlen jelenségek vizsgálatának klasszikus dilemmája. Ahhoz, hogy szabatosan elhatároljuk őket, ismerni kellene az oksági mechanizmust, ahhoz pedig, hogy megismerjük az oksági mechanizmust, jól körül kell határolni a jelenségeket.

Leplezetlen rokonszenvvel pillantott rám.

– Á, hát ön is ismeri ezt a nyelvet. De nem a nyomozóktól, ugye?

Nem válaszoltam. Az állát dörzsölgette.

– Igen, ez csakugyan az indukció klasszikus dilemmája. Akkor hát beszéljünk az elvetett tényekről. A tévesnek minősített nyomokról. Voltak-e sokat ígérő, hosszabb nyomok, amelyek végül megszakadtak? Volt ilyesmi?

Most én néztem rá elismerően.

– Igen. Volt egy érdekes nyom. Sokat vártunk tőle. Olaszországba utazása előtt minden amerikai áldozat megfordult Stella doktor valamelyik klinikáján. Talán hallott is róla?

– Nem.

– Elég vegyes a híre, ki nagyszerű orvosnak tartja, ki meg sarlatánnak. Reumás bántalmakban szenvedő betegeit Nápolyba küldte kénes fürdőket venni.

– Ejha!

– Én is felujjongtam erre a hírre, de csalóka nyom. A doktor úgy vélekedett, hogy a Vezúv közelében levő kénes fürdők a legjobbak a világon. De otthon, Amerikában is van sok kénes forrás, és a páciensek közül csak kevesen voltak hajlandók Nápolyba zarándokolni, mert nem igaz, hogy az amerikaiak két kézzel szórják a pénzt. Ha a beteg azt mondta, hogy a Vezúv neki túl drága, akkor Stella egy amerikai gyógyfürdőbe küldte. Felkutattuk ezeket az embereket. Majdnem százan vannak. Mind ép és egészséges, illetve némelyik kissé görbe a reumától, akárcsak a kezelés előtt, de egy sem halt meg olyan módon, mint a nápolyiak. Stella pácienseivel általában semmi különös nem történt. Aki meghalt, ágyban fekve halt meg, szívbajban vagy rákban.

– Talán volt feleségük, családjuk – mondta elgondolkodva Barth.

Akaratlanul elmosolyodtam.

– Doktor úr. már ön is átveszi azt az őrült zsargont, azokat a fordulatokat, amelyekkel az ügynökségben tárgyalják ezt a históriát… persze, a többségük családos volt, de bőven akadtak köztük özvegyemberek, agglegények, és különben is, a feleség, a gyerek talán gyógyszer? Ellenméreg? De hát mi ellen?

– Csak a badarságok tengerén át jutunk el az igazsághoz – mondta Barth kenetesen, de vidám szemmel. – Na és azt tudja, hány beteget küldött Nápolyba ez a Stella?

– Tudom. És ez az egyik legfurcsább pontja az egész históriának, ha erre gondolok, mindig úgy érzem, egy lépésre vagyok a rejtély nyitjától. Huszonkilenc reumást küldött Nápolyba. Köztük van öt amerikai áldozat: Osborn, Brunner, Coburn, Heyne és Swift.

– Az összesen hét amerikai közül?

– Igen. Emmings és Adams nem járt Stellához. Brigg sem, de őt, mint tudja, nem soroltuk az áldozatok közé.

– Nagy szignifikancia! És a többi fürdővendég? Stella másik huszonnégy páciense?

– Betéve tudom ezt a statisztikát… Tizenhatot régebben küldött Nápolyba, mielőtt a mi eseteink elkezdődtek. Mind épségben hazatértek. Tavaly tizenhármat küldött. Közülük került ki az öt áldozat.

– Tizenháromból öt? És a nyolc között, akinek semmi baja sem történt, volt „áldozattípus”?

– Volt bizony. Három is: magányos, jómódú, ötven körüli férfi. Mind hazatértek. Élnek.

– Csupa férfi? Nőket Stella nem is kezel? Miért?

– Dehogynem, nőket is kezel. A halálesetek előtt négy nőt küldött Nápolyba, tavaly kettőt. Idén egyet sem.

– Tehát mégiscsak főleg férfiak járnak hozzá.

– Stella klinikáit eleinte főleg a férfi páciensek körében reklámozták. Potenciazavarok, kopaszodás, ilyesmi, később ezt eltussolták, de már megrögződött a kép, az „image”, hogy Stella a férfiak orvosa. Az arány eltolódása tehát természetes.

– Gondolja?… De hát egyetlen nő sem halt meg, pedig magányos, idősebb hölgyek Európában is bőven akadnak. Van Stellának Európában is klinikája?

– Nincs. Az európai áldozatoknak semmi közük sem volt Stellához. Ezt az összefüggést sikerült kizárni. Egyik európai sem járt öt éven belül az Egyesült Államokban.

– Figyelembe vették, hogy két egymástól független mechanizmus érvényesülhet, egyik az amerikai, másik az európai áldozatok esetében?

– Igen. Összehasonlítottuk ezeket a csoportokat a sorozaton belül, de nem sült ki belőle semmi.

– És tulajdonképpen miért küldözgetett mindenkit Nápolyba ez a Stella?

– Egyszerű a válasz. Ő is olasz, a szülei vették fel az amerikai állampolgárságot, a család Nápoly környékéről való, és nyilván nem érdek nélkül tartotta a kapcsolatot olasz balneológusokkal, például Giono doktorral. A levelezését nem vizsgálhattuk meg, orvosi titok, de az ilyesmi egészen természetes, ha egy óceánon túli orvos olasz kollégákhoz küldi a betegeit. Semmi gyanúsat nem találtunk ebben a kapcsolatban. Nyilván százalékot kap a páciensek után.

– Mivel magyarázza azt a rejtélyes, üres levelet, amely a halott Mittelhorn címére érkezett?

– Gondolom, egy családtag küldte, aki ismerte Mittelhorn halálának körülményeit, és mint Mrs. Balbour, a nyomozás folytatását kívánta, de nem akart vagy nem tudott olyan nyíltan fellépni, mint ő. Biztosra vette, hogy bűnügyről van szó, ezért tápot akart adni a gyanúnak, és ezzel további nyomozásra késztetni a rendőrséget. Mittelhornnak rokonai voltak Svájcban, és onnan jött a levél…

– Voltak Stella páciensei között narkomániások?

– Voltak. Ketten, de egyik sem súlyos eset. Két idősebb úr, az egyik özvegy, a másik agglegény, tavaly május végén érkeztek Nápolyba, fürdőket vettek, napoztak, tehát a statisztika szerint maximális veszélyben voltak, de a hajuk szála sem görbült meg, pedig ráadásul allergiásak, egyik a pollenre, másik az eperre!

– Ez borzasztó! – kiáltott fel Barth, de nemigen volt kedvünk nevetni.

– Sokat várt az allergiától, ugye? Én is.

– És milyen kábítószert fogyasztottak ezek ketten?

– Az epres marihuánát, a szénanáthás LSD-t, de csak hébe-hóba. Hazautazás előtt kifogyott a készlete, talán ezért is jött előbb haza, mert képzelje, ő is félbeszakította a fürdőkúráját. Eljött Nápolyból, mert ott semmit sem tudott szerezni. A rendőrség éppen akkor verte szét a nagy közel-keleti láncot az olasz hídfővel együtt, a csempészet abbamaradt, a kereskedők egy részét lefülelték, a többiek meg lapítottak…

– Az epres… – dünnyögte Barth. – No igen. És elmebetegségek?

– Csupa negatív adat. Persze tudja, hogy van ez, az ősök között majdnem mindig lehet valamit találni, de ez túl messzire vezetne. Az áldozatok csoportjában és Stella „megmenekült” pácienseinek csoportjában szellemileg mindenki tökéletesen egészséges… Egy kis vegetatív neurózis, alvászavarok, semmi egyéb. Mármint a férfiak között. Ami a nőket illeti, volt három eset: melankólia, klimaxos depresszió, öngyilkossági kísérlet.

– No lám, öngyilkosság? Hát mégis?

– Tipikusan hisztériás öngyilkossági kísérlet, úgynevezett segélykiáltás, bevett egy csomó gyógyszert, de biztosan tudta, hogy megmentik. A sorozatban mindig éppen fordítva volt: senki sem kürtölte világgá, hogy öngyilkos akar lenni. És egyik sem tett le a szándékáról. Ha az első kísérlet nem sikerült, megismételték.

– Miért csak Nápoly? – kérdezte Barth. – És Messina? Az Etna? Semmi?

– Semmi. Bizonyára megérti, hogy nem fésülhettük át a világ minden kénes gyógyforrását, de az olasz gyógyfürdőket végigvizsgálta egy külön csoport. Egyáltalán semmi. Egy férfit felfalt a cápa, egy másik vízbe fulladt…

– Coburn is vízbe fulladt.

– Igen, de azért, mert megőrült.

– Ez biztos?

– Majdnem. Róla tudtuk meg viszonylag a legkevesebbet. Jószerivel csak annyit, hogy felhozatta a reggelijét, de nem ette meg, hanem a pirítóst, a vajat és a tojást egy üres szivarosdobozba rejtette, egy részét pedig kitette az ablakpárkányra, mielőtt elment a szállodából.

– Szóval így történt! Gyanakodott, hogy megmérgezik az ételét, és próbaképpen kitette a madaraknak…

– Persze, a dobozt pedig talán el akarta vinni egy méregszakértőhöz, de a tengerbe fulladt.

– Mit mondanak a szakértői jelentések?

– Két vastag kötetre való telegépelt papír. Még a delphoi módszert is alkalmaztuk, a szakértők megszavaztatását.

– És?

– A többség véleménye: ismeretlen pszichotrop szer, részben az LSD-éhez hasonló hatású, ami egyáltalán nem jelenti, hogy a kémiai szerkezete is hasonló.

– Ismeretlen kábítószer? Furcsa szakvélemény.

– Talán nem is feltétlenül ismeretlen. Azt mondták, lehet jól ismert anyagok keveréke is, mert gyakran előfordul, hogy a szinergikus tüneteket nem lehet az egyes alkotóelemek hatására visszavezetni.

– És mi volt a kisebbség véleménye?

– Tisztázatlan eredetű heveny pszichózis. Bizonyára tudja, mennyi mindent összehordanak a szakértők és az orvosok, mikor halvány fogalmuk sincs semmiről.

– Pontosan tudom. Megkérhetném most arra, hogy sorolja fel még egyszer a halálesetek okát?

– Hogyne. Coburn a tengerbe fulladt, akaratlanul vagy szándékosan. Brunner kiugrott az ablakon, de nem halt meg.

– Bocsánat, és most mi van vele?

– Otthon van Amerikában, beteges, de él. Nagyjából emlékszik az eseményekre, de nem akar visszagondolni rájuk. A maffia emberének hitte a pincért, úgy érezte, hogy üldözik. Többet nem tudott mondani. Folytathatom?

– Hogyne.

– Osbornt elgázolták. A gázolót nem találták meg. Elmenekült a kocsijával. Emmings felvágta az ereit, majd agyonlőtte magát. Leyge, a svéd, Rómába ment, és lezuhant a Colosseum tetejéről. Schimmelreiter természetes halállal halt meg a kórházban, tüdővizenyőben, miután heveny elmezavar tört ki rajta. Heyne kis híján vízbe fulladt, majd a kórházban felvágta az ereit. Megmentették. A fuldoklás okozta tüdőgyulladásban halt meg. Swift megmenekült. Mittelhorn is kétszer kísérelt meg öngyilkosságot, altatóval, majd jóddal. Másodszorra belehalt belső sérüléseibe. Titz az autópályán karambolozott, és szörnyethalt. Végül Adams a római Hiltonban álmában megfulladt, tisztázatlan okból. Briggről nem tudunk semmit.

– Köszönöm. Azok, akik életben maradtak, emlékeznek az első tünetekre?

– Igen. Swift elmondta, mivel kezdődött. Remegett a keze, és úgy érezte, megváltozott az ételek íze. Brunner viszont azt állítja, hogy az ételek íze valóban megváltozott, kézremegésre pedig nem emlékszik. Brunnernél valószínűleg úgynevezett reziduális pszichikai defektus maradt vissza az események után, és állítása ennek tulajdonítható. Ez volt az orvosok véleménye.

– A halálozási okok sémáján jelentős a szóródás, az öngyilkosok pedig az éppen adódó eszközökhöz folyamodtak. Mit mutat a cui prodest[92] elve szerinti vizsgálat?

– Az anyagilag érdekeltek felkutatása? Mit számít, hogy vannak-e örökösök? Semmiféle kapcsolatban nem voltak a halálesetekkel.

– A sajtó.

– Teljes hírzárlat. A helyi sajtó persze közölte mindegyik halálhírt, de fel sem tűntek a szokásos baleseti krónikában. Nem akarták, hogy a sajtó megnehezítse a nyomozást. Csak egy amerikai lap, már elfelejtettem, melyik, fűzött spekulációkat Stella pácienseinek balvégzetéhez. Stella kijelentette, hogy ez a gálád konkurencia műve. De azért már nem küldött több reumást Nápolyba.

– No lám! Nem gyanús ez?

– Nem nagyon, mert még egy ilyen eset és még egy ilyen újságcikk többet árthatna neki, mint amennyit az egész histórián nyert. Hiszen azok a províziók nem rúghattak sokra.

– Most egy játékot javasolok – mondta Barth. – Címe: „Hogyan haljunk meg Nápolyban titokzatos körülmények között?” Össze kell hozni a szükséges tulajdonságokat. Ön segít. Jó?

– Szívesen. A tulajdonságok listáján szerepel a jelentkezők életkora, neme, testalkata, betegségei, anyagi helyzete, és még egy-két dolog, amelyet majd igyekszem felsorolni. Tehát: az illető legyen ötven felé járó férfi, jól megtermett, piknikus vagy atletikus testalkatú, legényember vagy özvegy, de Nápolyban mindenesetre egyedül legyen. Schimmelreiter esete alapján úgy dönthetünk, hogy a jómód nem okvetlenül szükséges feltétel. Szükséges viszont, hogy az illető ne tudjon olaszul, legfeljebb néhány szót.

– Egyik áldozat sem beszélt jól olaszul?

– Egyik sem. Áttérek a specifikusabb tulajdonságokra. A meghalni óhajtó nem lehet cukorbeteg.

– Hogyan?

– A sorozatban senki sem volt cukorbeteg. Ezzel szemben öt cukorbeteg szerepelt a reumások között, akiket Stella Nápolyba küldött, és akik teljes épségben hazatértek.

– És mivel magyarázták ezt a szakértőik?

– Nem nagyon tudom, mit válaszoljak erre. Emlegették az anyagcserét, az acetonmolekulákat, amelyek talán ellenhatást fejtenek ki, de más szakértők, talán nem is a jobbak, hanem a tisztességesebbek (bár ez csak az én egyéni benyomásom) megcáfolták ezeket a nézeteket. Az aceton csak akkor jelenik meg a vérben, amikor a szervezet már erősen megsínyli az inzulinhiányt, márpedig manapság minden cukorbeteg ügyel rá, hogy rendszeresen megkapja az inzulinját. A következő szükséges tulajdonság az allergia. Pollenérzékenység, szénanátha, asztma. De voltak férfiak, akik pontosan eleget tettek minden feltételnek, és semmi bajuk sem történt. Stellának az a betege, akit „epresnek” neveztem, meg a másik, a szénanáthás.

– Pedig tehetős, magányos, idősebb urak, kénes fürdőket vettek, atlétatermetűek, allergiásak, és nem tudnak olaszul?

– Igen. Ugyanazokat az allergia elleni gyógyszereket szedték, mint a többiek, Plimasint is.

– Az mi?

– Antihisztamin készítmény, ritalin adalékkal. A ritalin acetil-alfa-fenil-piperidil-klórhidrát. A Plimasin fő anyaga, a piribenzamin, megszünteti az allergiás tüneteket, de álmosságot okoz, és lelassítja a reflexeket, ezért autóvezetők számára ritalint adagolnak hozzá, mert az serkentő hatású.

– Ön valóságos kémikus!

– Én is ezt szedem hosszú évek óta. Minden allergiás egy kicsit a maga doktora. Amerikában az ottani megfelelőjét szedtem, mert a Plimasin svájci gyártmány. Egyszóval a szénanáthás Charles Decker is ezt szedte, és haja szála sem görbült meg… várjon csak!

Nyitva felejtettem a számat, mint egy idióta. Barth szótlanul nézett.

– Mindegyik kopaszodott… – szólaltam meg végre.

– Erősen?

– Nem, csak egy kicsit. Várjon. Igen. Deckernek is volt már egy kis tonzúra a feje búbján, mégsem esett baja.

– Ön viszont nem kopaszodik – jegyezte meg Barth.

– Tessék? Ja igen, én nem kopaszodom. Kellene? De ha Deckernek nem esett baja, pedig kopaszodik… különben is, mi köze lehet a kopaszodásnak a heveny elmezavarhoz?

– És az elmezavarnak a cukorbetegséghez?

– Igaza van, doktor úr, ez tilos kérdés.

– Egyáltalán nem foglalkoztak a kopaszodással?

– Hát nézze, az úgy volt: különbségeket kerestünk az áldozatok halmaza és a Nápolyból épségben hazatértek halmaza között. Természetesen a kopaszodás is szóba került. Csak az a baj, hogy a kopaszodást csak a halottnál lehet biztosan megállapítani, mert az élők közül némelyek esetleg titkolják, hogy parókát viselnek. Az emberi hiúság ezen a ponton roppant kényes, mégsem állhatunk oda megrángatni a hajukat, vagy közelről vizsgálgatni a frizurájukat, ha ők nem akarják. A diagnózishoz fel kellett volna kutatni a kozmetikai szalont, ahol az illető parókát csináltatott, vagy hajátültetést végeztetett, ehhez pedig egyszerűen nem volt elegendő emberünk és időnk.

– De különben ennyire lényegesnek tartották?

– Megoszlottak a vélemények. Némelyek azt mondták, nincs semmi jelentősége, főleg annak, hogy Stella életben maradt páciensei közül van-e néhány, aki titkolja a kopaszodását, mert mi köze lehet ennek más reumások tragikus halálához?

– No jó, de ha foglalkoztak a hajzat állapotával, akkor min lepődött meg olyan nagyon az előbb?

– Sajnos, negatív korreláció. Azon, hogy az elhunytak közül egyik sem titkolta a kopaszodását. Egyik sem viselt parókát, nem csináltatott bőrátültetést vagy hajhagyma-beültetést… ilyen műtét is van.

– Tudom. No és?

– Semmi több, csak annyi, hogy az áldozatok mindegyike kopaszodott, és nem titkolta, az életben maradottak között viszont kopaszok is voltak, sűrű hajúak is. Eszembe jutott Decker kopasz feje búbja, ennyi az egész. Úgy rémlett, „forró nyomra” bukkantam. Sokszor volt már ilyen érzésem. Értse meg, olyan régen viaskodom ezzel az üggyel, hogy már rémeket látok. Kísérteteket.

– Mindjárt rémtörténeteket fog nekem mesélni. Szemmel verés, ősi átok, kísértetek… ide figyeljen, ebben lehet valami!

– Ön hisz a kísértetekben? – meredtem rá.

– Talán elég, ha ők hittek. Nem gondolja? Tegyük fel, Nápolyban működik egy mágus, aki gazdag külföldiekre vadászik…

– Helyes, tegyük fel! – hajoltam előre. – És aztán?

– Nagyjából elképzelhetjük a módszereit: különféle trükkökkel, szeánszokkal a bizalmukba férkőzik, ingyen mintát ad a valódi tibeti varázsitalból, valami narkotikus kotyvalékból, amelynek hatására vakon engedelmeskednek neki, vagy amely minden fájdalmat megszüntet, és ha százaknak osztogatja ezt a löttyöt, akadhat köztük tíz-tizenegy ember, aki meggondolatlanul túl nagyot hörpint belőle…

– Értem! – mondtam. – No igen, de ha létezne ilyen fickó, az olaszok tudnának róla. Az olasz rendőrség. Különben is, némelyik áldozat napirendjét olyan pontosan rekonstruáltuk, hogy tudjuk, hány órakor lépett ki a szállodából, milyen ruhát viselt, melyik pavilonban vásárolt újságot és milyet, melyik kabinban vetkőzött le a strandon, hol és mit evett, mit látott az operában, tehát egy ilyen mágus vagy „guru” elkerülhette volna a figyelmünket egy-két esetben, de nem mindegyikben. Nem, ilyen mágus nem létezik. És nem is valószínű az egész. A mi embereink nem tudtak olaszul, és különben is, diplomás svédek, komoly antikváriusok és gyárosok nem járnak olasz mágusokhoz és jósnőkhöz. Idejük sem volt rá…

– Meggyőzött, de nem győzött le! Újra próbálkozom! – állt fel Barth a foteljából. – Ha ráharaptak valami gyöngéden húzó horogra, az a horog nem hagyott nyomot! Igaz?

– Igaz.

– Tehát az a valami magánjellegű, intim, személyes és egyben illanó módon ragadta meg őket. Szex?!

Hosszan mérlegeltem a választ.

– Nem. Persze némelyiknek voltak futó erotikus kalandjai, de nem erről van szó. Olyan alaposan megvizsgáltuk az életüket, hogy ilyen „nagy” témák, mint nők, kiruccanások, nyilvánosházak, nem kerülhették el a figyelmünket. Csak valami jelentéktelen apróság lehetett volna…

Magam is elcsodálkoztam utolsó szavaimon, mert erre igazság szerint még sohasem gondoltam. De Barth malmára hajtottam a vizet.

– Halálos apróság? Miért ne! Valami apró-cseprő titkos szenvedély, amelyet gondosan rejtegetnek a világ előtt… Esetleg olyasmi, amit ön vagy én nem is szégyellnénk. Csak az emberek bizonyos kategóriája érezné katasztrofális blamázsnak, ha ezt a kis gyarlóságát lelepleznék…

– Bezárult a kör – jegyeztem meg –, ön most oda tért vissza, ahonnét engem az előbb kitessékelt: a pszichológia területére…

Odakint dudálás hallatszott. A doktor felállt – váratlanul fiatalnak láttam –, lenézett, és megfenyegette a gyerekeket az ujjával. Csend lett. Csodálkozva vettem észre, hogy sötétedik, órámra néztem, és elszégyelltem magam – három és fél órája ülök itt! Felálltam, hogy elbúcsúzzam, de hallani sem akart róla.

– Azt már nem, uram. Először is, nálunk marad vacsorára, másodszor, még semmit sem állapítottunk meg, harmadszor, vagyis inkább legelőször, bocsánatot kell kérnem. Felcseréltem a szerepeket! Nekiestem önnek, mint egy vizsgálóbíró! Nem titkolom, volt vele bizonyos célom, noha méltatlan a házigazda szerepéhez… Olyasvalamit akartam megtudni öntől és az ön révén, amit az aktákból nem fogok megtudni. Az ügy auráját csak ember közvetítheti, ez a meggyőződésem. Azonkívül megpróbáltam kissé kihozni a sodrából, még szurkálódtam is, és meg kell mondanom, hogy jól viselte, bár nincs olyan pókerarca, mint talán képzeli… Fogadja el mentségemül, hogy jó szándék vezérelt, mert kész vagyok beszállni az ügybe… De üljünk le. Még nem tálalják a vacsorát. Majd csengetnek…

Visszaültünk. Nagyon megkönnyebbültem.

– Szívesen segítek – folytatta –, bár nem sok esélyt látok… Ha szabad megkérdeznem, tulajdonképpen hogyan képzelte a részvételemet?

– Ebben az ügyben talán alkalmazni lehetne a több tényezős analízist… – kezdtem, óvatosan mérlegelve a szavakat. – Nem ismerem az ön programját, de ismerek bizonyos számú GPS típusú programot, és úgy gondolom, a nyomozóprogram többé-kevésbé hasonló lehet. Ez a rejtély nem annyira bűnügyi, inkább ismeretelméleti. A számítógép persze nem nevezi meg a tettest, de a tettest mint ismeretlent, nyugodtan ki lehet hagyni az egyenletekből. Az ügy megoldása azt jelentené: megfogalmazni az áldozatok halálának elméletét. A törvényt, amely megölte őket…

Barth doktor mintha részvéttel pillantott volna rám. De talán csak úgy rémlett, mert a mennyezeti lámpa alatt ült, és minden moccanásnál árnyékok suhantak át az arcán.

– De uram, mikor én azt mondtam, hogy megpróbáljuk, embercsoportra gondoltam, nem elektronokra. Van egy kitűnő interdiszciplináris gárdám, tucatnyi ember, akik a legjobb fejek közé számítanak Franciaországban, és fogadni mernék, hogy úgy nyomába erednek a maga rejtélyének, mint agarak a rókának. De ami a programot illeti… Nem mondom, összeállítottuk, néhány kísérletben egész tűrhetően bevált, de egy ilyen históriában, nem, nem… – csóválta a fejét.

– Miért?

– Nagyon egyszerű. A komputer semmit sem csinál kvantifikálás nélkül, és – itt tárta szét a karját – mit kvantifikáljunk? Tegyük fel, hogy Nápolyban új kábítószerkereskedő-hálózat működik, a hotel az egyik elosztóállomás, és a közvetítőknek úgy adják át az árut, hogy bizonyos sótartókba só helyett narkót tesznek, néhanapján viszont előfordul, hogy az étterem asztalain felcserélik a sótartókat. Ez esetben csak azokat fenyegetné mérgezés, akik sósabban szeretik az ételt. De kérdem én, hogyan jöhetne rá erre a számítógép, mikor a betáplált anyagban egyetlen bit sincs a sótartókról, a kábítószerről és az áldozatok kulináris ízléséről?

Elismerően néztem rá. Kapásból ontja a koncepciókat! Megszólalt a csengő, egyre hangosabban, végül már fülsértően berregett, majd elnémult, és egy női hangot hallottam, amint a gyerekeket pirongatja. Barth felállt.

– Menjünk… Mindig ilyenkor vacsorázunk.

Az ebédlőasztalon hosszú sorban rózsaszínű gyertyák égtek. Barth még a lépcsőn a fülembe súgta, hogy velük étkezik a nagymamája, kilencvenéves néni, de minden szempontból friss és fiatalos, csak egy kissé különc. Ezt úgy értelmeztem, hogy ne csodálkozzak semmin, de felelni már nem volt időm, mert be kellett mutatkoznom a háziaknak. A három gyereken kívül, akiket már ismertem, és az asztal túlsó végén ülő Barthnén kívül egy faragott karosszékben, ugyanolyanban, amilyen a dolgozószobában is állt, megláttam egy püspöklilába öltözött idős hölgyet. Mellén régimódi lornyon briliánsai szikráztak, belém szúrta csillogó kavicsokhoz hasonló, apró, fekete szemét. Magasra tartva nyújtotta felém a kezét, olyan energikusan, hogy kezet csókoltam, pedig nem szokásom, és váratlanul erőteljes, férfias hangon, amely mintha egy másik személyé volna, akár a rosszul szinkronizált filmen, azt mondta:

– Szóval maga űrhajós? Még sohasem láttam űrhajóst az asztalunknál.

Még a doktornak is leesett az álla. Felesége megmagyarázta, hogy a gyerekek már beharangoztak a nagymamának. Az idős hölgy elrendelte, hogy üljek mellé, és beszéljek hangosan, mert különben nem hallja. Terítéke mellett fél babszemhez hasonló hallókészülék feküdt, de sohasem használta.

– Majd maga szórakoztat. Nem hiszem, hogy egyhamar ilyen alkalmam nyílna. Mondja el, kérem, milyen igazán a Föld onnan fentről? Nem hiszek a fényképeknek!

– Igaza is van – feleltem, átnyújtva neki a salátástálat, és mulatva magamban, hogy milyen erélyesen rám szállt. – Semmilyen fénykép nem tudja visszaadni, főleg, amikor alacsony a Föld körüli pálya, mert akkor a Föld helyettesíti az eget! A föld lesz az ég. Nem eltakarja, hanem ég lesz belőle. Úgy érzi az ember.

– És igazán olyan gyönyörű? – firtatta kétkedő hangon.

– Nekem tetszett. A Föld néptelensége tette rám a legnagyobb hatást. Nyoma sincs a városoknak, utaknak, kikötőknek, semmi, csak az óceánok, szárazföldek és felhők. Egyébként az óceánok és szárazföldek nagyjából olyanok, amilyennek az iskolában a földrajzórán tanultuk. Hanem a felhők… azokat találtam a legfurcsábbnak, talán éppen azért, mert olyan kevéssé hasonlítanak felhőkre.

– Hát mire hasonlítanak?

– Az a pálya magasságától függ. A legnagyobb távolságból olyanok, mint egy nagyon öreg orrszarvú ráncos bőre: kékesszürke, repedezett. Közelebbről mint a birkagyapjú, különböző színű birkák szétfésült gyapja.

– És a Holdon is volt?

– Sajnos nem.

További kozmológiai vallatásra készültem fel, de hirtelen témát változtatott.

– Maga folyékonyan beszél franciául, de valahogy furcsán. Más szavakat használ… Nem kanadai?

– A családom. Én már az Államokban születtem.

– Na ugye. Az édesanyja francia?

– Az volt.

Láttam, hogy Barthék az asztalon át szemrehányó pillantásokat vetnek az öreg hölgyre, de ő zavartalanul kíváncsiskodott tovább.

– És az édesanyja franciául beszélt magával?

– Igen.

– John a neve. De ő nyilván Jeannak szólította?

– Igen.

– Akkor én is úgy fogom szólítani. Legyen szíves, tegye arrébb azt a spárgát. Nem szabad spárgát ennem. Az öregség, Jean úr, abból áll, hogy az ember tapasztalatot szerzett, és már semmire sem használhatja. Igazuk van – mutatott a családra –, hogy nem hallgatnak rám. Maga ezt még nem tudhatja, de a hetvenéves és a kilencvenéves kor között nagyon nagy különbség van. Alapvető különbség – hangsúlyozta, és elhallgatott, mert enni kezdett. Csak akkor élénkült fel megint, mikor tányért cseréltek.

– Hányszor járt a világűrben?

– Kétszer. De nem messzire a Földtől. Ha almához hasonlítjuk, akkor olyan messzire, mint az almahéj vastagsága.

– Maga szerény?

– Nem hinném.

Elég furcsa beszélgetés volt, és még azt sem mondhatnám, hogy kellemetlen, mert az öreg hölgyből valami sajátos báj sugárzott. Nem is bántam, hogy tovább faggat.

– Helyesnek tartja, hogy a nők az űrbe repüljenek?

– Ezen még nem gondolkoztam – feleltem az igazsághoz híven. – Ha akarnak, miért ne?

– Maguknál Amerikában roppant erős az a feminista mozgalom, a women΄s liberation. Gyerekes dolog, ízléstelen, de legalább kényelmes.

– Úgy tetszik gondolni? Miért kényelmes?

– Kényelmes tudni, hogy ki a hibás mindenben. A feminista hölgyek szerint a férfiak. De majd ők átrendezik a világot. Elfoglalják a férfiak helyét. Szamárság, de legalább van egy pontos céljuk, maguknak meg nincsen.

A desszert után – óriási rebarbaralepény – a gyerekek kiszöktek az ebédlőből, én meg induláshoz készülődtem. Mikor Barth doktor megtudta, hogy Orlyban lakom, erősködni kezdett, hogy költözzem hozzá. Nem akartam ennyire kihasználni, de nagy volt a csábítás. Végtére az a célom, hogy ne rázhasson le a nyakáról.

Barthné is nagyon hívott, megmutatta a még üres vendégkönyvet: szerencsét hoz, ha elsőnek egy űrhajós írja be a nevét. Udvarias szópárbajt vívtunk, végül is engedtem. Megállapodtunk, hogy holnap hozzájuk költözöm. A doktor kikísért a kocsimhoz, és mikor beszálltam, azt mondta, a nagymamája szemlátomást megkedvelt, és ez nem akármilyen kitüntetés. A nyitott kapuban állt, mikor elindultam, neki az éjszakai Párizsnak.

Nem volt kedvem a nagy forgalomhoz, hát elkerültem a belvárost, a Szajna menti bulvárok felé tartottam, ott kényelmesebb, hiszen már éjfél felé jár. Elég fáradt voltam, de boldog. A Barthtal folytatott beszélgetés valami homályos reménnyel töltött el. Lassan hajtottam, mert sok fehér bort megittam a vacsorához. Feltűnt előttem egy kis 2 CV, túl óvatosan vánszorgott a járda mentén. Különben üres volt az út, a folyóparti korláton át láttam a túlsó parton sötétlő nagy áruházi raktárakat. Csak öntudatlanul láttam, mert gondolataim messze jártak, mikor a visszapillantó tükörben egyszerre csak vakítóan felragyogott két reflektor. Éppen előztem a kis 2 CV-t, méghozzá túl nagy ívben, hát vissza akartam húzódni a vánszorgó kiskocsi mögé, hogy helyet adjak az éjszakai versenyautósnak, de már késő volt. A reflektorfény hátulról az egész kocsit elöntötte, és a lapos rakéta elsüvített köztem és a kisautó között. A légörvény megdobta a Peugeot-mat, és mire észbe kaptam, a másik már eltűnt. Valami hiányzott a jobb sárvédőmről. A tükörnek csak a nyele maradt. Lenyeste a tükröt. Szép lassan továbbhajtottam, arra gondolva, hogy ha kevesebb bort iszom, most egy roncsban feküdnék, mert fürgébben húzódom jobbra, és akkor a sportkocsi éppen belém rohan. Randynek volna min rágódnia. Milyen jól beleillene a halálom a nápolyi sémába! Milyen biztosra venné Randy, hogy a szimulációs akcióval függ össze! De úgy látszik, nem az a sorsom, hogy én legyek a tizenkettedik: további kalandok nélkül megérkeztem a szállodába.

Barth azt akarta, hogy csoportja nem hivatalos, baráti keretek között vegye át az ügyet, vagy talán az új házával akart dicsekedni, elég az hozzá, hogy ottlétem negyedik napján, vasárnap ismerkedő fogadást rendezett. Több mint húsz vendéget vártak. Én nem voltam hivatalos szereplésre felkészülve, hát szombaton be akartam menni Párizsba, hogy illendő öltözéket szerezzek, de Barth lebeszélt róla. így hát kopott farmerban és elnyűtt pulóverben álltam Barthék mellett a bejáratnál, mert jobb ruhadarabjaimat az olasz rendőrség tönkretette. A földszinti szobák falait széthúzták, tágas szalonná alakult át az egész földszint. Elég különös vendégség volt. A szakállas ifjak és parókás kékharisnyák között részint eltévedt vendégnek, részint házigazdának éreztem magam, hiszen Barthék szállóvendége és némiképpen a ház büszkesége voltam. Frissen nyírva és borotválva úgy festhettem, mint egy öreg cserkész. Nem volt sem szertartásos merevség, sem annak még rosszabb ellentéte, szájtépő értelmiségi bohóckodás. Különben is, a legutóbbi kínai események óta a maoisták valahogy eltűntek. Igyekeztem mindenkinek juttatni magamból, hiszen azért jöttek, hogy megismerjék a szénanáthás űrhajóst, aki egyben utazó ügynök és műkedvelő detektív. A könnyed csevegés mindjárt a világ bajaira terelődött. Egyébként nem is könnyed volt, inkább a felelősséget lerázó, hiszen Európa évszázados küldetésének vége, és ezek a Nanterre-ban vagy az École Supérieure-ben végzett szakemberek ezt jobban megértették honfitársaiknál. Európa csak gazdaságilag lábalt ki a válságból. A prosperitás visszatért, de jó közérzet nélkül. Nem a rákbeteg félelme ez, akit még az áttételek előtt megműtötték, hanem az a tudat, hogy a történelem szelleme továbbállt, és ha visszatér is, ide már nem. Franciaország semmit sem tehet, ezért cseveghetnek ők fesztelenül a világ bajairól, hiszen levonultak a színpadról a nézőtérre. MacLuhan próféciái beteljesülnek, de fonák módon, mint a próféciákkal lenni szokott. Létrejön a világfalu, de két részre szakadva. A szegényebbik fele szenved, a gazdagabbik a tévé segítségével importálja ezt a szenvedést, és távrészvéttel kíséri. Már azt is tudjuk, hogy ez így nem mehet tovább, de mégiscsak megy. Tőlem senki sem kérdezte meg, mi a véleményem az amerikai külügyminisztérium új doktrínájáról, a „kivárásról” a gazdasági védőkordonon belül, hát hallgattam. A világ szenvedései után őrültségei következtek. Megtudtam, hogy a híres francia rendező filmet akar csinálni a repülőtéri vérfürdőről. A titokzatos hős szerepét Belmondo játssza, a megmentett lányét – gyerek helyett, mivel gyerekkel nem lehet ágyjelenetet csinálni – egy híres angol színésznő. Ez a filmcsillag éppen most ment férjhez, és a mostanában divatozó nyilvános nászéjszakára sok prominens személyiséget hívott meg, hogy a hitvesi ágy körül gyűjtést rendezzen a római áldozatok javára. Mióta azokról a belga apácákról hallottam, akik jótékony célú prostitúcióval óhajtják levezekelni az egyházak képmutatását, szemem se rebben az effajta hírekre. A politika is szőnyegre került. A legfrissebb újdonság: az argentin honvédő mozgalomról kiderült, hogy a kormány bérencei. Néhányan aggódtak, hogy hosszabb távon Franciaországban is megtörténhet ilyesmi. A fasizmus elavult, a primitív diktatúrák szintén, legalábbis Európában, de a szélsőséges terror ellen nincs hatékonyabb eszköz, mint az aktivisták preventív likvidálása. Közvetlen profilaktikus gyilkosságot a demokrácia nem engedhet meg magának, de szemet hunyhat a kormánypárti orgyilkosság felett, korlátozott felelősséggel és diszkrét, közvetett felügyelettel. Nem a régi titkos vészbíróságok támadnak fel, nem hivatalos állami akció ez, hanem konstruktív terror per procura.[93] Beszéltek egy filozófusról, aki az erőszak totális legalizálását javasolja. Már de Sade megmondta, hogy ez az állapot az igazi szabadság teljessége. Alkotmányosan biztosítják minden államellenes avagy konzervatív cselekmény szabadságát, és mivel a status quo fenntartásában érdekelt erők többen vannak, mint az államrombolók, a két szélsőség összecsapásából a rend épségben kerül ki, még akkor is, ha valamiféle polgárháború zajlik le.

Tizenegy körül Barth a házat kezdte mutogatni az érdeklődőknek, kiürült a szalon, és a terasz nyitott ajtajánál ülő három vendéghez csatlakoztam. Kettő matematikus volt, méghozzá ellenlábasok, mert Saussure, Lagrange rokona analízissel, vagyis tiszta matematikával foglalkozik, a másik pedig alkalmazott matematikával: programozó, képzettségére nézve statisztikus. Küllemük mulatságos kontrasztot alkot. Saussure sovány, hollófekete. Csontos arcát oldalszakáll keretezi, zsinóron lógó aranykeretes csíptetőt visel, mintha egy dagerrotipről lépett volna le, és japán zsebszámológép lóg a nyakában, mint valami lovagrend keresztje. Ezt nyilván viccnek szánja. A statisztikus zömök, göndör, aranyszőke, akár egy tagbaszakadt boche[94] az első világháborús francia képeslapokon, és csakugyan német családból származik. Neve Mayer és nem Mailleux, mint először hittem, mert így ejti ki a nevét. A két matematikus nem volt beszédes kedvében, a harmadik férfi szólított meg, dr. Lapidus, a farmakológus. Ő úgy festett, mint aki most vetődött ide egy lakatlan szigetről: éppen szakállt növeszt. Megkérdezte, nem bukkant-e a nyomozás elvetélt esetekre, vagyis olyanokra, amelyekben a téboly tünetei felléptek ugyan, de aztán maguktól elmúltak. Azt feleltem, hogy a mikrofilmek az egész anyagot tartalmazzák, és ha Swift esetét nem tekintjük elvetéltnek, akkor nem volt ilyen.

– Ez elképesztő! – mondta.

– Miért elképesztő?

– A tünetek intenzitása eltérő volt, és ha valaki kórházba került, például az, aki kiugrott az ablakon, akkor a tünetek megszűntek. Ha kémiai eredetű pszichózist tételezünk fel, ez a bevett adag érthetetlen növekedését jelentené. Senki sem figyelt fel erre?

– Nem nagyon értem, mire gondol.

– Nem létezik olyan pszichotrop vegyület, amely akkora késedelemmel hatna, hogy ha mondjuk, hétfőn veszik be, az első tünetek kedden jelentkeznének, a hallucinációk szerdán, a hatás maximuma pedig szombaton. Lehet persze tartalékot képezni a szervezetben, teszem azt, beültetni a bőr alá egy olyan készítményt, amely hetek alatt szívódik fel, de az ilyen eljárás nyomot hagy a holttesten. A boncolás kimutatta volna, márpedig az aktákban nem találtam ilyesmit.

– Nem talált, mert semmi effélét nem állapítottak meg.

– És éppen ez az, ami szöget ütött a fejembe!

– De hát többször is bevehettek abból a szerből, úgy, hogy felhalmozódott…

Rosszallóan ingatta a fejét.

– Hogyan? Az új életmód kezdetétől a tünetek fellépéséig mindig jó néhány nap telt el, hat vagy nyolc, sőt tíz is. Nincs olyan szer, amely ekkora késedelemmel hatna, vagy így felhalmozódna. Ha feltételezzük, hogy nápolyi tartózkodásuk első vagy második napján kezdték szedni a szert, a tüneteknek negyvennyolc órán belül jelentkezniük kellett volna. Vesebetegek vagy májbetegek esetében még lehetne erről vitatkozni, de ilyenek nem voltak köztük!

– Tehát mi a véleménye?

– Eszerint rendszeresen, fokozatosan és folyamatosan mérgezték őket.

– Szándékos mérgezésre gondol?!

Elmosolyodott, aranyfogait rám villantva.

– Nem. Én nem tudom, talán gonosz manók voltak, talán legyek repültek egy gyógyszergyárból egyenesen az áldozatok pirítósára, miután valami újabb fajta aromás lizerginszármazékokon sétálgattak, de annyit tudok, hogy a vegyület töménysége az áldozatok vérében lassan növekedett.

– De ha olyan vegyület, amely még ismeretlen…

– Nekünk?

Olyan hangon mondta, hogy elmosolyodtam.

– Igen. Önöknek. A kémiának. Ez lehetetlen?

Elhúzta a száját, rám villant az arany.

– Ismeretlen vegyület több van, mint égen a csillag. De nem létezhet olyan, amely egyidejűleg érzékeny és érzéketlen a szöveti anyagcserére. Végtelen sok kör létezik, de nincs négyszögletes kör.

– Nem értem.

– Pedig egyszerű. A heves tüneteket előidéző vegyületek a szervezetben tartós kötést hoznak létre, mint a szén-monoxid vagy a ciánszármazékok a hemoglobinnal. Az ilyen vegyületeket a boncolás mindig ki tudja mutatni. Főleg ha mikromódszereket alkalmaznak, például a kromatográfiát. Alkalmazták, és nem mutatott ki semmit! Ha így van, akkor ez a vegyület könnyen bomlik. Ha könnyen bomlik, akkor gyakran kell beadni kis adagokban, vagy egyszer, nagy adagban! De ha egy adagban került a szervezetbe, akkor a tünetek órák múlva jelentkeztek volna, és nem napok múlva. Érti?

– Igen. Értem. És úgy gondolja, nincs alternatíva?

– Dehogynem, van. Ha a szóban forgó szer a bevétel pillanatában teljesen ártalmatlan, és csak akkor vesz fel pszichotrop tulajdonságokat, amikor felbomlik a vérben vagy a szövetekben. Például a májban. A máj arra törekszik, hogy eltávolítsa a szervezetből az ártalmatlan vegyületet, és méreggé alakítja át. Ez érdekes biokémiai csapda volna, de merő fantázia, mert ilyen szer nem létezik, és szerintem nem is létezhet.

– Miért olyan biztos ebben?

– Azért, mert ilyen mérget, ilyen „trójai falovat” a farmakológia semmilyen formában nem ismer, és ha valami még sohasem fordult elő, akkor nagyon kevéssé valószínű, hogy előfordulhat.

– Hát akkor?

– Nem tudom.

– Csak ezt akarta mondani?

Udvariatlan voltam, de ez a Lapidus idegesített. Egyébként nem sértődött meg.

– Nem, még valamit. Az a hatás több tényezőnek az eredője lehetett.

– Úgy érti, hogy többféle anyag került a szervezetbe? Mérgek?

– Igen.

– De akkor ez már kétségkívül szándékos merényletre mutatna!

A vegyész helyett váratlanul Saussure szólalt meg.

– Egy lombardiai lány egy párizsi orvosnál szolgált aki a Szent Péter utca negyvennyolcban a második emeleten lakott. A húga eljött meglátogatni, elfelejtette az utca nevét, a Szent Péterből Szent Mihály lett. Elment a Boulevard Saint Michelre, megtalálta a negyvennyolcas számú házat, fölment a második emeletre, látott egy orvosi táblát, becsöngetett, és megmondta, hogy Maria Duvalt keresi, a nővérét. És történetesen ebben a másik utcában, egy egészen más orvosnál, szintén egy Duval nevű leány szolgált, még a keresztneve is Maria volt, de ez egy egészen másik Maria Duval volt, nem a lány nővére. Mármost arra a kérdésre, mekkora volt ennek az eseménynek az a priori valószínűsége, egyáltalán nem lehet értelmes, vagyis matematikailag hiteles választ adni. Ez a dolog apróságnak látszik, de higgye el, valóságos szakadék! A valószínűségi elméletek egyetlen modellezési területe a Gibbs-féle világ, az ismétlődő folyamatok világa. Az egyedi események, amelyekre nem érvényes a statisztika, mert egyszeriek, megtörténnek, de a valószínűségükről nem lehet beszélni.

– Nincsenek egyedi események – szólt közbe Mayer, aki eddig különféle fintorokat vágott, a nyelve hegyével kitolva az arcát.

– Vannak – mondta Saussure.

– De nem mint sorozatok.

– Te is egyedi eseménysorozat vagy. Mindenki az.

– Disztributívan vagy kollektíván?

Absztrakt szópárbaj ígérkezett, de Lapidus mindkettőnek térdére tette a kezét, így szólva:

– Uraim!

A két matematikus elnevette magát, Mayer megint kitolta az arcát a nyelvével, Saussure pedig folytatta:

– Meg lehet határozni a Duval vezetéknév és a párizsi orvoslakások gyakorisági mutatóját, eddig rendben van, de hogyan viszonyul Szent Péter és Szent Mihály összetévesztése a róluk elnevezett utcák franciaországi gyakoriságához? És milyen számértéket rendelhetünk ahhoz az esethez, amelyben a lány olyan házba téved, ahol lakik ugyan Duval vezetéknevű nő, de a harmadik emeleten, nem a másodikon? Egyszóval, hol zárul a vonatkoztatási halmaz?

– Biztosan nem a végtelenben – makacskodott Mayer.

– Bebizonyíthatom, hogy nemcsak klasszikus, hanem transzfinit értelemben is végtelen.

– Elnézést – próbáltam őket a magam ügyéhez visszaterelni. – Saussure doktor, ön bizonyára az előbbi témához kívánt kapcsolódni, de milyen értelemben?

Mayer részvevő pillantást vetett rám, és kiment a teraszra. Saussure szemlátomást elcsodálkozott, hogy ilyen fafejű vagyok.

– Járt a kertben a lugas mögött, az eperágyásoknál?

– Hogyne.

– Van ott egy kerek faasztal, a pereme rézszögekkel kiverve. Látta?

– Láttam.

– Lehetségesnek tartja, hogy ha egy pipettával jó magasról annyi csepp vizet csöppentek az asztalra, ahány szög van, mindegyik szöget eltalálom?

– Hát… ha ügyesen céloz, miért ne…

– És ha vaktában csöpögtetek, akkor már nem?

– Persze hogy nem.

– Márpedig, kedves uram, ha elered az eső, öt perc sem kell hozzá, és mindegyik szög biztosan megkapja a maga vízcseppjét…

– Hogy kerül ez… – elhallgattam. Csak most jöttem rá, hová akar kilyukadni.

– Igen, igen! Az én nézetem radikális. Rejtély egyáltalán nincsen. Azt, hogy mi lehetséges, az események halmazának számossága dönti el. Minél nagyobb a halmaz számossága, annál kevésbé valószínű események is lejátszódhatnak benne.

– Nem létezik az áldozatok sorozata…?

– Áldozatok vannak. És ezt a statisztikai mechanizmus rovására kell írni. A megszámlálhatatlanság feneketlen mélységéből, amelyre kis történetemmel utaltam, önök kihalásztak egy specifikus frakciót, amelyet soktényezős hasonlóság jellemez. Ezt a szakaszt egész sorozatnak tekintik, és ezért titokzatos.

– Tehát ön is, mint Lapidus úr, úgy véli, hogy elvetélt esetek után kellene kutatnunk?

– Nem. Éspedig azért nem, mert azokat nem lehet megtalálni. A frontkatonák halmaza magában foglalja a halottak és sebesültek halmazát. Ezt könnyű különválasztani, de nem lehet különválasztani azoknak a katonáknak a halmazát, akiket hajszálnyira került el a golyó, mert semmiben sem különböznek azoktól, akiket egy kilométerre került el. Ezért az önök ügyéről csak egyetlen módon lehet megtudni valamit: véletlenül. A véletlenstratégiát alkalmazó ellenfelet csak ugyanilyen stratégiával lehet legyőzni.

– Miket mesél itt magának Saussure doktor! – szólalt meg egy hang a hátunk mögött. Barth jött le hozzánk egy őszülő, sovány férfi társaságában. Bemutatta, de nem értettem a nevét. Saussure-t Barth nem úgy kezelte, mint a csoportja tagját, hanem mint kiállítási tárgyat. Megtudtam, hogy a matematikus egy éve még a Futuribles-ben dolgozott, onnan átment a francia CETI csoporthoz, amely a kozmikus civilizációkkal foglalkozik, de sehol sem tudott megmaradni. Megkérdeztem, mi a véleménye a kozmikus civilizációkról. Úgy gondolja, azok sem léteznek?

– Ez már nem olyan egyszerű – mondta, és felállt. – Más civilizációk léteznek, noha nem léteznek.

– Ezt hogy értsem?

– Nem léteznek mint róluk alkotott képzeteink megfelelői, tehát azt, ami az ilyen civilizációkat alkotja, az ember nem volna képes mint civilizációt meghatározni.

– Lehetséges – bólintottam –, de a civilizációk halmazában a mi helyünket is meg kellene határozni, nem igaz? Vagy szürke átlag vagyunk a kozmoszban, vagy elhajlás, talán éppen szélsőséges.

A körülöttünk állók felkacagtak. Csodálkozva hallottam, hogy Saussure éppen az effajta érvelések miatt hagyta ott a CETI-t. Csak ő nem mosolygott. Hallgatott, a számológépét forgatva, mint valami nyakláncon csüngő érmet. Félrevontam a körülállók gyűrűjéből, az asztalhoz vezettem, kezébe nyomtam egy pohár bort, én is fölvettem egyet, és ittam az ő felfogására, ami a kozmikus civilizációkat illeti, majd megkértem, avasson be a koncepciójába.

Ez a legjobb taktika, Fitzpatricktól tanultam: olyan modor, amelyről nem lehet megállapítani, hogy komolyság, vagy annak a karikatúrája. Saussure magyarázni kezdte, hogy a tudomány egész haladása semmi egyéb, mint fokozatos lemondás a világ egyszerűségéről. Az ember azt akarja, hogy minden egyszerű legyen, még akkor is, ha egyben titokzatossá válik. Egyetlen típusú isten, az is egyes számban; egy típusú természeti törvények; az értelem keletkezésének egyetlen típusa az univerzumban, és így tovább. Itt van például a csillagászat. Eleinte azt állította, hogy mindaz, ami létezik, csillagok jelen időben, múlt és jövő időben, továbbá csillagtörmelékek, vagyis bolygók. Aztán kénytelen volt belátni, hogy a kozmosz jelenségeinek sokasága nem fér bele ebbe a sémába. Az emberek egyszerűségre sóvárognak, ezért csinálhatott karriert Ockham borotvája, amely megtiltja, hogy a létezésmódok, tehát az osztályozási kategóriák a szükségesnél tovább szaporodjanak. De a sokféleség, amelyet nem akartunk tudomásul venni, legyőzi babonáinkat. A fizikusok ma feje tetejére állítják Ockham mondását, azt állítva, hogy minden lehetséges, ami nem tilos. Minden a fizikában. És a civilizációk sokfélesége nagyobb, mint a fizikai jelenségeké.

Szívesen hallgattam volna tovább, de Lapidus elcipelt az orvosokhoz és biológusokhoz. Véleményük egyhangú volt: kevés az adat! Meg kell vizsgálni azt a hipotézist, hogy a halálsorozat a nápolyi mikrobioszféra valamely tényezőjére érzékeny szervezet vele született tulajdonságaiból következik. Venni kell tehát két embercsoportot, mindkettőben legyen körülbelül negyven, sorsolással kiválasztott, piknikus testalkatú, ötvenéves férfi, ezeket kénbe kell áztatni, napoztatni, masszírozni, izzasztani, kvarclámpákkal sütögetni, horrorfilmekkel ijesztgetni, pornográf objektumokkal kissé felizgatni, és várni, míg valamelyik megőrül. Akkor hozzá lehet fogni az egész társaság génanyagának elemzéséhez ősökre visszamenően, felkutatni a tisztázatlan okból bekövetkezett, hirtelen haláleseteket a felmenőknél, ebben a komputer nyilván rengeteget segíthet! Egyesek hozzám beszéltek, mások egymással vitatkoztak a fürdővíz és a levegő összetételéről, adrenokrómokról, metabolikus eredetű kemogén hallucinációs skizofréniáról, míg Barth doktor végül is kiszabadított, és átterelt a jogászokhoz. Némelyik a maffiára szavazott, mások egy még ismeretlen, újabb szervezetre, amely csak később óhajtja tekintélyét növelni a titokzatos halálesetekkel. Indítékok? És milyen indítékból gyilkolt az a japán Rómában szerbeket, hollandokat és svábokat? Láttam a mai újságokat? Egy új-zélandi turista tiltakozni kívánt az ellen, hogy Bolíviában elraboltak egy ausztrál diplomatát, ezért Helsinkiben megpróbált eltéríteni egy chartergépet, amelyen zarándokok utaztak a Vatikánba. A római jog id fecit cui prodest[95] elve már nem érvényes. Nem, inkább a maffia, hiszen akármelyik olasz maffiózó lehet, az utcai árus, a portás, a fürdőmester, a sofőr; a heveny pszichózis a hallucinogének mellett szól, étteremben ilyesmit nem könnyű beadni, de ki más hajtana fel szívesebben egy pohár üdítőt, mint a jól kiizzadt fürdővendég a forró víz után? A jogászokat körülvették az orvosok, akiktől az előbb megszöktem, és fellángolt a vita a kopaszodás témájáról, de semmi sem sült ki belőle. Tulajdonképpen egész jól mulattam. Egy óra tájban néhány kisebb csoport összeolvadt, és pezsgő mellett viharos eszmecsere bontakozott ki a szex problémájáról. Az áldozatoknál talált gyógyszerek listája biztosan nem teljes. Hogyan is lehetne, mikor hiányoznak róla a modern szerelmi bájitalok, afrodiziákumok! Az élemedett urak biztosan szedtek ilyesmit! Tömérdek van belőlük, Topcraft, Bios 6, Dulong, Antipraecox, Orkasfluid, Sex Tonicum, Sanurex Erecta, Elixire d΄Egypte, Erectovite, Topform, Action Cream, ez a tárgyismeret elkápráztatott és zavarba is hozott, mert csakugyan hézagot tárt fel a nyomozásban – senki sem vizsgálta az ilyen szerek pszichotrop hatását. Azt tanácsolták, foglalkozzam vele. Sehol, senkinél nem találtak ilyesmit? Éppen ez az, ami különösen gyanús! Fiatal ember nem titkolná az effélét, de az idősebb urak köztudomásúlag prűdek, képmutatók, őrzik a látszatot. Beszedték a szert, és megsemmisítették a csomagolását…

Nagy lárma volt, minden ablak nyitva, dugók pukkantak, a mosolygó Barth hol ebben, hol abban az ajtóban tűnt fel, spanyol lányok tálcákat hordoztak körül, egy gyöngyarany szőkeség, talán Lapidus felesége, a félhomályban egész csinos, azt mondta, egy régi barátjára hasonlítok, a vendégség kétségkívül jól sikerült, engem pedig elöntött a pezsgővel enyhített mélabú, mert csalódottnak éreztem magam. A sok lelkes, rokonszenves tudós egyikében sem volt meg az a szikra, az a nyomozói tehetség, amelynek a művészetben az ihlet felel meg. Az a képesség, hogy a tények dzsungeléból kiemeljék a lényeges dolgokat. Ahelyett hogy a feladat megoldásán gondolkodnának, csak újabb kérdéseket tesznek fel. Randyben megvan az a bizonyos adottság, de nincs elegendő tudományos ismerete, Barth házát majd szétfeszíti a sok tudás, amely sajnos nem tud a lényegre koncentrálódni.

Végig ott maradtam a szalonban, a háziakkal együtt kísértem ki az utolsó vendégeket, sorra indultak az autók, kiürültek a kocsibejárók, a ház minden ablaka világos volt, én pedig a vereség érzésével ballagtam föl a szobámba, magammal még elégedetlenebbül mint velük. Kinéztem az ablakon, a kertek és elővárosi épületek sötét sávján túl Párizs fénye derengett, de nem homályosította el a zenitjén álló Marsot, amely úgy ragyogott, mintha valaki aranypontot tett volna minden fölé.

* * *

Van az embernek egy-egy ismerőse, akivel sem közös érdeklődés, sem különösebb élmények nem kapcsolják össze, nem leveleznek, ritkán és csak véletlenül találkoznak, és a másik ember létezésének mégis lényeges, bár homályos jelentősége van. Ilyen ismerősöm Párizsban az Eiffel-torony, nem mint a város szimbóluma, mert Párizs hidegen hagy. De a torony fontos nekem, erre akkor jöttem rá, mikor olvastam az újságban, hogy esetleg lebontják, és megrémültem.

Valahányszor Párizsban vagyok, elmegyek megnézni. Csak megnézni, semmi több. Látogatásom végeztével besétálok a torony alá, a négy hídláb közé, ahonnét látni az acélíveket, a rácson át az eget, meg a lift régimódi, nagy kerekeit. Így volt másnap is, az ismerkedő vendégség után. A torony nem változott, bár sokemeletes házak dobozai veszik körül.

Szép nap volt. Leültem egy padra, és törtem a fejem, hogyan szabaduljak ki az egész históriából, mert reggel ezzel az elhatározással ébredtem. Az ügy, amelynek annyi erőfeszítést szenteltem, egyszerre csak idegenné, fölöslegessé és valahogy hazuggá vált. Illetve az én lelkesedésem volt hazug. Mintha hirtelen kijózanodtam vagy megokoskodtam volna, világosan láttam, milyen éretlenül és infantilisan viselkedtem már megint, mint minden létfontosságú döntésemben. Tizennyolc éves koromban egyszer csak fejembe vettem, hogy rohamosztagos leszek, és sikerült is meglátnom a normandiai hídfőt, de hordágyról, mert a német légvédelem lelőtte vitorlázógépünket, mi harmincan a célpont mögötti német bunkerekre pottyantunk, és ennek az éjszakának köszönhettem, hogy törött farcsonttal egy angol kórházba vittek. De a Marssal tulajdonképpen ugyanígy volt. Ha ott jártam volna, nem emlegetném éltem fogytáig, inkább úgy járhatnék, mint az, aki másodiknak lépett a Holdra, és nem érte be a nagyvállalatok felajánlott igazgatótanácsi foteljaival, hanem öngyilkossági szándékok gyötörték. Egyik kollégám sörforgalmazási igazgató lett Floridában, valahányszor sörösdobozt veszek a kezembe, magam előtt látom, amint angyalfehér szkafanderben a liftbe lép, hát azért ugrottam fejest ebbe az ügybe, nehogy az ő nyomába lépjek.

Mindezt világosan láttam, az Eiffel-tornyot bámulva. Fatális egy szakma ez, ott a nagy csalétek: „az emberiség nagy lépése”, amely, mint Armstrong mondta, „egy ember kicsiny lépése”, de valójában csúcspont, apogeum, és nemcsak a pályán; vesztőhely, az emberélet szimbolikus képe, az elérhetetlen felé ágaskodó minden reményével és erőfeszítésével. Csakhogy itt néhány órába sűrűsödik, amit mások életük legjobb éveinek éreznek. Aldrin tudta, hogy mackós csizmájának a Holdon hagyott nyoma nemcsak az Apolló-program emlékét éli túl, hanem talán az emberiséget is, hiszen csak másfél milliárd év múlva söpri el a Föld pályáján túl duzzadó Nap tüze, de hogyan érhetné be söreladással ez az ember, aki ilyen közel volt az örökkévalósághoz? Tudni, hogy már minden mögöttünk van, és ezt ilyen hirtelen, ilyen végérvényesen megtudni, rosszabb a vereségnél: a hajdani csúcspont kigúnyolása. Csak ültem ott, bámultam a vas emlékművet, amelyet egy megbízható mérnök állított a tizenkilencedik századnak, és mindinkább csodálkoztam a tulajdon vakságomon, amelynek ennyi éven át engedtem, és már csak a szégyenkezés tartott vissza attól, hogy visszasiessek Garges-ba, és suttyomban összecsomagoljam a motyómat. A szégyenkezés meg a lojalitás.

Délután feljött a manzárdszobámba Barth. Kissé zavartnak láttam. Új hírt hozott. Pingaud felügyelő, a Sûreté és a Barth-csoport összekötője meghívott mind a kettőnket. Be akar számolni egy esetről, amelyben egyik kollégája, Leclerc felügyelő nyomozott. Pingaud úgy véli, meg kellene ismerkednünk az üggyel. Persze ráálltam, és együtt bementünk Párizsba. Pingaud várt ránk. Megismertem, ő az a hallgatag, őszülő úr, akit tegnap este Barth mellett láttam. Jóval idősebb mint akkor véltem. A folyosó végéről nyíló szobácskában fogadott bennünket, felállva íróasztala mellől, amelyen magnetofon is volt. Minden bevezető nélkül elmondta, hogy a minap nála járt a felügyelő; már nyugdíjas, de néha meglátogatja régi ismerőseit. Beszélgetés közben szó került az ügyről, amelyet Leclerc nem adhat elő személyesen, de a felügyelő kérésére magnetofonra mondta. Pingaud azt mondta, telepedjünk le kényelmesen, mert a história elég hosszú, aztán magunkra hagyott bennünket, mintha udvariasságból nem akarna zavarni, de viselkedését elég furcsának találtam.

Rendőr létére valahogy túl előzékeny, nem ilyen szokott lenni a rendőrség, főleg a francia. Ennyi szívesség, és ugyanakkor furcsa közöny. Nem valószínű, hogy Pingaud lehazudja a csillagot az égről; nem holmi színlelt nyomozást, kitalált históriát akar feltálalni nekünk, a felügyelő is biztosan csakugyan nyugdíjas, de miért nem tudott valahol összehozni minket? Azt még megértem, hogy az aktákat nem akarják megmutatni, az nekik szentség, de a magnószalag azt sugallja: minden vitának elejét akarják venni. Az információt ne kövessék kommentárok. A magnószalagtól semmit sem lehet kérdezni. Mi rejlik emögött? Barth vagy éppúgy megrökönyödött, mint én, vagy magába fojtotta kétségeit, jószántából vagy utasításra. Mindez átsuhant a fejemen, mielőtt még a bekapcsolt magnetofonból felcsendült volna egy mély, magabiztos, kissé asztmás hang.

– Uram, félreértés ne essék, csak annyit mondok el, amennyit elmondhatok. Pingaud felügyelő kezeskedik önért, de némely dolgokat el kell hallgatnom. Ismerem az ügyet, amely miatt ön idejött, már ön előtt ismertem, és ha érdekli a véleményem: nincs mit nyomozni rajta. Érti, mire gondolok? Rendőri érdeklődésem nem terjed ki olyasmire, amire a büntető törvénykönyv cikkelyei nem vonatkoznak. A világon kismillió érthetetlen ügy van, repülő csészealjak, ördögűzés, televíziós mágusok, akik puszta ránézéssel meghajlítanak egy villát, de én mint rendőr, mindezzel nem foglalkozom. Mint a France Soir olvasója, rászánhatok öt percet, és azt mondhatom: „Nahát!” Szóval ha azt mondom, hogy abban az olasz ügyben nincs mit nyomozni, akkor tévedhetek, de harmincöt évi rendőri munka van a hátam mögött. Egyébként jogában áll, hogy fütyüljön a véleményemre. Az ön dolga. Pingaud felügyelő megkért, hogy ismertessek önnel egy ügyet, amelyben két évvel ezelőtt nyomoztam. A végén megérti, miért nem írtak róla a lapok. Leszek olyan udvariatlan, és rögtön hozzáteszem: ha megpróbálná az anyagot a sajtóban felhasználni, mindent cáfolni fognak. Azt is mindjárt megérti, hogy miért. Államérdekről van szó, és én francia rendőr vagyok. Ne sértődjön meg, ez csak szakmai lojalitás. A szokásos formulát mondtam el.

Az ügyet immár lezárták. Dolgozott rajta a rendőrség, a Sûreté, végül a kémelhárítás. A dossziék az irattárban vannak, jó néhány kiló. Tehát kezdem. A főszereplő Dieudonné Proque. Ez a Proque nem franciás vezetéknév. Az illetőt eredetileg Prockénak hívták, német zsidó, Hitler alatt vándorolt ki a szüleivel Franciaországba, srác korában, ezerkilencszázharminchétben. A szülők középpolgárok, a náci időkig német hazafiak, távoli rokonaik éltek Strasbourgban, a rokon család még a XVIII. században telepedett le Franciaországban. Ádámnál-Évánál kezdem, mert mindennek utánajártunk, mint nehéz ügyekben szokás. Minél homályosabb az ügy, annál mélyebbre kell kotorni. Az apa vagyontalanul halt meg. Proque kitanulta az optikusi szakmát. A megszállás alatt Marseille-ben tartózkodott, a meg nem szállt övezetben, más rokonoknál, ezt a hat évet kivéve mindig Párizsban lakott, az én körzetemben. A Rue Amélie-n volt egy kis optikusműhelye. Elég rosszul ment. Proque szegény volt, nemigen tudott a komolyabb cégekkel konkurálni. Nem sokat adott el, inkább javítási munkákat végzett, új üveget rakott a szemüvegekbe, néha játékszereket is javított, nemcsak optikai holmikat. A takarékos és szegény emberek optikusa. Anyja túlélte, együtt laktak. Az öreg hölgy kilencven felé járt. Proque agglegény volt, az ügy idején hatvanegy éves. Büntetlen előéletű, a nyilvántartásunkban nem szerepelt, bár tudtuk, hogy az optikusműhely mögött berendezett fotólaborja nem olyan ártatlan hobbi, mint állítja. Sok ember csinál rázós fényképeket, nem feltétlenül pornót, de otthon nem tudja vagy nem akarja előhívni, és szüksége van egy megbízható fotó technikusra. Rendes emberre, aki nem csinál külön másolatokat magának, vagy nemcsak magának. Mindez bizonyos határig nem büntetendő cselekmény. Akadnak emberek, akik másokat kínos helyzetekbe hoznak, és titokban lefényképezik, hogy aztán zsarolhassák. Az ilyeneket általában nyilvántartjuk, és nem ajánlatos, hogy saját sötétkamrájuk meg nagyítóberendezésük legyen, vagy rovott múltú fényképésznél dolgoztassanak. Proque ilyen megbízásokat is vállalt, de csak mértékkel. Tudtuk, hogy néhanapján előhív ilyen fényképeket, rendszerint olyankor, amikor már egy fillérje sincs. De nem volt okunk közbelépni. Különb dolgok fölött is szemet huny ma a rendőrség. Kevés a státus, nincs pénz, nincs ember. Egyébként Proque nem sokat keresett az ilyesmin. Sohasem merészelt volna követelőzni az ügyfeleinél, akik valamit csináltattak vele. Vigyázott magára, mert gyáva ember volt. Anyámasszony katonája. Pontos órarend szerint éltek az anyjával. Minden évben nyaralni mentek, mindig júliusban, mindig Normandiába, a műhely fölött háromszobás lakás, tele limlomokkal, régi bérház, csupa régi lakó, mind ismerik egymást még a háború előttről. Le kell írnom önnek ezt a Proque-ot, mert a külseje is lényeges, főleg az ön szempontjából. Alacsony, cingár, korán meggörnyedt, a bal szemhéja rángatózott, idegenekre olyan benyomást tett, főleg a déli órákban, mintha nagyothalló, kissé gyagyás vagy szórakozott lenne. Pedig teljesen épeszű volt, csak le szokott esni a vérnyomása, főleg déltájban, és ilyenkor hirtelen elálmosodott. Ezért mindig tartott a műhely asztalán egy termosz kávét, és azt kortyolgatta, ha elkezdett leragadni a szeme. Az évek múltával egyre jobban kínozták ezek az álmosságrohamok, ásítozott, úgy érezte, mindjárt rosszul lesz, elájul. Végül az anyja orvoshoz küldte. Kettőnél is járt, ártalmatlan serkentő szereket írtak fel neki, és ezek egy ideig hatottak is. Arról, amit mondok, a ház minden lakója tudott, mindegyik készséggel elmesélte. Alighanem még a sötétkamrában folytatott homályos ügyletekről is tudtak. Nem volt annak az embernek semmi titka. Az a pár fénykép végtére is gyerekjáték ahhoz képest, amit mi naponta látunk. Különben is, én a bűnügyiről vagyok, a moeurs,[96] az erkölcsrendészet, az külön világ. A történtek után bevontuk őket a nyomozásba, de az sem vezetett semmire. Mivel egészíthetném még ki a portrét? Régi képes levelezőlapokat gyűjtött, panaszkodott, hogy nagyon érzékeny a bőre, nem tudott lesülni, mindjárt kiütéseket kapott a naptól, különben sem volt az a fajta ember, akit érdekel a napsütötte arcszín. De tavalyelőtt ősszel szemlátomást sötétebb lett az arcbőre, olyan barnapiros árnyalatú, mintha kvarcolna, és a régi ügyfelek, ismerősök meg is kérdezték, mi az, Proque úr, a napozóba jár, ő meg irult-pirult, mint egy szűz lány, ugyan, hová gondolnak, szörnyen kellemetlen baja támadt, kelések bizonyos kényes helyen, nem akar elmúlni, és az orvos elrendelte, hogy az egész testét kvarcoltassa.

Azonkívül vitaminokat és kenőcsöt írt fel. Végül használt is. Október volt, elég ronda, hideg, esős abban az évben, az optikust főleg ősszel kínozták azok a rohamok, ájulás kerülgette, méghozzá éppen délben, megint elment az orvoshoz, az megint felírt valami serkentő tablettát. A hónap vége felé ebéd közben eléggé felvillanyozott hangulatban elmesélte az anyjának, hogy jól fizető munkát kapott, egész sorozat fényképet fog előhívni és kinagyítani, színes képek, sok másolattal, nagy formátumban. Ezerhatszáz frank haszonra számított, jókora összeg volt ez neki. Este hét után leengedte a redőnyt, és bezárkózott a sötétkamrába, előre megmondta az anyjának, hogy későn megy haza, mert a munka sürgős. Egy óra körül az öreg hölgy valami lármára ébredt. A hangok a fia szobájából jöttek. Az optikus a földön ült és zokogott; „ilyen rettenetesen még soha senki nem sírt” – idézem az édesanya vallomásából. Sírt, kiabált, hogy tönkretette az életét, és meg kell ölnie magát. Összetépte dédelgetett képeslapgyűjteményét, felforgatta a bútorokat, az öregasszony nem tudta lecsillapítani – máskor olyan engedelmes fia most rá sem hederített. Az öreg hölgy rémülten toporgott mögötte, rángatta a ruháját, a férfi pedig, mint egy rossz melodrámában, először kötelet keresett, levágta a függönyzsinórt, de az túl gyenge volt, az anyja különben is kitépte a kezéből, aztán a szerencsétlen fickó a konyhába rohant, kést keresett az evőeszközök között, végül le akart menni a sötétkamrába valami méregért. Volt odalent mindenféle vegyszere, de mintha elgyöngült volna, leült a padlóra, végül elaludt, de még álmában is sírt. Reggelig aludt a földön, mert az anyja nem bírta fölemelni az ágyra, és nem akarta behívni a szomszédokat, inkább csak egy párnát tett a feje alá. Másnap az optikus többé-kevésbé normális volt, csak nagyon levert. Panaszkodott, hogy szörnyen fáj a feje, és olyan érzése van, mintha egész éjjel ivott volna, pedig soha nem ivott többet mint az ebédhez negyed liter könnyű fehér bort. Bevett valami fájdalomcsillapítót, és lement a műhelyébe. A szokásos módon töltötte a napot. Szemüveget elég kevesen csináltattak nála, a bolt többnyire üres volt, az optikus a műhelyben lencséket csiszolgatott, vagy fényképeket hívott elő a sötétkamrában. Ezen a napon csak négy megrendelő járt nála. Könyvet vezetett, a legkisebb munkát is bejegyezte, ha olyasmi volt, amiért a megrendelő később visszajön. Ha nem tudta az ügyfél nevét, beírta, milyen munkáról van szó. Kivéve persze a fényképnagyításokat. A következő két napon sem történt semmi különös. Harmadnap megkapta a nagyításokért járó pénz egy részét. Az ilyen bevételekről nem vezetett könyvet, annyira ostoba nem volt. Finomabb vacsorát ettek az anyjával, legalábbis az ő szokásaikhoz képest. Drágább bor, hal, most már nem emlékszem olyan pontosan, de elhiheti, akkor még azt is betéve tudtam, hányféle sajtot ettek. Másnap újabb filmeket kapott ugyanattól a megrendelőtől. Ebédnél remek hangulatban volt, biztatgatta az édesanyját, hogy még saját házuk is lesz, este megint bezárkózott a sötétkamrába, és éjfél után az öreg hölgy szörnyű lármát hallott odalentről. Lerohant, dörömbölt a sötétkamra hátsó ajtaján, a furnérlemez közfalon át hallotta, hogy az optikus összevissza karattyol, csapkod, tör-zúz, üvegeket vág a földhöz, hát rémületében áthívta a szomszédot, egy vésnököt, akinek szintén ott van műhelye az utcában. A szomszéd, egy megfontolt, idősebb özvegyember, vésővel kifeszegette a reteszt. Odabent sötétség és majdnem teljes csend fogadta őket. Proque a földön feküdt, a pornográf fotók félig előhívott, összeragadt negatívjai között, mindenfelé negatívok hevertek, részben összetépve; a linóleumpadlón tócsákban álltak a vegyszerek, mert az optikus összetörte valamennyi üvegjét; földhöz vágta a nagyítógépet, a sav megégette a kezét, lyukakat mart a ruhájába, a csapból folyt a víz, Proque csuromvizes volt. Amikor rosszul lett, megpróbált segíteni magán, vizet locsolt az arcára, végül a csap alá dugta a fejét. Alighanem meg akarta mérgezni magát, de cianid helyett bromidot vett be, azért feküdt ott teljesen elkábulva. Tűrte, hogy fölvezessék a lakásba, a szomszéd jóformán az ölében vitte fel, az öreg hölgy elmondta, hogy a szomszéd távozása után Proque dühöngeni próbált, de semmi ereje nem volt, megint úgy viselkedett, mint egy csapnivaló komédiás, az ágyon fekve hadonászott, rugdalózott, el akarta tépni a lepedőt, hogy felakassza magát vele, szájába tömte a párnát, hörgött, sírt, káromkodott, és amikor megpróbált talpra ugrani, elvágódott, és mint először, megint elaludt a padlón.

Másnap későn, elgyötörten ébredt. Siránkozott, de már teljesen világos fejjel, hogy mennyi kárt okozott a műhelyében. Egész délelőtt takarított, mentette a menthetőt, leöblögette az összeragadt negatívokat, rendet csinált a sötétkamrában, délfelé botra támaszkodva ment el, mert szédült, de új vegyszereket kellett vásárolnia, hiszen valamennyit tönkretette. Este panaszkodott az anyjának, hogy úgy látszik, elmebeteg, faggatta, hogy voltak-e őrültek a családban, nem akarta elhinni, hogy az öreg hölgy egyről sem tud. Gorombán leteremtette, hazugsággal vádolta az édesanyját. Az öreg hölgy ebből látta, hogy fia még nincs rendben, hiszen azelőtt soha nem volt egy hangos szava. Soha nem volt ilyen agresszív, de persze érthető, hogy aki néhány napon belül váratlanul kétszer is őrjöngeni kezd, utána ijedt és feldúlt. Nyilván mindenki elmebajra gyanakodott volna. Proque azt mondta az anyjának, hogy ha ilyesmi még egyszer előfordul, elmeorvoshoz megy. Nem volt szokása az ilyen energikus döntés, a keléseivel például hetekig kínlódott, mielőtt rászánta magát, hogy bőrgyógyászhoz menjen, és nem fukarságból, különben is a biztosító fizette az orvost, egyszerűen azért, mert a napirend legkisebb módosítását is elviselhetetlennek érezte.

A megrendelővel, aki a filmet rábízta, összevesztek, mert néhány kép hiányzott. Máig sem tudjuk, mi történt közöttük – ez az egyetlen ténykérdés maradt tisztázatlan az ügyben.

Aztán egy teljes hétig nem történt semmi. Proque megnyugodott, már nem emlegette anyjának, hogy elmebajtól tart. Vasárnap moziba mentek. Hétfőn pedig megőrült. Legalábbis úgy látszott. Délelőtt tizenegykor kiment a boltjából, nyitva hagyta az ajtót, nem válaszolt az ismerős sarki cukrász szokásos köszönésére; az olasz cukrász a boltja előtt álldogált, és meg is szólította. Proque „valahogy furcsának” látszott, de aztán bement a boltba, édességet vásárolt, azt mondta, majd visszajövet kifizeti, mert akkor „rengeteg pénze lesz” – ez sem illett a stílusához –, a taxiállomáson egy taxiba vágta magát – legalább tíz éve nem taxizott –, és megadott egy Rue de l΄Opera-i címet. Ott azt mondta a sofőrnek, hogy várjon, negyedóra múlva visszajött, hadonászva és hangosan beszélve magában, bankjegyekkel teli borítékot szorongatott. Szidta a gazembert, aki meg akarta fosztani jogos keresményétől, és a Notre-Dame felé vitette magát. A szigeten kiszállt, száz frankot adott a taxisofőrnek, és nem kért vissza belőle – a sofőr látta, hogy a borítékban csupa százas bankó van. A taxi még el sem indult, amikor Proque át akart mászni a híd korlátján. Egy járókelő megragadta a lábát, dulakodni kezdtek, a taxisofőr is kiugrott a kocsijából, de ketten sem bírták lefogni az optikust. Előkerült egy rendőr, hármasban betaszigálták a taxiba az őrjöngő Proque-ot, százfrankos bankjegyek hevertek a járdán, a rendőr végül magához bilincselte Proque-ot, és elindultak a kórházba. Útközben az optikussal elég szokatlan dolog történt. Mikor az autó elindult, Proque látszólag magába roskadt, és tehetetlenül hevert a rendőr mellett, mint egy rongybaba, aztán hirtelen felugrott, és mielőtt a rendőr visszaránthatta volna, félrelökte a taxisofőrt, és elcsavarta a volánt. A nagy forgalomban a taxi belerohant egy Citroёn elülső ajtajába, az ajtó behorpadt, a vezető karja beszorult az ajtó és a volán közé. Eltört a csuklója. A rendőr végül másik taxit szerzett, és beszállította Proque-ot egy kórházba, de ott kissé felületesen vizsgálták meg, már csak azért is, mert teljesen elbambult, néha sírdogált, a kérdéseke nem válaszolt, különben nyugodtan viselkedett. Bent tartották megfigyelésre, de csak az esti főorvosi vizitnél vették észre, hogy eltűnt. Az ágy alatt feküdt, a plédbe burkolózva, amelyet kirángatott a lepedő alól, és a falhoz lapult benne, azért tudott úgy eltűnni. Eszméletlen volt, és félig elvérzett: elvágta az ereit egy borotvapengével, amelyet a ruhájából átcsempészett a kórházi pizsamába. Három vérátömlesztéssel megmentették. De aztán szövődmények léptek fel, úgyis gyenge volt a szíve.

Az ügyet másnap vettem át, a Szent Lajos szigetén történt esetet követő napon. Igazság szerint látszólag semmi olyan nem volt benne, ami a Sûretére tartozna, de a Citroёn gazdájának jogtanácsosa úgy találta, itt a pompás alkalom, hogy megfejjék a rendőrséget. Az ügyvéd olyan verzióval állt elő, hogy a rendőr vétkes hanyagságban marasztalható el, mert olyan gondatlanul szállított egy dühöngő bűnözőt, hogy az karambolozhatott az ő ügyfelének kocsijával, sérülést, anyagi kárt és súlyos lelki sokkot okozva. A balesetért tehát a rendőrség felelős, bizonyára járadékot is kell majd fizetni – persze a belügyi tárca kasszájából, hiszen a vétkes rendőr szolgálatban volt.

A jobb kiinduló hadállás kedvéért az ügyvéd ebben a szellemben tájékoztatta a sajtót. Ennélfogva az ügy a hétköznapi incidensek szintjéről néhány nagyságrenddel feljebb ugrott, hiszen a Sûreté, vagyis inkább az igazságügyi rendőrség tekintélye forgott kockán, és a főnök rám bízta az eset kivizsgálását.

Az első orvosi diagnózis kései skizofrénia okozta heveny elmezavart állapított meg, de minél tovább vizsgálgatták a beteget, már az öngyilkossági kísérlet után, annál kevesebb maradt ebből a diagnózisból. Hat nap múlva egy bágyadt, megtört, hirtelen megöregedett, de különben teljesen normális ember feküdt a betegágyban. Kórházi ápolása hetedik napján vallomást tett. Elmondta, hogy az illető ügyfél a megbeszélt ezerötszáz helyett csak százötven frankot fizetett neki, mert nem minden felvételéről kapott másolatot. Hétfőn ő éppen lencsét illesztett egy szemüvegbe, és a csiszológépnél hirtelen olyan düh fogta el az illetőre gondolva, hogy otthagyott csapot-papot, és elrohant „leszámolni vele”. Arra, hogy a cukrásznál is járt, egyáltalán nem emlékezett. Arra sem emlékezett, ami a hídon történt, csak annyit tudott, hogy botrányt csapott a megrendelő lakásán, és az a többi pénzt is kifizette neki. A vallomást követő éjszakán állapota hirtelen rosszabbra fordult. Hajnal felé szívgyengeségben meghalt. Az orvosok reaktív pszichózisban egyeztek meg. Proque halála csak közvetve függött ugyan össze hétfői elmezavarával, de az ügy mégiscsak fontosabbá vált. Egy hulla mindig ütőkártya. A Proque halála előtti napon fölkerestem Proque édesanyját. Hajlott korához képest igen előzékenyen viselkedett. Magammal vittem a Rue Amélie-re egy kábítószer-szakértőt, hogy nézze meg a sötétkamrát és az ott található vegyszereket. Sokáig elüldögéltem Proquenénál, mert az ilyen öreg hölgy gondolkodása már nehézkes, ha belefog egy témába, türelmesen végig kell hallgatni. Látogatásom vége felé úgy rémlett, csöngetést hallok a bolt ajtajából – az ablak félig nyitva volt. Emberem a pultnál az üzleti könyvet böngészte, amikor lementem.

– Talált valamit? – kérdeztem.

– Nem, semmit.

De valahogy bizonytalannak látszott.

– Volt itt valaki?

– Volt. Honnan tudja?

– Hallottam a csengőt.

– Volt – ismételte, és elmondta, mi történt. Hallotta a csengőt, de éppen egy széken állva turkált a villanykapcsolókat tartalmazó dobozokban, így nem tudott rögtön kimenni a boltba. A jövevény hallotta a motozást a műhelyből, azt hitte, Proque van odabent, és hangosan így szólt:

– No, mi újság? Hogy van ma, Dieudonné barátom? – Erre belépett a boltba az én emberem, és meglátott egy középkorú férfit, kalap nélkül. A látogató hátrahőkölt, mintha szökni akarna. Közrejátszott itt egy véletlen. A kábítószeres brigád emberei rendszerint civilben járnak, de aznap egy kis ünnepségre készülődtek, mert a brigád egyik tagja kitüntetést kapott, és mind egyenruhát vettek fel a tiszteletére. Az ünnepség négykor kezdődött, így az én emberem már egyenruhában jött velem, hogy ne kelljen hazamennie átöltözni.

A jövevény tehát a rendőregyenruhától riadt meg. Azt mondta, a szemüvegéért jött, itt van javításra. Megmutatta a nyugtát a számmal. A rendőr közölte vele, hogy az optikus beteg lett, ezért a szemüveg, sajnos, nem készült el. Ezzel minden szükségeset elmondott, de a látogató csak nem mozdult a helyéről. Végül hangját lehalkítva megkérdezte, hogy hirtelen betegedett-e meg Proque. A rendőr azt felelte, igen.

– Súlyosan?

– Elég súlyosan.

– Én… nekem nagy szükségem van a szemüvegemre – motyogta szórakozottan az idegen, szemlátomást csak azért, mert nem tudta rászánni magát az igazi kérdésre.

– De… él még? – szólalt meg váratlanul.

Ez már csöppet sem tetszett az emberemnek. Válasz helyett a pultot lezáró deszkához nyúlt, mert kedve támadt igazoltatni a vendéget. De az sarkon fordult, és kiment. Mire a rendőr kikapcsolta a deszka kampóját, fölemelte a deszkát, és kiszaladt az utcára, a látogatónak nyoma veszett. Fél négy körül járt, az emberek most mentek haza a munkából, szemerkélt az eső, egész tömeg nyüzsgött a járdán.

Kicsit mérges voltam, hogy futni engedte a fickót, de későbbre halasztottam a szemrehányásokat. Ott volt Proque üzleti könyve. Megkérdeztem az emberemet, emlékszik-e a látogató nyugtájának a számára. Nem nézte meg. Az optikus elég sok megrendelést jegyzett be az utóbbi napokban, csak az ügyfelek kezdőbetűivel. Ez nem sokat ígért. Amire támaszkodhattam, homályos volt, mint a hajnali köd: a látogató viselkedése. Nyilván jó ismerőse Proque-nak, ha a keresztnevén szólította. Végül nekiálltam kiírni a könyvből a legutóbbi bejegyzéseket, bár nagyobb remény nélkül. Hátha csak alkalmas ürügy volt a szemüvegnyugta. Kábítószert úgy el lehet dugni, hogy azt meg nem találjuk egy nap alatt, ha szakemberek csinálták a rejtekhelyet. Hátha a szám valami egyezményes jel? Tulajdonképpen mit gondoltam ekkor Proque-ról? Nem is tudom. Hiszen még ha tévedésben voltam is az optikus személyét illetőleg, és a boltja valójában elosztóhely, akkor sem látszott valószínűnek, hogy Proque elsőnek kóstolt meg egy új szállítmányt, és attól kapott mérgezést. Az áru lehetett hamisítva, az előfordul, de nem fordul elő, hogy a kereskedők vagy közvetítők maguk fogyasztanák a kábítószert: nagyon is jól ismerik a következményeit, nem csábulnak el. Nem tudtam hát mire vélni a dolgot, végül az emberem segített: eszébe jutott, hogy már esett az eső, a jövevénynek sem ernyője, sem kalapja nem volt, és bolyhos kabátján alig látszott nyoma az esőnek. Autóval nem jöhetett, mert az úttestet éppen felbontották és lezárták. Az illető tehát nyilván közel lakik. Ötödik nap megtaláltuk. Hogyan? Egész könnyen. Rendőröm leírása alapján fantomportrét készítettek róla, és a nyomozók végigjárták vele a házmesternéket a Rue Amélie-n. Nem akárki volt az illető, hanem tudós doktor, vegyész, Dunant nevezetű. Jérome Dunant. Ekkor átnéztem a bejegyzőkönyvet, és furcsa dolgot vettem észre: a J. D. kezdőbetűk mindhárom alkalommal szerepeltek a Proque rohamait megelőző napon. A doktor néhány házzal feljebb, az utca túloldalán lakott. Kora délután kerestem fel. Maga nyitott ajtót. Szakembereink rajzáról rögtön ráismertem.

– Ó, igen – mondta –, tessék bejönni…

– Számított erre a látogatásra? – kérdeztem, míg bementünk.

– Igen. Él Proque?

– Ne haragudjon, de én kívánok feltenni néhány kérdést, nem az ön kérdéseire válaszolni. Miért gondolja, hogy Proque esetleg nem él?

– Most viszont én nem válaszolok. Felügyelő úr, ebben az egész ügyben az a legfontosabb, hogy híre ne menjen. Meg ne tudja a sajtó. Az végzetes lehetne.

– Önnek?

– Nem, Franciaországnak.

Ezt elengedtem a fülem mellett. De Dunant-ból semmit sem tudtam kiszedni.

– Sajnálom – mondta –, legfeljebb a főnökével beszélhetek a Sûretén, és csak akkor, ha a feljebbvalóim felhatalmaznak rá.

Többet nem mondott. Félt, hogy azok közé a rendőrök közé tartozom, akik szenzációkkal látják el a sajtót. Ezt később tudtam meg. Sok bajunk volt vele. Végül úgy történt, ahogy akarta. A főnököm kapcsolatba lépett az ő feljebbvalóival, két minisztérium engedélye kellett ahhoz, hogy vallomást tegyen.

Mint ismeretes, minden állam szereti a békét, és mind háborúra készülődik. Franciaország sem lehet kivétel. A vegyi fegyverekről mindegyik nagy erkölcsi felháborodással beszél. De mindegyik buzgón fejleszti őket. Ez a Dunant doktor a pszichotrop depresszoroknak nevezett készítményekkel foglalkozott, amelyek gáz vagy por formájában megtörik az ellenséges élőerő morálját és akaraterejét. Mit tudtunk meg végül tőle? Megtudtuk a hétpecsétes titkot, hogy Dunant doktor már több mint négy éve dolgozik egy ilyen depresszor szintézisén. Bizonyos fajta vegyületből kiindulva, származékok egész sorát állította elő. Az egyik ilyen származék a kívánt módon hatott az agyra. De csak óriási adagokban. Kanálszámra kellett fogyasztani, hogy fellépjenek a tipikus tünetek: először izgalmi és agresszív fázis, aztán depresszió, amely heves öngyilkossági vágyba megy át. Ilyen esetekben sokszor a véletlen mutatja meg a helyes utat. Különféle molekulacsoportokkal kapcsolják össze a kiinduló vegyületet, és megvizsgálják a származékok farmakológiai tulajdonságait. Évekig eltarthat ez a munka, de az is előfordulhat, hogy rögtön olyan vegyületet kapnak, amely a kívánatos tulajdonságokkal rendelkezik.

Az előbbi eshetőség természetesen sokkal valószínűbb. Az erősen rövidlátó Dunant doktor állandóan szemüveget viselt, és az utóbbi években többször is járt Proque-nál. Szemüveg nélkül mozdulni sem tudott, hát mindig hármat tartott készenlétben. Az egyik az orrán, a másik tartaléknak a zsebében, a harmadik otthon. Azóta lett ilyen elővigyázatos, amióta egyszer eltört a szemüvege a laborjában, és abba kellett hagynia a munkát. A közelmúltban, három hete, megint így járt. Dunant teljesen steril körülmények között dolgozott. Mielőtt belépett a laboratóriumba, tetőtől talpig átöltözött, még cipőt és fehérneműt is váltott, minden holmiját az öltözőben hagyta, amelyet magas nyomású fülke választott el a munkahelyétől. Munka közben átlátszó műanyag csuklyát viselt a fején. Egy hajlékony csövön át kapta a levegőt. Sem a teste, sem a szemüvege nem érintkezett a vizsgált anyagokkal. Nehogy megint szemüveg nélkül maradjon, pótszemüvegét a munka megkezdése előtt felrakta egy elég magas vegyszeres polcra. De amikor felnyúlt a polcra, leverte a szemüveget. Az egyik lencse eltört, a keret is megsérült, mert véletlenül rálépett. Elvitte hát a szemüveget Proque-hoz. Két nap múlva érte ment, és alig ismert rá az optikusra. Olyan nyúzott volt, mintha súlyos betegségen ment volna keresztül. Elmondta Dunant-nak, hogy valamivel megmérgezhette magát, mert iszonyúan rosszul lett az éjjel, különös rohamot kapott; „még most is sírhatnékom van, nem tudom, miért!” – fejezte be panaszait. Dunant semmi jelentőséget nem tulajdonított ezeknek a szavaknak. De nem volt megelégedve a javítással, a szemüveg egyik szára nyomta, az új lencse is mozgott, sőt néhány nap múlva kiesett, megint a laborban, és eltört a kerámiapadlón. A doktor visszavitte a szemüveget az optikushoz. Másnap érte ment, és Proque megint úgy nézett ki, mint a sírjából kikelt Lázár – éveket öregedett egy nap alatt. Dunant kérdezgetni kezdte, hogyan is játszódott le az újabb „roham”. A leírás emlékeztetett a heveny depresszióra, amely a vegyi úton keltett pszichózissal jár együtt, szakasztott ilyen tüneteket váltott ki az X anyag, amellyel Dunant régóta bajlódott. De ilyen heves tüneteket mintegy tíz gramm tiszta hatóanyag vált ki – hogyan függhetne hát össze a szemüveg javíttatásával? Mindkét alkalommal a pótszemüvegét vitte az optikushoz, ez a szemüveg rendszerint a polcon fekszik, a Bunsen-égő felett. Dunant gyanítani kezdte, hogy a párolgó X anyag mikroszkopikus mennyisége a levegőből a pótszemüvegre rakódott. Megvizsgálta a szemüveget. A vegyelemzés kimutatta, hogy a lencséken és a keret fémcsuklóin az X vegyület nyomai fedezhetők fel. De gamma nagyságrendű mennyiségben, vagyis néhány ezred milligramm. A vegyészek jól ismerik azt az anekdotát, amely az LSD felfedezéséről szól. Még senki sem sejtette, hogy az LSD hallucinogén hatású, az a vegyész sem, aki éppen az LSD-vel kísérletezett. Otthon tipikus „utazásban” volt része, látomásokkal és pszichotikus aurával, pedig szokás szerint alaposan kezet mosott, mielőtt elhagyta a labort. De a körme alatt parányi mennyiségű LSD maradt, és ez elegendő volt ahhoz, hogy vacsorakészítés közben megmérgezze.

Dunant doktor tanakodni kezdett, mit csinál az optikus, mikor új lencsét tesz a keretbe, és megigazítja a szárát. A műanyag keretet úgy igazítják, hogy néhányszor gyorsan elhúzzák a gázláng fölött. Lehetséges, hogy az X anyag hatását a hevítés milliószorosra fokozza? Dunant minden lehetséges módon hevíteni kezdte az anyagot, gázlánggal, spirituszégővel, gyertyalánggal, de hiába. Végül elhatározta magát a döntő kísérletre. Szándékosan meggörbítette a szemüveg szárát, majd az X anyag olyan híg oldatát gőzölte rá, hogy száradás után a szemüvegkereten csak nyommennyiség maradt, körülbelül egymilliomod gramm. A szemüveget harmadszor is elvitte az optikushoz. Amikor érte ment, a pult mögött meglátta a rendőrt. Hát ennyi az én históriám, uram. Nincs megoldása, tehát befejezése sincs. Dunant doktor feltételezte, hogy az optikus műhelyében van valami vegyszer, amely megváltoztatja az X anyagot. Valami katalitikus reakció fokozta milliószorosra a szer hatását. De semmi effélét nem sikerült találni. Mi föladtuk az ügyet, minek is nyomoztunk volna tovább, ha a tetteseket nem az emberek között kellett keresni, hanem az atomok között. Bűncselekmény nem történt, hiszen az X anyagnak az a mennyisége, amelyet Dunant a szemüvegre gőzölt, mielőtt az optikushoz vitte, még egy legyet sem ölhetne meg. Úgy tudom, Dunant vagy a megbízottja a sötétkamra egész tartalmát megvásárolta Proque-nétól, és valamennyi vegyszert sorra reagáltatták az X anyaggal, de hiába…

Proque-né abban az évben, karácsony előtt meghalt. Az embereimtől hallottam, de csak pletyka formájában, hogy az öreg hölgy halála után Dunant egy időre beköltözött az optikusboltba, és mintát vett minden anyagból, kapargatta a furnérlemez közfalat, a csiszolókövet, a falfestéket, a padlót, állítólag ott bütykölt egész télen, de semmire sem jutott. Mindezt, ugyebár, Pingaud felügyelő kérésére mondtam el önnek. Gondolom, az ön históriája valami hasonló. Történnek effélék a világon, amióta a tudomány ilyen tökéletessé tette. Hát ennyi.

Egy óra hosszat tartott, míg a csúcsforgalomban visszadöcögtünk Garges-ba, némán, mint a csuka. Proque tébolya olyan ismerős volt, mint egy jól ismert arc. A hallucinációs szakasz hiányzott belőle, ámbár ki tudhatja, milyen látomások gyötörték a szerencsétlent? Furcsa: a többi áldozatot csak egy fejtörő elemeinek láttam, de Proque-ot sajnáltam – Dunant miatt. Hiszen értem én, hogy kevesli az egereket. Nem lehet őket öngyilkosságba kergetni. Emberre volt szüksége. Nem kockáztatott semmit: amikor rendőr tűnt fel az ajtajában, Franciaországgal takarózott. Még ezt is megértem. De az a mondása: HOGY VAN MA, DIEUDONNÉ BARÁTOM, feldühített. Ha az a római japán gyilkos volt, micsoda akkor Dunant? A nevét persze nyilván megváltoztatták. Eltűnődtem, miért hallgattatta végig velem Pingaud felügyelő ezt a históriát, hiszen bizonyára nem rokonszenvből. Mi rejlik emögött? Talán a történet végét is megváltoztatták. Ha igen, esetleg arra használják fel az alkalmat, hogy ártatlannak látszó ürüggyel tájékoztassák a Pentagont egy új vegyi fegyverről. Ahogy meghánytam-vetettem magamban ezt a dolgot, elég valószínűnek tűnt. Ügyesen felmutatott ütőkártya, szükség esetén le is lehet tagadni – hiszen azt hallottam, hogy SEMMIT sem fedeztek fel, és nem lehetek biztos benne, hogy másképp van. Ha közönséges magánnyomozó volnék, aligha hívnak meg erre a magnóhallgatásra, de egy űrhajós, még ha másodosztályú is, nyilván kapcsolatban áll a NASA-val, a NASA meg a Pentagonnal. Ha minderről magas szinten döntöttek, Pingaud csak utasítást hajtott végre, és nem számít, hogy Barth ugyancsak zavarba jöhetett. Barth helyzete még kényesebb, mint az enyém. Nyilván sejti, hogy a váratlan „segítséget” a nagypolitika sugalmazta, de erről nem akar velem beszélni, kivált mivel őt is meglepetésként érte. Biztos, hogy nem figyelmeztették előre; többé-kevésbé ismerem a játékszabályokat. Nem vonhatták félre azzal, hogy „itt van ez a jenki, megvillantunk előtte egy fontos ütőkártyát, ő majd elmeséli otthon”. Így nem csinálják. Ha csak engem avatnak be, az furcsán festett volna – nem hagyhatták ki Barthot, hiszen tudták, hogy már megígérte nekem a csoportja segítségét. De a kulisszatitkokba sem akarták beavatni, hát a legésszerűbb megoldást választották: hallgassa meg azt, amit én, és az ő gondja, hogyan tovább. Talán már bánja, hogy olyan készségesen felajánlotta a segítségét. Aztán átgondoltam, mit jelent a nyomozás szempontjából ez a história. Nem valami rózsás a helyzet. Az olasz sorozatból kikövetkeztettük, hogy a balesetre hajlamosító tényező a kénes fürdő, az életkor: ötven felé, a jól megtermett testalkat, a magányosság, a napozás és az allergia, ez meg itt egy hatvanon felüli, cingár férfi, nem allergiás, együtt lakott az édesanyjával, nem vett kénes fürdőket, kerülte a napot, és ki sem mozdult hazulról. Semmi sem egyezik! Nagylelkűségi rohamomban azt mondtam Barthnak, próbáljuk külön-külön megemészteni az újdonságot, hogy ne befolyásoljuk egymást, este pedig majd összevetjük, amit kisütöttünk. Örömmel ráállt. Háromkor kimentem a kertbe, a lugas mögött várt rám a kis Pierre. Ez a kettőnk titka volt. Megmutatta, milyen alkatrészeket szedett össze a rakétához. Az első fokozat egy dézsa lesz. A gyerekek roppant érzékenyek, hát nem mondtam meg neki, hogy a dézsa nem alkalmas indító rakétának, de felrajzoltam a homokba a Saturn-V és IX részeit. Ötkor fölmentem a könyvtárba, ahogy Barthtal megbeszéltük. Meghökkentett. Azzal kezdte, hogy ha Franciaországban dolgoznak az X anyagon, akkor biztosan más országokban is. Az ilyen munkák rendszerint párhuzamosan folynak. Tehát az olaszok is… Lehetséges, hogy teljesen új szemszögből kell vizsgálni az ügyet. Az anyag nem feltétlenül állami laboratóriumban készült, hanem például valami magáncégnél. Előállíthatta egy olyan vegyész, aki kapcsolatot tart a szélsőségesekkel, vagy ami még valószínűbb, egyszerűen elloptak valamennyit a szerből. Akiknek a kezében van, maguk sem tudják, hogyan lehet a legnagyobb hatásfokkal felhasználni. Mit csinálnak tehát? Kísérleteznek… De mi az oka, hogy az áldozatok éppen középkorú külföldiek, reumások, és így tovább?

Erre is tudott választ.

– Képzelje magát egy ilyen csoport főnökének a helyzetébe. Hallotta, hogy a szer hatása nagyon erős, de nem tudja pontosan, mi ez a hatás. Erkölcsi gátlásai nincsenek, a szert embereken kell kipróbálni, de kiken? Mindenesetre nem a saját emberein. Hát akkor? Akárkin? Az akárki: olasz ember, akinek családja van. Már az első tüneteket észreveszik rajta, hiszen megváltozik a viselkedése, és mindjárt orvoshoz vagy kórházba viszik. A magányos ember viszont akármit művelhet, nem törődnek vele, főleg a szállodákban, ahol a végsőkig tapintatosak a bogaras vendégekkel. Minél drágább a hotel, annál elszigeteltebb a vendég. A harmadosztályú panzióban a tulajdonosnő a lakók minden dolgába beleüti az orrát, a Hiltonban viszont a feje tetejére állhat a vendég, senkinek szeme se rebben. Az igazgatóság és a személyzet a világért sem háborgatná, hacsak bűntény nem történik. Az elszigeteltséget csak fokozza, hogy az áldozat nem tud olaszul. Igaz?

– És az életkor?… az allergia?… a reuma?… a kénes fürdő?

– A kísérleti eredmény annál szignifikánsabb, minél nagyobb a különbség a szer beadása előtti és utáni viselkedés között. A fiatal turista nem marad sokáig egy helyben, ma Nápolyban van, holnap Szicíliában, az idősebb úr viszont ideális kísérleti alany, még inkább a fürdővendég, aki betartja a maga pontos órarendjét: az orvostól a gyógyfürdőbe, a napozóból a szállodába, a méreg hatása tehát remekül megfigyelhető…

– És az, hogy csupa férfi?

– Az sem véletlen. Miért csupa férfi? Nem azért-e, mert csak férfiakat akarnak az új módszerrel meggyilkolni? Szerintem ez kulcskérdés, mert arra mutat, hogy politikai ügyről van szó. Ha vezető politikusokat vettek célba, vagyis férfiakat… nem gondolja?

– Van benne valami… – ismertem be csodálkozva. – Tehát úgy véli, hogy embereik vannak a szállodákban, és kiválasztanak bizonyos típusú vendégeket, talán ugyanolyan korúakat, mint azok a politikusok, akiket egy napon majd el akarnak tenni láb alól… vagyis államcsínyt készítenek elő? Igen? Erre gondolt?

– Ezt már nem mondanám ki! Nem jó leszűkíteni a megfigyelés szempontjait… Hát igen, tizenöt vagy húsz éve még regénybe illő abszurdum lett volna ez az ötlet, de manapság… Hiszen tudja…

Tudtam, és felsóhajtottam, mert csöppet sem lelkesített, hogy kezdhetjük a nyomozást elölről. Egy darabig latolgattam az érveket és ellenérveket.

– Bevallom, szöget ütött a fejembe… de azért még sok minden homályos. Miért csak allergiások? Mi van a kopaszodással? No és az időpont, május vége, június eleje… azt is meg tudja magyarázni?

– Nem. Legalábbis egyelőre. Azt hiszem, most az egész ügyet a másik végéről kellene szemügyre venni: nem a „kísérleti” áldozatokat vizsgálni, hanem… az igaziakat. Körülnézni az olasz politikai elitben. Ha kiderülne, hogy egypár vezető politikus allergiás…

– Vagy úgy! Értem. Egyszóval Rómába küld. Attól tartok, mennem is kell, ez csakugyan forró nyom lehet…

– Szóval utazik? De csak nem most mindjárt…

– Holnap, legkésőbb holnapután, mert az ilyesmiről nem lehet telefonon jelentést tenni…

Ebben maradtunk. Amikor manzárdszobámban átgondoltam Barth koncepcióját, mesterinek találtam. Két legyet ütött egy csapásra. Valószínű hipotézist állított fel, és egyben kikecmergett a csávából, mert az ügy természetes módon visszatért Olaszországba, és a francia X anyag sorsának kérdése ezzel lekerült a napirendről. Nem lényeges többé, hogy Dunant előállította-e az optikus sötétkamrájában. Minél tovább morfondíroztam ezen, annál szilárdabban hittem, hogy Barth telibe talált. Az X anyag létezik és hat. Kétségtelen. És az is, hogy a politikai kulcsfigurák eltávolításának ilyetén módszere kiszámíthatatlan következményekkel járó megrázkódtatást okozna – talán nemcsak Olaszországban.

A hatás hevesebb lenne, mint a „klasszikus” államcsínyek esetében. Most egyszerre viszolyogva, már-már undorral gondoltam a tizenegyek ügyére. Ahol eddig érthetetlen rejtély derengett, most közönséges, véres hatalmi harc kontúrjai kezdtek kirajzolódni. A fantasztikus külszín politikai gyilkosságot takar.

Másnap elmentem a Rue Amélie-re. Nem is tudom, miért. Azért mondom, hogy oda mentem, mert tizenegy körül már ott ballagtam a járdán, meg-megállva a kirakatok előtt, de amikor Garges-ból elindultam, még lehetségesnek éreztem, hogy az utolsó percben meggondolom magam, és inkább elhajtok az Eiffel-toronyhoz, hogy elbúcsúzzam Párizstól. De a körútra érve már döntöttem. Nem volt könnyű megtalálni a Rue Amélie-t, nem ismertem a környéket, parkolóhelyet sem találtam mindjárt. A házat, amelyben Dieudonné Proque lakott, megismertem, mielőtt még a házszámot leolvastam volna. Majdnem pontosan olyan ház, amilyennek elképzeltem. Lebontásra ítélt öreg bérház, csukott ablakokkal, és azzal a régimódi tetődíszítéssel, amellyel a múlt századbeli építészek egyénivé tették épületeiket. Az optikusműhely már megszűnt, a redőny leeresztve és lelakatolva. Visszafordultam, megálltam a játéküzlet előtt. Ideje bevásárolni, mert a nyomozás újabb szakaszában én már nem veszek részt. Úgy döntöttem, hogy átadom Randynek a Barthtól származó információkat, és hazamegyek Amerikába. Bementem hát venni valamit a húgom srácainak – a bevásárlás a szökés ésszerű indokolása. A polcokon ott csillogott egész tarka civilizációnk, kicsinyítve. Gyermekkorom játékait kerestem, de ez itt csupa elektronika, rakétakilövők, kis supermanek, dzsúdó és karate támadó helyzetben. Szamár, mondtam magamnak, hát kinek veszed a játékot?

A francia gárda tollbokrétás díszsisakjait és egy Marianne-babát választottam, mert ilyen Detroitban nincsen. Megrakodva indultam a kocsim felé, s észrevettem a sarkon a fehér függönyös cukrászdát. Kirakatában pörkölt mandulából készült, barna Vezúv. Eszembe jutott az árus, akit a szállodából a strandra menet láttam. Nem biztos, hogy a srácoknak ízleni fog a keserű mandula, de azért bementem, és vettem néhány zacskóval. Érdekes, gondoltam, hogy Nápoly éppen itt búcsúzik el tőlem. Lassan, vonakodva mentem az autó felé, mint aki még nem mondott le – tulajdonképpen miről? Nem is tudom, talán a rejtély tisztaságáról, amellyel eddig önkéntelenül is felruháztam. Bedobtam a csomagokat a hátsó ülésre, és megállva, kezemmel a nyitott ajtón, elbúcsúztam a Rue Amélie-től. Kételkedhetem-e még Leclerc szavaiban, Barth hipotézisében? Holmi fantasztikus, ködös kombinációk parázslottak föl bennem egy pillanatra, de hát hittem én egyáltalán, hogy itt egyszerre csak világosság gyullad a fejemben, összeállnak a részletek, amelyeket még senki sem tudott összeilleszteni, és vakító fényben felragyog az igazság, amelyet senki sem sejt? Itt még volt egy kevés a régi Párizsból, de a Défense-féle molochok úgyis elsöprik hamarosan. Már az Eiffel-toronytól is elment a kedvem. Ebben az órában Dunant doktor bizonyára ott szorgoskodik porcelán és nikkel laboratóriumában. Szinte láttam celofánburkolatába bújva, csillogó szemmel hajlik a desztillálóedény fölé, műanyag gubója után gyűrűs kígyót húz, azon át kapja a levegőt. Elég Ilyet láttam, Houstonban pompásabb laborjaink voltak, rakétadómok steril templomhajói.

No, ebből elég. Úgy állok és bámészkodom itt, mint a rajt előtt, amikor egy pillanat múlva minden a mélybe zuhan. Elfogott a keserűség, gyorsan beültem a kocsiba, de még be sem gyújtottam a motort, és viszketni kezdett belül az orrom. Dühösen visszatartottam a lélegzetemet, aztán tüsszögni kezdtem. A háztetők fölött megdördült az ég, sötét lett, a levegőben lógott a zivatar, orrot fújtam és tüsszögtem, most már nevetve magamon. Olaszországban hagytam a szállongó pollent, utánam jött Párizsba, és vihar előtt mindig a legrosszabb. Benyúltam a kesztyűtartóba, a Plimasin tabletta keserű morzsái a torkomon akadtak, egyéb híján feltéptem egy csomag mandulát, és rágicsálva indultam el Garges felé a zuhogó esőben. Nem nagyon siettem, szeretek így vezetni, az autópályán az eső piszkos ezüstje csak úgy gomolygott a reflektorok előtt, heves, futó zivatar volt. Mire a ház előtt kiszálltam, már nem esett. És mégsem utazhattam el aznap. Az ebédlőbe menet megcsúsztam a lépcsőn, amelyet a spanyol leányzó tükörfényesre vikszelt, és leszánkáztam. Összegörnyedtem kínomban, sajgott a farcsontom. Ebédnél persze azt mondtam, hogy semmi az egész, az öreg hölggyel társalogtam. Kijelentette, hogy biztosan a csigolyám fáj, arra pedig nincs jobb a kénvirágnál, minden ízületi fájdalmat meggyógyít, csak az ingem mögé kell szórni. Megköszöntem a kénvirágot, és látva, hogy ilyen állapotban nem tudok Rómába repülni, elfogadtam Barth segítségét, aki felajánlotta, hogy elvisz egy híres párizsi csontkovácshoz.

Általános részvét közepette nagy nehezen felvonszoltam magam, és mint egy nyomorék, bemásztam az ágyba. Addig mocorogtam, míg a fájdalom enyhült, akkor elaludtam, de arra ébredtem, hogy tüsszögök. Maró por felhőjét szívtam be – a párnából jött. Kiugrottam az ágyból, és feljajdultam, mert elfeledkeztem a derekamról. Arra gondoltam, a túlbuzgó spanyol lány valami rovarirtó szert hintett az ágyneműre, de nem: a jószívű Pierre lepett meg titokban a derékzsába elleni csodaszerrel, míg odalent voltam. Levertem az ágyneműről a sárga port, fejemre húztam a paplant, és az eső egyhangú kopogása elaltatott. Reggel olyan óvatosan ereszkedtem le a lépcsőn, mintha egy bálnavadászhajó jeges létrája volna a sarkvidéki viharban – késő bánat. A csontkovácsról, akihez Barth elvitt, kiderült, hogy amerikai néger. Röntgenképeket csinált rólam, a kezelőasztal fölötti tartóba helyezte őket, aztán nekem esett lapáttenyerével. A fájdalom éles volt, de rövid, utána saját erőmből másztam le az asztalról, és úgy éreztem, csakugyan sokkal jobban vagyok. Még feküdnöm kellett nála egy félórát, majd az Air France legközelebbi irodájában jegyet váltottam az esti gépre. Megpróbáltam felhívni Randyt, de nem volt a szállodában, üzenetet hagytam neki. Garges-ban jutott eszembe, hogy semmit se vettem Pierre-nek, hát megígértem, hogy elküldöm neki Amerikából a sisakomat, elbúcsúztam az egész családtól, és kihajtottam Orlyba. Bementem a Fleuropba, hogy virágot küldessek Barthnénak, aztán leültem a váróteremben egy csomó amerikai újsággal. Vártam, vártam, de az utasokat csak nem szólították. Az ügyre úgy gondoltam, mint immár lezárt múltra. Nem tudtam, mihez fogjak ezután, és igyekeztem némileg vonzónak látni ezt a bizonytalanságot, nagyobb siker nélkül. A gépnek már rég indulnia kellett volna, de a hangszóró csak homályos mentegetőzéseket közvetített. Aztán kijött az irodából egy légikisasszony, és sajnálattal közölte, hogy Róma nem fogad. Lázas futkosás, telefonálás kezdődött, majd kiderült, hogy Róma fogad ugyan, de csak az amerikai, Alitalia– és BEA-gépeket, ellenben a Swissair-, SAS– és Air France-gépek nem indulnak. Azt hiszem, a földi személyzet rendezett valami szelektív sztrájkot, de a sztrájk oka nem érdekelt senkit, minden utas a pénztárakhoz rohant, hogy kicserélje a jegyét, és helyet kapjon egy induló gépen. Mire az ablakhoz nyomakodtam, a fürgébbek minden helyet elfoglaltak. A British European Airways legkorábbi következő gépe holnap indul, rémes időpontban: reggel öt negyvenkor. Mit tehettem? Átírattam a jegyemet erre a BEA-gépre, kocsira rámoltam a bőröndjeimét, és eltoltam az Air France szállójába, ahol Rómából jövet is aludtam. Itt várt a következő meglepetés. A szállodában már az utolsó ágyat is elfoglalták a szintén hoppon maradt utasok. Kénytelen leszek Párizsban éjszakázni, és hajnali négy előtt kelni, hogy elérjem a gépet. Garges-ba sincs értelme visszamenni, mert Garges északra van Párizstól, Orly délre. A csalódott tömegen át a kijárathoz furakodtam, és fontolgattam, mit csináljak. Végső soron holnap este is ráérnék utazni, de ettől borzasztóan viszolyogtam. Utálom a halogatást. Míg ezen tépelődtem, az újságos kihozott egy csomó képeslapot, és felrakta az állványra a pavilon elé. Megláttam az új Paris Match-ot. A fekete címlapról egy férfi nézett rám, amint a levegőben függ, mint a lóugrást végző tornász. Nadrágtartót visel, mellét eltakarja egy hátrafelé zuhanó, libbenő hajú gyerek, mintha együtt szakoznának a cirkuszban. Nem hittem a szememnek. A pavilonhoz mentem. Én vagyok az, meg Annabella. Megvettem a Paris Match-ot, éppen az exkluzív római riportnál nyílt ki. Az emberi testekkel zsúfolt, összeroncsolt mozgólépcső fényképét egész oldal szélességű, nagy felirat szelte át: ARCCAL ELŐRE SZERETÜNK MEGHALNI. Átfutottam a szöveget. Megtalálták Annabellát. A következő oldalon ott a fényképe a szüleivel, de az én nevem sehol. A fényképek a képmagnóból valók, amely minden utascsoport áthaladását megörökíti a Labirintusban. Erre nem gondoltam – különben is diszkréciót ígértek. Még egyszer elolvastam a szöveget. Ábra a mozgólépcsőről, a robbanás helye, a detonációs medence, nyilak mutatják, honnan és hogyan ugrottam, a címlapkép egy kinagyított részletét is közlik, lábam és a korlát között egy kockás kabátujj. A képszöveg szerint „a merénylő leszakadt karja”. Szívesen elbeszélgetnék az újságíróval, aki mindezt összehordta. Mi tartotta vissza attól, hogy a nevemet kiírja? Tudják, ki vagyok, hiszen a riport űrhajósnak nevez, Annabella vezetéknevét is közlik, a „bájos serdülő leánykáét”, aki alig várja, hogy levelet kapjon a megmentőjétől. A cikkíró nem mondja ki nyíltan, de a sorok között a tragédiából született romantikus érzelmekre céloz. Hideg düh fogott el. Sarkon fordultam, gorombán áttörtettem a tömegen a hallban, berontottam az igazgatóságra, és az irodában, a sok egyszerre beszélő ember között mindenkit túlordítottam. A hősiességemre hivatkoztam, az igazgató orra elé csapva a Paris Match-ot. Máig is elvörösödöm szégyenletemben, ha ez a jelenet eszembe jut. Kiverekedtem, amit akartam. Az igazgató, aki nem volt hozzászokva ilyen hősies űrhajósokhoz, megtört, és rendelkezésemre bocsátotta egyetlen maradék szobáját – égre-földre esküdözött, hogy ez már igazán az utolsó, mert a többiek úgy rontottak rá, mint az elszabadult vérebek. A bőröndjeimért akartam menni, de közölték, hogy a szoba tizenegytől lesz szabad, és még csak nyolc óra volt. Poggyászomat a recepcióban hagytam, és most három órát kellett Orlyban agyonütnöm. Hőzöngésemet már megbántam, és mivel további következményekkel fenyegetett, ha az utasok között újságíró akad, elhatároztam, hogy tizenegyig minél távolabb maradok a szállodától. Moziba menni nem volt kedvem, vacsorázni sem, tehát megcsináltam azt az ostobaságot, amelyre már Quebecben gondoltam egyszer, amikor a blizzard[97] miatt nem indulhatott a gép. Elbattyogtam a repülőtér túlsó végébe, a fodrászhoz, és megrendeltem mindent, amit csinálni tud. A fodrász gascogne-i volt, nem sokat értettem a kerepeléséből, de elhatározásomhoz híven igennel válaszoltam minden újabb

javaslatára, mert különben kitessékelt volna a fotelból. A fejmosás és hajvágás még simán ment, csak aztán jött lendületbe. A tükrök között álló táskarádión rock and rollt keresett, jó hangosra állította, felgyűrte köpenye ujját, és ritmusra topogva, mintha szteppelne, munkálkodni kezdett rajtam. Ütögette az arcomat, húzott-nyúzott, masszírozott, csipkedte a tokámat, gőzölgő pakolásokat csapott a képemre, olykor kis lyukat csinált a veszettül forró masszában, hogy meg ne fulladjak idő előtt, kérdezett valamit, amit nem hallottam, mert nem vette ki a fülemből a vattát, amit a hajvágás előtt belerakott. Azt feleltem, „ça va bien”, mire a szekrényhez ugrott újabb flakonokért és kenőcsökért. Egy teljes óra hosszat üldögéltem nála. A végén megfésülte a szemöldökömet, igazított rajta, homlokát ráncolva hátralépett, szemügyre vette művét, köpenyt váltott, egy külön rekeszből aranyflakont vett elő, felmutatta, mint egy palack nemes óbort, ujjaira nyomott belőle valami zöld kocsonyát, és belemasszírozta a fejbőrömbe. Közben folyvást szédületes sebességgel beszélt, többek között biztosított, hogy most már nyugodt lehetek: nem kopaszodom meg. Erélyes mozdulatokkal megkefélte a hajamat, lekapkodta rólam a törülközőket és gézmaszkokat, kivette fülemből a vattát, finom és egyben bizalmas módon itt-ott rám fújt, púderfelhőbe borított, fehér kendővel csattintott az orrom előtt, és méltóságteljesen meghajolt. Büszke volt magára. Fejemen bizsergett a bőr, égett az arcom, kábultan tápászkodtam fel, tíz frank borravalót adtam, és kimentem. Még másfél óra, amíg átvehetem a szobámat. A bámészkodóteraszra indultam, hogy elnézegessem a repülőtér éjszakai munkáját, de eltévedtem. Valamit éppen javítottak, a mozgólépcsők egy részét zsinórral lezárták, alattuk az aknákban szerelők serénykedtek, addig bolyongtam, míg az induló utasok tömegébe keveredtem – egzotikus katonatisztek, apácák kikeményített főkötőben, hórihorgas négerek, alighanem egy kosárlabdacsapat. A menet végén a légikisasszony tolókocsit tolt, sötét szemüveges öregúr ült a kerekes széken, ölében szőrös csomag, amely hirtelen leugrott, és felém szaladt. Kis majom zöld kabátkában, sipkával a fején. Felnézett rám élénk fekete szemecskéivel, én meg visszanéztem, majd fürgén elszökdécselt a tolókocsi után. A fodrász rock and rollja úgy megragadt a fülemben, hogy nem tudtam tőle szabadulni, egyre azt hallottam a léptek és emberi hangok zsivajában. Játékautomata állt a falnál a neonreklám alatt, bedobtam egy pénzdarabot, néhány percig labdáztam a képernyőn ugráló fényponttal, de bántotta a szemem, hát otthagytam, nem fejezve be a játszmát. Megint utasok mentek a vámvizsgálat felé, egy pávát láttam közöttük – farka a földet söpörte, nyugodtan állt, pedig majdnem belé botlottak, ő meg félrehajtott fejjel nézelődött, mintha azon gondolkodna, kinek csípjen bele a lábába. Imént a majom, most egy páva. Elvesztette valaki? Nem sikerült átfurakodnom a tömegen, hát megkerültem, de mire visszaértem, már nem találtam ott a pávát. Eszembe jutott a terasz, nézelődtem, merre kell menni, elindultam egy folyosón, de az lefelé vezetett, az aranyművesek, szűcsök, kis irodák, boltok labirintusába, tétován ácsorogtam a kirakatok előtt, olyan érzésem támadt, hogy a kőpadló alatt mélység tátong, mintha befagyott tó jegén állnék. Mintha a repülőtér alatt egy másik lenne: az épület néma, sötét negatívja. Tulajdonképpen semmit nem láttam és nem éreztem, de tudtam, hogy alattam ott van az a mélység. Fölmentem egy mozgólépcsővel, de másik szárnyba értem, egy járművekkel teli csarnokba. Szorosan egymás mellett a berakodásra vártak – golfkocsik, Buggyk, kis strandautók, egymásra tornyozott karosszériák, mászkáltam köztük a szűk folyosókon, mulattatott, hogy milyen szépen csillog a fényezésük, mintha fluoreszkálna. Ezt a hatást a megvilágításnak és az újfajta dukkónak tulajdonítottam. Megálltam egy arany Buggy előtt, az aranydukkót még lefényezték valami tükröző anyaggal, megláttam benne magamat. Sárgán rezegtem, mint egy hol zsinórrá nyúló, hol szélesre puffadó arcú kínai, de bizonyos fejtartásnál a szemeim barna üregekké váltak, fémszkarabeuszok másztak ki belőlük, és amikor előrehajoltam, tükörképem mögött egy másik, nagyobb alak sötétlett. Megfordultam, nem volt ott senki, de a tükröző aranyban megint láttam azt az alakot, érdekes optikai csalódás. A csarnok gördülő kapuban végződött, az zárva volt, hát visszamentem arra, ahonnét jöttem, minden mozdulatomat száz tükörkép utánozta gúnyosan, mint a görbe tükrök a vidámparkban. Ez a megsokszorozódás valahogy nyugtalanított. Rájöttem, miért: a tükörképek egy kis késedelemmel utánoztak, bár ez lehetetlen. Fejemben még mindig a rock and roll dallama kalapált, el akartam hallgattatni, hát fütyülni kezdtem, hogy János bácsi a csatában, a teraszt sehogy sem találtam, hát kimentem az oldalkapun. Nem messze lámpák álltak, mégis igazi afrikai sötétség volt, olyan sűrű, hogy szinte tapintható. Eszembe villant, hogy ez talán kezdődő farkasvakság, nem tudom, nincs-e baj a recehártyámmal, de aztán már jobban láttam. Biztosan csak elvakított az arany tükörcsarnok – öregszik a szemem, már nem alkalmazkodik olyan jól a változó fényerőhöz, mint régen. A parkolók mögött nagy építkezést láttam a derengő félhomályban. A reflektorok oszlopai között buldózerek kúsztak, sárgán hunyorgó homokot tolva maguk előtt. E fölött az éjszakai Szahara fölött higanyos fények lapos felhője úszott, mint egy galaktika, mögötte olykor lassított villámok hasítottak a fekete űrbe – az autópályáról a repülőtér felé kanyarodó autók fénykévéi. Ez a megszokott látvány titokzatosan varázsosnak rémlett. Talán ekkor éreztem meg, hogy nem céltalanul kószálok itt a repülőtéren, hanem várok valamire. Nem a szobámra, bár arról sem feledkeztem meg, hanem valami fontosabbra, mintha ráébredtem volna, hogy jelentős perc közeledik. Jószerivel bizonyosság volt ez, csak úgy jártam, mint amikor nem jut eszünkbe egy név, pedig a nyelvünk hegyén van: nem bírtam rájönni, hogy mire is várok. A főbejáratnál a tömegbe vegyültem, vagy inkább besodort a tömeg. Megint ott álltam a csarnokban, gondoltam, ideje harapni valamit a büfénél, de a virsli papírízű volt. Tálcástul a szemétkosárba vágtam, és bementem a presszóba, a kiterjesztett farkú páva alá. A páva a bejárat fölött ül, természetellenesen nagy, tehát nem lehet kitömött madár. Egyszer már voltam itt a páva alatt, Annabellával, egy hete, mielőtt ránk talált az apja. Odabent néhány vendég ült. Kávémmal a sarokba telepedtem, háttal a falnak, mert a pultnál éreztem, hogy hátulról figyel valaki, majd átszúrt a szemével, de most elbújt, most senki se néz rám. Valahogy tüntető ez a közöny. A távoli motorsüvítésben, amely úgy hallatszott be ide, mintha egy másik, fontosabb világból jönne, a kiskanállal szétnyomtam a csésze fenekén a kemény mokkacukrot. A szomszéd asztalon képeslap feküdt, fekete címlap piros csíkkal, alighanem a Paris Match, de a nő, aki ott ült enyhén koszos fiúja társaságában, táskájával eltakarta a képeslap címét. Szándékosan? Ugyan ki ismerhetett rám – autogramvadász vagy alkalmi riporter? Véletlen mozdulatot színlelve lelöktem a földre a réz hamutartót. Csörömpölt, de mégsem nézett oda senki. Ez megerősítette gyanúmat. Nem akartam, hogy rám akaszkodjanak, hát felhajtottam a kávét, és kimentem a presszóból. Elég pocsékul éreztem magam. Lábaim úgy mozogtak, mint az üres csövek, farcsontom éles szúrásokkal emlékezett minapi élményeire. Torkig voltam a lődörgéssel. A hullámzó és hunyorgó kirakatok mentén a mozgólépcső felé indultam, amelyen nagy kék betűk mutatják: AIR FRANCE. Ez a legrövidebb út a szállodához. A korlátba kapaszkodtam, mert a lépcsőfok acélrácsa csúszós, és én nem akartam kockáztatni. A lépcső közepén észrevettem, hogy előttem egy nő áll, kutyával a karján. Összerezzentem, leomló szőke haja ugyanolyan. Lassan hátrafordítottam a fejem, már tudva, ki áll mögöttem. A higanylámpáktól kékes, lapos arc, sötét szemüveg. Szinte durván átnyomakodtam a szőke nő mellett, és felrohantam a mozgólépcsőn, de mégsem állhattam egyszerűen odébb. Megálltam a korlátnál, és lestem az érkezőket, amint a lépcső egymás után elém emelte őket. A szőke nő futólag rám pillantott, és elment. Összehajtott, rojtos sál volt a karján. Azt a rojtot néztem kutyafaroknak. A férfi kövér és sápadt volt. Egyáltalán nem mongolos. Esprit de l΄escalier, gondoltam – no de egyhetes késéssel? Csehül állok, ideje aludni! Útközben vettem egy Schweppest, zsebre dugtam a palackot, és megkönnyebbülve pillantottam az órára a recepcióban. Már várt a szobám. A garzon felvitte előttem a poggyászomat, az előszobában rárakta a kisebbik bőröndöt a nagyobbikra, átvette az ötfrankost, és elment. A szállodában meghitt csend honolt, szinte csak tévedésből törte meg egy leszálló gép süvítése. Milyen jó, hogy eszembe jutott Schweppest venni, szomjas vagyok, de nincs mivel kinyitni a palackot, hát kinéztem a folyosóra, hátha van valahol egy hűtőszekrény, benne sörnyitó. Meglepett, hogy milyen meleg színekben ragyog a folyosó szőnyege és fala, elismeréssel gondoltam a francia belsőépítészekre. Megtaláltam a hűtőszekrényt, kinyitottam a Schweppest, és már a szobámnál voltam, mikor a folyosó fordulójából előlépett Annabella. Sötét ruhájában magasabb, mint emlékeztem, de ugyanaz a fehér szalag van a hajában, és sötét szemének ugyanazzal a figyelmes pillantásával közeledik, vállán lógó táskáját himbálva. Ismerem ezt a táskát is, de mikor utoljára láttam, ki volt belezve. Annabella megállt a szobám nyitva hagyott ajtajánál.

– Annabella, hogy kerülsz ide? – akartam mondani meglepődve és örvendezve, de csak érthetetlen nyögés hagyta el a számat. „A…”, makogtam, mert belépett a szobámba, intett a fejével, hogy kövessem, és olyan sokatmondó pillantást vetett rám, hogy földbe gyökerezett a lábam. A belső ajtót behajtotta maga után. Döbbenten gondoltam, hogy talán valami titkát, búját-baját akarja rám bízni, de még mielőtt beléptem, jól hallottam két ledobott szandáljának koppanását, és az ágy nyikordulását. Még fülemben csengett ez a hang, amikor jogos felháborodással telve beléptem, és elakadt a lélegzetem: a szoba üres volt.

– Annabella! – kiáltottam. Az ágy érintetlen. – Annabella! – Hallgatás. A fürdőszoba? Benyitottam, sötét volt. A küszöbön vártam, míg hunyorgó késedelemmel kigyulladnak a fénycsövek. Fürdőkád, bidé, törülközők, mosdó, tükör, benne az arcom. Visszamentem a szobába, már nem mertem megszólalni. Nem lehetett ideje, hogy a szekrénybe bújjon, de azért kinyitottam. Üres. Rogyadozó térddel ültem le a fotelba. Még most is aprólékosan le tudtam írni, hogyan lépkedett, mi volt nála, rájöttem, hogy azért láttam magasabbnak, mert magas sarkú szandált viselt, Rómában meg lapos sarkút. Emlékeztem szeme kifejezésére, mikor belépett az ajtón, most is előttem volt, hogyan pillantott rám, és hogyan libbent át a haja a vállán, mikor elfordította a fejét. Még hallottam a szandálja koppanását, amint pimaszul lerázta a lábáról, hallottam az ágy nyikorgását – ezek a hangok valósággal fejbe vertek, és mindez puszta látomás volt? Hallucináció?

Egymás után megtapogattam a térdemet, mellemet, arcomat, mintha ebben a sorrendben kellene a vizsgálódást megkezdeni, két tenyeremmel végigsimítottam a fotel érdes huzatát, felálltam, átmentem a szobán, ököllel a szekrény csukott ajtajára csaptam, minden szilárd, mozdulatlan, élettelen, kézzelfogható volt, és mégis bizonytalan. Megálltam a tévé előtt, és a képernyő homályos, domború üvegében megláttam az ágy kicsinyített tükörképét, előtte a szőnyegen két hanyagul ledobott gyerekszandál hevert. Iszonyodva fordultam meg.

Nem volt ott semmi. A tévé mellett telefon áll. Fölvettem a kagylót. Hallottam a bugást, de nem kezdtem tárcsázni. Mit is mondhatnék Barthnak – hogy a szállodában megjelent előttem egy kislány, és ezért félek egyedül maradni? Letettem a kagylót, kivettem a bőröndömből a neszesszert, és a fürdőszobába mentem, aztán a mosdó fölött egyszerre csak megdermedtem.

Mindaz, amit csináltam, emlékeztetett valamire. Hidegvizet locsoltam az arcomra, mint Proque. Kölnivel dörzsöltem be a halántékomat, mint Osborn. Visszamentem a szobába, és nem tudtam, mihez fogjak. Nem történt velem semmi. Az egyetlen ésszerű dolog mielőbb lefeküdni és elaludni. De féltem levetkőzni, mintha a ruhám védelmezne – ez legalább világos volt. Nesztelenül mozogva, hogy fel ne ébresszem az ördögöt, levetettem a nadrágom, a szandálom, az ingem, eloltottam a mennyezeti lámpát, és a párnára dőltem. A nyugtalanság most a környezetből áradt – a tárgyak baljósan leselkedtek az éjjeli lámpa villódzó, derengő fényében. Azt is kikapcsoltam. Zsibbadás fogott el. Ráparancsoltam magamra, hogy lassan, egyenletesen lélegezzek. Valaki kopogtatott az ajtón. Meg se moccantam. Megint kopogtatott, aztán benyitott, és belépett az előszobába. A folyosóról beszivárgó félhomályban sötét sziluett közeledett az ágyhoz.

– Monsieur…

Meg se nyikkantam. Megállt fölöttem, valamit az asztalra tett, és halkan kihátrált. Kattant a zár, egyedül maradtam. Feltápászkodtam az ágyról, inkább leverten, mint kábán, és meggyújtottam az állólámpát. Összehajtogatott távirat feküdt az asztalon. Zakatoló szívvel, kissé tántorogva emeltem föl. Nekem címezték, az Air France szállodába. Megnéztem az aláírást, és végigfutott a hátamon a hideg. Erősen behunytam a szemem, aztán kinyitottam, és még egyszer elolvastam a feladó nevét, aki már olyan régen meghalt, hogy el is rothadt a föld alatt.

VÁROM RÓMA HILTON 303-AS SZOBA

ADAMS

Elolvastam a szöveget vagy tízszer, közel tartottam a szememhez, ide-oda forgattam a táviratot. Rómában adták fel, 10.40-kor, tehát egy jó órával ezelőtt. Talán egyszerűen tévedés? Randy átköltözhetett a Hiltonba, csak azért szállt meg abban a kis koszfészekben a Piazza della Spagnánál, mert nem talált jobbat, de most átköltözött, és erről értesít. Megkapta az üzenetemet, alig várta, hogy megjöjjek, aztán hallotta, hogy nem indulnak a gépek, és táviratot küldött. De miért éppen így írták el a nevét? Leültem a falhoz, és törtem a fejem, nem lehetséges-e mégis, hogy álmodom. Fölöttem világított a lámpa. Minden, amire ránéztem, megváltozott. A függöny, a televízió, a felhajlott sarkú szőnyeg, az árnyékok körvonala mind valami felfoghatatlant jósolt. És ugyanakkor minden tárgy éntőlem kezdett függni. Kizárólag az én akaratomból létezett. Elhatároztam, hogy kikapcsolom belőle a szekrényt. A fényes politúr elhomályosodott, az ajtó körvonala elsötétült, a fal megrepedt, a szabálytalan fekete hasadék síkos csúszás-mászással volt tele. Próbáltam visszacsinálni a szekrényt, de hiába. A félhomályos sarkoknál olvadni kezdett a szoba, csak azt menthettem meg, amire rásütött a lámpa. A telefonért nyúltam. A kagyló gúnyos formába görbülve csúszkált a kezemben, a telefon érdes felületű szürke kő lett, tárcsa helyett lyukkal. Ujjaim áthatoltak ezen a felületen, valami hideghez értek. Az asztalon golyóstoll feküdt. Minden erőmet megfeszítve, hogy legyen, nagy ákombákom betűkkel felírtam a távirati blankettára:

11.00 ROSSZULLÉT

11.50 ÉRZÉKCSALÓDÁSOK

De míg írtam, szabadjára eresztettem a szobát, és már nem tudtam úrrá lenni rajta. Számítottam a szétesésére, mégis váratlanul ért. Észrevettem, hogy valami történik a közelben. Ez a közel, mint rájöttem, a testem volt. Egyre nagyobb lett. Lábam és kezem eltávolodott tőlem. Megrémültem, hogy beverem a fejem a mennyezetbe, hát ledobtam magam az ágyról. Hanyatt fekve, nehezen lélegeztem, mellem úgy emelkedett, mint a Szent Péter kupolája, egy-egy markomba belefért néhány bútor, mit bútor, az egész szoba belefért volna. Ez lidércnyomás – mondtam magamnak. Nem kell vele törődni! Már akkorára nőttem, hogy testem partjai a sötétbe vesztek. Valahol messze bolyongtak, mérföldekre tőlem. Nem érzékeltem őket. Csak a belsőm maradt. Óriási volt. Hatalmas labirintus, szakadék az elmém és a világ között. Egyébként világ már nem is volt. Elakadó lélegzettel hajoltam végtelen mélységeim fölé. Ott, ahol azelőtt a tüdőm, a zsigereim, az ereim voltak, most csak gondolatok pihentek. Azok voltak ilyen óriásiak. Megláttam bennük az életemet. Ágas-bogas és gyűrött volt, felizzott, elszenesedett és elhamvadt. Tüzes porrá hullott szét, fekete Szaharává. Ez volt az életem. A szoba is, amelyben feküdtem, mint hal a tófenéken, szemernyivé zsugorodott. Az is bennem volt. És mivel szüntelenül tovább növekedtem, túl a testem határain, félni kezdtem. Elpusztít ez a felrobbant tér, amely én vagyok, mohón tágul, és mindent elnyel szörnyű erejével. Kétségbeesetten feljajdultam, mikor magába szívott, és a könyökömön vonszoltam magam, mintha valahol a föld belsejében támaszkodnék egy matracra. Féltem, hogy ha megmozdítom a kezemet, rám omlik a fal. Még hajtogattam magamnak, hogy az lehetetlen, de közben minden sejtemmel és idegszálammal éreztem, hogy így van. Esztelenül menekülni próbálva feltápászkodtam az ágyról, térdre rogytam, a fal mentén elvonszoltam magam a villanykapcsolóhoz. Fény öntötte el a szobát, fehérsége vágott, mint a kés. Megláttam az asztalt, szivárványos lé folydogált róla, a telefon csontszárazra égett, messziről, a tükörből rám nézett izzadságtól fénylő arcom, ráismertem, de nem változott semmi. Próbáltam megérteni, hogy mi történik velem, miféle erő vet szét, kiutat keresve. Én vagyok az? Igen is, nem is. Ha megdagad a kezem, attól még az én kezem marad. De ha húsheggyé növekszik, és agyonnyom fortyogó tömegével, mondhatom-e, hogy az még mindig az én kezem, és nem az az erő, amely szétvetette? Valahányszor megpróbáltam ellenállni a metamorfózisoknak, elkéstem, mert addigra már minden megváltozott. Tekintetem most fölemelte a mennyezetet, félretolta, és bárhová esett a pillantásom, az a hely hajladozni, horpadni, süllyedni kezdett, mintha lángolnék, és viaszházat olvasztgatnék a szememmel. Látomások! – próbáltam mondani. A szó úgy jutott el hozzám, mint visszhang a kútból. Ellöktem magam a faltól, megálltam szétterpesztett lábbal, belesüllyedve a padló puha masszájába, elfordítottam a fejem, mint egy óriási torony kupoláját, és megláttam az órámat az éjjeliszekrényen. Számlapja egy fénytölcsér feneke volt. A másodpercmutató hihetetlenül lelassulva kocogott rajta. Nyomot hagyott, fehérebbet a számlap zománcánál, és a számlap síksággá nőtt, csapatok vonultak rajta, én felülről néztem. A menetelők között robbanások szaggatták fel a meszes talajt, füstjükből arcok gomolyogtak elő, a hangtalan agónia puha maszkjai. A gyalogosok hada megdermedt, csurgó vérük kerek, vörös sártócsákba folyt, továbbmeneteltek az egyenletes dobpergésben, porral és vérrel borítva. Az ütközet lanyhult, mikor letettem az órát, de nem maradt abba. Megingott a szoba. Lassan bukfencet vetett, a mennyezetre dobott. Zuhantam, de valamiben megakadtam. Négykézlábra álltam. Az ágy mellett feküdtem, a szoba egyre lassabban forgott, minden újra összekapcsolódott, aztán megállt. Fejemmel a padlóhoz lapulva, mint egy kutya, az órámra néztem, ott volt az éjjeli lámpához támasztva. Háromnegyed egyet mutatott.

Nem történt már rajta semmi, a másodpercmutató nyugodtan mászott, mint egy hangya. Felültem, kijózanított a padló hidege. Néztem a szobát a fehér fényben, és úgy láttam, tömör kristály tölti ki, amely tele van néma hanggal, fénnyé olvadó tárgyakkal. Ebben a fényességes közegben minden bútor, a függöny minden ránca, az asztal árnyéka elmondhatatlanul tökéletes volt. Mit sem törődtem ezzel a megejtő varázzsal, éber lettem, mint a tűzoltó, aki csak a füstöt lesi az amfiteátrumban, és nem látja a szép színpadot. Felálltam, gyenge és könnyű voltam. Erőt vettem ujjaim idegenségén, és felírtam a blankettára:

12.50 MEGKÖNNYEBBÜLÉS

REGGEL PLIMASIN

ORLY – FODRÁSZ

Ennyit tudtam. Az asztal fölé hajolva, még a girbe-gurba betűket nézve, újabb változást éreztem. Az asztal lapján megcsillanó visszfények meglibbentették a szárnyukat, mint a szitakötő, és fölrepültek, az asztal az arcomba csapott szürke bordás denevérszárnyával, a verdeső szárnyak elfojtották az éjjeli lámpa tejét, az asztal széle elfonnyadt markom szorításában – sem menekülni nem tudtam az átváltozások zuhatagától, sem lépést tartani vele, a következő órában szédítően felgyorsultak az átlényegülések, az ocsmány, fenséges, bizarr jelenések átzúgtak rajtam, mint a szél, hiába hunytam le a szemem – a látás már fölösleges volt. Emlékszem arra a szüntelen, kábult erőfeszítésre, amellyel megpróbáltam kivetni magamból ezt a idegen elemet, mintha ki akarnám hányni – hiábavaló volt, de én védekeztem, mégis egyre kevesebb volt bennem a nézőből, a nyüzsgő látomások része lettem, remegő folt az őrült képeken. Egy óra után még egyszer felocsúdtam. A folyamat hullámzó volt, mint a perisztaltika, de minden szakasz, noha már a végsőnek látszott, még erősebben tért vissza. Kettő és három között megszűntek a látomások, és ez volt a legrosszabb, mert a környezet visszanyerte normális külsejét, de egy másik létben. Hogy is magyarázzam? A bútorok és a falak megkövültek, kiégtek, fennakadtak egy szörnyű átmenetben: az idő megállt, és a mindenfelől lavinaként rám zúduló környezet csak ezért dermedt meg, mint egy elnyúlt vakuvillanásban. Az egész szoba olyan volt, mint az elakadt lélegzet két üvöltés között, és hogy mi lesz belőle, azt arcátlan rosszindulattal megmutatta minden: a tapéta mintájának szögletei, a Loire menti kastélyok képe az ágy fölött, a zöld gyep a kastélyok körül. Ez a zöld az én ítéletem volt, térden állva néztem rá, megértve, hogy veszítenem kell. Ekkor rávetettem magam a szobára, igen, a szobára – letéptem a függönyzsinórokat, leszaggattam a függönyöket, halomba gyűrtem az ágyneműt, az egész gyilkos gomolyagot bevágtam a kádba, bezártam a fürdőszobát, a kulcs eltörött, amikor a külső ajtó reteszének nyílásába kalapáltam, de amikor lihegve a falnak dőltem, és körülnéztem a csatatéren, megértettem, hogy minden hiába. Nem tolhatom el az ablakokat, sem a falat. A padlóra borítottam a bőröndjeim tartalmát, megtaláltam a két lapos karperecet a fémlánccal – Randy nevetve adta ide Nápolyban, hogy megbilincselhessem a gyilkost, ha meglesz. Hát megvan. Ingeim közül hosszúkás, barna szemek szóródtak ki, mandulák az elszakadt csomagból – már nem írhattam róluk, féltem, nincs rá idő, csak rádobtam egy marékkal a sürgöny-blankettára, a fűtőtesthez húztam a fotelt, beleültem, és hátam a támlának, lábam a padlónak vetve, a radiátorcsőhöz bilincselve, a végsőkig feszülten vártam AZT, mint egy rajtot. De nem fölfelé repültem, nem is le, hanem a mélybe, forróvörös ködbe, vitustáncot járó falak közé, láncra kötve, és hiába rángattam a láncomat, mint egy kutya, semmit sem tudtam elérni, csak az ágy lábát. Sikerült odahúznom az ágyat, és mintha tüzet oltanék, a matracba vertem az arcom, rágtam, haraptam a habszivacsot, belefúrtam az arcom, de nem fojtott meg, mert porózus, hát szabad kezemmel torkon ragadtam és fojtogattam magam, vonítva a kétségbeeséstől, hogy sehogy sem bírok végezni magammal. Emlékszem, mielőtt elájultam, úgy éreztem, felrobban a koponyám. Biztosan fejjel rontottam a csőnek. Emlékszem, felvillant bennem egy utolsó kis reménysugár, hogy most talán sikerül. Aztán már semmi. Meghaltam, és csöppet sem találtam furcsának, hogy ezt tudom. Később fekete vízesések sodortak ismeretlen barlangokban, zúgva és dübörögve, mintha csak a hallásom élne még egy kicsit. Harangzúgást hallottam. A feketeség rózsaszínű lett. Kinyitottam a szemem, és megláttam egy fölém hajló nagy, idegen, sápadt, emberfölöttien nyugodt arcot. Barth doktor arca volt. Rögtön felismertem, és ezt meg is akartam mondani, de aztán már egészen banális módon elájultam.

* * *

Reggel négykor találtak rám a fűtőtesthez bilincselve, mert a szomszéd szobában lakó olaszok fellármázták a személyzetet, és mivel dühöngő elmebetegnek látszottam, nyugtató injekciót adtak, aztán a kórházba vittek. A derék Barth másnap hallott a repülőtéri sztrájkról, telefonált Orlyba, és mikor megtudta, mi történt velem, a kórházba rohant, ahol még eszméletlenül feküdtem. Csak harminc órával később tértem igazán magamhoz. Volt egypár alapos bordazúzódásom, összeharapdáltam a nyelvem, fejbőrömet néhány helyen össze kellett varrni, megbilincselt csuklóm hordóvá dagadt, annyira rángattam. Szerencsére vasból volt a cső, amelyhez hozzábilincseltem magam – a műanyag biztosan miszlikbe tört volna, és akkor én kiugrom az ablakon; soha semmit nem akartam még olyan szenvedélyesen, mint ezt.

Egy kanadai biológus észrevette, hogy a nem kopaszodó emberek bőrszövetében ugyanolyan nukleinsav-származék van, mint a szintén nem kopaszodó keskeny orrú majmokéban. Ez a majomhormonnak nevezett anyag hatásosan gátolta a kopaszodást. Európában egy svájci cég három évvel ezelőtt kezdte gyártani a hormonkenőcsöt Pfizer amerikai licence alapján.

A svájciak módosították a szer összetételét, így még hatékonyabb lett, de érzékenyebb a hőre, amelytől hamar felbomlik.

A bőr napoztatásakor a hormon vegyi szerkezete megváltozik, és ilyenkor ritalin hatására átalakulhat Dunant doktor X anyagává, a pszichikai depresszorrá, de csak nagy mennyiségben vált ki mérgezést. A ritalin a gyógyszert szedő emberek vérében van, a hormonkenőcsöt pedig külsőleg alkalmazzák, de tartalmaz némi hialuronidázt, amely megkönnyíti, hogy a hatóanyag a bőrön át a véredényekbe jusson. Ám a pszichotikus hatású mérgezéshez az kellene, hogy a páciens bőrébe naponta kétszáz gramm kenőcsöt dörzsöljenek be, és közben a maximálisnál nagyobb adagokban szedje a ritalint.

A katalizátor, amely milliószorosra fokozza a depresszor hatását, a cianidok kénszármazéka: a rodanid. Három betű, három vegyjel a rejtély kulcsa: C N S. A keserű mandulában cianidnyomok vannak. Ez adja jellegzetes, csípősen keserű ízét. Néhány nápolyi cukrászatban, ahol mandulát is pörköltek, elszaporodtak a csótányok. A cukrászok kéntartalmú rovarirtó szert használtak. A kén parányi mennyiségei bekerültek abba az emulzióba, amelyben a mandulát pörkölés előtt áztatják. Ennek semmi következménye nem lett, amíg a pörkölőkemence hőmérséklete alacsony volt. De ha meghaladta a cukor karamellizálódásához szükséges hőmérsékletet, akkor a mandula cianidjai rodaniddá egyesültek a kénnel. Ám a rodanid, ha egymaga kerül a szervezetbe, még mindig nem katalizálja az X hatóanyagot. A reagáló molekulák oldatában szabad kénionoknak kell lenniük. Ezek az ionok, szulfidok és szulfátok formájában, a gyógyfürdőből származtak. Tehát az halt meg, aki hormonkenőcsöt használt, ritalint szedett, kénes fürdőket vett, és kedvelte a nápolyi módra, cukrosán pörkölt mandulát. A rodanid olyan elenyésző mennyisége katalizálta a reakciót, hogy csak a kromatográfia mutathatta ki. Csak az édesszájúakból lett akaratlan önpusztító. Aki cukorbetegsége miatt nem ehetett édességet, vagy nem szerette, annak semmi baja sem történt. A kenőcs svájci változatát egész Európában árusítják, méghozzá két éve, korábban nem is fordult elő ilyen titokzatos eset. Amerikában sem fordult elő, mert ott kizárólag Pfizer termékét árusítják, az ő hormonja pedig nem bomlik a hűtőszekrényből kivéve olyan könnyen, mint az európai. Nők nem használták a férfiaknak szánt kenőcsöt, így nem is szerepelhettek az áldozatok között.

A szerencsétlen Proque más úton sétált be a csapdába. Nem kopaszodott, tehát hormonra nem volt szüksége, nem járt strandra, nem vett kénes fürdőket, ellenben szulfltionok kerültek a vérébe, mert beszívta a sötétkamra levegőjét, ahol kénes előhívók párologtak, a ritalint álmosság ellen szedte, az X vegyületet pedig Dunant doktor juttatta el hozzá, mikor eltörött a szemüvege. A tudós és türelmes doktor, aki péppé dörzsölt minden rongydarabot, minden csipetnyi port Proque műhelyében, oldatokat készített a furnérlemez falból és a csiszológép porából, nem tudta, hogy a titokzatos anyag, amelyet keres, négy méterrel a feje fölött van: egy csomag cukrozott mandula az öreg komód fiókjában.

A mandulák, amelyeket jegyzeteimmel az asztalon találtak, felnyitották Barth vegyészeinek szemét – megkerült a hiányzó láncszem.

Talán lényegtelen, de eléggé mulatságos egy anekdotikus részlet. Már Amerikában mondta egy ismerős vegyész, hogy a kénvirág, amelyet a kis Pierre az ágyamba szórt, nem játszhatott szerepet a mérgezésben, mert az ilyen szilárd halmazállapotú, desztillálással porított kén nem oldódik. Ez a vegyész kapásból a következő hipotézist állította fel. A kénionok véremben a kénezett borból származtak. Mint Franciaországban szokás, minden étkezéshez bort ittam, de csak Barth házában, mert máshol nem étkeztem, és a CNRS vegyészei ennek tudatában mélyen hallgattak a kénes borról, nehogy zavarba ejtsék saját főnöküket azzal a feltevéssel, hogy hitvány lőrét ad a vendégeinek.

Később megkérdezték tőlem, a mandula gyújtott-e világosságot az agyamban. Legkönnyebb volna igennel vagy nemmel felelni, de egyszerűen nem tudom. Már előbb, mikor törtem-zúztam, és mindent a fürdőkádba dobtam, ami gyilkosan fenyegetőnek rémlett, őrült módon cselekedtem, de ebben az őrületben megvolt a módszeres védekezés szikrája, hát a mandulával is így valahogy lehetett. Annyit tudok, hogy csatolni akartam a jegyzeteimhez, és ez a gesztus talán kizárólag a sokéves rutinból fakadt. Belém sulykolták, hogy maximális stresszhelyzetben is jegyzőkönyvezzem az eseményeket, függetlenül attól a véleményemtől, hogy valamely tény lényeges-e vagy nem. Az is lehet, hogy az intuíció felvillanása kapcsolta össze a reggeli vihart, a tüsszögőrohamot, a torkomon akadt tablettát, a mandulát, amellyel végül is lenyeltem, és Proque képét, amint utoljára bement a cukrászdába a Rue Amélie sarkán. De azt hiszem, ekkora szellemi teljesítmény túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. A mandulát alighanem csak azért kapcsoltam össze a nápolyi üggyel, mert a cukrász Vezúvot épített belőle a kirakatban. Mivel a Vezúvnak semmi köze a dologhoz, mágikus kapocsnak bizonyult, bár mégiscsak közelebb vitt a lényeghez. Ámbár, aki figyelmesen átolvassa beszámolómat, észreveheti, milyen sokszor közeledtünk a nyomozás folyamán az igazsághoz – de mégsem jutottunk tovább. Barth is közeledett hozzá, bár tévesen gyanakodott az esetek politikai hátterére – de igaza volt, amikor kétségbe vonta a „tizenegyek” csoportjának helyes kiválasztását, és fején találta a szöget, mikor megállapította, miért éppen magányos külföldiek az áldozatok; kétszeresen is elszigeteltek az olasz környezetben, mert nem tudnak olaszul, és nincsenek hozzátartozóik. A mérgezés első jeleként az áldozat viselkedése megváltozik, ezt pedig csak családtag vagy jó barát veheti idejében észre. Később sikerült felderíteni néhány elvetélt esetet, ezekben a mérgezettek olaszok vagy olyan külföldiek voltak, akik a feleségükkel érkeztek Nápolyba. Az esetek nagyjából egyformán zajlottak le. A feleség aggódni kezdett férje bogaras viselkedése miatt, egyre éberebben figyelte, és mikor kezdődtek a téveszmék, erőnek erejével rávette, hogy utazzanak haza. A hazamenekülés reflexe alighanem természetes reagálás az érthetetlen veszélyre. Az olaszok viszont már a mérgezés kezdeti szakaszában elmeorvoshoz kerültek – többnyire a család nyomására –, ennélfogva életmódjuk teljesen megváltozott, nem vezettek autót, ezért nem szedtek Plimasint, abbahagyták a fürdőkúrát, így a tünetek hamarosan megszűntek. A nyomozás egy banális oknál fogva nem jutott el ezekhez az elvetélt esetekhez. Mindig akadt valaki a páciens környezetében, aki visszakérte a pénzt az igénybe nem vett fürdőkért, az üzleti könyvek pedig a pénzügyi szaldót tüntették fel, nem a kúra abbahagyásának tényét, ezért nem vezethettek a megmenekült áldozatok nyomára.

Egyébként több tényező is gátolta a nyomozást. Senki sem híreszteli, hogy hajnövesztő kenőcsöt használ. Aki nem bánta, hogy kopaszodik, vagy kenőcs helyett parókát vett, azt nem érte utol a veszély, de ugyan miből derült volna ez ki? Aki nem használt hormonkenőcsöt, annak semmi baja nem esett, tehát nem volt miről vallomást tennie, aki pedig használt, az meghalt. A svájci kenőcs doboza nem volt az áldozatok holmija között, mert hűtőszekrényben kell tartani, ami otthon egyszerű, de szállodában kevésbé, tehát a gondos idősebb urak nem vitték magukkal a kenőcsöt, hanem a helyi fodrászokat keresték fel. A kenőcsöt tíznaponként kell alkalmazni, tehát mindegyik áldozat csak egyszer dörzsöltette be a fejét Nápolyban, de az senkinek sem jutott eszébe, hogy a nyomozás során végigkérdezzék a fodrászokat, mivel dörzsölik be némelyik vendégük fejbőrét.

Végül hasonló volt az áldozatok külleme, és közös volt némely lelki tulajdonságuk. Az öregedés küszöbén álló férfiak még hiúak, még harcolnak a közeledő öregséggel, ám ezt titkolják is. Aki már áthaladt az árnyéksávon, és hatvanon felül, tökkopaszon nem is próbál többé fiatalnak látszani, az már nem használ csodaszereket, a korán kopaszodó harmincasok viszont nem szenvednek olyan előrehaladott reumás bántalmakban, hogy gyógyfürdőre volna szükségük. A veszély tehát csak azokat fenyegette, akik már beléptek az árnyéksávba, és még nem hagyták el. Minél alaposabban szemügyre vettük most a tényeket, annál nyilvánvalóbb lett az összefüggésük. Sohasem fordult elő mérgezés a füvek virágzása előtt, mert az autósok csak ilyenkor szednek Plimasint, aki viszont nagyon súlyos, ágyban fekvő asztmás, az nem vezet autót, tehát nincs szüksége az autósoknak szánt szerre.

Barth gyakran meglátogatott a kórházban, és olyan kedves volt, hogy hazautazás előtt kimentem hozzá elbúcsúzni. Pierre a lépcsőnél leskelődött, de láttomra elbújt. Tudtam, honnan fúj a szél, és megnyugtattam, hogy nem felejtem el a sisakot. Ott volt Saussure doktor, zakó nélkül, de fodros mandzsettájú ingben. Számológép helyett óra lógott a nyakában. A könyveket nézegette a könyvtárban, Barth pedig mondott egy roppant mulatságos dolgot: a komputeres nyomozás kísérlete tökéletesen sikerült, bár a komputert be sem programozták, és be sem kapcsolták, tehát nem csinált semmit. De ha én nem jövök Párizsba a komputeres tervvel, akkor nem is költözöm hozzájuk, nem keltem fel a nagymamája rokonszenvét, a kis Pierre nem gyógyítgat kénvirággal, mikor leestem a lépcsőn – egyszóval a komputer részvétele a rejtély megoldásában kétségtelen, noha pusztán eszmei. Nevetve jegyeztem meg, hogy a teljesen véletlen események karambolját, amely a titok kellős közepébe vetett, magánál a rejtélynél is bámulatosabbnak találom.

– Ön az egocentrizmus hibájába esik! – fordult hátra a könyvespolctól Saussure. – Ez a sorozat nem annyira a ma jellemzője, inkább a holnap hírnöke. A jövő előképe, csak még érthetetlen…

– És ön érti?

– Én sejtem, hogy merrefelé mutat. Az emberiség úgy elszaporodott és összezsúfolódott, hogy az atomi törvények kezdik igazgatni. A gázok minden atomja kaotikusan mozog, de éppen ebből a káoszból születik a rend: a nyomás, a hőmérséklet, a fajsúly állandósága és így tovább. Az ön akaratlan sikere paradox képet mutat: rendkívüli egybeesések hosszú sorozatának látszik. De csak az ön szemében. Ön azt mondja: nem elég, hogy leestem a Barthék lépcsőjéről, tubák helyett ként szippantottam be, még a Rue Amélie-re is el kellett mennem körülnézni, Proque históriája miatt, aztán tüsszögnöm kellett a vihar előtt, mandulát vennem a srácoknak, és mindehhez még szükséges volt a repülőtéri sztrájk, a zsúfolt hotel, a fodrász, talán még az is, hogy a fodrász gascogne-i volt… máskülönben nem indul be a láncreakció.

– Ó, még rosszabb a helyzet – vetettem közbe. – Ha Franciaország felszabadításában való részvételem nem korlátozódik egy far csonttörésre, akkor a fájdalom nem újul ki a római mozgólépcsőn, tehát itt sem érzem meg azt a kis esést. Ha a római mozgólépcsőn nem a merénylő előtt állok, akkor nem jelenik meg a fényképem a Paris Match-ban, és ha ez a fénykép nem ösztökél, akkor nem harcolok a szobáért az Air France-ban, hanem elmegyek egy párizsi szállodába, és megint csak nem történik semmi. De hiszen a priori csillagászatian parányi volt már annak a valószínűsége is, hogy éppen ott vagyok a merényletnél. Mehettem volna másik géppel, állhattam volna másik lépcsőfokon… Hát mit szóljak ahhoz, hogy előtte és utána is minden csupa ilyen csillagászati valószínűtlenségből állt össze. Hiszen ha nem szerzek tudomást Proque ügyéről, akkor nem készülök Rómába, éppen mikor nem indul a gép, márpedig ez is a körülmények teljesen véletlen egybeesése.

– Az, hogy tudomást szerzett Proque ügyéről? Nem hinném. Éppen erről beszélgettünk a doktorral, mielőtt ön megérkezett. Proque ügyét a Sûreté és a Défense machinációi jóvoltából ismerhette meg, azok mögött pedig egy kis politikai csetepaté rejlik. Valaki kompromittálni akart egy bizonyos tábornokot, aki beleüti az orrát a politikába, és aki Dunant doktort patronálja. Ez amolyan biliárd, tudja.

– Engem golyónak vagy dákónak használtak?

– Önt feltevésünk szerint arra használták, hogy előkotortassa a Proque-ügy aktáit, tehát közvetve arra, hogy ráhúzza Dunant-ra a vizes lepedőt…

– De ha így volt is, hogyan függ össze Párizsba érkezésem célja az itteni politikai machinációkkal?

– Sehogyan, természetesen. Éppen azért véli ön, hogy ennyi vak véletlen, amely pontosan a rejtély kellős közepébe talál, ellentmond a józan észnek. Nos, én azt mondom: félre a józan ésszel! Tény, hogy az ön viszontagságainak minden egyes szakasza külön-külön még eléggé valószínű, de a szakaszok eredője csodával határos, így gondolja, ugye?

– Pontosan.

– Márpedig az történt, amiről itt, a földszinten beszéltem önnek három héttel ezelőtt, kedves uram. Képzeljen el egy lőteret, ahol céltábla helyett egy postabélyeget tűznek ki fél mérföldre a lőállástól. Tízcentime-os bélyeg Marianne képével. Marianne homlokán van egy légypötty. Most lőni kezd néhány mesterlövész. Biztosan nem találják el a légypöttyöt, már csak azért sem, mert egyáltalán nem láthatják. De álljon oda lövöldözni száz közepes lövész, és sütögessék a puskájukat éjjel-nappal néhány hétig. Egészen biztos, hogy valamelyikük golyója végül eltalálja a légypöttyöt. Nem azért találja el, mert az illető lövész csodálatosan céloz, hanem azért, mert olyan rengeteget lövöldöztek. Egyetért velem?

– Igen, de ez nem magyarázza…

– Még nem fejeztem be. Nyár van, és a lőtéren sok a légy. A légypötty eltalálásának valószínűsége nagyon kicsi volt. Még kisebb annak a valószínűsége, hogy a pöttyöt érő golyó útközben eltalál egy arra szálló legyet. Eltalálni a pöttyöt és három legyet ugyanazzal a golyóval, ennek a valószínűsége már csillagászatian parányi lesz, mint ön kifejezte magát, márpedig én biztosítom, hogy ez az egybeesés is megvalósul, ha elég sokáig lövöldöznek!

– Elnézést, ön a lövések egész özönéről beszél, én pedig egymagam voltam…

– Azt ön csak hiszi. Az adott időszakaszban a pöttyöt és három legyet eltaláló golyó is csak egymaga lesz. A lövész, akivel megesik a dolog, éppolyan fennen ámuldozik, mint ön. Pedig az, hogy éppen ő talált célba, nem csodálatos, nem is furcsa, mert valakinek célba kellett találnia. Érti már? Józan ésszel itt semmire sem megyünk. Az történt, amit megjósoltam. A nápolyi fejtörőt a véletlenmechanizmus szülte, és ugyanez a mechanizmus oldotta meg. Az egyenlet mindkét tagjában a nagy számok törvénye érvényesült. Persze, ha a feltételek szükséges halmazából akár csak egyet is nem teljesít, akkor ön nem mérgezi meg magát, de előbb vagy utóbb valaki más teljesítené valamennyi feltételt. Jövőre, három év múlva, öt év múlva. Megtörténne, mert már ilyen statisztikai sűrűségű világban élünk. Az emberi molekuláris gázban, amely kaotikus és tele van bámulatos „valószínűtlenségekkel”, az egyének csak atomok. Olyan világ ez, amelyben a tegnapi rendkívüliség mára megszokottá válik, a mai szélsőség holnapra szabállyá.

– Igen, de én…

Nem engedett szóhoz jutni. Barth, aki ismerte, hunyorogva nézett bennünket, mintha nevetést fojtana vissza.

– Megbocsásson, de itt nem önről van szó.

– Hát ha nem én, akkor kicsoda? Valami nyomozó?

– Nem tudom, kicsoda, és cseppet sem érdekel. Valaki. Hallom, könyvet szándékozik írni erről a históriáról?

– Barth mondta? Valóban, már kiadóm is van… de miért beszél erről?

– Azért beszélek róla, mert hozzátartozik a dologhoz. Valamelyik golyónak célba kell találnia azon a lőtéren, és valamelyik embernek bele kellett trafálnia a megoldásba ebben a históriában. Ha pedig így van, akkor szerzőtől és kiadótól függetlenül, ennek a könyvnek a megjelenése is matematikai bizonyosság volt.

DONDA PROFESSZOR

IJON TICHY EMLÉKIRATAIBÓL

E szavakat agyagtáblákra vésem a barlangom előtt. Mindig érdekelt, hogyan csinálták ezt a babiloniak, de nem számítottam rá, hogy magamnak is meg kell próbálnom. Jobb agyagjuk lehetett, vagy talán az ékírás volt alkalmasabb erre a célra.

Az enyém hol szétkenődik, hol morzsolódik, de még mindig jobb mint mészkődarabbal palára karmolászni, mert gyerekkorom óta érzékeny vagyok a csikorgásra. Soha többé nem nevezem primitívnek az ókori technikákat. Távozása előtt a professzor elnézte, mennyit kínlódom a tűzcsiholással, és mikor sorra eltörtem konzervnyitó késünket, utolsó fűrészünket, bicskánkat és ollónkat, megjegyezte, hogy Tompkins magántanár a British Museumban negyven évvel ezelőtt megpróbált kovakőből egy közönséges vakarókést pattintani, amilyet a kőkorszakban csináltak, és kificamodott a csuklója, eltörött a szemüvege, de a pattintás nem sikerült. Hozzáfűzött még valamit arról a gúnyos fölényről, amellyel barlanglakó őseinket emlegetjük. Igaza volt. Új tanyám nyomorúságos, a matrac már szétrohadt, de a tüzérségi bunkerból, amelyben olyan jól ellaktunk, kikergetett minket az a beteges, vén gorilla, akit az ördög hozott oda a dzsungelből. A professzor azt állította, hogy a gorilla egyáltalán nem telepített ki minket. Ez annyiban igaz, hogy nem viselkedett agresszíven, de én jobbnak láttam, ha nem osztjuk meg vele az amúgy is szűk helyiséget – főleg az idegesített, amikor a gránátokkal játszott. Talán meg is próbáltam volna elzavarni, félt a piros rákleveses dobozoktól, amelyekből még jócskán maradt ott, de mégsem félt eléggé, azonkívül Maramotu, aki most már nyíltan sámánnak nevezi magát, kijelentette, hogy a majomban felismeri a nagybácsikája lelkét, és ragaszkodott hozzá, hogy békén hagyjuk. Megígértem, hogy nem bántom, a professzor meg szokásos kajánságával azt dünnyögte az orra alatt, hogy nem Maramotu bácsikája kedvéért vagyok ilyen szelíd, hanem azért, mert a beteges gorilla is gorilla. Szörnyen fáj a szívem azért a bunkerért, valamikor a határerődítményekhez tartozott Gurunduvaju és Lamblia között, most meg itt van ni, a katonák szétszaladtak, és minket kidobott egy majom. Akaratlanul is folyton hegyezem a fülem, mert ahogy a gránátokkal játszik, annak nem lesz jó vége, de csak a telezabált uruvotuk és a kék foltos szemű pávián szokásos nyögdécselése hallatszik. Maramotu szerint nem közönséges pávián, de elég a szamárságokból, mert így sohasem térek rá a lényegre.

Tisztességes krónikához dátumok kellenek. Tudom, hogy a világvége mindjárt az esős évszak után volt, azóta eltelt néhány hét, de nem tudom pontosan, hány nap, mert a gorilla elvette a naptáramat, amelybe a jelesebb eseményeket ráklevessel följegyeztem, mióta a golyóstollaink kifogytak.

A professzor szerint nem volt semmiféle világvége, csak egy civilizáció vége. És ebben is igazat adok neki, mert az ilyen esemény arányait nem lehet a személyes hercehurcákkal mérni. Semmi borzasztó nem történt, mondogatta a professzor, nótázásra biztatva Maramotut és engem, de mikor kifogyott a pipadohánya, elvesztette lelki nyugalmát, és miután a kókuszrostot kipróbálta, elment új dohányért, pedig hát tudnia kellett, mit jelent manapság egy effajta vállalkozás. Nem tudom, látom-e még valaha. Már csak ezért is be kell mutatnom az utókornak, mely a civilizációt újjáépítendi, ezt a nagy embert. Sorsom úgy talált alakulni, hogy közelről szemlélhettem korunk legkiválóbb személyiségeit, és könnyen lehet, hogy Donda az elsőnek számít majd közöttük. Ám előbb el kell magyaráznom, hogyan kerültem az afrikai őserdőbe, amely most a senki földje.

Úrhajósi tetteimmel némi hírnevet szereztem, ennélfogva különféle szervezetek, intézmények, valamint magánszemélyek meghívásokkal és javaslatokkal fordultak hozzám, és ilyenkor professzornak, akadémikusnak, vagy legalábbis doktor úrnak tituláltak. Vakartam a fejem, mert nem illet meg semmiféle cím, és nem szeretek idegen tollakkal ékeskedni. Tarantoga professzor azt mondta, hogy a közvélemény nem tudja elviselni a nevem előtt tátongó űrt, ezért tudtomon kívül közbenjárt magas rangú ismerőseinél, és így lettem egyik napról a másikra a FAO, vagyis az Élelmezésügyi Világszervezet afrikai főmegbízottja. Ezt a méltóságot és a vele járó szaktanácsadói címet azért fogadtam el, mert csupán tiszteletbeli volt, ám egy szép napon kiderült, hogy Lamblia köztársaságban, amely az őskőkorszakból rohamléptekkel szökkent át a pattintott kőkorszakba, a FAO kókuszkonzervgyárat épített, és mivel én vagyok a szervezet főmegbízottja, nekem kell ünnepélyesen megnyitnom a gyárat. Ezek után úgy hozta a balsors, hogy Armand de Beurre, a tudós mérnök, aki az UNESCO részéről elkísért, a francia nagykövetség ötórai teáján elvesztette a csíptetőjét, és egy arra ődöngő sakált vizslának nézve meg akarta simogatni. A sakálharapás állítólag azért olyan veszélyes, mert a sakál fogán hullaméreg van. A derék francia azonban nem vette komolyan, és három nap múlva meghalt.

A lambliai parlament folyosóin az a pletyka keringett, hogy a sakálban gonosz szellem lakott, egy bizonyos sámán varázsolta belé; az illető sámán állítólag a francia nagykövetség beavatkozása folytán nem kapta meg a vallás– és közoktatásügyi tárcát. A nagykövetség eltekintett a hivatalos cáfolattól. Mindamellett kényes helyzet alakult ki, s a protokollban járatlan lambliai államférfiak, ahelyett hogy csöndben elszállíttatták volna a hullát, úgy találták: az eset kitűnő alkalmat nyújt rá, hogy a nemzetközi fórumon csillogjanak. Mahabutu tábornok, a hadügyminiszter ezért gyászkoktélt rendezett, amelyen, mint koktélokon szokás, könnyed csevegés folyt ital mellett, és nem is tudom, mikor történt, hogy Bamatahu ezredessel, az európai ügyek osztályának igazgatójával társalogva azt feleltem: igen, valóban, a magas rangú személyeket nálunk olykor leforrasztott koporsóban temetik el. Eszembe se jutott, hogy a kérdésnek valami köze van a halott franciához, a lambliai államférfiak viszont helyénvalónak találták, hogy a vadonatúj gyári berendezésekkel korszerű temetést rendezzenek. Mivel a kombinát csak literes konzervdobozokat gyártott, az elhunytat egy kókuszreklám-feliratos ládában küldték haza az Air France gépén, de nem ez volt a botránykő, hanem az, hogy a láda kilencvenhat dobozt tartalmazott.

Később a sárga földig lehordtak, hogy ezt nem láttam előre, de honnan sejthettem volna, mikor a ládát leszögezték, és letakarták a háromszínű lobogóval? De mindenki haragudott rám, hogy nem fordultam beadvánnyal a lambliai illetékesekhez, megmagyarázva, mennyire helytelennek tartjuk a megboldogultak apránkénti bedobozolását. Mahabutu tábornok egy liánt küldetett nekem a szállodába, nem tudtam, mit kezdjek vele, csak Donda professzor világosított fel, hogy célzás a kötélre, amelyen látni szeretnének. A magyarázat egyébként eső után köpönyeg volt, mert időközben már felvonult a kivégzőosztag, amelyet nyelvismeret híján díszszázadnak véltem. Ha Donda nincs, most nem írhatnám le ezt a históriát, sem más egyebet. Európában óva intettek tőle mint orcátlan csalótól, aki a fiatal állam hiszékenységével és naivitásával visszaélve kényelmesen befészkelte magát – a sámánok trükkjeit szemérmetlenül elméleti tudományág rangjára emelte, és tanítani kezdte a helyi egyetemen. Hírforrásaimban bízva szélhámosnak és csirkefogónak véltem a professzort, ezért távol tartottam magam tőle a hivatalos fogadásokon, noha már akkor egész rokonszenvesnek találtam. Franciaország főkonzulja, akinek székhelye a legközelebb esett (az angol nagykövetség a krokodiloktól nyüzsgő folyó túlpartján volt), megtagadta tőlem a menedékjogot, pedig egy szál pizsamában szöktem el a Hiltonból. Az államérdekre hivatkozott, nevezetesen arra, hogy Franciaország érdekei sérelmet szenvedtek, állítólag miattam. A kukucskálóablakon át tárgyaltunk nagy lövöldözés közepette, mert a kivégzőosztag már gyakorolt a hotel mögött, hát elkullogtam, és éppen azon tanakodtam, érdemesebb-e mindjárt a kivégzésre mennem, vagy próbáljak átúszni a krokodilok között, mert a folyó partján álltam, mikor a nádasból előbukkant a professzor bőröndökkel megrakott csónakja. Beültetett a poggyászra, kezembe nyomott egy evezőt, és elmagyarázta, hogy éppen lejárt a szerződése a kulahári egyetemen, ezért most a szomszédos Gurunduvaju államba tart, ahová meghívták mint a svarnetika rendes professzorát. Talán szokatlannak látszott, hogy ilyen sebbel-lobbal változtat egyetemet, de pillanatnyi helyzetemben nemigen volt módom finom árnyalatokat mérlegelni.

Ha Dondának szüksége volt is evezősre, mégiscsak tény, hogy megmentette az életemet. Négy napig hajóztunk, hát nem csoda, hogy összemelegedtünk. Egészen feldagadtam a moszkitócsípésektől, Dondát nem bántották, mert volt szúnyogriasztó kenőcse, de azt mondta, már alig van a dobozban. Ezt sem vettem zokon, tekintettel sajátos helyzetünkre. Ismerte a könyveimet, hát nem sokat mesélhettem neki, elbeszélte viszont a maga történetét. Nevének hangzása ellenére Donda nem szláv, és nem is Dondának hívják. Hat éve az Affidavid keresztnevet viseli, mert amikor Törökországot elhagyva megkapta a hatóságok követelte affidavitet,[98] a kérdőíven nem a megfelelő rovatba írta, ezért Affidavid Donda névre szóló útlevelet, úticsekkeket, oltási bizonyítványt, hitelkártyát és biztosítási cédulát kapott, de úgy gondolta, nem érdemes reklamálni, végtére teljesen mindegy, hogy hívják az embert.

Donda professzor tévedések sorozata révén jött a világra. Apja a navaho indián törzsből származó mesztic nő volt, anyja viszont egy fehér orosz nő, egy fekete néger nő, és végül Miss Aileen Seabury, egy kvéker hölgy, aki hétnapi terhesség után szülte meg viszontagságos körülmények között, egy süllyedő tengeralattjáróban.

Azt a nőt, aki Donda atyja volt, életfogytiglanra ítélték, mert felrobbantotta a gépeltérítők főhadiszállását, és egyszersmind katasztrófát okozott a Panamerican Airlines repülőgépén. Eredetileg az volt a feladata, hogy a géprablók közé kéjgázpetárdát dobjon, amit figyelmeztetésnek szántak. Ebből a célból repült Bolíviából az Egyesült Államokba. A repülőtéri vámvizsgálatnál elcserélte a neszesszerét a mellette álló japán férfi útitáskájával, ennélfogva a géprablók a levegőbe repültek, a japán ugyanis igazi bombát őrizgetett a táskájában, másvalaki számára. Az a repülőgép, amelyre a repülőtéri sztrájk okozta sajátos tévedés folytán a japán táskája került, felszállása után hamarosan felrobbant. A pilóta valószínűleg nem tudott kormányozni a röhögéstől; a sugárhajtású gépeket, mint ismeretes, nem lehet szellőztetni. A szerencsétlen nőt elítélték, és bárki lefogadta volna, hogy ennek a leánynak aligha lesznek utódai, de hát a tudomány századában élünk.

Harley Pombernack professzor éppen ekkor tanulmányozta az elítéltek örökletes génanyagát Bolívia területén. Egyszerű módon vett sejteket a foglyoktól: minden fogoly köteles volt megnyalni egy tárgylemezt, mert ez elegendő ahhoz, hogy a nyálkahártya néhány sejtje az üvegre tapadjon, és máris a mikroszkóp alá lehet tenni. Ugyanebben a laboratóriumban egy másik amerikai tudós, bizonyos Juggernaut doktor, emberi petesejtek mesterséges megtermékenyítésével foglalkozott. Pombernack tárgylemezei valahogy összekeveredtek Juggernaut tárgylemezeivel, és ondósejtekként kerültek a hűtőszekrénybe. Ennélfogva a mesztic nő nyelvnyálkahártyájának sejtje termékenyítette meg azt a petesejtet, amely egy fehér bőrű orosz nőtől, emigránsok leányától származott. Most már világos, miért neveztem a mesztic nőt Donda atyjának. Ha a petesejt nőtől eredt, akkor nyilvánvaló, hogy a megtermékenyítő sejt eredeti tulajdonosát atyának kell tekinteni.

Pombernack asszisztense az utolsó percben észbe kapott, berohant a laboratóriumba, és rákiáltott Pombernackra: „Do not do it!”,[99] de igazi angolszász módon, érthetetlenül beszélt, és kiáltása így hangzott: Dondo! Ez valahogy bekerült a kísérleti jegyzőkönyvbe, és innen eredt a Donda név – legalábbis így mondták a professzornak húsz év múlva.

A petesejtet Pombernack inkubátorba tette, mert a megtermékenyítést már nem lehetett visszavonni. Az embrió rendszerint mintegy két hétig fejlődik a lombikban, aztán elpusztul. Merő véletlen, hogy a Harcolj az Ektogenézis Ellen nevű amerikai liga hosszas bírósági huzavona után éppen most érte el fényes diadalát: a bíróság jogosnak nyilvánította a liga követeléseit, a laboratóriumban lévő valamennyi petesejtet lefoglalta a bírósági végrehajtó, majd újsághirdetés útján irgalmas szívű hölgyeket kerestek, akik elvállalják az úgynevezett kihordó anya szerepét. Igen sok nő jelentkezett a felhívásra, köztük egy szélsőséges elveket valló néger leány, aki midőn elvállalta a magzat kihordását, nem sejtette, hogy négy hónap múlva belekeveredik a Muddlebacker Corporation cég tulajdonát képező konyhasóraktár elleni merényletbe. A néger leányzó ugyanis tagja volt egy aktív környezetvédő csoportnak, amely ellenezte egy massachusettsi atomerőmű építését, s a csoport vezetősége nem szorítkozott a propagandaakciókra, hanem úgy döntött, hogy elpusztítja a sóraktárt, mert a sóból nyerik elektrolízissel a tiszta nátriumot, amely a turbinákat és dinamókat hajtó reaktorok hűtésére szolgál. Mellesleg a Massachusettsben építendő reaktorhoz nem kellett fémnátrium, mert gyorsneutron-máglyát terveztek, újfajta hűtéssel, az új hűtést gyártó cég pedig Oregonban volt, és Muddlebacker Corporationnak hívták; ami a megsemmisített sót illeti, az nem konyhasó volt, hanem műtrágyához való káliumsó. A néger leányzó ügye egyik bíróságról a másikra került, mert két változata volt: a vádé és a védelemé. Az ügyészség azt állította, hogy merényletet követtek el a szövetségi kormány tulajdona ellen, mert a szabotázsterv és az előre megfontolt szándék veendő figyelembe, nem pedig a végrehajtásba csúszott véletlen tévedések; a védelem viszont arra az álláspontra helyezkedett, hogy csupán magántulajdont képező, amúgy is dohos műtrágyában esett kár, tehát az ügyben az állami és nem a szövetségi bíróság illetékes. A néger leányzó belátta, hogy így is, úgy is börtönben kell megszülnie a gyermeket, és hogy ettől megkímélje, lemondott az anyaság folytatásáról egy újabb emberbarát hölgy javára, ő volt a kvéker Miss Seabury. A kvéker hölgy némi szórakozás végett a terhessége hatodik napján Disneylandbe ment, és jegyet váltott egy tengeralattjárós kirándulásra az ottani szuper akváriumban. A tengeralattjáró bedöglött, és noha mindenkit kimentettek, Miss Seabury ijedelmének koraszülés lett a vége. Ám a koraszülöttet sikerült megmenteni. Mivel a hölgy csak egy hétig volt állapotos, aligha tekinthető teljes anyának, ezért a néhány tized. Később aztán két nagy nyomozóiroda együttes tevékenysége derítette fel a tényállást mind az apaság, mind az anyaság kérdésében. A tudomány fejlődése ugyanis eltörölte a római jog régi elvét, hogy mater semper certa est.[100] A rend kedvéért hozzáteszem, hogy rejtély maradt a professzor neme, a tudomány szerint ugyanis két női sejtből nőnek kell születnie. Nem tudni, honnan keveredett oda a férfi kromoszóma. A Pinkerton-iroda nyugalmazott ügynökétől, aki szafárira jött Lambliába, úgy hallottam, hogy Donda nemében nincs semmi rejtély, ugyanis Pombernack laboratóriumának harmadik részlegében békákkal nyalatták meg a tárgylemezeket.

A professzor Mexikóban töltötte gyermekkorát, majd török állampolgár lett, Törökországban áttért az episzkopális vallásról a Zen buddhizmusra, és egyben elvégzett három fakultást, végül Lambliába jött, hogy átvegye a kulahári egyetemen a svarnetika tanszékét.

Eredeti szakmája csirkegyárak tervezése volt, de a buddhizmusra áttérve elborzadt annak tudatától, hogy milyen szenvedéseken mennek keresztül a gyárakban a csirkék. Udvar helyett műanyag rács, nap helyett kvarclámpa, kotlós helyett egy szívtelen kis komputer, szabad kapirgálás helyett a ronda szivattyú, amely plankton– és hallisztpéppel tömi a begyüket. Ráadásul magnóról zenét játszanak nekik, különösen Wagner-nyitányokat, mert azok pánikot keltenek. A csirke rémülten verdes a szárnyacskájával, és ettől növekszik a mellehúsa, amely kulináris szempontból a legfontosabb. Alighanem Wagner volt az utolsó csepp, amelytől kicsordult a pohár. Ebben a baromfi-Auschwitzban, mint a professzor mesélte, a szerencsétlen jószágok a futószalaghoz rögzítve növekednek és haladnak tovább a szalag végéig, s ott anélkül hogy életükben valaha egy tenyérnyi kék eget vagy egy csipetnyi homokot láttak volna, lefejezik, levessé főzik és dobozolják őket. Érdekes, hogyan tér vissza emlékeimben a konzervdoboz motívuma.

Ennélfogva mikor a professzor Isztambulban a következő táviratot kapta: „Akar ön a svarnetika kinevezett professzora lenni a kulahári egyetemen tíz kiló dollár évente azonnali választ kérek Drufutu lambliai bambliai drambliai biztonsági rendőrség” – postafordultával elfogadta az ajánlatot, abból a feltevésből kiindulva, hogy a helyszínen majd csak megmondják, mi az a svarnetika, három diplomája pedig elegendő ahhoz, hogy bármilyen egzakt tudományt előadjon. Lambliában kiderült, hogy Drufutu ezredesre már nem is emlékszik senki. A megkérdezettek enyhe köhécseléssel leplezték zavarukat. De mivel a szerződés alá volt írva, és felmondása esetén az új kormány kénytelen lett volna háromévi tiszteletdíjat kifizetni Dondának, adtak neki egy tanszéket. Senki sem firtatta, mit ad elő, diákja alig volt, a börtönök tömve, mint államcsíny után szokás, és biztosan valamelyik cellában szorongott az az illető is, aki tudta, mi a svarnetika. Donda minden lexikonban keresgélte ezt a címszót, de hiába. A kulahári egyetem csak egyetlen tudományos segédeszközzel rendelkezett, egy vadonatúj IBM-komputerrel, az UNESCO ajándékával. Kézenfekvő gondolat volt, hogy ezt a becses készüléket igénybe kell venni.

Ám az igazat megvallva ezzel a döntéssel Donda nem jutott előbbre. Közönséges kibernetikát nem adhatott elő, mert az ellentétes lett volna a szerződéssel. Legkínosabb órái azok voltak – vallotta meg evezés közben, persze nappal, amíg a farönköket meg lehetett különböztetni a krokodiloktól –, mikor szállodai magányában a svarnetikán törte a fejét. Általában előbb születik meg az új kutatási irány, és csak aztán adnak nevet neki – ő meg ott állt egy névvel, amely nem jelent semmit. Sokáig ingadozott a különböző lehetőségek között, végül kikötött ennél a habozásnál. Úgy gondolta, az új tudományág lényegét a „között” szó világítja meg. Legfőbb ideje megteremteni azt az interdiszciplináris szakmát, amely az összes többi tudományág érintkezési pontjaival foglalkozik! Az európai szakfolyóiratoknak szánt publikációkban eleinte az „interisztika” terminust használta, tanítványaira pedig hamarosan ráragadt a „közöttesek” név. Ám Donda éppen a svarnetika megteremtőjeként szerzett jelentős, és sajnos negatív hírnevet.

Nem foglalkozhatott valamennyi szaktudomány érintkezési pontjaival – és itt segítségére sietett a véletlen. A kulturális minisztérium dotációt ígért annak a tanszéknek, amely kutatási témáival a hazai hagyományokhoz kapcsolódik. Donda tüstént lecsapott a nagyszerű lehetőségre. Elhatározta, hogy a racionalizmus és az irracionalizmus határvidékét fogja tanulmányozni. Szerényen kezdte, a szemmel verés matematizálásával. A Lambliában élő hottu vabottu törzs emberemlékezet óta gyakorolta az ellenség in effigie[101] megnyuvasztását. Az ellenség kisméretű képmásába karócskákat döftek, majd megetették egy szamárral: ha a szamár megfullad, az jó ómen, az ellenség mihamarabbi halálát jelenti.

Donda tehát hozzálátott az ellenségek, a szamarak, a karócskák és miegyebek matematikai modellezéséhez, így jött rá, mi a svarnetika. Nem más, mint egy angol kifejezés rövidítése: Stochastic Verification of Automatised Rules of Negatíve Enchantment, vagyis a gonosz varázslat automatizált szabályainak stochasztikus verifikálása. A Nature című angol folyóirat, amelyhez beküldte cikkét a svarnetikáról, a Curiosa rovatban közölte az írást, gyalázkodó kommentárral. A Nature kommentátora Dondát kibersámánnak nevezte, azt állítva róla, hogy nem hisz abban, amit csinál, tehát – mint ebből következik – közönséges csaló. Donda szerfölött kényelmetlen helyzetbe került. Nem hitt a varázslatban, és nem állította cikkében, hogy hisz benne, ám ezt nem tehette közhírré, mert már elfogadta a mezőgazdasági minisztérium általjavasolt kutatási témát: az aszály és a gabonakártevők elleni varázslatok optimalizálása. Mivel nem dobhatta sutba a mágiát, de nem is állhatott ki mellette, abban talált kiutat, hogy a svarnetika interdiszciplináris tudomány. Elhatározta, hogy a mágia és a tudomány között marad! Bár ezt a lépést a körülmények kényszerítették rá a professzorra, mindenképpen tény, hogy ezzel tette meg az első lépést az emberi történelem legnagyobb felfedezése felé.

Európában szerzett rossz hírétől, sajnos, már nem tudott szabadulni. A lambliai rendőri apparátus csekély hatékonysága folytán tetemesen megnőtt a bűncselekmények száma, kivált az emberölések és gyilkosságok szaporodtak el. A kacikák a laicizálódás áramlatának engedve tömegesen tértek át ellenfeleik mágikus üldözéséről a valóságosra, nem volt olyan nap, hogy a parlamenttel szemben a zátonyon sütkérező krokodilok emberi végtagokat ne rágicsáltak volna. Donda hozzálátott e jelenség számítógépes analíziséhez, és mivel ekkoriban még jelentéseket is írt, témájának a Methodology of Zeroing Illicite Murder[102] nevet adta. A játszi véletlen műve, hogy a tématerv rövidítése MZIMU. Országszerte híre ment, hogy Kulaháriban egy Bvana Kubva Donda nevű hatalmas varázsló tevékenykedik, akinek MZIMU-ja az állampolgárok minden mozdulatát szemmel tartja.

A következő hónapokban a bűnözés mutatói számottevően csökkentek.

A politikusok el voltak ragadtatva. Nap mint nap új kérésekkel ostromolták a professzort: programozzon olyan gazdasági varázslatot, hogy Lamblia fizetési mérlege pozitív legyen, építsen átokvetőt a szomszédos Gurunduvaju ország ellen, amely a lambliai kókuszt sok külföldi piacról kiszorította. Donda ellenállt a nyomásnak, de nehéz dolga volt, mert számos doktorjelöltje hitt a komputer varázserejében. Ezek az ifjak neofita elvakultságukban már nem kókuszmágiáról álmodoztak, hanem politikai varázslatról, amely Lambliát a világ első országává tenné. Persze Donda nyilvánosan kijelenthette volna, hogy ezt nem várhatják a svarnetikától. De a svarnetika effajta átértelmezéséhez olyan érveket kellett volna használnia, amelyeket egyetlen kormánytisztviselő sem képes felfogni. Meg kellett hát maradnia a lavírozásnál. Eközben a Donda MZIMU-járól szóló hírek megnövelték a munka termelékenységét, úgyhogy még a fizetési mérleg is megjavult kissé. Ha a professzor azt állítja, hogy ebben semmi része, akkor ugrik a dotáció, márpedig arra okvetlenül szüksége volt, mert nagy vállalkozásra készült.

Nem tudom, mikor támadt ez a gondolata, mert éppen akkor mesélt róla, amikor egy különösen ádáz krokodilus leharapta evezőm lapátját. Kupán vágtam a céhkupával, melyet Donda a varázslóküldöttségtől kapott, mikor díszsámánná nevezték ki. A kupa megrepedt, a professzor elkeseredett, és szemrehányásokat zúdított rám, egészen a következő éjszakai szállásig orroltunk egymásra. Csak annyit tudok, hogy a tanszék átalakult Kísérleti és Elméleti Svarnetikai Intézetté, Donda pedig a minisztertanács mellett működő 2000. Év Bizottság elnöke lett, azzal az új feladattal, hogy horoszkópokat készítsen, és azokat varázserővel megvalósítsa. Magamban azt gondoltam, hogy ennyire azért nem kellett volna engednie a körülmények nyomásának, de nem szóltam semmit, végtére megmentette az életemet.

Másnap is akadozott a társalgásunk, mert a folyó húsz mérföld hosszan Lamblia és Gurunduvaju határát képezi, ezért mindkét állam határőrei időnként ránk lövöldöztek, szerencsére rosszul. A krokodilok kereket oldottak, pedig az ő társaságukat még mindig jobban kedveltem a lövöldözésnél; Donda készenlétben tartotta Lamblia és Gurunduvaju nemzeti zászlaját, ezeket lobogtattuk a katonák felé, de a folyó alattomos kanyarjai miatt jó néhányszor téves zászlót lobogtattunk, és nyomban hasra kellett vágódnunk a csónakban, a professzor poggyászát át is lyukasztotta néhány golyó.

A Nature sokat ártott neki, mert ország-világ előtt szélhámosnak nevezte. Mindamellett Lamblia nagykövetsége addig szorongatta a Foreign Office-t, míg a professzort meg nem hívták az oxfordi kibernetikai világkonferenciára.

A professzor itt előadást tartott a Donda-törvényről. Mint ismeretes, Rosenblatt, a perceptronok feltalálója kimondta a tézist, hogy minél nagyobb a perceptron, annál kevesebbet kell tanulnia ahhoz, hogy a mértani idomokat felismerje. Rosenblatt szabálya így szól: „A végtelen nagy perceptronnak semmit sem kell tanulnia, mert mindent eleve tud.” Donda az ellenkező irányban haladt, hogy a maga törvényét fölfedezze. Amit megtehet a kis komputer nagy programmal, azt a nagy komputer is megteheti kis programmal; ebből logikusan következik, hogy a végtelenül nagy program önmagától is működhet, mindenféle komputer nélkül.

Mi történt erre? A konferencia gúnykacajra fakadt, és kifütyülte az előadót. Hiába, a tudósok jó modorát már megette a fene. A Nature azt írta, hogy Donda szerint minden végtelenül hosszú átok okvetlenül megvalósul: így akarja a professzor az egzakt tudomány kristálytiszta vizeire kormányozni humbugjainak hajóját. Attól fogva a kibernetikus abszolútum prófétájának nevezték. Végleg elásta Dondát a Kulaháriból jött Bohu Vamohu docens előadása, aki azért jutott ki Oxfordba, mert a kulturális miniszter sógora volt, előadásának címe pedig így hangzott: A kő mint az európai gondolat hajtóereje.

Arról beszélt, hogy a korszakalkotó tudósok és művészek nevében mindig kő szerepel, itt van például a legnagyobb fizikus (EinSTEIN), a legnagyobb filozófus (WittgenSTEIN), a legnagyobb filmrendező (EizenSTEIN), színházi ember (FelsenSTEIN), s ugyanez vonatkozik Gertrúd STEIN írónőre és Rudolf STEINer filozófusra.

Ami a biológiát illeti, Bohu Vamohu STEINachot, az ifjító hormonkúra prófétáját idézte, s a végén nem mulasztotta el hozzátenni, hogy Vamohu lambliai nyelven annyit jelent: „Minden Kövek Köve”. Mivel Dondára hivatkozott, és a maga „kőgyökét” „a kőnek lenni ige svarnetikusan immanens elemének” nevezte, a Nature következő glosszája félnótás ikerpárként mutatta be őt és a professzort. E méltatlan bánásmód történetét a Bambézi tocsogójának fülledt párájában hallgattam végig, szünetekkel, mert időnként fejbe kellett verni a pimaszabb krokodilokat, amelyek vígan rágcsálták a professzor batyuiból kilógó kéziratokat, és csónakunk hintáztatásával szórakoztak. Mondhatom, elég kényes helyzetben voltam. Ha a professzor ilyen jól fekszik Lambliában, miért kellett suttyomban kereket oldania? Mit akart tulajdonképpen elérni, és mire jutott? Ha nem hisz a mágiában, és gúnyosan emlegeti Bohu Vamohut, miért szitkozódik itt, hogy csapna a kő ezekbe a krokodilusokba, nemhogy inkább puskát fogna rájuk? (Csak Gurunduvajuban vallotta be, hogy ezt buddhista hite tiltja.) De mégsem illett effajta kérdésekkel szorongatnom. Éppen ezért, vagyis merő kíváncsiságból fogadtam el Donda ajánlatát, hogy legyek tanársegédje a gurunduvajui egyetemen. A kellemetlen konzervgyári história után cseppet sem volt sietős, hogy visszatérjek Európába. Jobbnak találtam kivárni, míg elsimulnak az ügy hullámai. Manapság ez gyorsan megy, mert mindig történik valami, és az újabb események feledésbe taszítják a tegnapi szenzációkat. Noha később igencsak nehéz perceken mentem keresztül, most sem bánom, hogy nyomban kötélnek álltam, és mikor csónakunk végre megcsikordult Gurunduvaju földjének kavicsain, elsőnek ugrottam a partra, kisegítettem a professzort, és kezünk összefonódásában volt valami szimbolikus, hiszen sorsunk attól fogva összekapcsolódott.

Gurunduvaju háromszor akkora ország, mint Lamblia. A gyors iparosodással, afrikai szokás szerint, feneketlen korrupció járt együtt. Ámde mechanizmusa már csaknem elakadt, amikor Gurunduvajuba érkeztünk.

A megvesztegetést még mindenki elfogadta, de már semmit nem tett érte. Persze aki nem is adott, az számíthatott rá, hogy elteszik láb alól. Eleinte nem értettük, mitől működik tovább az ipar, a kereskedelem és a közigazgatás. Európai kritériumok szerint az országban már kő kövön nem maradhatott volna. Csak hosszabb idő után jöttem rá, hogyan működik az új mechanizmus, mely azt helyettesíti, amit mi az óvilágban társadalmi szerződésnek nevezünk. Mvahi Tabuhine lumili postamester, akinél megszálltunk (a fővárosi szállodát tizenhét éve tatarozták), kerek perec megmondta, milyen alapon adta férjhez hat leányát. A legidősebbik révén egy füst alatt atyafiságba került a villamosművekkel és a cipőgyárral, mert a gyárigazgató apósa a főenergetikus. Ezért nem jár mezítláb, és lakásában mindig ég a villany. Második leányát beházasította az élelmiszer-ipari kombinátba, ugyanis az ottani ruhatároshoz adta. Az is szerfölött ügyes húzás volt. A visszaélések leleplezése folytán a vezetők sorra börtönbe kerültek, csak a ruhatáros maradt a helyén, mert ő nem élt vissza, csak ajándékokat kapott. Ennek jóvoltából a postamester asztala mindig roskadozott az ételek alatt. Harmadik leányát Mvahi a tatarozó szövetkezetek főrevizorához adta. Hála neki, esős évszakban sem csurgott be a víz a tetőn, a ház színes falai csak úgy ragyogtak, az ajtók olyan jól zártak, hogy egyetlen kígyó sem tudott bemászni, sőt még az ablakok is be voltak üvegezve. Negyedik lányát a városi börtön felügyelőjéhez adta – biztos, ami biztos. Az ötödiket a városi tanács írnoka vette el. Természetesen az írnok, nem például a helyettes polgármester, akinek Mvahi krokodilmájból készült feketelevest adott. A tanácsok jöttek és mentek, mint fellegek az égen, de az írnok szilárdan ül a hivatalában, csak nézetei változékonyak, akár a hold. Végül a hatodik lányt az atomrakétás hadsereg ellátási főnöke vette nőül. Ez a hadsereg csak papíron létezett, de az ellátás nagyon is valóságos volt. Ráadásul a főnök anyai unokabátyja állatkerti őr. Ez utóbbi összeköttetést fölöslegesnek véltem. Talán elefántokra van szüksége? Mvahi elnéző fölénnyel mosolyogva vont vállat. „Nem kell mindjárt elefánt – mondta –, de tudja maga, milyen jól jön néha egy skorpió?”

Maga lévén a postamester, a postánál Mvahinak nem volt szüksége vőkre, és még nekem, a lakójának is felbontatlanul házhoz hozták a leveleket és csomagokat, ami Gurunduvajuban szokatlan jelenség, rendes körülmények között ugyanis az állampolgárnak személyesen kell elmennie a küldeményért a távol lakó feladóhoz, hacsak nincs családi összeköttetése. Nemegyszer láttam, amint a postások reggel teli táskával kivonulnak a hivatalból, és egyenesen a folyóba borítják a leveleket. Persze csak az olyanokat, amelyeket feladójuk minden protekció nélkül egyszerűen a levélszekrénybe dobott. Ami a csomagokat illeti, a tisztviselők afféle kis házi lottóval szórakoztak: ki kell találni, mit tartalmaz a csomag. Aki eltalálta, elsőnek választhatta ki a csomagból a neki tetsző emléktárgyat.

Házigazdánkat egyedül az aggasztotta, hogy egy szál rokona sincs a temető igazgatóságában. „Odavetnek a krokodiloknak, mint egy kutyát!” – sóhajtozott olykor rossz hangulatában.

Gurunduvaju nagy népszaporulatát az magyarázza, hogy egyetlen családapa se nyugszik, amíg rokonságba nem kerül a legfontosabb intézményekkel. Mvahi elmesélte, hogy a lumili szálloda tatarozása előtt nem egy vendég elájult az éhségtől, a mentők pedig nem jöttek ki, mert a mentőkocsik kókuszszőnyeget fuvaroznak az ismerősöknek. Egyébként Hauvari, az idegenlégió egykori káplárja, aki a hatalomátvétel után marsallá léptette elő magát, és négy-öt naponként újabb magas kitüntetéseket vett át a Rendkívüli Érdemek Jutalmazásának Minisztériumától, cseppet sem bánta, hogy mindenki helyezkedik, sőt úgy hírlett, ő maga találta ki a korrupció államosítását. Hauvari, akit a helyi sajtó az Örökkévalóság Idősebb Fivérének nevezett, a tudományra sem sajnálta a pénzt, a szükséges összegeket a pénzügyminisztérium az országban képviseletet fenntartó külföldi cégek megadóztatásából gyűjtötte be. Az adókat a parlament egyik napról a másikra szavazta meg, aztán jöttek az elkobzások, árverések, hatástalan diplomáciai tiltakozások, de mikor a tőkések egyik csoportja felszedte a sátorfáját, mindig akadtak mások, akik Gurunduvajuban kívántak szerencsét próbálni, hiszen az ország állítólag óriási ásványkincsekkel, főleg krómmal és nikkellel rendelkezik, ámbár némelyek szerint a geológiai adatokat felsőbb utasításra meghamisították. Hauvari fegyvert vásárolt hitelre, még vadászgépeket és harckocsikat is, aztán készpénzért eladta Lambliának. Az Örökkévalóság Idősebb Fivére nem ismert tréfát; a nagy aszály idején egyenlő esélyeket adott a keresztény istennek és a Kék Turmutnak, a sámánok legősibb szellemének; mikor három hét alatt sem eredt el az eső, a sámánokat lenyakaztatta, a misszionáriusokat pedig mind egy szálig kikergette.

Állítólag elolvasta – okulás céljából – Napóleon, Dzsingisz kán és más államférfiak életrajzát, s ezért alattvalóit fosztogatásra buzdította, méghozzá nagy bulikra. A kormánynegyed például abból az anyagból épült, amelyet az építésügyi minisztérium ellopott a hajózási minisztériumtól, mely utóbbi kikötőt akart belőle építeni a Bambézin. A vasútépítéshez szükséges tőkét a kókuszforgalmi minisztériumban sikkasztották el, hasonló visszaélések jóvoltából szereztek pénzt a bírósági épületek és a bűnüldöző apparátus létrehozására, így aztán fokozatosan kedvező eredményekre vezetett a lopás és a csalás. Hauvari, aki ekkor már az Örökkévalóság Atyjának címét viselte, maga nyitotta meg ünnepélyesen a Korrupciós Bankot, ahol bármely komoly vállalkozó hosszú lejáratú hitelt kaphat kenőpénz ellenében, ha az igazgatóság úgy találja, hogy a vállalkozás megegyezik az államérdekkel.

Mvahi jóvoltából egész kényelmesen berendezkedtünk a professzorral. A postafelügyelő pompás füstölt kobrákat hozott. A kobrák a csomagokból származtak, amelyeket az ellenzék küld az államférfiaknak, de a felügyelőné kókuszfüstben ízletesen megfüstölte őket. A péksüteményt az Air France autóbusza hozta. A helyi viszonyokat ismerő utasok tudták, hogy az autóbuszra úgyis hiába várnak, az újoncok egy darabig üldögéltek a bőröndjükön, de csakhamar ők is rájöttek, hogy állnak a dolgok. Tejben-vajban a távírászok jóvoltából fürödtünk, cserébe csak desztillált vizet kértek a laboratóriumunkból. Sokat morfondíroztam, minek nekik a víz, de aztán kiderült, hogy a kék műanyag palackokat hasznosítják, azokban tartják a Városi Antialkoholista Bizottságban főzött kisüstit. Boltba tehát nem kellett járnunk, ami már csak azért is előnyös volt, mert soha nem láttam Lumiliban nyitott boltot, az ajtón mindig táblácska lógott, „amulettátvétel”, „a sámánhoz mentem” vagy ilyesmi. A hivatalokban eleinte nehezen boldogultunk, mert a tisztviselők rá se hederítenek az ügyfelekre: bennszülött szokás szerint az irodákban társas élet, szerencsejáték és főleg házasságközvetítés folyik. Az általános vigalmat csak néhanapján hűti le a rendőrségi rajtaütés, ilyenkor mindenkit lecsuknak, nyomozás vagy kihallgatások nélkül, az igazságszolgáltatás ugyanis abból az elvből indul ki, hogy úgyis mindenki bűnös, és a különbségeket boncolgatni merőben fölösleges szőrszálhasogatás. A bíróság csak rendkívüli esetekben ülésezik. Érkezésünk után tört ki a kazánbotrány. Haumari, az Örökkévalóság Atyjának unokaöccse, Svédországban központi fűtéshez való kazánt vásárolt a parlament számára légkondicionáló berendezés helyett. Megjegyzendő, hogy Lumiliban a hőmérséklet soha nem süllyed huszonöt Celsius-fok alá. Haumari megpróbálta rávenni a meteorológiai intézetet a hőmérséklet csökkentésére, mert ez indokolná a beszerzést; a parlament éjjel-nappal tanácskozott, mert az ő bőrükre ment a játék; vizsgáló bizottságot is kijelöltek, ennek elnöke Mnumnu lett, állítólag az Örökkévalóság Atyjának riválisa. Nagy csatározás kezdődött, a közgyűlések szünetében a szokásos táncok helyett harci táncokat lejtettek, az ellenzék padsorai tele voltak kék tetoválásokkal, míg egy napon Mnumnu eltűnt. Három verziót rebesgettek, némelyek szerint megette a kormánykoalíció, mások azt állították, hogy megszökött a kazánokkal, a harmadik verzió szerint megette saját magát. Mvahi úgy vélekedett, hogy az utóbbi verziót Hauvari terjeszti. Mvahitól hallottam ezt a talányos kijelentést is (igaz, tucatnyi korsó jól erjesztett kivukiva után): „Aki ízletesen néz ki, jobban teszi, ha nem sétál esténként a parkban.” Lehet, hogy csak tréfált.

A lumili egyetem svarnetikai tanszéke új lehetőségeket nyitott meg Donda előtt. Hozzá kell tennem, hogy a parlament motorizációs bizottsága ekkor határozta el a Bell 94 családi helikopter licencének megvásárlását, mert a számítások azt mutatták, hogy az ország helikopteresítése olcsóbb az útépítésnél. A fővárosnak van ugyan autópályája, de csak hatvanméteres, a katonai díszszemlékhez való. A licencvásárlás hírére a lakosság pánikba esett, mert mindenki megértette, hogy vége a sógorságnak-komaságnak mint az iparosítás támaszának. A helikopter harminckilencezer alkatrészből áll, benzin és ötféle kenőzsír kell hozzá, ennyi mindent senki sem biztosíthat magának, még ha élete végéig folyton lányokat nemz is. Megértettem a nagy riadalmat, mert amikor elszakadt a bicikliláncom, vadászt kellett fogadnom, hogy ejtsen el egy fiatal bőgőmajmot, amelynek bőrével bevonhatok egy tamtamdobot Hiivu, a távírda igazgatója számára, ennek fejében ő továbbítja Umiami részvéttáviratát a főnökének, akinek nagyapja elhalálozott egy dzsungelkiküldetésben, Umiami pedig Matarere révén atyafiságban van a hadsereg hadtápfőnökével, aki gazdag bicikliparkkal rendelkezik, mert a haderő éldandárja ideiglenesen eme járműveken közlekedik. Helikopterrel nyilván még sokkal nehezebben ment volna. Szerencsére Európa, az újdonságok örök forrása, új példával szolgált: csoportszex és szabad kapcsolatok. Az, ami az Óvilágban az érzékek üres játéka volt, ebben a még nyers országban elemi életszükségleteket támogatott. A professzor aggodalma, hogy a tudomány nevében kénytelenek leszünk az agglegényi állapotról lemondani, fölöslegesnek bizonyult. Kényelmesen berendezkedtünk, bár a tanszék kedvéért vállalt pluszkötelességek nagyon kimerítettek bennünket.

A professzor beavatott tervébe: az a szándéka, hogy komputerbe programoz minden átkot, hókuszpókuszt, varázsigét, bűbájosságot és sámánéneket, amelyet az emberiség létrehozott. Semmi értelmét nem láttam a dolognak, ám Donda hajthatatlan volt. A tömérdek adat csak az IBM legújabb lumenikus komputerében férhetett el, amelynek az ára tizenegymillió dollár.

Nem hittem, hogy ilyen óriási hitelt kapunk, főleg miután a pénzügyminiszter megtagadta negyvenhárom dollár kiutalását vécépapír vásárlására a Svarnetikai Intézetnek; de a professzor biztos volt a dolgában. Kampányának részleteit nem árulta el, de tudtam, hogy nem babra megy a játék. Esténként eljárt hazulról, nem tudom, hová, de ünnepélyesen kitetoválva és egy szál csimpánzbőr ágyékkötőben, márpedig ez Lumili legelőkelőbb köreiben számít vizitöltözéknek; titokzatos csomagokat hozatott Európából, egyszer véletlenül leejtettem az egyiket, mire halkan felcsendült Mendelssohn Nászindulója, ódon szakácskönyvekben búvárkodott, elvitte a laborból a desztillálókészülékek üveghűtőit, cefrét csináltatott velem, csinibabákat vagdosott ki a Playboyból és a Luiból, képeket keretezett be titokban, végül pedig vért vétetett magától Alfven doktorral, a kormány kórházigazgatójával, és láttam, hogy aranypapírba csomagolja az üvegcsét. Aztán egy szép napon lemosta arcáról a kormot és a festéket, elégette a Playboyok maradványait, és négy álló napig flegmatikusán pipázgatott Mvahi verandáján; ötödik nap felhívott bennünket Uabamotu, a beruházási hivatal igazgatója. Kiadták az utasítást a komputer megvételére. Nem hittem a fülemnek. Faggattam a professzort, de ő csak somolygott.

A mágia programozása több mint két évig tartott. Rengeteg objektív, valamint egyéb nehézséggel viaskodtunk. Nehéz volt például lefordítani a kipu írással, vagyis zsinórokra kötött csomókkal megörökített amerikai indián varázsigéket, a kurili és eszkimó törzsek havas-jeges bűbájosságait, két programozónk beteg lett, szerintem túlhajszolták magukat a munkaidőn kívül, mert javában dühöngött a csoportszex divatja, de azt rebesgették, a sámán underground átkozta el őket, mert féltékeny Dondára, aki vezető szerephez jutott a mágikus praktikák ősi területén. Ráadásul a haladó ifjúság egy csoportja hallott valamit harangozni a kontesztálásról, és bombát csempészett az intézetbe. Szerencsére a robbanás csak a vécéket vetette szét az épület egyik emeletén. A világ végéig sem javították meg őket, mert az üres kókuszdiók, amelyekkel egy bizonyos újító ötlete nyomán a víztartályban az úszókat helyettesítették, folyton elsüllyedtek. Kértem a professzort, vesse latba óriási befolyását az alkatrész behozatala érdekében, de azt felelte, hogy csak fontos cél szentesíti a fárasztó eszközt.

Kerületünk lakói szintén rendeztek néhány Donda-ellenes tüntetést, mert attól tartottak, hogy a komputer beindítása átkok lavináját zúdítja az egyetemre, tehát rájuk is, mert az átkok gyakran mellétalálnak. A professzor magas palánkkal vétette körül az épületet, és saját kezűleg mázolta fel a deszkafalra az átokelhárító totemjeleket. Úgy emlékszem, a palánk négy hordó kisüstibe került.

Lassacskán felhalmoztunk a memóriabankokban négyszázkilencvenmilliárd mágikus bitet, ami svarnetikai átszámításban húsz teragigamagemával egyenlő. A gép, amely másodpercenként tizennyolcmillió műveletet végez, három hónapig dolgozott megszakítás nélkül. Jeffries mérnök, az International Business Machine képviselője, aki megjelent a beindításnál, sült bolondnak tartotta Dondát és mindannyiunkat. Mikor pedig ráadásul megtudta, hogy Donda egy Svájcból hozatott, különlegesen érzékeny mérleggel méricskéli a memóriaegységeket, ízetlen megjegyzéseket tett a professzor háta mögött.

A programozók az orrukat lógatták, mert a komputer több hónapi munka után még egy árva hangyát sem varázsolt el. Donda viszont felajzottan járt-kelt, semmilyen kérdésre nem válaszolt, de naponta megnézte a grafikont, amelyet a mérleg rajzolt a blokkról letekeredő papírszalagra. A tű természetesen nyílegyenes vonalat rajzolt. Ez azt jelentette, hogy a komputer nem remeg – de hát miért remegne? Az utolsó hónap vége felé a professzoron a depresszió jelei mutatkoztak, már naponta háromszor-négyszer bement a laboratóriumba, nem vette föl a telefont, és ki sem bontotta a halmozódó leveleket. De szeptember tizenkettedikén, amikor éppen lefekvéshez készülődtem, sápadtan és izgatottan berohant hozzám.

– Megtörtént! – kiáltotta már az ajtóból. – Most már biztos. Egészen biztos. – Bevallom, aggódni kezdtem elmeállapotáért, olyan furcsa mosoly ragyogott az arcán. – Megtörtént, megtörtént! – hajtogatta egyre.

– Mi történt meg? – kiáltottam végül. Úgy nézett rám, mintha álmából ébredne.

– Persze te semmit sem tudsz. Egy század grammal nehezebb lett. Nem elég érzékeny az a vacak mérleg! Ha jobb volna, már egy hónapja mindent tudnék, vagy még régebben!

– Ki lett nehezebb?

– Nem ki, hanem mi. A komputer. A memóriabank. Hiszen tudod, hogy az anyagnak és az energiának tömege van. Mármost az információ se nem anyag, se nem energia, de létezik. Tehát tömegének kell lennie. Akkor kezdtem erre gondolni, mikor a Donda-törvényt megfogalmaztam. Mert mit jelent az, hogy a végtelen sok információ közvetlenül tud hatni, bármiféle készülék segítsége nélkül? Azt jelenti, hogy az információ nagy tömege közvetlenül észlelhető. Sejtettem én ezt, csak az ekvivalenciaképletet nem tudtam. Mit bámulsz? Azt nem tudtam, mennyi az információ súlya. Ezért kellett kitalálnom ezt az egész programot. Muszáj volt. És most már tudom. A gép egy század grammal nehezebb lett: ennyit nyom a betáplált információ. Érted?

– Professzor úr – makogtam –, de hát… az a sok varázslat, bűbájosság, imák, átkok… a VGS egységek, varázserő-gramm-secundum…

Elhallgattam, mert úgy rémlett, a professzor zokog. És csakugyan rázkódott, de a hangtalan nevetéstől. Könnyeket törölt ki a szeme sarkából.

– Hát mit tehettem volna? – szólt nyugodtan. – Értsd meg: az információnak tömege van. Mindegyiknek. Akármilyen. A tartalma teljesen mindegy. Az atomok is egyformák, akár egy kőben vannak, akár a fejemben. Az információnak súlya van, de tömege parányi. Egy egész lexikonban körülbelül egy milligramm súlyú információ van. Azért volt szükségem ilyen nagy komputerre. De gondolkozz csak, kitől kapom én meg? Ki ad nekem egy tizenegymilliós számítógépet fél évre, hogy belétápláljak hetet-havat, mindenféle marhaságot, abszurdumot? Akármit!

Én még mindig csak hápogtam.

– Hát… ha egy komoly tudományos intézetben dolgoznánk, az Institute for Advanced Study vagy a Massachusetts Institute of Technology…

– Egy frászt! – fakadt ki. – Hiszen nem volt semmilyen bizonyítékom, semmi, csak a Donda-törvény, amit kiröhögtek! Komputerem nincsen, bérelni kellett volna, és tudod, mennyibe kerül egy ilyen modell munkaórája? Egyetlen óra! És nekem hónapok kellettek. És hol jutna nekem hely Amerikában? Az ilyen gépeknél most futurológusok nyüzsögnek, a nulla gazdasági növekedés variánsait számítgatják, most az a divat, nem valami Kulaháriból szalajtott Donda agyrémei!

– Hát akkor az egész program… az a sok varázslat… hiába volt? Dobhatjuk a szemétbe? Hiszen csak az anyaggyűjtésre ráköltöttünk két év alatt…

Türelmetlenül rántotta meg a vállát.

– Semmi sem fölösleges, ami szükséges. A program nélkül egy fillért sem kaptunk volna.

– De Uabamotu, a kormány, az Örökkévalóság Atyja, ők a varázslatra várnak!

– Sose aggódj, megkapják! Lesz itt olyan varázslat, hogy csak úgy ropog! Te még mindig nem érted! Ide hallgass: az információ súlya önmagában még nem volna világrengető felfedezés, de a következményei… Az információnak is van kritikus tömege, érted? Úgy mint az uránnak. És közeledünk ehhez a kritikus tömeghez. Nem mi, itt, hanem az egész föld, Közeledik hozzá minden civilizáció, ha komputereket épít. A kibernetika fejlődése az a csapda, amelyet a Természet állított az Értelemnek!

– Az információ kritikus tömege? – motyogtam. – De hát minden emberi fejben töméntelen információ van, és ha mindegy, okos vagy buta…

– Ne szakíts folyton félbe. Ne mondj semmit, mert nem érted az egészet. Majd megmagyarázom. Az információk sűrűsége számít, nem a mennyisége. Éppúgy, mint az uránnál. Nem véletlen analógia! A ritka urán a talajban, a kőzetben ártalmatlan. A robbanás feltétele a dúsítás és a koncentráció. Hát itt is. A könyvekben vagy a fejekben sok információ lehet, de passzív marad. Mint a szétszórt uránmolekulák. Össze kell tömöríteni!

– És akkor mi történik? Csoda?

– Még hogy csoda! – fortyant fel. – Úgy látom, te bevetted azt a sok marhaságot, amit összehordtam. A fenét csoda. A kritikus ponton belül beindul a láncreakció. Obiit animus, natus est atomus![103] Az információ eltűnik, mert anyaggá változik át.

– Hogyhogy anyaggá? – tamáskodtam.

– Az anyag, az energia és az információ a tömeg három megjelenési formája – magyarázta türelmesen. – Átmehetnek egymásba, a megmaradás törvényei szerint. Semmi sincs ingyen, így van berendezve a világ. Az anyag energiává alakul át, az információk előállításához energiára és anyagra van szükség, az információ pedig ismét energiává és anyaggá változhat, persze nem akárhogy. A kritikus tömegen felül, hipp-hopp, eltűnik. Ez a Donda-határ, a tudás növekedésének határa… Illetve tovább is lehet információkat gyűjteni, de csak felhígítva. Minden civilizáció, amely erre nem jön rá, magától besétál a csapdába. Minél többet tud meg, annál közelebb kerül a tudatlansághoz, az űrhöz… hát nem különös? És tudod, milyen közel vagyunk már a küszöbhöz? Ha tovább tart a növekedés, két év múlva bekövetkezik…

– De micsoda? Robbanás?

– Ugyan. Legfeljebb egy apró villanás, még a légynek sem árt. Ott, ahol bitek milliárdjai voltak, keletkezik egy maréknyi atom. A láncreakció fénysebességgel végigfut a világon, kiürít minden memóriabankot, komputert, mindenütt, ahol a sűrűség meghaladja a köbmilliméterenként egymillió bitet, megfelelő mennyiségű proton keletkezik… és nem marad semmi egyéb.

– De akkor figyelmeztetni kellene az embereket, kihirdetni…

– Hát persze, már meg is tettem. De hiába.

– Miért? Már késő?

– Nem. Egyszerűen nem hisz nekem senki. Ha egy tekintély mondaná, az más, de én bohóc és szélhámos vagyok. A szélhámosságból talán még ki tudnék magyarázkodni, de a bohócsipkát nem tudom levetni. Egyébként, hogy őszinte legyek: meg se próbálom. Elküldtem Amerikába egy előzetes publikációt, a Nature-hez pedig ezt a táviratot…

Odaadta a fogalmazványt. Cognovi naturam rerum. Lords countdown made the world. Truly yours Donda.[104] Megdöbbenésemet látva, a professzor kajánul elmosolyodott.

– Rosszallód, mi? Édes fiam, én is ember vagyok, hát amilyen az adjonisten, olyan a fogadjisten. A távirat nagyon is értelmes, de a szemétbe fogják dobni, vagy nevetnek rajta. Ez az én bosszúm. Nem érted? Pedig ismered a Nagy Bumm elméletet! Ez a legdivatosabb a kozmológiában. Hogyan keletkezett a világegyetem? Egy nagy robbanással! Mi robbant fel? Mi az, ami egyszerre csak materializálódott? Tessék, az Úristen receptje: visszaszámlálni végtelentől nulláig. Mikor a nulláig ért, az információ robbanásszerűen materializálódott, az egyenletnek megfelelően. így lőn testté az ige, így robbant szét ködfelhőkké, csillagokká… információból lett a kozmosz!

– De professzor, ezt komolyan gondolod?

– Bizonyítani nem lehet, de megegyezik Donda törvényével. Nem, nem hiszem, hogy Isten. De valaki megtette az előző szakaszban… talán civilizációk együttese, amelyek egyszerre felrobbantak, ahogy néha felrobban egy szupernova-halmaz… és most rajtunk a sor. A komputerizálás kitekeri a civilizáció nyakát. Igaz, hogy szelíden…

Megértettem a professzor elkeseredését, de nem hittem neki. Úgy gondoltam, elvakítják a megaláztatások. Sajnos, igaza volt. Egyébként ő is ludas abban, hogy felfedezése ismeretlen maradt. Legalább azt a táviratot ne küldte volna…

Elzsibbadt a kezem, fogyóban az anyag, mégis tovább kell írnom. A futurológiai zsivajban ügyet se vetettek Donda szavaira. A Nature hallgatott, már csak a Punch és a bulvársajtó írt róla. Néhány lap közölt is egy-két részletet a professzor figyelmeztetéséből, de a tudományos világ rá se hederített. Ez nem fért a fejembe. Mikor megértettem, hogy közel a vég, és a mi vészkiáltásunk olyan, akár a mesebeli pásztorfiúé, aki túl sokszor kiáltott farkast, egyik éjszaka keserű szavakra fakadtam. Szemére lobbantottam a professzornak, hogy maga öltött bohócmaszkot, mikor a sámánkodással lejáratta kutatásainkat. Míg beszéltem, fanyar mosoly játszott az arcán, szája sarka rángatózott. Meglehet, hogy az idegességtől.

– A látszat – mondta végül. – A látszat. Ha a mágia badarság, én badarságból indultam ki. Ne kérdezd, mikor lett az ábrándozásból hipotézis, mert magam sem tudom. A bizonytalannak vágtam neki, hiszen elmeséltem. Az én felfedezésem fizika, a fizikához tartozik, de olyan fizikához, amelyet senki sem vett észre, mert az utam nevetséges vidékeken vezetett át, ahol nincsen semmiféle törvény. Hiszen azzal a gondolattal kellett kezdeni: lehetséges, hogy az ige testté válik, az átok megfogan. Fejest kellett ugrani ebbe az abszurdumba, tilos kapcsolatokba lépni, hogy átjussak a túlsó partra, ahol az információ és a tömeg ekvivalenciája már nyilvánvaló. Ezért kellett áthaladni a mágián… talán nem okvetlenül az én bolondos játékaimon, de az elkerülhetetlen volt, hogy minden kezdő lépés kétértelmű, gyanús, eretnek, kigúnyolásra méltó legyen. Mit csináltam én? Bohócmaszkot, látszatindokolást? Igazad van: ha tévedtem, hát csak abban, hogy alábecsültem a manapság uralkodó okosság butaságát. A csomagolások korában élünk, a címke számít, nem a tartalom… Amikor a tudós urak kineveztek sarlatánnak és csalónak, belöktek a nemlétbe, és onnan hiába kiabálok, senki meg nem hallja, még ha úgy zengene is a hangom, mint a jerikói harsonák. Minél hangosabban ordítok, annál vígabban nevetnek rajtam. Hát melyikünk oldalán maradt a mágia? Nem mágikus az ő eltaszító és kiátkozó gesztusuk? Donda törvényéről legutóbb a Newsweek írt, előtte a Time, a Spiegel az Express, nem panaszkodhatom, hogy nem foglalkoznak velem! Éppen azért kiúttalan a helyzet, mert engem mindenki olvas – és nem olvas senki. Ki ne hallott volna Donda törvényéről? Elolvassák, és gurulnak a röhögéstől: Do΄nt do it! Láthatod, nem az eredmény számít, hanem az út, amelyen eljutnak hozzá. Vannak emberek, akiknek nincs joguk felfedezést tenni… Például én. Esküdözhetek már, hogy a program taktikai manőver volt, talán nem szép, de szükséges fogás, gyónhatok, vezekelhetek ország-világ előtt, azon is csak nevetnek. Látod, ez az, amit nem értettem meg: aki egyszer bohóckodni kezd, nem hagyhatja abba. Csak az vigasztal, hogy a katasztrófát úgysem lehetne elhárítani.

Torkom szakadtából tiltakoztam. Muszáj volt kiabálni, mert közeledett a nagy helikoptergyár beindításának napja, és a pompás családi helikopterek reményében Gurunduvaju lakossága foggal-körömmel harcolt a szükséges összeköttetésekért: a szomszéd szobában a postamester családja mulatozott az előkelő vendégekkel, szerelőkkel, boltoslányokkal, és növekvő zsivaj tanúsította, hogy e derék nép milyen forrón óhajtja a motorizálást. A professzor előhúzott farzsebéből egy lapos üveg White Horse-ot, és whiskyt töltve poharainkba, így szólt:

– Megint tévedsz. Tegyük fel, hogy a tudósok bizalommal fogadják a tézisemet. Akkor is ellenőrizniük kell. Mindegyik leül a komputeréhez, tömni kezdi információval, és éppen ezáltal siettetik a véget.

– Hát mit csináljunk? – fakadtam ki kétségbeesetten. A professzor hátraszegte fejét, hogy az utolsó csepp nedűt is kihörpintse a fiaskóból, kidobta az ablakon az üres üveget, és a falra nézve, amely mögött fortyogtak a szenvedélyek, így felelt:

– Menjünk aludni.

Megint írok, közben kókusztejbe áztattam a kezemet, mert görcsöt kapott. Maramotu azt mondja, idén hamar kezdődik, és hosszú lesz az esős évszak. Folyvást egyedül vagyok, mióta a professzor elment Lumiliba pipadohányért.

Már egy öreg újságot is elolvasnék, de nincs egyebem, mint egy zsák könyv a komputerekről és a programozásról. A dzsungelben találtam, mikor édesgyökeret kerestem. Persze csak a rohadtja maradt, a jót – szokás szerint – felfalták a majmok. A régi lakásomnál is jártam, de a gorilla, noha még betegesebb, nem engedett be. Azt hiszem, ez a könyves zsák ballaszt volt azon a DRINK COKE feliratú nagy, narancssárga léggömbön, amely egy hónappal ezelőtt átsuhant a dzsungel fölött déli irányban. Úgy látszik, most léggömbökkel utaznak. A zsák fenekén találtam egy tavalyi Playboyt, és azt nézegettem, mikor előbukkant Maramotu. Megörült: a pucérságot az illendőség jelének tartja, a meztelen képek láttán úgy érzi, visszatérünk a régi, tisztes erkölcsökhöz. Nem is gondoltam rá, hogy fiatal korában családostul pucéran járt, s a féktelen bujaság jelképének látta a fekete szépségek vadonatúj mini és maxi toalettjeit. Megkérdezte, mi újság a nagyvilágban, de nem tudtam, mert zsebrádiómban kimerült az elem. Amíg működött a rádió, naphosszat hallgattam. A katasztrófa pontosan úgy játszódott le, ahogy a professzor megjósolta. Hány könyvtárat komputerizáltak az elmúlt évtizedben! Míg aztán a mágnesszalagok, kristályok, ferritkorongok, kríotronok tömegéből egy csapásra kipárolgott a bölcsesség óceánja. Hallottam a bemondók ziháló hangját. De a bukás nem volt mindenkinek egyformán fájdalmas. Aki magasabbra kúszott a haladás létráján, nagyobbat is nyekkent.

A harmadik világban a rövid sokkot eufória követte. Nem kell többé erőlködni, lóhalálában rohanni az élboly után, levetni a bő gatyát és a fűszoknyát, urbanizálódni, iparosodni, és főleg komputerizálódni. Már úgyis vészesen elszaporodtak a bizottságok, futurológusok, ágyúk, szennyvíztisztítók és határok, most az élet kellemes kis mocsárrá folyt szét, beköszöntött az örök szieszta langyos monotóniája. Kókuszhoz is megint könnyen lehet jutni, tavaly még utolsó szemig exportálták, a hadseregek is maguktól szétszéledtek, a dzsungelben járva nemegyszer botlottam gázálarcba, katonazubbonyt, hátizsákot, liánnal benőtt mozsárágyút is láttam imitt-amott, egy éjszaka robbanásra ébredtem, azt hittem, végre a gorilla, de csak a páviánok találtak egy láda gyutacsot. Igen, és Lumiliban a néger nők leplezetlen, megkönnyebbült nyögdécseléssel dobálták le a csillogó szandálokat és veszettül szűk nadrágokat, a csoportszex is egy csapásra megszűnt, mert először is nem lesznek helikopterek (persze a gyár is komputervezérlésű lett volna), másodszor nincs benzin – a finomítók is automatizálva voltak, és harmadszor, senki sem akar sehova utazni, mert minek? Már senki sem restelli a tömegturizmust a Fehér Ember Tébolyának nevezni. Mekkora csönd lehet most Lumiliban.

Az igazat megvallva a katasztrófa egyáltalán nem bizonyult olyan borzasztónak. Persze a fejed tetejére állhatsz, akkor sem jutsz egy óra alatt Londonba, kettő alatt Bangkokba, és három alatt Melbourne-be. Na bumm, és akkor mi van? Igaz, tönkrement egypár vállalat, teszem azt, az IBM konszern, most állítólag palatáblát és palavesszőt gyárt, de lehet, hogy ez csak vicc. Hadászati komputerek sincsenek már, se önvezérlő robbanófejek, se számítógépek, nincs víz alatti, szárazföldi és orbitális háború, az informatika csődöt jelentett be, a tőzsdék megreszkettek, állítólag november tizennegyedikén az Ötödik utcában az üzletemberek olyan sűrűn ugráltak ki az ablakokból, hogy összeütköztek a levegőben. Minden menetrend, szobafoglalás összekutyulódott, a turistáknak tehát már nem kell törni a fejüket, hogy repülőgéppel utazzanak Korzikára, autóval menjenek, vagy ott béreljenek komputerrel kocsit, és bejárják-e három nap alatt Törökországot, Mezopotámiát, az Antillákat és Mozambikot, mellesleg átugorva Görögországba. Vajon ki gyártja a léggömböket? Biztosan kisiparosok.

Az utolsó léggömb, amelyet még távcsővel láttam, mielőtt a majom elvette a távcsövemet, elég furcsa volt: a hálóját rövid zsinórokból fonták, alighanem cipőfűzőkből, talán már Európában is mezítláb járnak? Úgy látszik, hosszabb zsinórt az utóbbi időben már csak kötélverő komputerek fontak. Kimondani is rémes, de a saját fülemmel hallottam, mielőtt a rádió bedöglött, hogy már nincsen dollár. Kimúlt szegényke… Csak azt sajnálom, hogy nem láttam közelről a Nagy Fordulatot.

Állítólag egy halk reccsenés hallatszott, a gépi memória szempillantás alatt hófehér lett, mint az újszülött elméje, és az anyagi fonákjára fordult információból váratlanul létrejött egy icipici kozmoszocska, világegyetemecske, univerzumocska, ez az atompor-felhőcske lett az évszázadok alatt felhalmozott tudományból. Elmondta a rádió, milyen ez a mikrokozmoszka: pirinyó és olyan zárt, hogy semmiképpen sem lehet belehatolni. A mi fizikánk szemszögéből a semmi különleges alakja, mégpedig teljesen Áthatolhatatlan, Mindenütt Sűrű Semmi. Nem nyeli el a fényt, nem lehet széthúzni, összenyomni, felhasogatni, átfúrni, mert a mi univerzumunkon kívül van, noha látszólag a belsejében. A fény lesiklik domború oldaláról, a gyorsított részecskék is kikerülik, és én ugyan nem értem, de a szaktekintélyek azt mondják, hogy ez a kozminca – Donda így nevezi – éppolyan világegyetem, mint a miénk, tehát vannak benne ködök, galaktikák, csillagfelhők, sőt talán már bolygók is, csírázó élettel. Vagyis elmondhatjuk, hogy az emberek, uram bocsá΄ megismételték a Genezist, ámbár akaratlanul, sőt szándékuk ellenére, mert úgy kellett ez nekik, mint ablakos tótnak a hanyatt esés.

A kozminca születése után a tudósok egy darabig csak hápogtak, aztán némelyiknek eszébe jutott Donda figyelmeztetése, és azóta nyakra-főre küldözgetik neki a sok levelet, felhívást, táviratot, kérdést, sőt úgy rémlik, imitt-amott sietve díszdoktorrá is kinevezték. De a professzor éppen ekkor kezdett csomagolni, és engem is rábeszélt, hogy tartsak vele erre a kies határvidékre, ő ezt már régebben kinézte magának. Hozott egy koffer könyvet is, dögletesen nehéz volt – tudom, mert én cipeltem az utolsó öt kilométeren, mikor kifogyott a benzinünk, és elakadt a járgány –, azóta szétcincálták a páviánok. Azt hittem, a professzor folytatni akarja a tudományos munkát, lerakni az új civilizáció alapkövét, de szó se róla. Ugyancsak meglepett ez a Donda. Volt persze egy rakás puskánk, evőeszközök, fűrészek, szögek, iránytűk, balták meg egyéb holmik, amelyeknek listáját a professzor egyébként a Robinson Crusoe eredeti kiadása alapján állította össze. Azonkívül mégiscsak elhozta a Nature, a Physical Review, a Physical Abstracts, a Futurum számait, meg több aktatáskára való újságkivágást a Donda-törvényről.

Minden este, vacsora után Kéjmámor, avagy Vendetta szeánszot tartottunk – a rádió, halkra állítva, a legfrissebb vérfagyasztó híreket közölte, jeles tudósok és más szakértők kommentárjaival fűszerezve, a professzor pedig félig lehunyt szemmel pöfékelve pipájából, hallgatta, amint felolvasom a Donda-törvényről szóló, aznapra kiválasztott pamfleteket, maró szatírákat, valamint rágalmakat és becsmérlő kitételeket; az utóbbiakat saját kezűleg húzta alá piros golyóstollal, és néha többször egymás után felolvastatta velem. Bevallom, hamar meguntam ezeket a szeánszokat. Nagy elméknél nem ritka, hogy rögeszméssé válnak… Megtagadtam a további felolvasást, azontúl a professzor a dzsungelbe járt sétálni, állítólag egészségügyi célzattal – de rajtakaptam egy tisztáson, amint néhány epésebb kitételt olvas fel a Nature-ből a csodálkozó páviánok csapatának.

Idegeimre ment a professzor, mégis alig várom, hogy visszajöjjön. Az öreg Maramotu azt mondja, Bvana Kubva nem tér vissza, mert elragadta Gonosz Mzimu, a szamár. Indulásakor a professzor két dolgot mondott nekem. Nagy hatást tettek rám. Először azt, hogy a Donda-törvényből mindennemű információ egyenértékűsége következik: mindegy, hogy az információ bitjei zseniálisak vagy hülyék, százmilliárd kell belőlük egy proton létrehozásához. Tehát a bölcs és a balga szó egyaránt testté válik. Ez a megjegyzés teljesen új fényt vet a létfilozófiára. Lehetséges, hogy a gnosztikusok és manicheusok mégsem voltak olyan hitetlenek, mint az egyház hirdette? Azonkívül lehetséges, hogy a heptillió szamárság kimondásából született kozmosz szakasztott ugyanolyan, mint a kinyilatkoztatott bölcsességből termett kozmosz?

Észrevettem azt is, hogy a professzor ír valamit éjszakánként. Kelletlenül ugyan, de a végén elárulta, hogy készülő műve az Introduction to Svarnetics,[105] avagy Inquiry into the General Technology of cosmoproduction.[106] Sajnos, a professzor magával vitte a kéziratot. Ennélfogva csak annyit tudok, hogy szerinte minden civilizáció eljut a kozmoszteremtés küszöbére, mert a túlságosan elzseniálisodó és túlságosan elhülyülő személyek egyformán teremtik a világot. Az úgynevezett Fehér és Fekete Lyukak, amelyeket az asztrofizikusok fölfedeztek, olyan helyek, ahol rendkívül hatalmas civilizációk megpróbálták átlépni vagy felrobbantani a Donda-korlátot, de nem sikerült: önmagukat robbantották ki az univerzumból.

Azt hinné az ember, ennél nagyobbat már nem lehet gondolni. A fenébe is, hiszen Donda a Genezis módszertanát és elméletét írta!

Mégis be kell vallanom, hogy jobban megindított, amit utolsó este hallottam tőle, mielőtt elment dohányért. Kókusztejet ittunk, az öreg Maramotu receptje szerint erjesztve – ocsmány lötty, de sajnáltuk kiönteni, mert annyit bajmolódtunk vele (azért nem minden volt rossz régen; például a whisky) –, míg egyszer csak, forrásvízzel öblögetve száját, így szólt a professzor:

– Ijon, emlékszel arra a napra, mikor bohócnak neveztél? Látom, hogy emlékszel. Én azt mondtam, ugye: bohócot csináltam magamból a tudósok előtt, amikor a svarnetika mágikus tartalmát kitaláltam. De ha nem ezt a döntésemet nézed, hanem egész életemet, látsz egy nagy zűrzavart, amelynek Rejtély a neve. Az én sorsomban minden a feje tetején áll! Csupa véletlenből lett, csupa baklövésből. Tévedésből jöttem a világra. Tévedésből kaptam a keresztnevemet. Félreértés a vezetéknevem. Egy baklövés folytán teremtettem meg a svarnetikát, mert talán rájöttél már, hogy a távírász egyszerűen elírta a kulcsszót, amelyet a feledhetetlen Drufutu ezredes használt, a kulahári biztonsági rendőrség főnöke, akivel már nem volt alkalmam találkozni! Én rögtön tudtam, hogy elírás. Miért nem próbáltam rekonstruálni a táviratot, felderíteni és kijavítani a hibát? Hát éppen ez az! Jobbat csináltam ennél, mert a hibához igazítottam a tevékenységemet, amelyre (mint látod) nem akármilyen jövő várt! Akkor hát: egy megtestesült baklövés, akit véletlen karrierje afrikai félreértések dzsungelébe sodort, fölfedezte, honnan van a világ, és mi lesz vele. Hát nem, édes fiam. Túl sok a baklövés! Túl sok ahhoz, hogy elégséges érv legyen belőle! Nem azt kell átformálni, amire nézünk, hanem más nézőpontot választani. Gondolj az élet fejlődésére. Évmilliárdokkal ezelőtt létrejöttek az ősamőbák, igaz? És mit tudtak? Ismétlődni. Hogyan? Az örökletes tulajdonságok állandósága folytán. Ha az öröklés igazán hibátlan lett volna, máig sem élne a földön senki, csak amőbák. Hát mi jött közbe? Tévedések. A biológusok úgy nevezik: mutációk. De mi más a mutáció, ha nem vak tévedés? Félreértés a szülő-feladó és a gyermek-címzett között. A maga képére és hasonlatosságára, igen… de hanyagul! Pontatlanul! És mivel egyre romlott a hasonlatosság, létrejöttek a gyűrűs férgek, gigantoszauruszok, gyíkok, kecskék, majmok és mi. Melléfogások, botlások találkozásából – de hát ugyanez volt az én életem. Figyelmetlenségekből lettem, véletlenül kerültem Törökországba, onnét a vaksors vetett Afrikába, harcoltam ugyan folyton, mint aki ár ellen úszik, de az ár sodort engem, nem én irányítottam… Érted már? Alábecsültük, édes fiam, a hiba mint alapvető létkategória történelmi szerepét. Ne gondolkodj manicheus módon! Az ő iskolájuk szerint Isten teremti a rendet, és a sátán minduntalan elgáncsolja. Nem így van! Ha kapok dohányt, megírom a filozófiai műfajok könyvének mindeddig hiányzó utolsó fejezetét, mégpedig az Aposztázis ontológiáját, vagyis a hibán alapuló lételméletet, mert hiba ütközik hibával, hibásan fordul, hibát teremt, mígnem a véletlenből a Világ Végzete lesz.

Imigyen szólván, összepakolta himihumiját, és nekivágott a dzsungelnek. Én meg itt maradtam, visszatérésére várva, az utolsó Playboyjal, amelyről egy szexbomba néz rám, Donda törvényén ámulva, meztelenül, mint az igazság.

(Murányi Beatrix fordítása)

A REJTÉLY

PATKÁNY A LABIRINTUSBAN

A polcra tettem a kísérleti jegyzőkönyvek dossziéját, és bezártam a szekrényt. A kulcsot a szögre akasztottam, kifelé indultam. Lépteim visszhangzottak a forró csendben. Kezemmel már a kilincsen, felkaptam a fejem. Könnyű, surranó lépteket hallottam.

Patkány – villant eszembe. – Kiszökött a ketrecből. De hát az lehetetlen.

Az asztalokon felállított labirintust egy pillantással áttekinthettem. A kanyargós kis folyosók az üvegtető alatt üresek voltak. Nyilván tévedtem. Mégis tovább álldogáltam ott. Újabb nesz az ablak felől. Karmocskák kaparásznak. Gyorsan visszafordultam, leguggoltam, benéztem az asztal alá. Semmi. Újabb nesz, ezúttal a másik oldalról. A kemencéhez szaladtam. Éles nyikordulás a hátam mögött. Megtorpanva, lassan hátrasandítok. Csend, nyugalom. Megint az a nesz, és újra, másfelől. Vadul megrázom az asztalt. Semmi. Arcátlan surrogás itt mellettem, fát rágcsáló fogacskák nesze. Kővé dermedve vizslatom a szobát. Semmi. Egyszerre csak három, négy éles nyüszítés, koppanás az asztalok alatt. Végigfut a hátamon a hideg.

Mi van, csak nem félsz a patkányoktól? – szidom magam.

A szekrény felől, amelyet az imént bezártam, heves rágcsálás hallatszik. Odaugrom – valami hánykolódik odabent, puhán ütődik az ajtónak. Nyitom a zárat… s a szürke gombolyag egyenesen a torkomnak ugrik. Rettegve, zihálva, fuldokolva ébredek fel, görcsösen kapkodom a levegőt.

Az autóban sötét van. Csak a műszerfal zöld fényében dereng Robert profilja. Lazán hátradől, karja keresztben a volánon. Hivatásos sofőrtől leshette el ezt a fogást.

– Na, mi van? – mondja. – Elzsibbadtál? Mindjárt odaérünk.

– Fülledt ez a skatulya – morgok, leengedem az ablakot, kidugom a fejem a süvítő szélbe. Sötétség röpül hátrafelé, csak az országút darabkája vibrál a reflektorok előtt.

Kanyar, még egy – a fénycsóvák utat nyitnak a magas fenyők között. Fehér szellemecskék ugranak elő a sötétből – kilométerkövek. Egyszerre csak véget ér az aszfalt. A Chevrolet táncol, szökdel a göröngyös, keskeny erdei úton, kilel a hideg a gondolattól, hogy fatönkre futunk. De nem szólok semmit. Ritkulnak előttünk a fák, félrehúzódnak, megérkeztünk. Amint várható volt, Robert nem lassít a tisztás szélén, csak a sátorcövekeknél fékez csikorogva. Az első kerék majdnem a rögzítőgyűrűhöz ér. Leszidnám ezért az ostoba bravúrért, de hát ez az utolsó esténk.

Albanyben távirat várta a postán, holnapután a szerkesztőségben kell lennie. Éppen csak odaér, hiszen ezer kilométerre táborozunk Ottawától. Albanyig autón megyünk, aztán hajón, aztán megint autópálya. Robert javasolta, hogy maradjak a tónál szeptember végéig, ahogyan terveztük, de persze nem maradok.

A városkából jövet, az autópálya kijáratánál, elgázoltunk egy nyulat. Az egyetlen zsákmányunk, a pisztrángokat nem számítva. Elhoztuk, hogy vacsorát süssünk belőle. Öreg nyúl lévén, nemigen akart sülni. Harapható falatokhoz csak éjféltájban jutottunk. A rágós pecsenye kicsit enyhítette a síri hangulatot, no meg a sör, amelyet a csomagtartóban őriztünk valami különleges alkalomra. Hát az most eljött.

Robertnek egyszer csak eszébe jutott, hogy újságot vettünk a városban. Előhozta a kocsiból. A parázs fényénél nem tudott olvasni, bekapcsolta a reflektort.

– Oltsd el! – förmedtem rá.

– Jó, jó, mindjárt!

Kinyitotta az újságot.

– Meg se érdemled ezt a gyönyörű helyet – mondtam, pipára gyújtva. – Nyárspolgár vagy, az is maradsz.

– Inkább ezt hallgasd meg!

Az újság fölé hajolt.

– A meteor, amiről a múlt héten írtak, emlékszel? Megint látták.

– Hülyeség.

– Dehogy! Figyelj csak:

Ma reggel – ez a tegnapi újság – a meteor harmadszor is megközelítette a Földet, a légkör felső rétegeiben fehér izzásig hevült, majd eltávolodott. A torontói sajtókonferencián Merryweather professzor, a városi csillagvizsgáló intézet igazgatója cáfolta az amerikai lapokban megjelent hírt, miszerint egy idegen űrhajó kerülte meg bolygónkat a leszállás előtt. Valójában – mondta a professzor – a meteor a gravitáció foglyaként Földünk új holdja lett, és elliptikus pályán kering. Tudósítónk kérdésére, hogy számolni kell-e a meteor lezuhanásával, Merryweather professzor azt felelte, hogy a becsapódás nem zárható ki, mivel a meteort lefékezi a légköri súrlódás. Számos csillagvizsgáló intézet dolgozik e kérdés tisztázásán…

– Nézd, itt egy háromnapos újság az Államokból! Mit össze nem hordanak!

„Csillaghajó közeledik hozzánk”, „Számítógép lesz az idegenek tolmácsa”, „Vendégeink jöttek a kozmoszból”…

– Én meg itt csücsülök a vadonban – tette hozzá borongva.

– Hiszen ez mind kacsa! – mondtam. – Marhaságok. Oltsd el a lámpát, és dobd ki azt a szemetet!

– Na jó, vége az esti mesének…

Robert térült-fordult, gallyakat dobott a parázsló tábortűzre, s amikor lángra kaptak, leült a fűbe.

– De ha mégis űrhajó… – dünnyögte. – Most mit nevetsz?

– Mert tudtam, hogy erről nem szállsz le…

– Fene nagy pszichológus vagy! – morgott Robert, és újabb gallyakat hajított a tűzre, hogy ingerülten ropogva szikrákat lövelljen. – És miért ne lehetne űrhajó? Na, mondd meg!

– Meg is mondom. Hol egy pléd? Fázik a derekam. Fagy lesz hajnalra. Szóval, öcsém, hatezer éves a földi civilizáció, és ezalatt még egyetlen űrhajó sem jött hozzánk. Ha jött volna, annak nyoma lenne a krónikákban… de nincs. Egy esemény valószínűségét a gyakorisága mutatja, érted? Nagy meteorok becsapódnak néha a Földbe, százévenként egyszer vagy kétszer. De űrhajó nem jött. Ezért annak a valószínűsége, hogy az a tüzes valami egy űrhajó, gyakorlatilag a nullával egyenlő.

– Na jó. Viszont tudjuk – élénkült fel Robert –, hogy léteznek lakott bolygók. Ha nem a mi naprendszerünkben, akkor máshol. Úgyhogy előbb-utóbb mégiscsak eljön hozzánk egy űrhajó…

– Hát, lehetséges. Mondjuk, kétmillió év múlva. Vagy esetleg csak százezer. Látod, nem akarlak elszomorítani.

– Micsoda rendkívüli esemény lenne! – álmodozott Robert. – Ámbár… tudod, hogy erről megoszlanak a vélemények. Némelyek szerint a kapcsolat jótétemény lenne az emberiségnek, mások szerint jönne a „világok háborúja”. Te mit gondolsz? Melyik féllel értesz egyet?

– Egyikkel sem. Olyan lenne az a kapcsolat, mintha csigák látogatnák meg a mókusokat. És az eredmény is ugyanaz, vagyis: semmi. A strukturális különbségeket nem lehet áthidalni.

– Az agy struktúrájára gondolsz?

– Nem csak arra. Még ha beszélnének is az idegenek, ami egyáltalán nem biztos, akkor sem tudnánk velük szót érteni…

– Valahogy csak megoldanánk, előbb-utóbb.

– Nagyon kétlem.

– Miért?

– Mi, emberek, vizuális lények vagyunk. Legtöbb fogalmunk az optikai benyomásokból ered. Az idegenek talán egészen másképp érzékelnek. Szaglással, például. Vagy valami ismeretlen, kémiai módon, mit tudom én… Fázom! Tegyél a tűzre! Nem is az érzékelés a fő gond, attól még lehetne kommunikálni. De akkor meg kiderül, hogy nincs miről beszélnünk… Mi olyan lények vagyunk, akik tokokat gyártanak. Egyre tökéletesebb tokokban járunk, lakunk, közlekedünk. Ezen kívül foglalkozunk még a testünk táplálásával, tisztogatásával, egyezményes mozgatásával (a sportra gondolok), és mindezekből a témákból ők egy kukkot sem értenének…

– Ugyan már, Karol! Nem azért jönnének ide, hogy a divatról vagy a sportról csevegjenek.

– Hanem miről?

– Hát… általános problémákról…

– Éspedig?

– Most mit vizsgáztatsz? Tudományról, fizikáról, technikáról…

– Mindjárt bebizonyítom, hogy tévedsz. Nincs kéznél egy darab drótod? Eltömődött a pipám. Köszönöm. No szóval, először is, az ő civilizációjuk fejlődhetett egészen más irányban, mint a miénk, akkor pedig már eleve nehéz szót érteni. De tegyük fel, hogy náluk is a fejlett technikán alapul a civilizáció. Csakhogy mi a helyzet a technikával? Csillagközi űrutazásra mi még nem vagyunk képesek, ők viszont igen, ugyebár, ha egyszer idejöttek. Tehát fölényben vannak, messze előttünk járnak a technikában, és a tudományban is, mert a kettő összefügg. Most képzeld el, hogy egy mai fizikus, egy de Broglie vagy Lawrence, összetalálkozik százötven vagy kétszáz éve élt kollégájával. Az a flogisztonról beszél, ő kozmikus sugárzásról, atomokról…

– No jó. De az atomokról mi is elég sokat tudunk már.

– Az lehet, de ők sokkal többet. Náluk talán már elavult fogalom az atom, vagy ki is hagyták ezt a fokot, másképpen oldották meg az anyag kérdését… Nem hiszem, hogy gyümölcsöző beszélgetés folyna. Még a természettudományról sem. A mindennapi élet dolgaiban pedig nyilván nincs semmi közös. És ha konkrétumokról nem tudunk beszélgetni, akkor általános témákról még kevésbé, hiszen azok a konkrétumokra épülnek. Más bolygó, más élőlények, más szellemi élet… Hacsak… de hát ez mese…

– Hacsak mi? Mondjad!

– Á, semmi… Eszembe jutott, hogy létezhetnek hozzánk hasonlító lények egy számunkra felfoghatatlan világban.

– Nem értelek. Mire gondolsz?

– Arra – magyaráztam, egy kőhöz ütögetve pipámat –, hogy a Földön csak az ember jutott el a szellemi fejlődés ilyen magas fokáig. Más körülmények között talán párhuzamosan fejlődik két különböző faj…

– És harcolnak egymással?

– Nem. Látod, ez megint az antropocentrikus, földi nézőpont. De hagyjuk abba! Mindjárt két óra. Gyerünk aludni!

– Jó pofa vagy! Éppen most menjünk aludni? Mondd csak végig, amit elkezdtél!

– Na jó. Elmondom, de képtelen ötlet. Az egyik értelmes faj emberszabású, de kevésbé fejlett, és a másik faj uralkodik rajta. Most képzeld el a következő helyzetet: leszáll a Földön egy űrhajó, benne hozzánk hasonló lényeket látunk, ujjongva ünnepeljük őket, pedig valójában alacsonyabb rendű élőlények, nem ők építették az űrhajót, csak belerakták őket, ahogyan mi majmot lőttünk ki az űrbe…

– Egész jó kis mese! Miért nem írsz fantasztikus regényeket?

– Azért nem írok regényeket, mert mást csinálok. De most már tényleg menjünk aludni! Reggel még csónakba ülünk, meg akarom nézni a tó túlsó partján a… Te, mi az ott?

– Hol?

– Ott, az erdő fölött!

Robert felugrott. Odaát kivilágosodott az ég. A felhőket fénykoszorú övezte.

– Mi ez? A hold? Ennyire nem ragyoghat… Oda nézz!

A fény erősödött. Még egy perc, és a közeli fák árnyékot vetettek. Egyszerre csak vakító fényoszlop tört át a felhőkön. Be kellett hunynom a szemem. Arcomat, kezemet forróság égette. Aztán hosszú, elnyújtott, hullámzó dübörgést hallottam. Becsapódás robaja, kidőlt fák recsegése követte. Éreztem a forró léghullám lökését, szétszórta a tábortüzet, éles fájdalom hasított a lábamba – megütött egy izzó faág. A hamufelhőben zihálva, köhögve, gyorsan a földre hemperedtem, s arcomat a fűbe nyomva vártam tíz-húsz hosszú másodpercig. Lassacskán csönd lett, nyugtalan szél zúgott a megmaradt fák ágai között, újra elsötétült minden, csak az északi láthatár vöröslött.

– A meteor! A meteor! – ujjongott Robert. Beugrott a kocsiba, felkapcsolta a reflektorokat, s a földre terült sátor meg a hamuval borított, megperzselődött fekvőhelyek körül rohangálva jelentette: – A szélvédő betört, biztos egy repeszdarabtól… a nagy fenyő kidőlt, gyökerestül… Várj, hozom a távcsövet, nézzük meg a partról, mi van odaát…

A reflektorok fényét magunk mögött hagyva, lesiettünk a keskeny ösvényen az öbölhöz. Az északi horizont távoli, vörös fénycsíkjának derengése csak a vízből kiálló sziklák körvonalát mutatta. Robert körbekémlelt a távcsővel a sötét tájon, de nem látott semmit.

– Gyere, odamegyünk a kocsival! – kiáltotta, és már rohant is vissza a táborhoz. – Megnézzük közelről. Öregem, micsoda szenzáció lesz!

– A lapodnak? – kérdeztem komolyan, bár torkomat a nevetés csiklandozta.

– Hát persze!

– Két óra elmúlt. Éjszaka van. Lefekszünk aludni.

– Micsoda?

– Lefekszünk aludni! – közöltem nyomatékosan. – Felállítjuk a sátrat. A matracok persze szitává lyukadtak. Majd az autóülésen alszunk. Ha meteor, nem szökik meg reggelig. Mihelyt világos lesz, átmegyünk csónakkal a tavon. Kocsival nem jutunk oda. Az északi part mögött lehet a te meteorod, a mocsárban. Amúgy ép a kocsi?

– Igen, csak a szélvédő tört ki.

– Még jó. Na, gyerünk aludni!

Robert morgott valamit a kispolgárokról, akik még a világvége harsonáira ébredve is papucsot húznak, de azért segített felállítani a sátrat, és becipelte az autóüléseket. A mosogatást elhalasztottuk a rendkívüli körülményekre való tekintettel. Már félig aludtam, amikor Robert megszólalt:

– Karol! Statisztikailag annak a valószínűsége, hogy az a meteor éppen itt pottyan le, a nullával volt egyenlő. Erre mit mondasz? Hallod? – emelte fel a hangját.

– Hallom! – mordultam rá dühösen. – Hagyj békén!

Fejemre húztam a plédet, és rögtön elaludtam. Autóduda ébresztett fel. Kinéztem a sátorból. Már nappal volt. Robert az autónál matatott. Elnézést kért: véletlenül nyomta meg a dudát. Végig se hallgattam, lementem a tóhoz. Nagyon közel volt, hiszen a félsziget csúcsán táboroztunk. Körös-körül az erdő zárt fala tükröződött a tó mozdulatlan, fekete vizében. Itt-ott sziklák meredtek ki a vízből. Az északi part fehér ködbe burkolózott. Beugrottam a parti sziklák mögötti mély vízbe, lélegzetem is elállt a hidegétől, de azért körülúsztam a fokot, aztán hanyatt feküdtem a vízen, és háton úsztam ki a partra, ahol Robert már a csónakot taszigálta, de várnia kellett, míg megreggelizem, mert nem volt kedvem a csónakban enni, ahogyan ő javasolta. Aztán a motor nem akart beugrani, úgyhogy tíz óra lett, mire elindultunk.

A szaggatott vonalú, erdős parttól eltávolodva gyorsan haladtunk a hullámokat verő, friss keleti szélben. Negyedóra múlva kék csíkká keskenyedett mögöttünk a part, előttünk viszont magasabbra nőtt a ködfal, párafelhők szálltak egészen a borult égig. Nem lévén semmi dolgom, unottan ücsörögtem a padon, s egyre értelmetlenebbnek láttam ezt a kirándulást.

Felidéztem magamban mindazt, amit valaha olvastam a meteorokról, különösen a nagy szibériai meteorról. Becsapódása helyét évekig hiába keresték, pedig a környék lakóinak úgy tűnt, egészen közel zuhant le. Ha a „mi meteorunk” is olyan nagy, becsapódhatott innen húsz mérföldre is, valahol északon, és mi hiába keressük. Igen, de ez a köd… Még soha sem láttam ilyen nagy területen ennyire sűrű ködöt. Eszembe villant, hogy iránytű híján el is tévedhetünk. A tat felé néztem – a part eltűnt, körös-körül csak az egyenletesen hullámzó, fekete víz. Ha mégiscsak közel csapódott be a meteor, akkor is bajosan jutunk oda a mocsárban.

El kellett volna hozni a kocsiból a turistatérképet, de szokás szerint megfeledkeztünk róla. A katasztrófa középpontjához elvezetnek a kidőlt fák, mert arrafelé mutatnak a gyökereik… legalábbis elméletben. Az északi parton még fényes nappal is nehéz közlekedni. Semmi értelme, hogy odamegyünk. De nem szóltam, mert Robert úgysem hallgat a józan érvekre.

A ködfalhoz értünk. Kinyújtotta felénk egyik hosszú csápját. Két ködgomoly között egyszer még láttam a fekete víztükröt, aztán lágyan körülzártak a nyirkos, meleg csápok, és felhőben haladtunk tovább. Különös érzés fogott el – nem féltem, de úgy éreztem, valami rendkívüli célpont felé tartunk, amely bármikor előbukkanhat a homályból. Lenyomtam a motor nyelét, és kiemeltem a csavart a vízből.

– Mit csinálsz?! – tiltakozott Robert.

Másik kezemmel leengedtem az evezőt, mert rosszat sejtettem. A víz nem kavargott az evezőlapát körül, hanem mozdulatlan maradt.

– Robert! – kiáltottam. – Sodródunk! Visz a víz! Azelőtt nem volt itt áramlás!

Fehér pára borított el bennünket. Megragadtam az evezőt, néhány erőteljes csapással keresztbe fordítottam a csónakot, aztán árral szembe, és visszaengedtem a csavart. Fortyogott a víz a tatnál, de hiába erőlködött a motor, továbbsodródtunk az egyre sűrűbb ködben, tattal előre.

– Evezz! Robert, evezz! – kiáltottam.

A csónak már nem ringatózott, hanem a sodrás lökéseitől kissé inogva, szinte repült a ködben. Sötétebb lett, az itt-ott ritkuló párából furcsán barna víz tűnt elő. Hiába eveztünk, csak annyit értünk el, hogy vadul rázkódott alattunk a pad. Egyszerre csak mély motorhang hallatszott felülről.

– Repülőgép! – kiáltottuk oktalanul reménykedve, fölfelé néztünk, de nem láttunk semmit. A motorbúgás eltávolodott, egyenletes, tompa moraj váltotta fel, mintha vízesés felé sodródnánk. Valami magas púp tűnt fel a ködben, csónakunk felágaskodott, majd a mélybe zuhant. Kétségbeesetten próbáltuk az evezőkkel egyensúlyban tartani, de hiába. Éreztem, hogy az evezőpad kicsúszik alólam, elsodor egy jéghideg hullám. Robertet elvesztettem a szemem elől, ösztönösen úszni kezdtem, harcoltam, hogy a felszínen maradjak, fogyott az erőm. Zuhantam valami meredek, fekete lejtőn, a félelmetesen bugyborékoló tölcsérbe mindenfelől zúdult a víz. Beszívott az örvény, egyre mélyebbre és mélyebbre húzott. Fuldokolva, zihálva merültem el, vörös fények villóztak a szemem előtt, aztán elvesztettem az eszméletemet.

Görcsök között tértem magamhoz. Hason feküdtem valami feszes, rugalmas talajon, s orromon, számon öklendeztem ki a vizet. Sokáig feküdtem így. Valami lapos, síkos dolog lökdöste az oldalamat, abbahagyta, újrakezdte, s ez az élőlényt idéző mozgás kijózanított. Nagy nehezen felültem. Kezdtem látni. Körös-körül sötét volt, de mégis láttam valami szürkés derengést. És a közelben egy jókora, sápadtan fénylő tárgyat. Még mindig köhögve, köpködve, fölemeltem a kezem, hogy az arcomat megdörzsöljem, és kővé dermedtem: kezem, karom, bőrömhöz tapadó, vizes ingem foszforeszkál. Egész testem zavaros, hideg tűzben izzik. Vadul dörgöltem a szemem, mert elszédültem. Nem igaz, csak képzelődöm – hajtogattam magamban. Kinyitottam a szemem. Ugyanazt láttam, és további részleteket. A derengő tárgy Robert. Ő is foszforeszkál. Minden erőmet összeszedve odakúsztam hozzá. Ráztam a vállát – felocsúdott, és kinyílt a szeme: sötét folt a világító arcban. Kezdett mélyebben lélegezni, öklendezett, köpködte a vizet. Gyenge voltam ahhoz, hogy megmozdítsam, hát csak ültem, és vártam, míg teljesen magához tér.

– Mi ez… Karol? Hol… vagyunk…? – nyögte rekedten.

Szótlanul néztem, amint szédelegve feltápászkodik, és ő is fölfedezi azt a jelenséget, amely engem az imént úgy megrémített. Lassan erőre kaptam. Mélyeket lélegeztem. Kitisztult a fejem. Felálltam. Néztük egymást Roberttel; az ismerős vonásokat idegenné tette a bőr sápadt derengése.

– Mi ez? – kérdezte Robert, lépett egyet, és lába alól kiszökkent egy csapkodó valami. Lehajoltam érte. A síkos, remegő valami kicsúszott a kezemből.

– Hal – mondtam elképedve.

– Hal? De… de világít… – dadogta Robert. Valóban, a hal szürkésen fénylett, mintha pikkelyei alól jönne a derengés.

– Mint mi… csak halványabban… – mondtam.

Körülnéztem. Mindenfelé homályos fényfoltok: a padlón vergődő, foszforeszkáló halak. Észrevettem, hogy a padló besüpped a léptek alatt. Lehajoltam, vizsgálgattam. Kerek nyílások voltak rajta, egymástól azonos távolságban, akkorák, hogy átfért rajtuk a kezem.

– Hol vagyunk…? – motyogta Robert, aki mozdulatlanul figyelte, amint karomat vállig a nyílásba dugom. Nem volt ott semmi. Üres térbe nyúltam.

– Nem tudom. Semmit sem értek. Körül kell néznünk… amennyire itt lehetséges – mondtam feltápászkodva. – Ha idekerültünk, kell lennie valami bejáratnak, meg kell találnunk…

Magam sem hittem el, amit mondok.

– Gyerünk – helyeselt Robert. Húzogatta melléről a vizes inget, ujjával megsimította fénylő lábát. – Mi lehet ez? – dünnyögte.

Elindultam. Szinte vaktában haladtunk a sötétségben, testünk derengése nem sokat segített. Óvatosan mentünk, behajlított térddel, széttárt karral, mert a rugalmas talaj nem volt valami bizalomgerjesztő. Hamarosan újabb, már alig vergődő halakra bukkantunk. Az egyik már megdöglött, és egyáltalán nem világított. Erre fölfigyeltem. Enyhén lejtett a talaj. Robert egyszerre csak falba ütközött, pontosabban egy homorú, sima felületbe. Végigtapogattam ezt a falat, s úgy gondoltam, valami nagy, ovális fülkében vagy barlangban vagyunk. Később már nem voltak nyílások a padlón, úgyhogy kissé gyorsabban mehettünk. Robert megelőzött. Teste fényében észrevettem, hogy a túloldalon is homorú a fal.

– Ez valami kerek, föld alatti folyosó, vagy mi… – morogta.

Nem válaszoltam. Robert elővette rugós kését, és beledöfött a matt, sima falba. Tövig behatolt a penge, nem is volt könnyű kihúzni. Esztelen düh fogta el, vadul szurkálta a rugalmas anyagot.

– Hagyd abba! – szóltam rá szigorúan. – Semmi értelme.

– Kérlek szépen! Ahogy óhajtod!

Robert eltette kését, és továbbment. Halványan fénylő alakja előttem imbolygott a sötétben. Egyszerre csak megállt, lehajolt. Izgatottan hívott oda:

– Itt van valami… egy út…

Folyosónkból tágas tölcsér vagy cső vezetett valahová, ahol mintha opálos szikrácska csillogna. A tölcsér alja magasabban nyílt eddigi utunknál. Felléptünk, és elindultunk. A talaj ugyanolyan rugalmas maradt. Közeledtünk a távoli fényhez, odaértünk: fejünk fölött, a homorú mennyezeten vékony fénycsík húzódott. Amint követtük, szélesedett, majd kékes érré vált. Oldalt nyílás tűnt fel a falban, onnan másik fénycsík érkezett, s összeolvadt azzal, amelyet eddig követtünk.

Megálltunk mind a ketten, mintha összebeszéltünk volna.

– Tudod, hol vagyunk? – szólalt meg halkan Robert.

– Sejtem.

– Bent… a meteorban…

– Igen.

– De nem meteor…

– Nem.

– Hanem valami…

Nem folytatta. Én sem. Ez az őrült gondolat kínzott, amióta csak kinyitottam a szemem. Most, hogy kimondatott, nyugodtan fogadtam. Nem fér hozzá kétség: idegen, értelmes lények tevékenységének körébe kerültünk. Meg kell őket ismernünk. Ez elkerülhetetlen. Robert sem gondolta másképp.

– Itt kell lenniük valahol… – suttogta.

A két fénycsík találkozásánál kissé elkanyarodott a folyosó. Továbbmentünk, a padlót nézve, lábunk kissé besüllyedt a lágy talajba – ők nem járnak erre, gondoltam, vagy… vagy nincs lábuk… Újabb fénycsík, és még egy. Kissé kanyargósak, mintha élő szervezethez tartoznának – a kábelek egyenesek szoktak lenni…. Robert megérintette a fénycsíkot a feje fölött.

– Hideg… – suttogta.

Megint megálltuk. Reszketeg fény hullott előttünk a falra. Huzatot éreztem – ott valami tágas térség van. Nem moccantunk. Robert megragadta a karomat.

– Én azt hiszem… foglyul ejtettek minket! – súgta a fülembe.

– Ugyan már! – súgtam vissza.

– Hidd el!

– Honnan veszed ezt?

– Hát nem érted? Lélegzünk!

Ez főbe kólintott. Robertnek igaza van. Különben hogyan lehetne földi levegő egy idegen űrhajóban? És nemcsak ugyanolyan levegő, mint a földi, hanem ugyanaz: érzem a tó nedves, friss illatát.

– Gondoskodtak rólunk – súgta Robert.

A fénylő, vastag ér lüktetett fölöttünk. Nem tudtam, félelem rejlik-e Robert szavaiban. Én nem féltem.

– Gyere! – mondtam jó hangosan.

– Ugye, nem álmodunk? – kérdezte Robert. Nem mozdult.

– Nem léteznek közös álmok. Gyere! – ismételtem.

A folyosó kitágult, s egy kerengő fényekkel teli, tágas, félhomályos térségbe torkollott. Karvastagságú, opálos erek futottak be mindenfelől, és egyesültek nagy, görbe csatornákká, amelyekben bolyhos, hosszúkás fények keringtek. Messze valami csillogó, sötét domborulaton suhantak át sorozatos felvillanások. Közben az egész tér hol tágult, hol összehúzódott, a fényes erek karcsúsodtak, táncosan kígyóztak sötét redők között, felhőcskékre bomlottak, álmosan kihunytak, megint felizzottak. Fölöttünk a vastag érben tovább úszkáltak a hosszúkás, kékes fények. Testünk szürke derengése most alig látszott. Szorosan egymás mellett állva, mozdulatlanul figyeltük a fényjátékot.

– Nézd! – sziszegte Robert.

Sötét csíkokkal övezett, bolyhos fénygömb úszott felénk. Ragyogása teljesen kioltotta arcunk halvány fényét. Aztán elvitorlázott tőlünk, felszállt a magasba, s egyre kisebb lett, amint távolodott.

– Karol… – suttogta Robert – lehet, hogy… ezek… ők?

– Ezek a fények?

– Igen, hiszen mi is… Talán a térnek van ilyen tulajdonsága. És a halak! Emlékszel? Azok is világítottak… minden, ami él, fénylik…

Nem válaszoltam. Némán figyeltem a lebegő fényeket. Mélyet lélegeztem. A levegő tiszta, hűvös. Valóban, ez nem lehet véletlen. S ettől a tudattól lassan és súlyosan kalapált a szívem.

– Karol… – súgta Robert.

– Mi van?

– Mit csináljunk?

Tanácstalan kérdésétől valami eszembe jutott.

– Először is meg kell jegyeznünk az utat, ahol jöttünk – mondtam.

Hátranéztem. Számos folyosó nyílt ebből a térségből, de a „miénk” nagyobb volt, és a torkolatát valami sánc jelezte.

– Próbáljunk átjutni… – mondtam, és nekivágtam a térségnek. Robert engedelmesen követett.

A teljes csöndben csak úsztak, libegtek, keringtek a fények, bolyhosan, szelíden hullámzottak az üveges erekben… és az egész térség valahogy olyan volt, mintha egyenletesen lélegezne – mintha aludna. Érdekes, hogy ugyanez jutott eszébe Robertnek.

– Karol!

– Na?

Tudtam, hogy a félelmét próbálja leküzdeni. Nagyot nyelt, mielőtt kimondta:

– Lehet, hogy ez nem egy űrhajó belseje, hanem…

– Hanem?

– Egy élőlényé…

Összerezzentem.

– Egyetlen élőlényé?

– Miért ne? Lehet, hogy az űrhajónak csak egyetlen… csak egyetlen utasa volt. Talán fémburok, és kitölti egyetlen nagy élőlény, amely…

– Amely most alszik, de mindjárt felébred, és bekap téged – gúnyolódtam. – Szóval a zsigereiben vagyunk, mi? A Leviatán hasában?

– Miért ne?

– Az ki van zárva!

– Miért?

– Akkor honnan lenne itt levegő? Hagyjuk ezt! Túl élénk a fantáziád. Gyerünk!

Kereszteződő erek alatt, a padlóból kiemelkedő csöveket kerülgetve próbáltam hozzászokni a gondolathoz, hogy a hosszúkás fénygombócok élőlények, de nem tudtam belenyugodni. Egyáltalán nem törődtek velünk, már amennyire ezt meg lehet ítélni. Legalább egy óra hosszat vándoroltunk kanyargós utunkon, akkor lassan változni kezdett a környezet. A sima padló felgyűrődött, sekély árkokat alkotva. Rettentően szomjaztam. Csak volna egy kis vizünk! Eszembe jutott a jéghideg tó, amelybe majdnem belefulladtunk, és keserűen elvigyorodtam. Ó, nyomorúságos emberi lét, hol a hiánytól szenvedünk, hol a bőségtől! Szidtam magam ezért a buta bölcselkedésért. Robertre sandítottam. Meg-megállt, hogy körülnézzen, ajkát nyalogatta, egyszer le is ült, de amikor ránéztem, szó nélkül felállt, és követett. Aztán egyszerre csak elém állt.

– Karol, ennek nincs értelme! Menjünk vissza!

– Hová?

– Oda, ahonnan jöttünk. Ott vannak… halak…

Megértettem.

– Éhes vagy?

– Olyan szomjas vagyok, hogy alig bírok beszélni. Elegem van! Menjünk vissza! Hátha át tudjuk vágni késsel azt a gumifalat.

– Visszamegyünk, de előbb meg kell vizsgálnunk ezt a helyet. Hátha itt találunk egy kijáratot. Mert ott, a sötétben, aligha találunk.

– Most, azonnal menjünk vissza! Nem bírom tovább! Hidd el… figyelnek bennünket!

– Figyelnek? Honnét?

– Nem tudom. Érzem.

– Képzelődsz, Robert! Ha meg akarjuk úszni ezt a históriát, muszáj…

– Ne oktass örökké! – fakadt ki Robert. Görcsbe rándult az arca. – Tudom, tudom, muszáj ésszerűen viselkednünk, legyek józan, tárgyilagos…

– Ne pazarold kiabálásra az erődet! – szakítottam félbe. – Kétségbeesésre eddig semmi okunk. Nem történt semmi bajunk, és…

– Na persze! Igen, tudom, gondoskodnak rólunk. Akkor légy szíves, közöld velük, hogy víz és ennivaló nélkül nem élhetünk. Itt döglünk meg, és az ő fénygombócaik fényeskednek nékünk…

– Robert!

Legyűrtem a haragomat.

– Értsd meg, Robert, ők nem lehetnek olyanok, mint mi! Csak a bolond képzeli, hogy a kozmoszban mindenütt egyforma a fejlődés, ugyanolyan formák, agyak, szájak, testek. Őrizzük meg a hidegvérünket!

– Mi van, mi van?! – vágott közbe. – Azt akarom én, hogy olyanok legyenek, mint mi? Akarok én egyáltalán bármit? Tessék, csak rajta, légy józan, hidegvérű, légy te itt lángész, Newton, Einstein, mutasd meg nekik, milyen nagyszerű és bölcs lény az ember!

Robert hirtelen elhallgatott. Remegett az ajka. Összeszorította a száját, és továbbment, hátra sem nézve. A fények egyre csak úszkáltak fölöttünk. Egy hosszú, mélyülő csatornában gyalogoltunk, Robert mindinkább megelőzött, néha szinte futott – nem próbáltam megállítani, úgyis hiába. A lüktető fénykaraván lassan fölénk ereszkedett, itt mélyebben futottak a kék zsibongással teli csövek, bennük egyre több remegő, vörös csíkkal. Alászálltak, oszlopokká egyesültek, láttam, amint előttem az egyik üveges oszlopban sűrűsödik a rubin ragyogás, mígnem jön egy hatalmasabb fényhullám, s elsodorja a skarlát foszlányokat. Megint szelíd, tejfehéres kékség világít az oszlopban. Míg a skarlát elsötétedések, fehér villanások színjátékát bámultam, szem elől tévesztettem Robertet. Körülnéztem – ott állt nem messze, kővé dermedve. Lassan hátrálni kezdett… lába hozzáért valamihez… felüvöltött, és elrohant.

– Állj meg! – kiáltottam. – Robert! Robert!

Utána futottam. Olyan hevesen lökött vissza, hogy elestem. Akkor láttam meg szemében az üveges rémületet; még térdelve kiabáltam ismét utána, de tudtam, hogy meg sem hallja. Görnyedten rohant a lassan úszó, puha fényfelhők vadonában. Még láttam, hogy átugrik valami akadályon, aztán eltűnt. Egyedül maradtam. Első felindulásomban utána akartam futni, de mindjárt megálltam. Órákig bolyonghatnék a fénylabirintusban, ha ott keresném. Visszafordultam. Mitől rémült meg ennyire? Tekintetemmel megkerestem azt a helyet, és odaóvakodtam. Az árok egy mélyedésében görnyedt emberi alak feküdt. Halványan világított a sötét háttér előtt, mint én. Mozdulatlanul feküdt, magzati pózban. Arra úszott egy óriási, kék fényfelhő, ránk világított. Torkom elszorult az iszonyattól, vállon ragadtam az embert. Kemény burokba ütközött a kezem – vékony, üveges héjba! Múmia ez? Ösztönösen ellöktem – lassan átfordult, háta a gödör falának dőlt, halványan világító arca egyenesen rám nézett.

Micsoda megrendülés volt! Ismertem az arcát. Az első pillanatban nem is jöttem rá, kire emlékeztet… de hiszen ez Robert arca – bár ugyanakkor az enyémre is hasonlít… Újra megfogtam a testet… könnyű… üres… nem élő ember, nem élt soha – egyáltalán nem is ember, hanem bábu, élettelen bábu…

Majdnem kiszakadt belőlem is egy hisztérikus sikoly. Néztem a mindenfelé kígyózó, tekergő, hosszúkás fényeket, mintha választ keresnék… újra megvizsgáltam a csillogó, merev héjat. Úgy éreztem, ettől a káosztól szétrobban a fejem. Felálltam, nézelődtem a gödör körül, mintha keresnék valamit. Hirtelen eszembe jutott, hogy Robert nincs velem. Próbáltam nyugtatni magam, mint az előbb Robertet, de nem találtam egyetlen szóra, egyetlen gondolatra sem. Eltámolyogtam arrafelé, ahonnan jöttem.

Mintha lázas volnék, káprázott a szemem, összeszorított foggal hajtogattam: csak nyugodtan… csak nyugodtan… Szomjazom, kiszáradtak a zsigereim, hiába próbálom ajkamat megnedvesíteni. Belém nyilall a szaftos, friss halhús gondolata. Már semmi másra nem gondolok, csak arra, hogy a halakat megkeressem. Szaporázom lépteimet a nagy, lüktető vezetékek alatt, végre itt a nagy folyosó, futok a kék ér alatt, botladozva, zihálva. Fáj a lélegzés, sajog a torkom, a tüdőm. Lassítanom kell, mert itt már sötét van. Csak a testemből árad egy kis világosság. Karjaimat előrenyújtva botorkálok, olykor nekiütközöm a rugalmas falnak. Lábammal érzékelem a kerek nyílásokat. Itt voltak valahol. Térdre esem, arcommal és kezemmel világítva kutatok lázasan, kétségbeesetten. Nem találok semmit. Végre valami síkosat tapintok. Hal! Elég nagy, de lapos, csupa uszony és farok, húsa alig van, vért még a nyelvemen sem érzek. Tovább keresek – semmi. Talán lepotyogtak a kerek lyukakon át, az ürességbe – gondolom. De mégis kutatok tovább, és ni, ott még hunyorog egy pici fény. Felkapom a halványan derengő halat… sokáig tartom a szemem előtt, sóbálvánnyá dermedve, aztán kitör belőlem a keserű kacaj. Nem hal ez, csak a képmása, üvegburok, bábu, mint az a másik, az embert ábrázoló burok, a keringő fények terében… És a kacagást abba sem bírtam hagyni, rázkódtam a nevetéstől, arcomon csurogtak a könnyek. Hahotám tompán visszhangzott a zárt térben. Hirtelen elhallgattam. Ültem a sötétben, fejemet a tenyerembe fogva, és gondolkodni próbáltam, rettentő nagy erőfeszítéssel. Ha Ők olyan rendszeresen vizsgálódnak, hogy a halaknak halbábut adnak, az embereknek emberbábut, akkor nyilván a leghalványabb fogalmuk sincs a földi világról, és ez nem éppen jó hír. De hol vannak Ők egyáltalán? Lehunyt szemem előtt megjelent a fények kavalkádja. Lehetséges, hogy mindez valóban egyetlen élőlény, pontosabban az élőlény zsigerei? Nem valószínű. Ámbár, milyen alapon vetem el ezt a hipotézist? Nos, azért, mert itt levegő van. Egy másik világból jött élőlény, amelyet földi levegő tölt meg – ez nem áll össze. Erőltetett és primitív a hasonlat a zsigerekkel.

Egyáltalán, mit érnek itt a hasonlatok? De valamiből ki kell indulnom, valamit muszáj megértenem, különben nemcsak éhen és szomjan halok, hanem teljes tudatlanságban pusztulok el; itt bolyongok a rejtély kellős közepén, és mindvégig semmit sem értek belőle – szégyen, gyalázat! Úgy döglök meg, mint a szárazra vetett halak, amelyek itt fulladtak meg, diszkréten ide helyezett képmásaik mellett…

Találtam egy kiindulópontot! Nyilván eltompult az agyam a viszontagságoktól, vagy nem voltam már képes logikusan gondolkozni, mindenesetre új felfedezésnek, vezérlő csillagnak véltem azt a nyilvánvaló tényt, hogy Ők eljöttek a Földre. Űrhajóval jöttek, amely felizzott a légkörben, tehát valamilyen szilárd, hőálló anyagból kellett készülnie. De nem is ez a legfontosabb. A legfontosabb az, hogy mielőtt megérkeztek, ezt az utazást nyilvánvalóan óhajtották, elhatározták, s ebben hozzánk hasonlóak – mert mi is tervezünk űrutazásokat. Tehát útra keltek – milyen céllal? Nyilván kutatás céljából. Honnan jöttek? Azt nem lehet tudni. Nem is fontos. Milyen tény van még a kezemben? A bábuk. Kapcsolatteremtés céljából készültek? Nem biztos. Nagyon óvatosnak kell lennem, nehogy téves következtetésekre jussak. Szóval, mire valók a bábuk? Lehet, hogy Ők a reakcióinkat vizsgálják? Az emberek reagálását – és a halakét? De a reakcióinkat úgysem értenék, mert nem ismerik a nyelvünket, sem a gesztusaink, mozdulataink, viselkedésünk jelentését. Annyi biztos, hogy semmit sem tudnak rólunk. Ezt kellően bizonyítja, hogy egyformán kezelik az embereket és a halakat. Van azonban egy fontos tényező – a levegő jelenléte. Miért biztosítottak az embereknek levegőt, és nem biztosítottak a halaknak vizet? Homályos érzésem szerint itt rejlik a titok nyitja, vagy legalábbis innen indul egy szál, amely tovább vezet. Lássuk még egyszer, mit sugallnak a tények. A levegő… A legegyszerűbb válasz: azért került levegő az űrhajóba, mert belseje a légkörrel érintkezik, vagy legalábbis egy ideig érintkezett. Talán szellőztettek? Képtelenség. Vagy kinyitották az űrhajót valamilyen ismeretlen okból, amely a földi levegővel nem függ össze, s a levegő véletlenül hatolt be? Ha így áll a dolog, logikai elemzéssel nem sokra megyek.

Ha véletlenül van levegő az űrhajóban, abból nem következik semmi, legalábbis a Lények intelligenciájára és szokásaira vonatkozólag. Lehet, hogy egyáltalán nem lélegeznek, és teljesen mindegy nekik, milyen gáz tölti be az űrhajójukat. Lehetséges. Errefelé nem vezet semmilyen járható út. Túlságosan sok a lehetőség.

A véletlen, mint nagyon is valószínű ok, kizökkentett a kerékvágásból. Mindenesetre a bábuk miatt elvethetem azt a feltevést, hogy Ők ismerik a földi viszonyokat. No és hol vannak Ők? Vagy igazán a Leviatán hasában vagyunk, mert besodort a víz, vagy – Ők azok a fények… De mi lett a vízzel? Ha behatolt a belső térbe, kifolyhatott a kerek lyukakon, amelyeken a halak is kipotyogtak. Eszerint a halak visszapotyogtak a vízbe? Tehát róluk is gondoskodtak Ők? Nagy sóhajjal lezártam az elemzésnek ezt az egész fejezetét.

Egyre jobban fájt a fejem, és semmire sem jutottam. Nem is beszélve a kínzó szomjúságról. Egyszerre csak halvány fényt pillantottam meg a sötétségben. Felugrottam. A nagy fényfolt közeledett. Megismertem: Robert. Nem mozdultam. Odajött, és nézelődött. Tudtam, mit keres.

– Hal nincs. Egyetlen darab volt, azt megettem. A többi nyilván kipotyogott.

Szó nélkül elindult a fényes halbábu felé.

– Ne fáradj… – mondtam, és röviden elmagyaráztam a bábuk históriáját.

Robert belerúgott az üveghalba, s egy darabig görnyedten álldogált fölötte. Amikor felém fordult, megrémültem – milyen beesett az arca! Mintha száz évet öregedett volna.

– Mit csináltál? Hol voltál? – kérdeztem fojtott hangon.

Vállat vont, és lassan leült. Követtem a példáját.

– Láttál valami újat? – kérdeztem.

Fejét rázta.

– Hol a késed?

– A zsebemben.

– Add ide!

Szó nélkül ideadta.

– Megnyugodtál? – kérdeztem.

– Hagyjál… – nyögte rekedten.

Megsajnáltam.

– Jól van, öregem, felejtsük el! – mondtam. – Bár igazán megkérdezhettél volna…

– Nem bírok beszélni… kiszáradt a szám… – lihegte.

Válasz helyett fogtam a kést, kipróbáltam hüvelykujjamon a hegyét, és beledöftem a legközelebbi kerek nyílás szélébe. Először csak benyomódott a rugalmas anyag, de nagyobb erőt kifejtve vágni is sikerült. Fűrészelő mozgással átvágtam a következő nyílásig, ott irányt változtattam. Végül is körbevágtam egy négyszög három oldalát, lehajtottam a fület, és benéztem az így keletkezett nagyobb nyíláson. Fekete sötétség tátongott alatta. Most mit tegyek? Robert segített: ideadta az üveghalat, én pedig ledobtam. Térden állva, visszafojtott lélegzettel figyeltük röptének kékes csíkját.

A fekete mélységből ugyanolyan fénypontocska repült felé, majd csobbanva találkoztak, s a halbábu kis fénypontja nem távolodott tovább.

– Víz! Víz! – kiáltottuk egyszerre Roberttel.

– Négy-öt méter – becsültem meg a távolságot.

Robert olyan mozdulatot tett, mintha le akarna ugrani. Megragadtam a karját.

– Ne légy hülye!

– Le kell jutnunk!

– Mindjárt. Leugrani nem lehet. Hogyan jönnénk vissza? Várj csak… megvan!

Jó ötletem támadt. Gyorsan tovább vágtam a rugalmas padlót, nyílástól nyílásig. Nem ment könnyen, a kés sokszor elakadt a tésztás, ruganyos anyagban. Robert értette már a tervemet, és segített. Egymást váltva nyiszáltuk a padlót, végül kivágtunk egy majdnem a falig érő, fél méter széles, jó négy méter hosszú fület, amely lelógatva a tó tükrét súrolta. Szélén fogakat hagytunk, hogy létrának használhassuk. Megrángattam, elég erős volt, hogy elbírjon minket. Óvatosan lemásztunk, s amikor lábunk a fekete vízbe ért, beleereszkedtünk nyakig. Aztán a létrába kapaszkodva ittunk, ittunk, míg degeszre nem ittuk magunkat.

Megmostam az arcom, felfrissültem, erőre kaptam. Mennyei gyönyör! Robert úgy felvidult, hogy elengedte a létrát, és úszni kezdett. Két karcsapás után falba ütközött. Kiderült, hogy zárt térben vagyunk. Alaposan megvizsgáltuk. Négy-öt méteres átmérőjű akna. Búvárkodtam is, de hiába úsztam lefelé teljes erőmből, kezemmel az akna falán, olyan mélyre, hogy a nyomástól megfájdult a fülem, se talajt nem értem, se a falon hézagot nem találtam. Beszámoltam erről Robertnek.

Nyakig vízben, csak most vettük észre: testünk már nem világít. Csak a mellettünk lebegő műhal őrzi kékes derengését.

– Talán ez a terük határa, nem gondolod?! – kérdezte izgatottan Robert. – Ez lehet a kijárati akna. Az űrhajó félig a vízbe merült, és pontosan ez a víz szintje!

– A tóé?

– Hát persze! Ha mégiscsak sikerülne lemerülni az akna végéig, kiúszhatnánk! Hallottam, hogy mély lélegzetet vesz a merüléshez. Aztán ellökte magát, és alig látható, fehéres csíkként merült egyre mélyebbre. Mellettem finoman pezsgett a víz a légbuborékoktól. Már kezdtem aggódni érte, amikor felbukkant. Görcsösen kapkodta a levegőt.

– A francba! Nem megy! – lihegte.

Aztán fél kézzel megragadta létránkat, felhúzódzkodott, és derékig kiemelkedve a vízből, vadul csapkodott maga elé.

– Mit csinálsz?!

– A falat próbálom, a késsel! – hörögte.

De hiába döfte a kést markolatig – vastag volt az akna fala.

– Vigyázz, még elejted a kést! – mondtam. – És másszunk ki! Rettentően hideg a víz!

Szótlanul kapaszkodtunk fel. Csak most kezdtünk igazán fázni. Leráztuk magunkról a vizet, és erőteljes tornázásba fogtunk, hogy kimelegedjünk.

– Kezdetnek nem is rossz – morogta Robert. – Kilyukasztottuk a bőrüket… Megcsillant valami a csuklóján.

– Jár az órád?

– Biztosan. Vízálló. Ránézett.

– Nyolc órája mászkálunk itt… Éhes vagy?

– Meglehetősen.

– Én is. Mit tegyünk?

– Menjünk vissza azokhoz a fényekhez! Vannak ott más folyosók is, nézzük meg őket…

– Voltam az egyikben – mondta Robert. – Egyre szűkebb lett, négykézláb sem jutottam tovább. De voltam a másik oldalon is, ott, ahol a legtöbb fénypaca úszkál. Van ott egy nagy gödör és egy ferde akna, ilyesféle, de szűkebb. Nem mentem be, mert féltem, hogy nem tudok visszajönni. Valami tükörfélék vannak benne…

– Tükrök?

– Nem tudom. Láttam magam, de homályosan, mintha köd lenne.

Tanácstalanul álldogáltunk egy darabig.

– Tudod, mi jutott eszembe? – szólalt meg Robert. – Az az átkozott bábu teljesen kiborított. Elvesztettem a fejemet. Később úgy rémlett, hogy ez az egész valami félreértés, de olyan abszurd…

– Kozmikus félreértés – jegyeztem meg.

– Az, az… De lehet más is. Egy kis félreértés tulajdonképpen nem számít, de ami ártatlannak tűnik, nem mindig ártatlan… Emlékszel, hogy mit mondtál a majomról az űrhajóban? No látod, hát az a fénykép jutott eszembe. Szegény kis majomra szőrmebéléses pilótazekét adtak, sisakot tettek a fejére… Biztosan azt hitte, ez valami játék, aztán kilőtték az űrbe!

– És úgy látod, a mi helyzetünk…

– Azt nem mondtam. De valahogy mégiscsak eszembe jutott…

– A körülményekhez képest túlságosan színes a fantáziád. Na gyerünk, vezess ahhoz az aknához, megnézzük…

Ahogy az már lenni szokott, harmadszorra sokkal rövidebbnek tűnt az út a folyosón. Csakhamar megérkeztünk az úszkáló fényekhez.

– Nem hiszem, hogy ezek… Ők – mondta Robert, egy fényfelhőt vizsgálgatva. – Ámbár… ahogy lüktet a fény, az jelbeszéd is lehet. Vagy nem? Mit, gondolsz, mennyit értett a majom az emberek beszédéből, amikor az űrhajóba rakták?

– Hagyd már azt a szerencsétlen majmot! – förmedtem rá.

Robert előrement. Olyan helyre vezetett, ahol még nem voltam. A fények dzsungele hátramaradt, nagyjából ember méretű, körteszerű alakzatok között haladtunk el. Felületük sima és kemény volt.

– Itt! – állt meg hirtelen Robert.

Tölcsérszerű mélyedésben voltunk, körös-körül a körteszerű alakzatok álltak, fölöttük mennyezetként úszkáltak a fények. A ferde akna nyílását kerek sánc övezte. Csak néhány méternyit láttam a falából, a többi sötétségbe veszett. Vártam, míg a szemem alkalmazkodik a sötétséghez, s akkor már láttam, hogy az aknát sík, fekete felület zárja le, amelyen olykor felcsillan valami halvány fény. Keresgéltem a zsebemben, hátha akad fölösleges holmim, de nem akadt, hát letéptem az egyik inggombomat, és bedobtam az aknába. Lesiklott a falon, és halk csobbanással tűnt el.

– Víz! – kiáltottam meglepődve.

– Az előbb nem volt benne víz – csodálkozott Robert is.

– Szerintem most jóval magasabban vagyunk, mint a mi aknánknál… akkor pedig… emelkedett a víz szintje?

– Talán nem azonos a víz szintje a különböző aknákban – találgatta Robert. – Talán szabályozzák.

Sokáig álldogáltunk a sötét akna fölött.

– Majd visszajövünk – mondtam végül –, megnézzük, változik-e. De most… azt mondtad, fölfedeztél még valamit…

– Nem fölfedezés az – sóhajtott Robert. – Erre menjünk!

A nagy térség közepe táján jártunk. Falainál alacsonyan röpködtek a fények, itt magasan szálldostak, mintha hunyorgó, színes mennyezet alatt állnánk. Nagy, kerek gödörhöz értünk, egy méter mély lehetett. Közepén különös szoborféleség állt: teteje domború tükörpajzs, amelyben a mennyezet fényei tükröződtek, s ezt a pajzsot szorosan összefonódó, növényszerű, sárgán derengő oszlopok tartották.

– Lementél oda? – kérdeztem Roberttől.

– Nem.

– Gyere!

Lecsusszantunk a gödör lejtős falán. Körül akartam járni a középen álló valamit. Néhány lépés után Robert megállt. Szédül, mondta. Én is valahogy furcsán éreztem magam. Leültünk a borostyánoszlopok lábához. Robert a kése fémnyelével hűtögette a homlokát.

– Már jobban vagyok… – mondta, kinyitva a szemét. Letette a kést maga mellé. – Nem lehet véletlen, hogy idekerültünk… A patkányaid se tudják, amikor beteszed őket a…

Hirtelen elhallgatott, még a száját is nyitva felejtette.

– Labirintus! – kiáltotta. – Labirintus!

Igyekeztem jó hangosan nevetni.

– Robert, Robert, javíthatatlan vagy! Hol látsz te itt labirintust? Ez a kerek gödör? Hol lehet itt eltévedni? Utak közül választani? Folyton analógiákat keresel. Majom, patkány… Nem, öregem… – Hirtelen összerezzentem. – Mi ez? – kiáltottam fel.

Robert éppen a késéért nyúlt, és most mind a ketten arra a hosszú, fémnyelű rugós késre meredtünk: az oszlopok sárgás fényében pihenő kés felizzott, aztán elszürkült, áttetszővé vált, és eltűnt. Egyszerűen eltűnt… és Robert a semmibe markolt.

Némán, döbbenten bámultuk a kés helyét. Megint szédelegtem, mintha tengeribeteg lennék. Az oszlop borostyánfénye lassan elhalványult… megjelent alatta egy áttetsző, homályos árnyék… ezüstössé vált… és egyszerre csak ott volt megint a kés, békésen pihent a régi helyén. Robert nem mert hozzányúlni. Odamentem. Fölvettem a kést. Langyos a fém. Testmeleg. Lassan egymásra néztünk.

– Optikai csalódás… – próbálkoztam, de magam sem hittem.

Robert szó nélkül körüljárta az oszlopot, tapogatta, s hirtelen megállt. Rémült arccal fordult felém:

– Mi ez?!

– Pszt! Figyelj!

Halk koppanásokat hallottam… léptek neszét. Robert fülelt, honnan jön a hang, és odament. Követtem. A léptek koppanásai abbamaradtak… aztán újrakezdődtek, gyorsabb ütemben, mintha előlünk menekülne valaki. Futottunk utána, Robert három lépéssel előttem. Egyszerre csak megláttuk két futó alak hátát. Emberek! Az egyik, a magasabbik, kézen fogva húzza maga után a másikat, aki mintha tiltakozna. A döbbenettől bénultan lassítottam, megálltam… ők megfordultak… egymásra néztünk. A kisebbik Robert volt. A másik én magam. Robert – az a Robert – felsikoltott és elrohant, az igazi Robert, aki itt állt két lépéssel előttem, utána vetette magát. Az én hasonmásom még mindig ott állt; amikor Robert elfutott mellette, karon akarta ragadni, és kiabált valamit, amit nem értettem, de Robert kitépte magát a kezéből, és eltűnt a kanyarban. Akkor utána rohant a hasonmásom. Földbe gyökerezve álltam vagy tíz másodpercig, akkor utánuk indultam, de még egy lépést sem tettem, amikor dulakodás, nyögés, zuhanás hallatszott. Megláttam Robertet. A földön feküdt, a borostyánoszlopnak dőlve, és a torkát fogta. Megbotlottam valamiben – a kés! Hegye körül sötét folt terjeng a padlón. Fölvettem. Sötét, ragacsos anyag tapadt a pengére. Robertre néztem. Még mindig a torkát masszírozta. Beszélni próbált, köhögött, krákogott, aztán könyörgő pillantást vetve rám, kinyögte:

– Meg akart… fojtani…

– Mi történt?

– Én nem akartam! Azt hittem, valami fantom. Csak meg akartam nézni közelről, utána nyúltam…

Megint rájött a köhögés. Hirtelen felugrott, s előrehajolva, lassan felém lépdelt. Hosszan az arcomra meredt üveges szemével.

– Te ki vagy?! Ki vagy?! – kiáltotta rémülettől eltorzult hangon.

Megfogtam a karját, kapálózott, viaskodtunk. Amikor harapni próbált, pofon vágtam. Térdre esett.

– Szedd össze magad, te bolond! – ordítottam. Szorosan lefogtam. Ellazultak az izmai.

– Meneküljünk innen… Meneküljünk… – motyogta. Nem nézett rám.

– Mindjárt megyünk! Mindjárt! De szedd össze magad, Robert! Fel a fejjel! Mondd el, mi történt, de nyugodtan, érted?

– Utána futottam, gyorsabb voltam, utolértem… elkaptam hátulról az ingét, akkor a torkomnak ugrott. Fojtogatott, és… és…

– Folytasd!

– Odacsaptam…

– A késsel?

– Azzal. Összeesett. Akkor te odajöttél, és fölemelted…

– Én? Hogyhogy én?

– Hát te! Ideszaladtál, a karodba vetted, elmentél vele arrafelé… – mutatott az ellenkező irányba – aztán… aztán megint idejöttél, de nélküle…

– Az nem én voltam, aki… De erre most nincs időnk. Állj fel! Hogy érzed magad? Tudsz járni?

– Tudok… igen, tudok.

Görcsösen nyelni próbált.

– A torkom…

– Mutasd!

Megnéztem a nyakát. Két oldalán vörös ujjnyomok. Álmodom? – villant eszembe. Letöröltem a vért a pengéről, hegyét a combomhoz nyomtam. Amikor erős lett a fájdalom, becsuktam a kést. Nem álmodom.

– Sötétedik – mondta Robert.

Felnéztem. Valóban, fölöttünk vörösessé váltak a fények, s a borostyánoszlopokban szabálytalan, mézszínű csomók gyúltak ki. Fényük erősödött. Nem tudom, miért, de úgy rémlett, mintha tűzvész dühöngene az üvegburok mögött.

– Menjünk! – kiáltottam, és abban a pillanatban elszédültem. Ólomnehéz lett a lábam, mozdítani sem tudtam.

– Nem bírok… Karol… – hörögte Robert.

Két kézzel kapaszkodott az oszlopba, egész testében reszketett, térdre csúszott. Úgy éreztem, a hőségtől szétrobban a fejem. Gyorsan le kellett ülnöm, mert úgy rémlett, lábam alól kisiklik a padló, és magával visz. Táncolt a világ a szemem előtt.

– Az űrhajó felszáll! – villant eszembe. – Elrepülnek… elvisznek minket!

Tehetetlenül hevertem, de nem is féltem. Semmilyen gondolatra nem voltam képes. Csak feküdtem Robert mellett, kalapált a szívem, néztem, hogyan erősödik fölöttünk a fény, mintha lángba borulna minden. Behunytam a szemem, úgysem tudom már, hol vagyok. Aztán kezdtem lassan magamhoz térni. Csurgott rólam a veríték. Robert nyitott szájjal zihált mellettem.

– Menjünk! Menjünk innen! – nyögtem rekedten, és nagy nehezen feltápászkodtam. Még remegtek az izmaim, de tudtam járni. Robert gyengébb volt. Hóna alá nyúlva támogattam a gödör fala felé. Csak egyméternyi kapaszkodó, de nem hittem, hogy megbirkózunk vele. Az oszlopok már csak halványan izzottak. Ekkor léptek koppantak a hátunk mögött. Iszonyú félelem tört rám, megrántottam Robert karját. Robert fölkapta a fejét, hallgatózott.

– Meneküljünk! – lihegte.

Futni kezdtünk. Mögöttünk is felgyorsult a lábdobogás. Utolérnek… Robert, a kezemet fogva, hirtelen megfordult. Én is hátranéztem. Két ember állt ott. Még mielőtt az arcukat láttam volna, tudtam, hogy mi vagyunk azok. Tudtam, hogy Robert hasonmása üldözőbe veszi az enyémet, s újra lejátszódik – fordított szereposztásban! – az egész jelenet, amelyet átéltem. Mindez egy szempillantás alatt villant át az agyamon, az „én Robertem” már menekült, a másik szaladt utána, „Állj! Állj! – kiabáltam, elkaptam, de kisiklott a kezemből. A másik ember rám nézett, én őrá – hirtelen eszembe jutott, hogy amikor én álltam ott, ahol ő most, láttam, hogy hasonmásom kissé támolyog. Annyi minden történt azóta, hogy elhalványult az emlék, nem is értettem akkor semmit. Most azonban új gondolatom támadt – Robertről –, és utánuk eredtem. Az oszlopnál értem őket utol, összefonódva birkóztak. Egyikük a karomba zuhant, véres ingben. Felkaptam, mint egy tollpihét, teljes erőmből magamhoz szorítottam, és továbbrohantam. Futottam, mint az őrült, úgy rémlett, ha kiviszem innen Robertet, ha kijutok az őrült bűvös körből, minden rendbe jön, hát futottam lélekszakadva, botladozva, karjaimban az eszméletlen Roberttel, s úgy szorítottam magamhoz, mintha ezzel elállíthatnám a vérzést, amely ingemen át égeti a bőröm. Egy ideig követett a lábdobogás… aztán csönd lett. Elfogyott az erőm. Támolyogtam, leraktam az oszlophoz az ernyedt testet. Már nem vérzett a sebe. Mégis letéptem magamról az inget, csíkokra szakítottam, és hozzáláttam, hogy átkössem Robert mellkasát. Ügyetlenkedtem, nem bírtam meghúzni a csomókat reszkető kezemmel. Robert egyszerre csak kinyitotta a szemét.

– Te vagy? – rebegte. – Vedd le a maszkod…

– Mit mondasz?! Ne beszélj, feküdj nyugodtan! – kiáltottam.

– Kérlek, vedd le a maszkod… – ismételte, s behunyta a szemét. – A laborban… Karol maszkot viselt… hogy a patkány a labirintusban… ne találhassa ki, jó úton jár-e, de én… nekem nem muszáj… hát vedd le, kérlek…

– Lázálmaid vannak, Robert… Nincs rajtam semmiféle maszk, nem vagyunk a laborban, hanem azon az űrhajón… hiszen tudod… baleseted volt, de ne félj… minden jóra fordul! – magyaráztam sietve, Robert fölé hajolva.

Nem válaszolt. Szeme csukva. Mellkasára hajtottam a fejem. Nem hallottam semmit. Újra meg újra rászorítottam fülem a csupasz bőrre. Semmi. Fölemeltem ülő helyzetbe. Ráztam a vállát, feje ide-oda csuklott. Visszafektettem. Átfogtam az arcát, s éreztem, hogy hűl a halántéka. Leültem mellé, államat a kezeimre támasztva, s így maradtam sokáig. A mennyezet fényjátéka kihunyt fölöttünk, az oszlopok skarlát derengése is egyre sötétült, mintha vérfelhőbe merülnék; aztán a rőt homály sűrűsödött, szürkült, elhamvadt. Régóta hallottam valami egyenletes csöpögést, de nem figyeltem rá… most megcsapta valami a lábamat, aztán visszahúzódott. Megint hozzáért. Hideg volt. Szórakozottan lenéztem. Víz. Milliméterről milliméterre emelkedik, elönti a gödör alját. Tompán meredtem az előrehaladó, csillogó, cikcakkos vonalra. Folyvást emelkedett a víz, elborította a combomat. Föl akartam emelni Robertet, hogy ne ázzon, de nem mozdultam, már hasamig, mellemig ért a jeges ár… Az oszlop megint felfénylett, egyedül az világított a koromsötét térben. Vakított a fénye, be kellett hunynom a szemem. Megint vadul kalapál a szívem, mellemet szörnyű súly nyomja… mindjárt összeroppant… S egyszerre csak elöntött a jéghideg, fekete áradat. Többre nem emlékszem.

Aztán valamikor – hetek múlva, mint később megtudtam – a montreali kórházban ébredtem fel. Az utászok, akik két nappal a kataklizma után motorcsónakkal bejárták a tó északi partját, látták, hogy egy félmeztelen, eszméletlen embert sodor a víz. Én voltam az. Robertnek semmi nyomát nem találták. Néhány nappal később a nyugati parti mocsárban halászok bukkantak rá csónakunk roncsára, húsz kilométerre onnan, ahol átkeltünk a tavon. Az orvosok sokáig nem engedték, hogy emlékeimet felidézzem. Azt mondták, hogy sokkos állapotban vagyok, és félrebeszélek.

Nem is nagyon érdekelt semmi, amíg a kórházban ápoltak. Meg kellett tanulnom járni. Kérdésekkel csak az utolsó napokban álltam elő; akkor adtak egy halom újságot, hogy mindent elolvashassak a katasztrófa részleteiről.

A meteor, amelyet a 26-áról 27-ére virradó éjszaka láttunk, a tó északi partján csapódott be a több ezer hektáros mocsárba. Egyetlen darabját sem találták meg; a tudósok ezt azzal magyarázták, hogy a becsapódás roppant energiája az izzó tömegét gázzá változtatta, amely 50 mérföldes sugárban kidöntötte az erdőt, és sok tűzvészt okozott. Ezért napokig nem tudták a kataklizma középpontját megközelíteni. Helikopterekről és repülőgépekről vizsgálódtak, ezek egyikét hallhattuk mi Roberttel a ködfelhőben, amely elfedte a tó északi részét. A meteorit-szakértők egyetértettek abban, hogy a híres szibériai bolid esete ismétlődött meg. A gázzá vált meteor tűzoszlopként emelkedett a légkör felső rétegeibe, és ott szétoszlott. A becsapódás kráterét a mocsárban egy nap alatt elöntötte a víz, így most húsz méter mélyen a tó új öble alatt fekszik.

Amit élményeimről elmondtam, azt hallucinációnak tartották. Csónakunkat – magyarázták – elsodorta a kráterbe zúduló víz, a csónak elsüllyedt, Robert a vízbe fulladt, engem felszínre dobott és a part felé sodort egy örvény. Tiltakoztam. Lehetetlen, hogy egy eszméletlen ember tizennyolc órán át a felszínen maradjon, magyaráztam. Az orvosok érdeklődést mutattak, mindent rám hagytak; rájöttem, hogy senki sem veszi komolyan, amit mondok. Tavaszig délen maradtam, élve Blasbury rektor jóindulatával, aki hosszú betegszabadságra küldött.

Szabadságom vége felé vonatra szálltam, és Richmondba utaztam. Azon a környéken lakik, messze az autópályától, régi tanárom, Gadshill professzor, a kanadai pszichológia büszkesége. Táviratoztam neki, s egy áprilisi reggelen beléphettem kis házába.

A szűk nádfotelban ülve beszámoltam neki kalandunkról. Hallott már róla. Lépésről lépésre, óráról órára elmondtam mindent. Aztán összeszorított fogakkal vártam a válaszát.

– A véleményemet szeretnéd hallani? – kérdezte halkan. – Előbb mondd el a tiédet!

– Nekem az a véleményem, hogy mindez megtörtént – szögeztem le, összekulcsolt kezeimre meredve.

– Természetesen. De nem próbáltad valahogy elrendezni, értelmezni?

– Próbáltam én! Elolvastam sok mindent… könyveket bújtam… fizikusokkal beszélgettem. Bizonyos jelenségek mechanizmusát talán meg tudom fejteni… legalábbis a fizikai mechanizmusát. Az idő múlása csak bizonyos körülmények között egyenletes és egyirányú. A földi körülmények ilyenek. De a gravitáció változása gyorsíthatja vagy lassíthatja az idő múlását. Lehetséges, hogy ezeknek a lényeknek az idő olyan, mint nekünk a tér: modellezni, formálni tudják… valamiféle időépítészet, így képzelem. Azt gondolom, hogy időlabirintusba kerültünk. A kés azért tűnt el, mert az erősödő helyi gravitációban az idő felgyorsult, és a kés elugrott a jövőbe. Aztán „utolértük”, amikor a jelenség miránk is kiterjedt… Olvastam Weylnél az időhurok elméleti lehetőségéről. Általában csak a jelen létezik, amely folyamatosan múlttá válik, de az időhurokban lehetséges, hogy most hét óra van, aztán nyolc, aztán újra hét… és ha az ember ugyanott van, ahol hét órakor volt, akkor találkozhat saját magával. Két metszéspontja van ilyenkor a jelennek. Mi ugyanazon a helyen voltunk két időpontban: amikor beléptünk az időhurokba, és találkoztunk egy órával későbbi önmagunkkal, aztán pedig a korábbi önmagunkat láttuk viszont. Az okok és következmények körbezárultak… Amikor azt a hőséget, gyengeséget, nyomást éreztük, biztos hirtelen megnőtt a gravitáció, és ettől kavarodott meg az idő. így magyarázom a jelenségek okát. De a céljukról, a jelentésükről… fogalmam sincs.

– Nos, hát… én is ilyen okokra gondoltam – mondta a professzor. – És az űrhajóval mi történt? Hogyan jutottál ki belőle?

– Azt nem tudom. Talán egyszerűen… elrepültek. Mondjuk, úgy találták, hogy a Föld nem elég érdekes bolygó, kár is foglalkozni vele. Talán lenéztek bennünket… Fejletlennek találtak…

A professzor rám emelte fiatalos, kék szemét.

– Nem, Karol. Így nem történhetett. Ha elrepül az űrhajó, azt látták volna a helikopteres és motorcsónakos járőrök. Állandóan figyelték a környéket. A déli partról radarok szondázták a ködöt. Ha a becsapódás ilyen heves volt, robbanásokkal, tüzekkel, földrengéssel, akkor a felszállás sem maradhatott volna észrevétlen! De a szeizmográfok nem mutattak semmit. Érdeklődtem, Karol. Semmiféle felszállás nem volt, az biztos.

Lehajtottam a fejem.

– Értem. Tehát úgy véli, professzor úr, hogy…

– Nem, fiam. Van még egy lehetőség. Tulajdonképpen az egyetlen. Másikat nem látok.

Felpillantottam. A professzor nem nézett rám, a terítőt simítgatta.

– Mit mondott a te haldokló barátod? „Vedd le a maszkod”, ezt mondta, ugye? És még ezt is: „Karol maszkot viselt a laborban, a patkányok előtt…” Megértetted, mire céloz?

Döbbenten hallgattam.

– Nem értetted? Azt hitted, félrebeszél? Lázálmai voltak, persze, de nagyon lényegeset mondott. Ahhoz a Lényhez beszélt, őt kérte, hogy mutassa meg igazi arcát. Nem akart úgy meghalni, hogy semmit sem ért… mint a patkány… Én azt hiszem, tudom, milyen volt a Lény igazi arca… legalábbis azokban az órákban, amikor ti a sötétségben bolyongtatok. Egyetértek a barátoddal, aki a Leviatán hasáról beszélt. Igen, lehetséges, hogy egyetlen élőlény volt a fémburokban. Az akna, amelybe leszálltatok, a sötét akna a víztükörrel… a másik, ferde akna, amelyben emelkedett a víz, majd el is öntötte a gödröt, ahol utoljára voltál… Sokat mond az a jelenség, hogy a víz emelkedett. És más dolgok is, amiket megfigyeltél abban a fényvilágban. Az álmosan lüktető, kihunyó fények… emlékszel?

– Hogyne! Kezdem érteni. Úgy gondolja, professzor úr, hogy az űrhajó megsérült? Műszaki hiba?

– Műszaki hiba? Több annál. Az űrhajóba zárt, óriási lény nem élte túl a becsapódást… Talán a légkör ölte meg… vagy a hirtelen lehűlés a tó jeges vizében. Páncélja felizzott, aztán megrepedt. És mi hatolt be a repedésen?

– Víz…

– Nem, barátom. Levegő! Hiszen lélegeztetek! Aztán betört a víz is. Az ingovány megsüllyedt a roppant súlyú test alatt, és lassan elnyelte. Nem a ti kedvetekért történtek ott mindenféle csodák…

– De hát… és… azok a bábuk?

– Rejtélyesek, valóban. De sorozatba illeszkednek. A bábuk a ti képmásaitok. Aztán találkoztok saját magatokkal. Mit jelent ez? Nem merném logikus egészbe illeszteni mindazt, ami történt. Ott, ahonnan az űrhajó jött, talán ismertek a földi emberhez hasonló lényeket… De most csak alárendelt szervek vagy készülékek működtek, a vezérlő központ már nem tudta irányítani őket. Bár az is lehet, hogy még próbálkozott… Talán ez csak a kezdet volt, az első betűk, szavak, és továbbiak nem következtek, mert aki beszélni akart, már nem volt rá képes. A gigászi lény lassan elsüllyedt a mocsárban, fényei tarkábbak lettek, aztán vörösödtek, elszürkültek, igaz? Ez a tüneményes színorgia, ez a semmihez sem hasonlító látvány mégiscsak ismerős képpé áll össze! Haldoklott az a lény, Karol! Amit láttatok, a haláltusája volt.

Elszorult a torkom, nem tudtam válaszolni. A professzor szelíden elmosolyodott:

– A csillagutazókról azt képzeljük, hogy végtelenül bölcs, csalhatatlan, mindentudó hősök, akik diadalmasan szállnak le hozzánk a Földre. Pedig ők is gyarló és halandó lények…

Sokáig hallgattunk.

– És hogyan kerültem ki onnan? – kérdeztem végül.

– A haláltusában felgyorsultak a végső folyamatok, felgyorsult az idő, s a börtönöd, mielőtt végleg elsüllyedt, megmentett téged: messzire dobott az időben, órákkal előbbre. És amikor elmúltak ezek az órák, te ott feküdtél a hullámokon. Érted?

– Akkor hát ő…

– Igen. Beszívta a mocsár. Vastag iszapréteg alatt, rothadó vízinövények rétegei alatt nyugszik repedt űrhajójában a vendég, aki a csillagokból jött el hozzánk.

INVÁZIÓ

I

Abbahagyták a csókolózást. A kis Janek Hain vágott át a réten. Térdig gázolt a fűben rövid bőrnadrágjában, amelynek zsebeit hatlövetű revolverek díszítették. Vékony pálcájával gondosan kaszálta a kutyatejet. Megvárták, míg elmegy. A fehér pihék feléjük szálltak, megültek az egresbokron a fejük fölött. A fiú ráfektette arcát a lány csupasz karjára, megsimogatta ajkával a kis hópehely mintát: az oltás helyét; aztán felkönyökölt, s kérdőn nézett a lány dióbarna szemébe. A lány hátranézett a rétre – Janek éppen megállt, mert a pálca hegyével megütött kutyatej szára csak meggörbült, de nem tört el. A gyerek suhintott egyet, pihefelhő szállt fel, majd Janek folytatta útját, hátán hintázott a batyujából kikandikáló tejfölös-csupor.

A lány visszafeküdt a fűbe, fekete haja fölött egész fürt molyhos, duzzadó egres ringatózott. Fejét a fiú vállába fúrta, hangtalanul kacagott, aztán előbújt, átölelte a fiú nyakát, beletúrt a hajába. Csókolóztak, testük belesimult a kis mélyedésbe az egresbokor alatt, talán lőállás volt ott valamikor, a régi lőtéren, mielőtt a falu átvette legelőnek. Néha rozsdás töltényen csikordul itt a kasza.

Parányi legyecskék raja körözött a bokor fölött, mintha egyetlen céljuk az volna, hogy finom legyezőt formáljanak a levegőben, nem zümmögtek, egészen picik, ha leszállnak az ember kezére, meg se érzi. Valahol egy kaszás fente a kaszáját, csak a fenőkő ütemes nesze árulkodott róla. A lány egy kis lélegzethez akart jutni, feje hátrahajlott, szemét lehunyta, hogy ne vakítsa a nap, ajka szétnyílt, de nem kacagott. A fiú megcsókolta a lány behunyt szemét, érezte ajkán a rebbenő, hosszú pillákat. Egyszerre csak fölberregett valami fölöttük. A lány kiszakította magát az ölelésből, félelemtől tágult ki a szeme.

– Csak egy repülő… – kezdte a fiú, de akkor a berregés süvítésbe ment át. Érezte, hogy a haját súrolja valami. Sötét lett. A juharfa, tizenöt lépésnyire tőlük, megemelkedett, kört írt le a felhőkön gyapjas koronájával, szétroppanó törzse reccsent, ágai messze repültek a füvön, de mindez nem hallatszott a dörgő robajban – a kaszakő pengése is abbamaradt.

Janek Hain hatszáz lépésre az országút fáitól hátrafordult, arcocskája elfehéredett, látta a füst– és gőzfelhőt, de még mielőtt felkiáltott, kezecskéit arca elé kapva (jobb kezében a pálcával) fellökte a maró, savas ízű, forró légáramlat, s úgy rémlett, a sötét felhőoszlop alól a megfeketedett földről, ahol az előbb még fű volt, óriási, csillogó szappanbuborék száll fel. Többet nem látott, a fűbe zuhant, a mennydörgő robajban a kemény, maró levegőfal már átszáguldott fölötte az országút felé. A magas nyárfák egymás után derékba törtek, mint a gyufaszálak, csak a legtávolabbiak maradtak meg, ott, ahol a turistaház kis réztornya csillogott a láthatáron.

A kaszás a legelő túlsó végén dolgozott, a gyér vizű patak felé lejtő, hosszú réten. Nem látta, mi történik a domb mögött, de hallotta a hosszú süvítést, a robajt, és látta a felemelkedő füstoszlopot. Csak ő gondolta, hogy bomba zuhant a rétre, a vízhez akart futni, a patakmederbe lapulni, de megfordulni sem volt ideje, már elérte a léglökés, erősebb, mint az országútnál, mert az szélirányú, s átszáguldott rajta. Káprázó szemmel állt, aztán falevelek és göröngyök kezdtek hullani az égből. Ledobta a kaszát és a fenőkövet, tett két lépést az egyre magasodó füstoszlop felé, de rögtön vissza is fordult, és fejét a karjaival védve, az országút felé rohant a patak mentén.

Sokáig teljes csönd volt. Az erősödő szél szétfújta a füstoszlopot, a ritkuló füst beleveszett a délnek tartó felhőkbe, s eltűnt a láthatáron. Egy óra tájban az országúton felbukkant két autó. Lassan közeledtek, s megálltak az útra zuhant nyárfák előtt.

Tucatnyi katona szállt ki, egy tiszt meg három civil. A katonák a fatörzseket kezdték elhúzni az útról, de a tiszt látta, hogy ez túl sokáig tartana, így visszarendelte őket, és távcsővel szemlélte a legelőt a katonai autó mögül. Nagyon nagy, erős távcsöve volt, könyökét a kocsi ajtajára kellett támasztania, hogy biztos kézzel tartsa.

A réteken még szikrák villóztak a forró léglökés nyomán. A tiszt lassan pásztázta a vidéket a szemgödrébe szorított távcsővel. Körülbelül hétszáz méterre a kocsitól, az enyhe lejtőn azelőtt egy régi, elhagyott gyümölcsöskert fái álltak elvadult egres– és ribizlibokrok között. Most hepehupás, szürke folt sötétlett ott, körülötte elsárgult a fű, távolabb a sárga szín fokozatosan átadta helyét a rétek üde zöldjének.

A régi kert sövénye a folt közelében megszakadt. Szürke maradványainak porát fel-felkapta a szél. Az elpusztult kert közepén tátongó gödörből csillogó, égszínkék valami dudorodott ki, rövid csápokat eresztve a szénfekete földbe, fölötte pedig, mintha mozdony pöfögne, tejfehér felhőcske lüktetett szelíden.

A tiszt már úgy vélte, mindent látott, de akkor észrevett egy csillogó, lapos foltocskát a felperzselt bokrok között. Állítgatta a távcsövet, addig fokozta a nagyítást, míg szét nem folyt a kép.

– Ott csapódott be…

– Biztos egy szputnyik.

– Nézzétek, hogy csillog! Acélból van.

– Nem, az nem acél.

– Nahát! Tüzes lehet, mi?

– Meghiszem azt!

– De miért füstöl?

– Az nem füst, hanem gőz. Nyilván víz volt benne.

A tiszt hallotta a katonák fecsegését, de nem törődött vele. Visszatette távcsövét a tokba.

– Őrmester! – fordult az altiszthez, aki rögtön kihúzta magát, és nyíltan a szemébe nézett. – Vigye a fiúkat, zárják le azt a területet… ööö… kétszáz méteres sugárban! Senkit be nem engednek, a bámészkodókat elzavarják. És nehogy valamelyikük beljebb merészkedjen! Semmi kíváncsiskodás! Őrt állnak, és kész! Megértette?

– Igenis, százados úr!

– Helyes! Önöknek pedig, uraim, nincs itt semmi tennivalójuk! Menjenek vissza a városba!

Tiltakozó mormogás hallatszott a civilek felől, akik a második autónál toporogtak a két sofőrrel. Hangosan ellentmondani azonban nem mertek. Amikor a katonák átmásztak az árkon, és csatárláncban nekivágtak a domboknak, a százados cigarettára gyújtott, és egy derékba tört nyárfa alatt állva várt, amíg megfordult a két autó. Közben felírt valamit egy noteszlapra, és odaadta az egyik sofőrnek.

– A postára viszed, és feladod táviratban, de azonnal! Világos?

A civilek vonakodva beszálltak kocsijukba, a csatárláncot lesve, amelynek két szárnya már eltűnt az első füves dombon, közepe pedig félkörben közeledett az elsárgult sávhoz.

Felberregtek a motorok, s a két autó elrobogott a városka felé.

A tiszt még álldogált egy darabig a fa alatt, aztán leült az árok partjára, és megint a szürke foltot távcsövezte, könyökét a másik kezére támasztva.

Három óra körül, amikor az árokban már jó sok cigarettacsikk gyűlt össze, s a térdig fűben álló katonák kis figurái egyre többet izegtek-mozogtak – nyilván elfáradtak már, és szerettek volna leülni –, élénk zümmögés hallatszott nyugat felől.

A tiszt rögtön felállt. Csak egy perc múlva látta meg a kövér szúnyogot, és nyomában még kettőt. Aztán a helikopterek háromszöge átberregett az országút fölött, és szabálytalan vonalakat rajzolt a legelők fölé.

Alakzatuk megbomlott. Egyikük a fekete folt fölött maradt, a másik kettő kétoldalt lebegett egy helyben, csak a szél lökdöste őket egy kicsit. A tiszt kiszaladt a fák alól a rétre, nagy ugrásokkal győzve le a fű ellenállását, aztán egyszerre csak megállt és integetni kezdett, mintha lehívná a helikoptereket. A gépmadarak a jelek szerint nem törődtek vele, még akkor sem, amikor fehér zsebkendőjét lobogtatta. Integetett még egy darabig, aztán abbahagyta, és lassan elindult a fekete folt felé, amely fölött a nagy hasú helikopter lebegett száz méter magasan.

A folt közepén csillogó, üveges pont továbbra is gőzfelhőket eregetett, a helikopter pedig nagyon lassan ereszkedni kezdett. Egyszerre csak mind a három helikopter motorja felzúgott, alakzatba zárkóztak; a tiszt meglepődve nézett fel, azt gondolta, elrepülnek, de akkor egymás után leszálltak a legközelebbi dombon.

A tiszt sarkon fordult, feléjük sietett, közben két gép kékesszürke overallos legénysége kirakodott: egész halom hosszúkás csomag, kannák, keskeny, magas ládák, állványok, háromlábak, nagy bőrtokok. A nagy helikopter három utasa felügyelte a munkát, további két utasa a gép mellett állt, egyik ballonkabátban, a másik pilótazubbonyban, övig lehúzott cipzárral – kilátszott a nyírott, fehér szőrmebélés. Az őrmesterrel beszélgettek, aki már a tiszt előtt odaért.

A századosnak tovább tartott az út, mert a domb legmeredekebb oldalán kellett felkapaszkodnia. Bár nem mutatta, mérges volt, hogy az őrmester önkényesen távozott őrhelyéről.

– Ön Toffe százados? – nézett rá a pilóta. – Ön tette a jelentést, ugye?

– Őrmester, szóljon a fiúknak, hogy engedjék át a… az expedíciót – mondta a százados, elengedve füle mellett a pilóta szavait.

A pilóta hátat fordított, és a másik pilótával kezdett beszélgetni, aki termoszból kávét ivott. A harmadik csatlakozott hozzájuk. A százados némi habozás után odament. Éppen nagyot nevettek a legkisebbik pilóta viccén, aki kövérnek látszott műszőrmés, leharcolt overalljában.

– Maguk itt fognak várni? – kérdezte idegesen a százados.

Egyik sem méltatta válaszra, de akkor odajött a ballonkabátos férfi – eléggé koros fickó, ezüstgombos sétabottal, amilyet a százados még sohasem látott –, és megszólította:

– Öntől talán megtudhatnám, mi történt itt? Vinnel professzor vagyok.

A százados a professzorhoz fordult, és lelkesen, bár tárgyilagosan elmesélte, hogyan hallottak a városkában mennydörgést a derült égből, hogyan láttak füstfelhőt a horizonton, hogyan futott a kaszás lélekszakadva a rendőrségre, de hiába, mert a rendőrök mind átmentek Dertexbe – az emléktábla-avatásra, ott, ahol a háborúban három önkéntes partvédőt megölt egy bomba –; hogyan vette át ő, Toffe százados, öntevékenyen a parancsnokságot, szervezte meg tüstént az expedíciót, amely az országúton találkozott a síró, sántikáló Janekkel, a Hainék kisfiával…

– Ön közel ment ahhoz a helyhez? – kérdezte a professzor, botjával a másik dombra mutatva, amely felett páragomolyok ragyogtak a napfényben.

– Nem. Őrséget állítottam, és táviratoztam…

– Okosan tette. Köszönöm. Maurell! – emelte fel a hangját, a rakodók egyikéhez fordulva. – Mi van?!

A századossal már nem törődött. Toffe a pilótákra nézett – az utolsó helikopter rotorjánál ügyködtek valamit. A rakodókra pillantott – ők nagyot haladtak, az állványokon már készenlétben álltak a műszerek, egyik olyan, mint egy óriási távcső, a másik, azt megismerte: teodolit, de volt még több is. Két ember a füvet taposta a háromlábak számára, mások kábeleket fektettek, megint mások összeraktak valamit, ami úgy nézett ki, mint egy primitív emelődaru.

– Professzor úr! Az egyik katonám azt mondta, hogy szputnyik. Ami természetesen csacsiság. Ha leesik egy tégla a háztetőről, már mindenki szputnyiknak nézi.

– Radioaktivitás? – kérdezte a professzor.

Nem a kábeldugókkal bajlódó Maurellre nézett, hanem a sétapálcáján művelt valamit. Egyszerre csak kinyílt a sétabot ezüstgombja, kiugrott belőle valami napernyő, de nem ernyő volt, hanem összecsukható ülőke. A professzor leült, és belenézett a nagy távcsőbe.

– Nincs – felelte Maurell, kiköpve egy darab szigetelést.

– Nyomokban sincs?

– Nem, minden normális. Üres pulzálás. Eshetett pár hete egy kis stronciumos eső, a régi robbanás maradványa, de már lemosódott, alig reagál a számláló.

– És azok a felhőcskék? – kérdezte szórakozottan a professzor. Botja, amelyre támaszkodott, lassan benyomódott a földbe. Hirtelen elfordult a távcsőtől.

– Ott emberi testek vannak – mondta fojtott hangon.

– Igen, láttam.

– Professzor úr, nem lehet ez kondrit? – kérdezte egy harmadik férfi, odahozva egy fémhengert, amelyből kábel futott a válltáskájába.

– Akkor maga még nem látott kondritot! – mordult rá Vinnel. – Egyáltalán nem is meteor!

– Megyünk? – kérdezte Maurell.

A többiek határozatlanul álldogáltak. A professzor letette botját, és lassan lefelé indult a dombról, ügyelve, hová lép. Hárman mentek vele. A hágónál áthaladtak két őrszem között – a katonák csak bámulták őket –, és ráléptek a porladozó, megperzselt fűre.

A százados még habozott, aztán követte őket.

Maurell ért elsőnek az égett bokrok közötti réshez, lehajolt, fölvett valamit a földről, körülnézett, és lassan odament a sötét krátergyűrűhöz, oda, ahonnan az ő irányába dőlt egy elszenesedett rönk. A többiek követték, megálltak, és csak néztek, néztek a tölcsérbe.

Körteszerűség nőtt ki a kráterből, három-négy méter magas, a felszíne tükörsima, s a tetejéből, ahová nem láttak fel, folyton szálltak a fehér pára felhőcskéi, pontosabban karikái, de rögtön szét is foszlottak, és jöttek az újak, kecsesen, hangtalanul.

Ők azonban nem fölfelé néztek.

A kissé oldalra dőlő üvegkörte átlátszó volt. Annak tűnt első pillantásra. A fény egy része visszaverődött róla, kicsinyített tükörkép csillogott a felszínén: kék ég, felhők és apró, ujjnyi emberalakok. Ám a hátukat, vállukat sütő napfény jó része behatolt a körtébe, s ők azt nézték, ami odabent feküdt a középütt homályosodó, itt-ott gyöngyökké sűrűsödő, üveges folyadékban: embermagasságú, hosszúkás alakzat, egyik végén két összesimuló gömb, másik vége elágazik – mintha négy lába volna, két hosszabb és két rövidebb –, s mindez valami sövény előtt. Üvegbe öntött sövény, csak töredéke látszik, kétoldalt elmosódott, de középütt olyan tökéletes, mint a legfehérebb korallból faragott szobor. Minél tovább néztek a párafelhőket eregető körtébe, annál élesebben kiváltak a figurák az áttetsző masszából; a körvonalakat elmosó, folyékony köd megült rajtuk, bár ez a folyamat lassú volt ahhoz, hogy az emberek érzékeljék. Csak nézték, nézték, olyan sokáig, hogy a másik dombon maradt emberek már nem győztek utánuk kiabálni, ám akkor sem mozdultak, mert egyre tisztult a kép, s mindegyikük úgy érezte: még egy perc, és világosan látni fogja, ami odabent van.

Maurell volt az első, aki hirtelen összerezzent, halkan felkiáltott, s kezébe temette az arcát.

– Valaki van ott – szólalt meg rekedten a társa.

– Várjatok! – mondta a professzor.

– Mit jelent ez? – kérdezte a százados, aki utoljára ért oda, és most legközelebb állt az áttetsző körtéhez, fent a sáncon.

Aztán, mielőtt bárki megakadályozhatta volna, három lépést tett lefelé, önkéntelenül kinyújtotta a kezét, és hozzáért a csillogó felülethez.

Arccal rázuhant, összegörnyedt, tehetetlenül csúszott le a körte falán, fejét beverte, s úgy maradt, beékelődve a körte alapja és egyik nagy, földbe fúródó, üveges csápja közé.

Mindenki felkiáltott. Maurell karon ragadta és visszatartotta a társát, aki le akart ugrani a századoshoz. Lassan hátráltak, válluk összeért. Megálltak.

– Nem hagyhatjuk ott! – kiáltotta a harmadik férfi. Falfehér volt az arca. Kábelt rántott elő a táskájából, hurkot kötött, s ledobta a földre.

– Mit akarsz csinálni?! – kiáltotta Maurell. – Getser, állj meg!

– Engedj!

– Ne menj oda!

Getser átugrott a kráter gyűrűjén, megállt három lépéssel a körte előtt, s rádobta a kábelt a százados felmeredő, mozdulatlan csizmájára. A hurok lecsúszott róla, üresen jött vissza. Másodszorra lassabban próbálkozott Getser. A kábel a körte tükörfalának csapódott, és leesett. Mindenki megdermedt, de semmi sem történt. Getser még egy lépést tett, és merészebben dobta el a lasszót. Rá is csavarodott a csizmára. Getser húzni kezdte, ketten segítettek. A százados teste megmozdult, átzökkent a körte üveges „gyökerén”, felfelé siklott a lejtőn. Mihelyt elérték, fölemelték, és lefektették. Sápadt arcán veríték gyöngyözött. Homloka véres volt.

– Él! – kiáltotta diadalmasan Maurell.

Letérdeltek, és kigombolták a százados zubbonyát, olyan sietősen, hogy csak úgy röpködtek a gombok. A mesterséges lélegeztetés hatott: a százados görcsösen, hörögve, de lélegzett. Most vették csak észre, hogy jobb keze, amely a körtéhez ért, feketére égett. A sebesült felnyögött, vonaglott. Bekötözték a homlokát, ideiglenes kötést tettek a kezére, s odahívtak két katonát. Amikor a katonák elszállították az eszméletlen embert, Maurell a körtére nézett, és felkiáltott.

Mindenki odafordult.

Embermagasságban, ott, ahol a százados keze érintette, homályos, de mindinkább kiformálódó, sokágú alakzat fehérlett a felszín alatt – egy szétterpesztett ujjú kéz, üvegbe öntve.

Maurell a körtéhez ment.

Negyedórája látta először. Ezalatt a belseje kitisztult. Teljesen jól látszott már, hogy az a fehér szobor két emberi alak, a férfi átöleli a fekvő lányt. De összesimuló, gömbölyű fejük beleolvad a sövény finom csipkéjébe, amely sokkal finomabban kidolgozott faragvány, mint a testek – Maurell még a tökéletesen gömb alakú gyümölcsöt is felismerte a kecses ágon, a lány feje fölött.

Az arcvonások, a kezek homályosak maradtak, a ruházat is. Látszott, hogy nem meztelenek, de a testeket csak zavaros massza fedte. Alapos vizsgálódás után Maurell azt is fölfedezte, hol tévedett a rejtélyes szobrász – a testrészek aránya, formája nagyjából helyes, az ölelés szinte élethűen emberi, de itt-ott fura hibák csúsztak be: a lány karcsú lábfejéből, gömbölyű sarkából növény sarjad, mintha testének folytatása lenne, a fiú nyakára font karjából is polipszerű alakzat nő ki, az egymás felé forduló arcokat pedig teljesen beborítja ugyanaz a fehéres anyag, amely a körte alján csillog.

Getser kiáltása rezzentette föl a szemlélődésből. Hátranézett. Társai egy elszenesedett bokor előtt álltak, két fekvő alak fölé hajolva. Két ember feküdt ott – ugyanaz a szerelmespár, amelyet ő vizsgálgat.

Megrogyott a lába. Döbbenten botorkált a többiekhez, és térdre roskadt a professzor mellett.

Égett gallyak, megperzselődött falevelek, göröngyök alatt feküdt a fiú és a lány egy kis mélyedésben. Szívszorítóan kicsik voltak, mintha kiszáradtak, összezsugorodtak volna a hőtől, égett ruháik foszlányait fel-felkapta a szellő, s a röpködő foszlányok még őrizték az ing, a szoknya formáját, redőit. Maurell behunyta a szemét, el akart futni, mert hányinger tört rá. Megbotlott, majdnem elesett, mikor valaki erősen, szinte gorombán megragadta a vállát.

Mintha messziről jutna el hozzá Vinnel hangja:

– Nyugalom, nyugalom…

II

Estefelé harckocsi érkezett az országúton. Már majdnem sötét volt, de a hosszú löveg és a ferde torony sziluettje élesen kirajzolódott a rőt nyugati égen. A harckocsi lassított, majd nagy recsegés-ropogás közepette átgázolt az utat eltorlaszoló nyárfákon. Röpködtek a letört faágak, azt az embert is megütötték, aki zseblámpával integetve mászott elő az árokból. Káromkodva állt meg. A harckocsi lassan, óvatosan kanyarodott le az útról, hintázva kelt át az árkon, majd tömpe orrát felszegve nekivágott a rétnek.

Gyenge reflektorai csak a magas füvet és az oldalra húzódó embereket világították meg. A toronyból derékig kihajló tiszt leszólt a legénységnek. A tank megállt, csak motorja zúgott álmosan, lassú fordulatszámon.

– Mi van odafent? – kérdezte a tiszt az embertől, aki eléjük jött. Nem ismerte fel a sötétben. A férfi, nem tudni, miért, zseblámpájával csak a tank oldalára világított, és rácsapott az öklével.

– Ott vannak mind, de semmire se jutottak. Talán te majd boldogulsz vele.

– Mivel?

– Azzal az átkozott karácsonyfával! Mi van, nem tudod, hogy miért jöttél?

– És te nem tudod, hogy kivel beszélsz?! – kérdezte nyugodtan tiszt, mert a tankról visszaverődő gyenge fényben egy közkatona váll-lapját ismerte fel.

A zseblámpa hirtelen kialudt, s a katona eltűnt, csak a fű surrogott sietős lépteitől. A tiszt elmosolyodott, és tájékozódási pontokat kezdett keresni a harckocsi előtt.

A közeli dombok tetején reflektorok égtek, fénycsóvájuk valami kékes-ezüstös, csillogó tárgyra összpontosult. Vakítóan ragyogott az a tárgy, mint egy prizma. A tiszt hunyorgott, egy darabig nem is látott semmit. Most a másik irányból közeledett valaki a tankhoz.

– Boldogultok, fiam?

– Tessék? Ön az, őrnagy úr?

– Én vagyok. Dertexen át jöttél?

– Igenis, őrnagy úr.

A tiszt kihajolt a toronyból. Csak az őrnagy sötét sziluettjét látta.

– Nem tudod, mi lett a századossal?

– Aki megsérült?

– Azzal. Életben van?

– Azt hiszem. Nem tudom pontosan. Siettem. És itt mi folyik? Én még azt sem tudom pontosan, hogy mi a feladatom. Öt órakor kaptam a parancsot. Otthonról hoztak el! Éppen el akartunk utazni…

– Gyere le hozzám, fiam!

A harckocsi parancsnoka könnyedén leugrott a toronyból az elülső páncélra, és onnan a földre. Csizmája a csúszós, nedves fűbe süppedt. Az őrnagy cigarettával kínálta, rágyújtottak, a parázs fénypontocskái élénken mozogtak a sötétségben.

– Ott csücsülnek az okosok három óra óta. Az első csoport helikopterrel jött, ötkor idezúdult az akadémia krémje. Az ott az ő reflektoruk, fél tucat helikopter között. Még szállító járműveket is hoztak, sürgős nekik valamiért. „Üveghegy akció”, mit szólsz hozzá?

– De hát mi van azzal a gömbbel?

– Nem hallgattad a rádiót?

– Nem. Csak azt hallottam, amit az emberek karattyolnak: repülő csészealj, marslakók, gyerekeket rabolnak, elevenen felfalják őket, satöbbi.

– Na ja… – sóhajtott az őrnagy, széles arca fémesen csillant meg a parázs fényében, mintha higany fedné. – Én már voltam ott, tudod?

– Ott? – kérdezte a harckocsi parancsnoka, a reflektorok közötti dombra nézve. A fénycsóvák metszéspontjában emberi árnyékok mozogtak.

– Ott. Tényleg az égből pottyant le. Csak azt nem tudni, micsoda. Üvegnek néz ki, de jaj annak, aki hozzáér. Mint a százados.

– Mi történt vele tulajdonképpen?

– Nem tudni pontosan. Minden orvos mást mond. Aztán persze mindig összehoznak valami üres dumát: égési sérülések, sokkos állapot.

– Áramütés?

– Mondom, fiam, hogy nem lehet tudni! Ott ügyködnek, reflektoroznak, hallod a dinamókat?

– És?

– És semmi. Az a gömb vagy mi a csuda minden kőnél keményebb, de még a gyémántnál is. Kipróbáltak vele mindenféle trükköt, de meg se moccan. És egy szerelmespár van benne. Egy fiú meg egy lány.

– Micsoda?! Hogy lehet az? És élnek?

– Á, dehogy! Gipszlenyomat, vagy mi… Olyanok, mint a múmiák. Láttál már múmiát?

– A tévében.

– Hát olyanok. Ott fekszenek abban a gömbben. Fehérek, mint a csont. De nem emberi testek. Nem emberek…

– Hogyhogy nem emberek? Őrnagy úr, én ebből az egészből egy árva szót se értek!

– Jaj, fiam, hát azt hiszed, hogy van, aki érti? Villanás, mennydörgés, valami becsapódott a földbe. Olyan mély a krátere, mint egy kéttonnásnak, a kráterből kinőtt egy üvegbuborék, akkora, mint a tankod. Pár lépésre a becsapódás helyétől egy ifjú pár enyelgett a réten. Szörnyethaltak.

– Mitől?

– Azt nem tudják az okosok. Egyik azt mondja: a légnyomástól. A másik: a hőtől. Iszonyú hőség lehetett a becsapódás után. Annyi biztos, hogy megijedni nem maradt idejük…

– És most ott vannak, abban a… buborékban?

– Nem ők vannak ott. A másolatuk. Nem is egészen pontos. Megnéztem minden oldalról. Egy bokor alatt feküdtek, abból is ott van egy darab…

– Hol?

– Hát a gömbben!

– Őrnagy úr, és… és mit jelent ez az egész?

Az őrnagy utolsót szívott a cigarettából, majd eldobta a csikket. A parázs rózsaszín parabolaívet írt le, aztán eltűnt.

– Nem lehet tudni. Nyugodj meg, fiam! Nem csak én nem tudom. Vagy te. Senki sem tudja. A professzorok, a tudósok, az elnök, mindenki csak áll és bámul. Fényképezik, mérik, vizsgálgatják, egész labort dobtak le ejtőernyővel, percenként jönnek a repülőgépek. Riporterek, fontoskodók, kíváncsiak. Az őrszemeket láttad?

– Láttam. Tényleg ellenőriznek mindenkit. Tízen álltak csak ezen az országúton.

– Mert különben itt téboly lenne. A tévé ötkor kijött a saját repülőgépével, alig tudtuk elzavarni. Leszállási engedélyt nem kaptak, fentről filmeztek, közvetítettek, ahogy tudtak.

– És én… én igazán… lőjek rá?

– Őszintén szólva, még azt sem lehet tudni. Még nem hoztak döntést. A tudósok… Ismered őket! A hajukat tépik. Nagy csetepaté volt. Szerencsére nem ők vannak kormányon. Kaptak még négyórányi időt. Az nemsokára lejár. Négy hetet akartak!

– És az a… gömb… csinál valamit?

– Mit csinálna? Nem csinál az semmit. Estig gőzölgött egy kicsit, de már abbahagyta. Állítólag teljesen hideg, de hozzáérni most sem lehet. Hoztak ide különféle állatokat, még majmokat is, kísérleteztek. Mindegyik megégett. Ami hozzáér, annak annyi.

– Hadnagy úr! Jelentés! – szóltak le a toronyból.

A parancsnok odaugrott a sisakos harckocsivezetőhöz. A torony fölött békésen hunyorogtak a csillagok. Zseblámpája fényénél betűzte ki a noteszlapra firkantott szavakat.

– Őrnagy úr! Indulunk! – mondta zaklatottan.

– Szétlövitek?

– Igen.

A harckocsivezető visszamászott a helyére. Hamarosan fölberregett a motor, a tank helyben megfordult, és a domb felé indult. Az őrnagy a derékszíjába akasztotta hüvelykujját, úgy nézett utána. Messze, a megvilágított térségben valami történt. Az árnyak gyorsabban mozogtak, füstgomolyok röppentek fel, zseblámpák villantak, középen, mint valami gyűjtőlencse, kékes fénycsepp ragyogott. A tank dübörgése halkult, majd megint erősödött, amikor sötét tömbje felfelé kapaszkodott a lejtőn. A reflektorok fénycsóvái most megremegtek, és lassan szétváltak, lesiklottak a körtéről. Végül már csak kettő irányult rá, két oldalról. Az őrnagy önkéntelenül számolni kezdett. A sötétség megtelt emberi hangokkal, terepjárók berregtek az úton, emberek gázoltak át a füvön nagy kézi lámpákkal; valaki a távolban parancsot kiáltott, újra meg újra, a dinamók sivítottak, aztán tompa dördülés hallatszott.

Az őrnagy erőltette a szemét, de nem látott semmit. A dördülés megismétlődött. Tízig számolt egy-egy lövés között, de a torkolattüzet nem látta. Biztosan a domb takarja, gondolta. Vas csikordult, az őrnagy éppen hogy elugrott a traktor elől, amely valami ormótlan, magas gépet vontatott. Légvédelmi reflektor csövén csillantak meg a távoli fények. A tank még mindig tüzelt. Most emberek csapata gázolt át a füvön, sárfoltos lámpákkal; a rendezetlen sor vége felől kiáltások hallatszottak, az emberek szájról szájra adtak valami hírt, majd terepjárók vágtak a csapat elé, a sofőrök is kiabáltak, de az őrnagy semmit sem értett.

– Mi van? Mi van? – kiáltotta.

– Nem fog rajta! Nem fogja az ágyúgolyó! – felelték többen is a sötétségből, csalódott vagy szomorú hangon.

Már túlhaladt rajta a zsivaj, de még mindig hallotta a kérdéseket és a választ:

– Nem fogja a golyó!

Reflektor vakította el, a kocsiból kiszólt valaki:

– Felszáll, őrnagy úr?

A sárhányót végigtapogatva rátalált az ülésre, felkapaszkodott, lábát oldalt kilógatta, mint a többiek. A kis terepjáró megingott, elindult. Az árokban elakadt, néhány katona majdnem leesett, a többiek a gallérjuknál, derékszíjuknál fogva tartották őket, s nagyokat nevettek. Felbődült a motor, aztán a kocsi nagy nehezen felzökkent az útra.

Az őrnagyot, most először egész este, lenyűgözte a gyönyörű látvány: a csillagos égbolt alatt elterülő dimbes-dombos táj, tele mozgó fénypontokkal, repülőgépek zúgásával, és nem messze, két fénycsóva metszéspontjában a ragyogó kristálycsepp. S ezt a pompás képet a tank lövegének ismétlődő, tompa, közömbös dördülései festették alá.

Az út szélén, a félrehúzott nyárfatörzsek között forgalmisták jelezték zöld lámpákkal a szabad utat. Másutt a rönkökre akasztott piros lámpák figyelmeztettek az akadályra. A terepjárók, teherautók, kétéltűek oszlopa időnként megállt.

– Mi van? Mi van? Gyerünk! – kiabálták hátulról.

Senki sem válaszolt. Szabad jelzés – továbbdöcögtek. Egy fél kerékkel árokba szorult személyautóból gyerekfejek kandikáltak ki, az apa a járőrparancsnokkal vitatkozott, aki fáradtan ismételgette: „lezárták az utat, lezárták az utat”.

Egy kanyar után újabb dugó.

– Mi van? Megyünk vissza? – kérdezte egy fiatal hang.

– Megyünk nyaralni! – kiabálták vidáman a magas teherautóról. Valaki nótára gyújtott, rákiabáltak, elhallgatott, majd egy katona lekiáltott a raklapról:

– Evakuálás! Fusson, ki merre lát!

– Miért? Miért? – faggatta a fiatal hang.

– Mert bombázás lesz, világos?

A gépkocsioszlop hirtelen felgyorsult, fehér karszalagos, fehér sisakos motorosok terelték. Vakító fény pásztázta a kocsikat, a fákat, az elvakított emberek dühösen kiabáltak, a sofőrök dudáltak. A forgó fénycsóva fölemelkedett, egy magányos felhőre tévedt, majd ismét az utat ragyogta be, autók zöld tetejét, fejekkel teli csapatszállító kocsikat. Egyszerre csak megállt – az őrnagy néhány másodpercre megpillantott egy lassan haladó, nyitott személyautót. Magas férfi ült benne, térdei között ezüstfejű sétabottal, és elcsigázott hangon hajtogatta: „ezek őrültek, őrültek, bombázni akarnak, ezt nem hagyhatjuk…”

A maga elé motyogó, a kísérteties fényben ezüst hajú, fekete-fehér alak mellett fiatalabb emberek ültek. Ők nem szóltak semmit, egyikük a kabátjával letakart csomagot tartott az ölében. Mind fekete szemüveget viseltek – vakok csapatának tűntek, sápadtan, mozdulatlanul a reflektorfényben. A fénycsóva megrezzent, továbbsiklott, az autó sötétbe borult. Aztán kialudt a reflektor, a hirtelen sötétségben víz alatti lidérceknek tűntek az autók lámpái. Az őrnagy a kezébe temette arcát, és tehetetlenül zötykölődött a rázós kocsiban.

Egyszerre csak felkapta a fejét.

A tank beszüntette a tüzet – vagy túlságosan messze volt. A városkába értek, a járdák tele emberekkel, a nyitott ablakokból rádió szólt. A gépkocsioszlop elkanyarodott, fehér derékszíjas motorosok siettették, valahol egy kamaszhang kiabálta: „Rendkívüli kiadás! Körte zuhant le Münchenben is! Rendkívüli kiadás!”

Fent, a magasban elzúgott egy repülőgép.

III

Maurell a harmattól vizesen esett be a lakásba, térde csupa hamu és agyag, cipőtalpáról fűszálakat tépkedett le az előszobában. A foxi körültáncolta, vígan dobolt rövid farkával a szekrényajtón, aztán egyszerre csak megtorpant, a gazdi lábához lapult, hevesen szaglászta – s egyre jobban felborzolódott a szőre. Maurell felesége csodálkozva nézte.

– Drágám – mondta Maurell –, azonnal mennem kell! A professzorral. Ezek hajnalban bombázni akarnak, érted? Mennem kell a professzorral – ismételte. – Tudod, gyönge a szíve…

– Megint becsapódott egy olyan gömb – mondta az asszony. – Mi ez, George? Mit jelent ez?

– Nem tudom. Senki sem tudja! Valami… valami az űrből, a csillagokból. Érthetetlen! Láttad?

– Láttam. A tévében.

– Akkor tudod, milyen.

– Mutatták azt a… szobrot. Az utolsó pillanatukat, mielőtt meghaltak, ugye?

– Igen. Úgy látszik.

– Mit akartok tenni?

– Először is megakadályozzuk, hogy őrültséget kövessenek el ezek a… ezek a… Tudod, milyenek: előbb lőnek, aztán kérdeznek. Reggel bombázni akarnak. A professzor azt mondta, az egyik fejes atombombát emleget. Ha a közönséges bomba nem használ.

– De mi olyan sürgős? Miért akarják rögtön elpusztítani? Lehet, hogy… Ide figyelj… lehet, hogy a gömb alatt van… valami?

– Hogyan? – kapta fel a fejét Maurell. – A gömb alatt? Mire gondolsz? Lövedék? Űrhajó? Nem, nincs alatta semmi. Szondáztuk a talajt. A gömb egyébként nem is gömb, ahogy már nevezik, hanem inkább körte, csak háromméternyit mélyed a földbe. Az anyaga mindenütt ugyanaz. Üvegszerű, de a gyémántnál is keményebb. A tetején volt egy nyílás, de néhány óra múlva bezárult. Addig gőzt eregetett. Vettünk mintát belőle. Most elemzik. Az aljából hengeres nyúlványok ágaznak el hatfelé…

– Gyökerek?

– Hát, talán. De édesem, rohannom kell! Csomagolok. Nem tudom, mikor jövök vissza. Remélem, holnap este.

Az asszony pillantása megállította.

– Mi van?

– A másik gömb, George…

– Mi van vele? – Átölelte az asszonyt. – Hallottál valamit? A rádióban? Csak azt tudom, hogy Oberammargau környékén zuhant le. Az újság három sort írt róla. Te mit tudsz?

– Semmi újat. Csak… lesz még több is?

Maurell elengedte az asszonyt, tett-vett a szobában, ingeket rakott a bőröndjébe, majd hirtelen megállt, egy törölközővel a karján.

– Lehetséges – mondta. – Lehetséges.

– Akkor mi ez? Te mit gondolsz? Mit mond a professzor?

Csöngött a telefon. Az asszony felkapta a kagylót, aztán átadta Maurellnek.

– Halló! Professzor úr? Igen, már éppen indulok. Tessék? Nem kell? Hová? Önhöz? Az intézetbe? Most? Jó! Negyedóra múlva ott leszek.

Letette a kagylót.

– Intézeti ülés. Ilyenkor! Hány óra? Még csak tizenkettő? Azt hittem, több. Mindegy… A bőröndért majd később beugrom. Talán nem is lesz rá szükség. Nem tudom. Nem tudok én semmit…

Homlokon csókolta feleségét, és elrohant. A kutya megmorogta a folyosón.

Az üres éjszakai buszból már messziről látta az intézetet a tóparti dombon, a régi erőd alatt. Az épület minden ablaka sötét volt, de az asszisztens tudta, hogy azon a fronton csak a könyvtár és a szinte sohasem használt aula van. A kovácsoltvas kapu mögött, az udvaron sok autó állt. Megkerülte az épületet. Hátul, a nagy kertben, a szökőkút sellője tétlenül és csupaszon árválkodott a sötétben. A hátsó lépcsőn ment fel. Köhécselést, zsibongást hallott. A folyosón valaki a telefonba beszélt:

– Nem, nem lehet. Nem megyek vissza. Most nem. Semmi konkrétat nem tudok mondani.

Megismerte Trevorst, akinél matematikai analízist hallgatott. Bement a kisterembe. Vinnel, az ősz, szürke, kopasz fejek tömör koszorújában valami csillogó tárggyal hadonászott:

– Ha ez nem elég bizonyíték, akkor fáradjanak a vetítőterembe!

Utána zúdultak. Székeket húzogattak, egy fölborult, mindenki egyszerre beszélt. Maurell tanácstalanul álldogált. A professzor észrevette.

– Megérkezett, pompás! Majd segít.

A vetítőterem közönséges szoba volt, sötétítő függönyökkel. Ülőhely csak a jelenlévők felének jutott, a többiek az ajtóban és a falnál álltak. Vinnel fölemelte a kezét. Csönd lett.

– Tisztelt kollégák, ez a film négy óra alatt készült. Amíg a katonák ki nem rúgtak minket, Termann kolléga három másodpercenként forgatott hatvan méterről.

– Miért olyan messziről? – kérdezte valaki.

– Biztonsági okokból – felelte a professzor. – Természetesen fogalmunk sem volt róla, mi lesz a filmen. Az előhívás nemcsak hogy tábori körülmények között történt, hanem örökös veszekedés közepette, ugyanis folyton el akartak zavarni bennünket… No jó, ez most nem fontos. Termann kolléga! – emelte fel a hangját. – Mehet!

A professzor leült, Maurell nem láthatta az ajtóból, de a filmnézéshez jó helyen állt. Sötét lett, felzümmögött a vetítőgép, beállt a kép. Majdnem az egész vásznat betöltötte a körte.

A felvétel nyilván teleobjektívvel készült, bár ezt a professzor nem említette. A kép kiélesedett, és ha esős volt is, jól látszott a körte és a belseje. Csend volt a teremben, csak a székek nyikorogtak. Maurell figyelmesen nézte a vásznat, felismerte a körtébe zárt fehér alakokat. Éppen váltott a kép, amikor észrevette a mozgást.

A fiú és a lány, a rövidülésben látott kettős szobor, egyszerre csak megmozdult. A lány lassan, nagyon lassan hátrahajtotta fejét, s megmutatta az arcát. Tompa sóhajtás futott át a termen. Arc helyett lapos maszkot viselt a fehér alak. Maszkjáról kövér, polipszerű cseppek folydogáltak. Nem fehér korallnak vagy kőnek tűnt már a szobor – inkább a hűlő üveghez hasonló, sűrű masszának. A lány elfordította fejét, míg el nem érte a bokor ágát, a végtelenül lassú szellőben ringó ágat, s az ág végén a gömbölyű, fehér gyümölcsöt. Aztán a két emberi fej milliméterről milliméterre ismét összesimult, jól látszott a két mellkas finom emelkedése és süllyedése is – mintha lélegezne a fiú és a lány. Aztán megint távolodott egymástól a fejek két fehér gömbje, de most a fehér massza nem vált egészen szét. A két arc között vékony, szakadós szálak maradtak, szétpattanva golyócskákba gömbölyödtek, majd lassan elnyelte őket az arcot helyettesítő maszk. A lábak is mozogtak közben, s a lány hajlékony, fehér keze a fiú fejéről a tarkójára siklott – majd harmadszor is szelíden összeért a két fej, s a csókolózás gyöngéd mozdulata oly természetes volt, hogy a teremben valaki felkiáltott.

Esőssé vált a kép, bizonytalan foltok remegtek a szürke háttérben. Egy pillanatig üresen világított a vászon, majd elsötétült, és a szobában kigyulladtak a lámpák.

– Fáradjanak vissza a terembe! – kiáltotta a professzor, és felállt. Sápadt volt, mint mindenki a vetítőben, pedig biztosan látta már ezt a képet, nem is egyszer.

– Ilyen rémségeset még sohasem láttam! És teljesen érthetetlen – mondta valaki Maurellnek.

Ő nem sietett kifelé. Lassan kiürült a szoba. A vetítőfülkéből kijött Termann doktor, ingujjban. Homlokán veríték csillogott.

– Láttad, George? – karolta át Maurellt.

Maurell bólintott.

– A professzor… mit mondott erről?

– Semmit. Legalábbis nekem. Gyere, kezdik!

A teremben már mindenki leült, nem maradt szabad hely, hát megálltak a nehéz zöld bársonyfüggöny előtt. Valami megütötte Maurell karját. Odanézett, de csak a függöny bojtja volt.

– Itt fekszik az asztalon minden adat, amit sikerült összeszednünk – kezdte a professzor. – Fotók, mérések, analízisek, minden. Mielőtt áttekintenénk az anyagot, amelynek feldolgozása hetekig fog tartani, felolvasnám bajor kollégánk most érkezett üzenetét…

Felmorajlott a terem.

– Mohnegger doktor táviratozott, ő vezeti a kutatásokat Oberammargauban. Rögtön kapcsolatba léptem vele, amikor hírt kaptunk a második gömbről. Mmmm… – mormolta a professzor, átfutva az első mondatokat. – Igen, itt jön a lényeg. „A Földön kívüli eredetű test helyi idő szerint nyolc óra negyvenkor zuhant le”. Tehát korábban, mint a miénk! – pillantott ki a teremre szemüvege fölött. – „Szavahihető megfigyelők észlelték, a helyi meteorológiai állomás munkatársai, akik szélmérést végeztek. Az izzó bolid délkeleten tűnt fel, görbét írt le az égbolton, és délnyugaton tűnt el a megfigyelők elől.” De még nincs vége! – vetette közbe a professzor, és folytatta: – „A test, amelyet…” satöbbi…..egy Jürgen Pohl nevű gazda földjén csapódott be, előzőleg kidöntve a ház északi sarkától 116 méterre álló öreg hársfát, melytől 38 méterre fúródott a földbe, pontosan a…”, ez nem fontos, tangenciális pálya, a beesés szöge, ezt kihagyom, de most figyeljenek: „A becsapódás helyén szabályos kör alakú krátergyűrű keletkezett, amelyből füst tört fel. A füst fekete színe idővel piszkosszürkébe, citromsárgás szürkébe, tört fehérbe, végül hófehérbe ment át. A füstoszlop becsült magassága…”, mindegy. Igen. Most a tűzvész leírása következik, az egész tanya leégett, az emberek megmenekültek, elpusztult öt sertés, köztük két malac…

– Milyen fajtájúak? – kérdezte egy kövér mókamester, de senki sem törődött vele.

– Két tyúk… egy liba… igen. Aztán: „A becsapódás helyét közvetlenül megfigyelte az onnan 480 méterre, a pataknál táborozó cserkészcsapat…”, igen, igen – hajtogatta türelmetlenül a professzor, átfutva az oldalakat, s az asztalra téve, amit már elolvasott –, no, itt van! Szóval a cserkészek azt mondják… itt most előbb külön-külön jellemzi a fiúkat, a megfigyelőképességük szempontjából, aztán: „Amikor a füst eloszlott, láttam…” Elnézést, nem mondtam, hogy a fiúk fél kilométerre voltak ugyan, de kettőnek távcsöve volt, szóval: „láttam egy szivárványszínekben játszó, fénylő gömböt vagy buborékot, amely egyre magasabbra nőtt ki a földből, közben arányosan tágulva, mintha valaki felfújná”… „ez több mint egy óráig tartott. Ezalatt odaérkeztek más megfigyelők is, a meteorológiai állomás munkatársai, turisták…”…..a tűzoltók közben már eloltották a tüzet”… igen…..rendőrkordont állítottak fel…”… no és most jön a gömb tartalma! – jelentette be izgatottan a professzor, s megnyalta kiszáradt száját. – „Belsejében a kiégetett csontéhoz hasonlóan tompa fehér színű, ismeretlen összetételű, homályos anyag…”, igen, a megfigyelést nehezítette a massza réteges szerkezete, a rétegeket a jelentés tüzetesen leírja. A pontosság kedvéért…

– A pontossággal semmi hiba! – A kövér megint nem bírta ki viccelődés nélkül.

– …ugyancsak részletesen, külön-külön ismerteti a buborékban észlelt alakzatok, nevezetesen egy malac és egy anyakoca testrészeit, továbbá az ól falának darabjaként azonosított, határozottan kirajzolódó formát. Olvasom tovább: „a második anyakoca tökéletes mása…”, „két tyúk formájú alakzat”… „valamint körülbelül 17 centiméterrel a kéttagú csoportnál följebb, az üveges alapanyagba ágyazódó, hasonlóan fehér, kis testű, kitárt szárnyú madár, valószínűleg cinege.” … „Lehetséges, hogy ez a madár a becsapódás pillanata előtt a becsapódás helyén tartózkodott, mivel a közelben…” Itt ornitológiai magyarázatok jönnek, számunkra nem fontosak. Nos, ennyi volt, amit fel akartam olvasni a kollégáknak – mondta a professzor, lerakva papírjait az asztalra.

– És most mi lesz? – kérdezte valaki a hátsó sorokból.

– Éppen arra kívántam rátérni. Derék hadseregünknek már megvan a válasza, az atombombát is beleértve. Attól tartok, az üveges anyag a nukleáris robbanást nem tűri olyan jól, mint a tüzérségi lövedéket.

– Tényleg lőttek rá? – hitetlenkedett valaki.

– Bizony. A páncéltörő lövedékek visszapattantak róla. Megtaláltak néhányat. A tudósoknak persze nem mutatták. Na, hagyjuk ezt! Ami minket illeti, még nem tudjuk a választ. Kínálkozik természetesen számos következtetés, de óvatosnak kell lennünk. A két eset alapján a következő kép rajzolódik ki. Ezek a testek rekonstruálni tudják a becsapódásuk környezetében lévő dolgok, élőlények, tárgyak másolatát. Itt számos kérdés vetődik fel. Hogyan csinálják? A leszálló test már eleve képes ilyen másolatok előállítására, vagy csak egy előkészítő folyamat után? No és elsősorban: milyen célból történik ez az egész?

Csend lett. Aztán a matematikus szólalt meg:

– Azért jöttünk össze, hogy kutatási tervet készítsünk, és az illetékesek elé terjesszük, nem igaz? Természetesen lehet, hogy nem hallgatnak ránk… mindig csak annyit hallgatnak meg a mondókánkból, amennyire szükségük van. Eléggé valószínű, hogy a dertexi gömböt megsemmisítik. Ott van azonban a másik, Oberammargauban, tehát odamehetnénk, legalább néhányan, ha a németek józanabbak a mi hatóságainknál…

– Úgy van. Helyes! – mondta Vinnel. – De még mást is elmondanék. Mégpedig azt, hogyan látják a helyzetet a katonák. Ok úgy vélik, invázióra kell számítanunk.

– Invázióra?!

– Igen. Ez a hipotézis, őszintén szólva, éppen olyan jó, mint bármely másik, hiszen valójában nem tudunk semmit. A minisztérium a bajor gömbről szinte pontosan ugyanakkor szerzett tudomást, amikor a miénkről. További leszállásokra számítanak, és felkészülnek minden földet érő objektum megsemmisítésére.

– Holott a gömb nem mutat semmilyen aktivitást? – kérdezte az első sorban egy magas férfi, negatívokat nézegetve.

– Hát… ahogy vesszük. Az a tiszt, aki a szemem láttára megérintette, meghalt.

– Mi a halál oka?

– Sokk. Az orvosok szerint. Kísérleteztünk. Minden állat, amely csak egy pillanatra is hozzáért a gömbhöz, elpusztult. Sokkos tünetekkel.

– Áramütés?

– Nem, inkább anafilaxiás sokk. Véralvadás. A fehérje kicsapódik a plazmából. Mint a nagyfrekvenciás rezgések hatására.

– Radioaktív a gömb?

– Nem.

Hosszabb csend állt be.

– Ön szobrokról beszélt, professzor úr – szólalt meg a falnál egy műtéti sebhelyes arcú, karcsú, kopasz férfi. – Csakhogy ezek a szobrok… mozognak. Láttuk a filmen. Úgy tűnik, az objektum, amikor földet ér, nem csak a tárgyakat vagy élőlényeket… embereket… figyeli meg, hanem a mozgásukat is. Vagyis a megfigyelés közben… a másolás közben… akárminek is nevezzük a folyamatot, az emberek még éltek. Lehetséges, hogy a haláluk nem függ össze a másolással, egyszerűen közel voltak a becsapódáshoz. Megölhette őket a léglökés vagy a hő.

– Laars professzor, nem ilyen egyszerű a dolog – vitázott a matematikus. – A becsapódó meteoritok közönséges meteoritok, általában sohasem okozzák ember vagy állat halálát. Mégpedig azért, mert a Föld felszíne rendkívül nagy és üres a rajta mozgó élőlények testének felszínéhez képest. Statisztikailag teljesen valószínűtlen, hogy a meteorit egy élőlényt találjon el, vagy a közvetlen közelében csapódjon be. Ennélfogva nem tűnik puszta véletlennek, hogy az egyik gömb két ember mellett, a másik egy tanyánál ért földet. Ha így történt, akkor a gömbök nem élettelen égitestek módjára mozogtak, hanem irányított vagy célra vezérelt objektumok módjára.

– Ez igaz lenne, ha tudnánk, hogy csak ez a két gömb ért földet – kontrázott Laars. – De hátha, mondjuk, száz gömb zuhant le 48 óra alatt, négyötödük az óceánba, hatoduk lakatlan vidékre, és csak kettő olyan helyre, ahol észlelhették?

– Akkor várni kell, amíg valahol a vadonban is találnak ilyen gömböt.

– Úgy van. Csak az a baj, hogy nem tudni, hol keressük…

– Hallgassuk meg a rádiót! – javasolta a professzor. – Fél három van. Talán lesznek hírek a bombázásról.

– Már éjszaka bombáznak?

– Igen. Sürgős nekik! Ámbár nem biztos, a döntések folyton változtak. Maurell, idekapcsolná a rádiót a hangszóróra?

Maurell kiment. Némi recsegés után megszólalt egy öblös férfihang:

– …a gödörbe trotiltöltetet helyeztek, ennek méretét nem közölték. Az utászok a szemközti dombokról hajtották végre a robbantást. A gömb a levegőbe repült, majd legurult a völgybe. Jelenleg nagy erőkkel vizsgálják.

A bemondó szünetet tartott, majd folytatta:

– Müncheni tudósítónk jelenti: az Oberammargauban lezuhant gömb vizsgálata nagy erőkkel folyik. Hat tudományos kutatócsoport utazott a helyszínre. Különböző energiahatásoknak vetik alá a gömböt, mérlegelik elszállításának lehetőségét is, hogy a városban rendelkezésre álló műszerapparátust is bevethessék. A gömb tömege a német tudósok becslése szerint 190 és 220 tonna között lehet. így a szállítás problémája nem oldható meg egyhamar.

Újabb szünet, papírlapok zizzenése. A szünet hosszúra nyúlt.

– Most érkezett a jelentés – szólalt meg izgatottan a bemondó –, hogy az amazonasi kutatóútról visszatérő tudóscsoport egyik tagja, Giacomo Caelli, szenzációs bejelentést tett Rio de Janeiróban. A Putumayo torkolatánál, az esőerdő egy felperzselődött részében kiégett kráterre bukkantak, amelynek mélyén nagy üvegtömb fekszik, ismeretlen okból elpusztult állatok tetemei között. Az áttetsző tömbben az elpusztult ragadozók, madarak és rovarok másai láthatók. Megfelelő eszközök hiányában Caelli nem vizsgálhatta meg az objektumot, csak fotókat készített. Ezeket televíziós adásunkban mutatjuk be reggel nyolc óra harminckor. Bejrút. Összeült a politikai…

A hangszóró egy kattanás után elnémult.

– Most már többet tudunk! – állt fel a professzor. – Úgy vélem, Laars kollégának igaza van. Meg kell várnunk a további leleteket.

– És mi ez, az elpusztult állatok másaival? – kérdezte valaki.

– Hogyhogy, hát nem mondtam? Persze! Elnézést, kollégák! Ott, ahol az a szerencsétlen tiszt hozzáért a gömbhöz. Létrejött a keze negatív lenyomata, tükörkópiája. A rajzolat a felszín közelében a legélesebb.

– A hadsereg már elég sokat tudhat – mondta valaki –, ha sikerült a gömböt felnyitniuk…

– Nem valószínű, hogy sikerült – felelte Vinnel. – Azzal már eldicsekedtek volna. És most, uraim, állítsuk össze a kutatási tervet…

IV

A sajtókonferencia a végéhez közeledett. Már nem villogtak a vakuk. A riporterek és külföldi tudósítók hada a falnál álldogált, némelyik le is ült a pódium elé, annyira elfáradt. Már nemigen jegyzeteltek, csak néhány mikrofont tartottak a Rendkívüli Bizottság sajtófőnöke elé. Mindenkit elárasztott a tudományos anyagok lavinája. Hegyekben álltak az asztalon a táblázatok, színképanalízisek, hossz– és keresztmetszetek, színes grafikonok, összehasonlító ábrák, meg a citromsárga kötetek, amelyek a bizottság jelentését tartalmazták. Mindegyik riporter kapott ilyen könyvet, de csak a bátrabbja lapozott bele. Elég volt, amit Haines doktor mondott.

Mégpedig az, hogy a gömbök csak négy napig hullottak. Ismerték már a jelenség szórását, a becsapódások energiáját, az úgynevezett „szivárványos buborék” keletkezésének mechanizmusát, tudták, hogy az anyagcsere rendkívül gyors formájáról van szó. A földet érő objektum – bár nem növény, és nem állat – él. A becsapódó „petéből” robbanásszerűen létrejön a „magzat”, és rögtön körülveszi a szivárványos védőpáncél, amely minden támadót megéget. A tejszerű magot, amely a körte belsejében a központi vezérlő szerv, a laikusok számára a sejtmaghoz hasonlították. A robbanásszerű fejlődés szakasza után a körte anyagcseréje lelassul, tíz hónap múlva kezdődnek a regressziós tünetek – a belső képmások elmosódnak, aztán egyre sötétedő, hosszúkás cseppé állnak össze, a körte üveges húsa felszívódik, végül csak egy feketés göröngy marad az üres páncél alján. Ekkor már könnyű feltörni a héjat. Carrell és Kazaki professzorok kimutatták, hogy ez a két emberfej nagyságú, hosszúkás cipó, az úgynevezett „fekete fej” a báb állapotú csíra. Fejlődésnek akkor, és csak akkor indul, ha nagy sebességgel belelövik valamilyen szilárd akadályba. Csak az ilyen brutálisan kezelt csíra kezdi a magas becsapódási hőfokon átalakítani a környező anyagot azzá az üveges anyaggá, amelyből a következő körte kifejlődik. Ezen tények fényében fölöttébb valószínűnek látszott Vinnel hipotézise, amely szerint a körte az űrutazásokhoz, sőt a kozmikus katasztrófákhoz alkalmazkodott élőlény, tehát csak egyetlen nemzedéke fejlődhet ki azon a bolygón, ahová lezuhant, csíráinak pedig várniuk kell, akár milliárd évig, amíg a bolygót szétveti valamilyen kataklizma, s akkor a roncsok meteorrajába vegyülve továbbrepülnek a galaktika más vidékeire. A Harvard asztrofizikusai úgy vélték, a körte evolúciója vagy a kozmosz őskorában ment végbe – és a körte olyan életformát őriz, amely évmilliárdokkal megelőzte a fehérje alapú életet –, vagy a kozmosz olyan vidékén, ahol rendszeresek és gyakoriak a bolygókatasztrófák. A tudósok nem titkolták örömüket: a katasztrófákhoz nemcsak alkalmazkodó, hanem éppen azok jóvoltából tovább élő lény fölfedezése ékesszólóan bizonyítja, hogy az életfolyamatok bármilyen anyagi körülményekhez alkalmazkodni tudnak.

Ami a körték földi megjelenését illeti, azt rendkívül ritka, egyszeri eseménynek kell tekinteni. Ez az eltévedt raj valószínűleg évmilliók óta bolyongott az űrben.

Természetesen nem minden tudós vélekedett így. Laars professzor például úgy látta, hogy a körte az időszakosan felfénylő csillagok – a nagy fényerejű cefeidák, nóvák – bolygóinak tipikus létformája, s egyáltalán nem az űrutazáshoz alkalmazkodott, hanem a rendkívül magas hőmérséklet elviseléséhez. Valóban kiderült, hogy ha fehér izzásig hevítik a „fekete fejet”, máris elkezdődik a körte életfolyamata. Az ellentábor úgy találta, hogy ezek a kísérletek nem meggyőzőek. A laikus közönség számára azonban mindez aligha volt fontos.

Beszámolója után az újságírók száz kérdéssel ostromolták Haines doktort, de a lényeg mindig ugyanaz volt: miért készít a körte magja másolatokat a környező objektumokról?

Haines doktor lelkiismeretesen válaszolt. Ismét felsorolta a nagymolekulás mag tevékenységének fizikokémiai tényezőit, beszélt a fény szükséges hullámhosszáról, a modellezést katalizáló motívumokról. A körte életfolyamatai szempontjából teljesen mindegy, milyen formák alakulnak ki a magban, bizonyság erre, hogy ugyanolyan tüzetesen másol egy falat vagy bokrot, mint az ember alakját. Nem mindegy viszont, hogy miképpen mozog a cseppfolyós massza, mert annak keringése biztosítja a körte anyagcseréjét, s ezért tűnik úgy, laikus szemmel, hogy a körte vég nélkül ismételgeti két ember ölelkezését vagy egy madár szárnyának rebbenését.

Megint záporoztak a kérdések. Hogyhogy a körtének mindegy, milyen alakot ölt a magja? Akkor miért a környezet formáit utánozza, miért nem egyszerűen gömb vagy tojás alakú? A cseppfolyós massza cirkulációja miért nem egyszerű keringés, miért emberek mozgását imitálja, ha egyszer a forma olyan mindegy?

Haines doktor végtelenül türelmes volt. Pontosan elmagyarázta, miért nem befolyásolja a mag formája és a keringés iránya a Földön kívüli lény életfolyamatait. Idézte a kísérleti eredményeket: amikor minden formától mentes térben, zárt acélhengerben indították be a körte fejlődését, a mag pontosan kör alakú volt, mozgása csak egyenletes lüktetés. Végül leszögezte, hogy a tudomány csak leírja és általánosítja a tényeket, vagyis levezeti belőlük a természet törvényeit, semmi mással nem foglalkozik. Nem válaszol például olyan kérdésekre, hogy a Föld miért éppen a harmadik bolygója a Naprendszernek, és nem a negyedik, vagy hogy napunk miért a galaktika peremén és nem a közepén helyezkedik el, vagy hogy miért nincsenek rózsaszín hajú emberek. A Nap lehetne a galaktika közepén, lehetnének rózsaszín hajú emberek, a körtének lehetne kocka alakú magja. De nem így van. A tudományt ez nem érdekli. A tudomány azzal foglalkozik, ami van, és nem azzal, ami lehetne.

Felzúgott a terem. A tudományos lapok képviselői a biológiai célszerűségről kiabáltak – mindig azt kell keresni! Mások megint az előbbi kérdéseket variálták. Legzajosabban a napilapok riporterei zúgolódtak, előre látva, mekkora letolást kapnak a szenzációra éhes szerkesztőktől, ha ilyen üres blablával térnek vissza.

Haines doktor fölemelt kézzel várta, hogy a vihar elüljön. Akkor kijelentette, hogy ő mindent elmondott, amit a tudományos bizottság sajtófőnökeként mondhat. Magánemberként tökéletesen megérti, sőt részben osztja is a jelenlévők kételyeit. Idézhet más véleményeket is. Ammenhöpf doktor, a svájci protestáns teológus például azt mondja, az üvegkörték, éppúgy, mint az emberek, azért léteznek, hogy Isten akaratát teljesítsék, néki szolgáljanak, és Őt dicsőítsék a Teremtés aktusáért. Tehát az üvegkörte is azért ismételgeti az általa véletlenül megölt szerelmesek utolsó csókját, hogy Istennek szolgáljon, mert mindenki úgy szolgálja Őt, ahogyan neki megadatott. Ez nagyon következetes, ellentmondásmentes magyarázat, de mint általában minden magyarázat, nem abszolút, mert külső tényezőre hivatkozik, adott esetben a Teremtőre. A tudományhoz mindazonáltal nincs semmi köze, ahogyan a körték és emberek testét felépítő vegyületek képletének sincs a valláshoz semmi köze.

E szavak után a terem egy része elcsöndesedett, nagyobb része még hangosabban zajongott. Ezúttal különösen a tudományos munkatársak háborogtak, a biológiai célszerűséget emlegetve, néhány riporter pedig felkapta érvüket, és skandálni kezdte.

Haines doktor a megfelelő ember volt a megfelelő helyen. Megint fölemelt kézzel jelezte, hogy szólni kíván, s amikor szóhoz jutott, közölte, hogy a biológiai célszerűséget emlegető urak közül öten virágos inget viselnek, ami a létért vívott harc vagy a biológiai célszerűség szempontjából lényegtelennek tűnik. Tehát feltételezhetjük, hogy ezek az urak egyszerűen szeretnek virágos ingben járni. Ez nagyon jó magyarázat, mert az emberek és más élőlények tetteit nem mindig a biológiai célszerűség diktálja. Feltételezhetjük tehát azt is, hogy a körték szeretnek másolatokat gyártani a lényekről, amelyek közelében kora ifjúságukat töltik.

Forrongott a terem. Haines doktor – a többi tudós már rég eltűnt – olyan nyugodtan szedegette össze papírjait, mintha egyedül volna.

Úgy látszott, távozni készül az oldalajtón át. A riporterek hada elállta az ajtót. Haines doktor széttárta karját, és felkacagott.

– Jól van! Megmondom! – kiáltotta.

Csöndesedett a zsivaj.

– Kényszerhelyzetben vagyok – jelentette ki Haines. – Önök az igazságot akarják hallani. De két igazság van. Az első a komolyabb hetilapoknak szól. Az üvegkörtéket fejlett csillaglények termesztik botanikus kertjeikben, esztétikai célból. A körték a szobrászaik és portréfestőik. Éppen ilyen jó a másik igazság, amely a napi sajtónak szól, elsősorban a délutáni lapoknak. A körték, ezek a kéjenc űrlények, élvezetüket lelik a pusztítás aktusában, amely fogantatásuk aktusa is. Életük hátralévő részében az a fő élvezetük, hogy újra lejátsszák áldozataik végvonaglását. Ennyi!

Azzal fejest ugrott a tömegbe, aktatáskáját lengetve utat nyitott magának, és kisurrant az oldalajtón. A teremben akkora lárma tört ki, hogy az emberek a saját hangjukat sem hallották. Egy hátul álldogáló fiatalember, akinek a sajtóhoz semmi köze sem volt, csak kíváncsiságból jött el, kiszaladt, és a hosszú folyosón utolérte a kijárathoz igyekvő doktort.

– Uram! – kiáltott utána. – Kérem, uram!

– Mindent elmondtam – szólt hátra ridegen Haines.

A fiatalember mégis a nyomába eredt. Követte a kerten át, a kocsijáig.

– Kérem, uram – rimánkodott, míg a tudós az autókulcsát kereste –, én nem vagyok újságíró, én… én…

Haines az érdeklődés halvány szikrájával pillantott rá.

– Hát mit akar?

– Tudni akarom…

Haines vállat vont, és már nyitotta a kocsiajtót.

– Mindent elmondtam – ismételte.

– De hogy ön, ön, személy szerint…

– Én?

Haines fölegyenesedett. A fiatalember égszínkék szeméből határtalan, csodaváró bizalom sugárzott. Haines nem állta a tekintetét.

– Nézze, hiszen egyáltalán nem is arról a körtéről van szó – mondta.

– Nem a…

– Természetesen. Az igazi kérdés éppen úgy vonatkozik a növényekre, állatokra, emberekre, minden lényre. Általában eszünkbe sem jut, mert megszoktuk az életünket, úgy, ahogy van. Csak ha idegenek jönnek, másfajta lények, más formákkal, funkciókkal, akkor fedezzük fel újra a kérdést.

A fiatalember összerezzent.

– Azt, hogy mi értelme…

– Igen – bólintott Haines. – Tudja, fiam, a valóság se nem olyan naiv, mint a csillaglények kertjének meséje, se nem olyan hátborzongató, mint a szörnyeteg, amit kitaláltam, de néha éppen azért nem könnyű elviselni, mert erre a kérdésre megtagadja a választ… Ég áldja!

Becsapta az ajtót, s elhajtott. A fiatalember sokáig bámult utána, még akkor is, amikor a kocsi rég eltűnt a forgalmas utcán.

A BARÁT

Pontosan emlékszem, milyen körülmények között ismerkedtem meg Harden úrral. Éppen két héttel azelőtt lettem segédoktató a klubunkban. Nagy megtiszteltetés ez nekem, a klub legfiatalabb tagjának, gondoltam én akkor, ráadásul Egger úr, az oktató, mindjárt első ügyeletem alkalmával közölte: olyan értelmes srác vagyok, és olyan jól értek a ketyerékhez (így mondta), hogy egyedül is ügyelhetek. El is ment rögtön. Másodnaponként ügyeltem, négytől hatig. Az volt a dolgom, hogy műszaki tanácsokat adjak a klubtagoknak, továbbá kiadjam a kedvezményes vásárlásra feljogosító kártyákat, amennyiben az illetőnek nincs tagdíjhátraléka. Mondom, tetszett a buli, de hamarosan rájöttem, hogy feladataim ellátásához igazából semmi szükség a rádiótechnikai tudásomra, mert sohasem kérnek tőlem semmiféle tanácsot. Egy irodista is elég volna, de az pénzbe kerülne a klubnak, én meg társadalmi munkában ülök ott, semmi hasznom az egészből, sőt ellenkezőleg – anya folyton zsörtölődik, miért nem inkább otthon csücsülök, és vigyázok a kicsikre, míg ő moziba megy. Hát a két rossz közül inkább a klubot választom. Jó hely amúgy, a falak tele műszaki ábrákkal és színes plakátokkal, nem is látszanak a beázások, az ablak előtt meg régi rövidhullámú szerkentyűk virítanak az üveges tárlókban. Műhely is van hátul, a fürdőszobából alakítottuk át, ablaka nincs. Két ember nem dolgozhat ott egy időben, mert beleszaladna a másikba a fűrész. Egger úr, amint mondta, nagyon megbízik bennem, de annyira azért nem, hogy magamra hagyjon az íróasztal tartalmával; mindent kivesz a fiókokból, még üres papírt se hagy nekem, a saját füzetemből kell lapokat kitépnem. A pecsét a rendelkezésemre áll, de hallottam, amikor Egger úr említette az elnöknek, hogy nem ártana a fiókhoz láncolni a pecsétet.

Gondoltam, barkácsolással ütöm el az időt, Egger úr azonban megtiltotta, hogy ügyelet alatt a műhelybe menjek, mert, úgymond, jöhet egy besurranó tolvaj. Szamárság, hiszen a tárlókban is csak ócskavas van, de nem szóltam semmit, úgysem hallgat rám. Most már tudom, hogy átrázott, egyszerűen kihasznált, de az első hetekben még nem láttam ilyen tisztán.

Arra nem emlékszem, szerda volt vagy péntek, amikor Harden úr először beállított a klubba, de úgyis mindegy. Éppen egy tök jó könyvet olvastam, és dühös voltam, mert kiderült, hogy egy csomó oldal hiányzik belőle – törhetem a fejem, hogy ott mi történik, a végén talán meg se tudom, ki a gyilkos. Akkor hallottam, hogy valaki kopog. Ez elég fura volt, hiszen nyitva állt az ajtó. Régen, ugye, lakás volt a klubunk, ámbár, mondta egy tagtársam, olyan lerobbant lakás, hogy senkinek sem kellett. Mindenesetre kiszóltam, hogy „szabad”, mire belépett egy fickó, akit még sohasem láttam. A klubtagokat mind ismerem, ha nem is névről, legalább arcról. Megállt az ajtóban, és csak nézett rám, én meg vissza, így bámultuk egymást egy darabig. Akkor megkérdeztem, mit óhajt, és eszembe jutott, hogy égő lesz, ha netalán be akar lépni a klubba, mert Egger úr még formanyomtatványt sem hagyott itt.

– Ez a Rövidhullámú Klub? – kérdezte, noha klubunk neve ott állt böhöm betűkkel a kapun és az ajtón.

– Igen, kérem. Mit tetszik óhajtani? – kérdeztem, de mintha nem is hallotta volna.

– Elnézést… ön itt dolgozik? – tudakolta, majd két lépéssel beljebb óvakodott, és meghajolt.

– Én vagyok az ügyeletes – mondtam.

– Ügyeletes? – ismételte mélyen eltöprengve.

Mosolyra görbült a szája, megvakarta tokáját a kalapja karimájával (ennyire ócska fejfedőt még sohasem láttam), és félig-meddig lábujjhegyen pipiskedve, elhadarta mondókáját, egy szuszra, mintha félne, hogy közbeszólok:

– Ó, tehát ön itt ügyeletet lát el! Milyen fontos és felelősségteljes munka, nem sok ember büszkélkedhet ilyennel manapság ilyen ifjú korban, és ön igazgat itt mindent, ejha! – lendítette körbe a kalapját, mintha isten tudja, miféle kincsek volnának a szobában.

– Olyan nagyon ifjú nem vagyok – mondtam, mert kezdett a pasas idegesíteni –, de megtudhatnám, mit óhajt? Ön tagja a klubunknak?

Célzatosan tettem fel a kérdést, mert tudtam, hogy nem az. Zavarba is jött, megint az állát vakarta kalapjával, majd a kalapot a háta mögé dugva, nevetséges, pipiskedő járásával egyenesen odatipegett az íróasztalomhoz. Amikor bejött, könyvemet egy nyitott fiókba tettem, most pedig, látván, hogy nem szabadulok egyhamar ettől a kullancstól, térdemmel belöktem a fiókot, elővettem zsebemből a pecsétet, és üres papírdarabokat kezdtem rakosgatni, hadd lássa, hogy nem érek rá.

– Ó! Nem akartam megbántani! – kiáltotta, majd aggódva az ajtó felé sandított, és gyorsan visszavett a hangerőből: – Nem akartam megbántani!

– Volna szíves elárulni, hogy mit óhajt? – kérdeztem ridegen, mert már nagyon untam.

Fél kézzel az íróasztalra támaszkodott, a másikkal a kalapot fogta a háta mögött, és lehajolt hozzám. Most láttam csak, hogy jócskán benne van a korban, talán negyven is elmúlt. Messziről nem tűnt fel – az ilyen vékony arcú, jellegtelen szőkéken az őszülés sem látszik.

– Sajnos, nem vagyok a klub tagja – mondta. – Én… tudja, uram, én mélységesen tisztelem az ön szaktudását, meg a többi urakét, akik idejárnak, de sajnos, az én műszaki képzettségem a nullával egyenlő! Mindig gondoltam rá, hogy ezen változtatnom kellene, de sajnos, nem sikerült. Az életem… úgy hozta…

Keserveset sóhajtott, attól féltem, mindjárt sírva fakad. Kínosan éreztem magam. Nem szóltam semmit, nekiláttam pecsétet nyomni az üres papírokra. Nem néztem fel, pedig éreztem, hogy a pasas egyre közelebb dugja a képét. Hirtelen suttogni kezdett, nem is tudva, milyen hangosan:

– Tudom, hogy zavarok, mindjárt el is megyek… Csak volna egy… kérésem… Számítok az ön… számítok az ön megértésére… Aki ilyen fontos, ilyen felelős munkának szenteli drága idejét, önzetlenül, csakis a köz javát tartva szem előtt, az talán megért engem… Én… én merem remélni…

Agyamra ment a dumája, pecsételgettem a papírokat, és ijedten láttam, hogy mindjárt elfogynak. Mi lesz akkor? Mégse meredhetek az üres íróasztalra, felnézni meg nem akarok. Mit szövegel ez itt nekem?

– Ha volna olyan kegyes, és megengedné… ha megengedné… – ismételgette – én öntől egy… szívességet kérnék… Ó, igen, uram… a segítségét kérném. Nem olyan nagy dolog, uram, egy apróságot szeretnék kölcsönkérni… de jaj, még be sem mutatkoztam, engedje meg, Harden vagyok… Ön nem ismer, ó, hát persze, honnan ismerne…

– És ön ismer engem? – tudakoltam, a pecsétre lehelve. Harden úgy megrémült, hogy sokáig képtelen volt válaszolni.

– Véletlenül… – dadogta végül – véletlenül láttam önt egyszer-kétszer, amikor Itt volt dolgom… itt az utcában, nem messze… a szomszédban… De nehogy azt higgye… én igazán nem…

Lázasan hadart, mindenáron meg akart győzni, hogy igazat mond. Felforrt az agyvizem, de ő csak folytatta:

– Higgye el, uram, a kérésem… szinte szóra sem érdemes… Csupán annyit kérek, adjon nekem kölcsön, természetesen megfelelő biztosíték ellenében, egy bizonyos, csekély értékű holmit. Hiszen ez önnek semmi fáradságába sem kerül. A szóban forgó holmi egy… drót. Dugókkal.

– Tessék? – esett le az állam.

– Drót, dugókkal! – kiáltotta szinte önkívületben. – Csak egy darabka, csak tíz… tizen… tizenöt méter, és nyolc dugó… nem… inkább mégis tizenkettő… ha lehet. Visszaadom, higgye el, hogy visszaadom! Ott lakom, uram, az önök utcájában, a nyolcban…

Honnan tudja, hogy én hol lakom?! – akartam kérdezni, de elharaptam a szót, és közönyt színlelve, csak annyit mondtam:

– Uram, ez nem drótkölcsönző! És minek ez a nagy felhajtás? Kaphat drótot minden elektrotechnikai boltban.

– Tudom! Tudom! – kiáltotta. – De értsen meg! Így jönni önhöz… rimánkodva… mint egy koldus… higgye el, roppant nehéz! De nincs más lehetőségem! Az a drót végtelenül fontos nekem! Szükségem van rá! Illetve… nos, jól van, bevallom… nem is nekem van rá szükségem. Másvalakinek. Egy bizonyos illetőnek. A… barátomnak. És ő… Tudja, uram, őneki… nem áll módjában. Neki… semmije sincs… – Megint attól féltem, sírva fakad. – Én pedig, sajnos, most… most éppen… drága uram, ilyen dugót csak tucatjával árulnak, hiszen ön is tudja. Ha volna olyan nagylelkű… Azért fordulok önhöz, mert nekem nincs… mert én senkit sem ismerek…

Tényleg kiborult a pasas. Sokáig meg sem bírt szólalni, csak zihált. Torkig voltam az egésszel, és már csak egyet akartam: megszabadulni az ürgétől, minél előbb. Persze mondhatnám egyszerűen, hogy nem adok drótot, és kész. De kíváncsivá tett. És egy kicsit talán meg is szántam. Végül is, miért ne segítenék rajta. Van a műhelyben egy régi dróttekercsem, a sajátom, ahhoz senkinek semmi köze. Banándugóm ugyan nincs, de az asztalon hever egy egész halom, senki sem számolja. Tény, hogy nem idegeneknek szánták, de most az egyszer kivételt tehetek.

– Várjon – mondtam.

Átmentem a műhelybe, hoztam drótot, banándugókat, csíptetőket.

– Jó lesz ez a drót? – kérdeztem. – Másfélét nem adhatok.

– Ó, istenem… én, én azt hiszem, éppen jó lesz…

– Mennyi kell? Tizenkét méter? Húsz?

– Igen! Húsz! Ha volna olyan kegyes…

Lemértem, csak úgy szemre, húsz métert, leszámoltam az asztalra a dugókat. Mindent zsebre rakott. Eszembe villant, hogy Egger úr, ha tudomást szerez a dugókról, balhé lesz a klubban. Nekem nem szólna, az tuti, csak fúrna a hátam mögött, kiismertem már: gyáva intrikus, bajkeverő.

– Fiatalúr… – motyogta Harden, lassan hátrálva az íróasztaltól – azaz bocsánat… uram… ön nagy jótéteményt hajtott végre. Tudom, otromba viselkedésem… ahogyan rátörtem önre… rossz benyomást kelthetett, de biztosítom, biztosítom, létfontosságú ügyről van szó! Higgye el, nem holmi csalóval áll szemben! Tisztességes ember vagyok jómagam is. El sem tudom mondani, milyen nehezemre esett idejönnöm, de éltetett a remény… és nem csalódtam. Ó, milyen vigasztaló ez!

– Szóval kölcsönnek tekintsem ezt az ügyletet? – kérdeztem.

Arra gondoltam, ha nem hozza vissza idejében a dugókat, pótolom a sajátomból.

– Természetesen, csupán kölcsön – húzta ki magát régimódi méltósággal. Kalapját a szívére tette. – Én, illetve… én nem számítok… A barátom minden bizonnyal hálás lesz önnek. Ön… el sem tudja képzelni, mit jelent az ő hálája… Ha jól sejtem, ő egyenesen…

Meghajolt.

– Nemsokára visszajövök, hogy köszönetünket kifejezzem. Hogy pontosan mikor… azt a jelen pillanatban, sajnos, nem tudom megmondani. Értesítem majd, ha megengedi. Ön… elnézést… minden második nap itt van?

– Igen – mondtam. – Hétfő, szerda, péntek.

– És elképzelhető volna, hogy egyszer… valamikor… – kezdte nagyon halkan.

Rávillant a szemem, ettől nyilván megijedt, mert nem folytatta, csak meghajolt, előbb kalap nélkül, majd kalapban, és elment.

Egyedül maradtam, és volt még majdnem egy órám, de nem ment az olvasás, lecsaptam a könyvet. Kizökkentett a kerékvágásból ez az ürge. Szegény, mint a templom egere, az látszik. A cipője fényesre pucolva, de olyan ócska, hogy siralom ránézni. Zakóján lelógnak a zsebek, mintha folyton súlyos tárgyakat hurcolna bennük. Ezzel én is így vagyok egyébként. Két dolog volt a legfurcsább, és mind a kettő velem függ össze. Harden úr azt mondta, hogy látásból ismer, mert véletlenül itt volt dolga a klub közelében – ami lehetséges, de miért olyan rémülten magyarázta? Aztán meg kiderül, hogy a mi utcánkban lakik. Ez már túl sok a véletlenekből. Ugyanakkor nyilvánvalóan nem az a link, hazudós típus. így morfondíroztam, és érdekes módon csak később jutott eszembe, hogy egyáltalán mire kellhet neki a drót. Harden úr igazán nem az a barkácsolós fajta. Mondta is egyébként, hogy nem neki kell a drót, hanem a barátjának. Ez az egész sehogy sem áll össze.

Másnap, iskola után, elmentem megnézni a nyolcas házat. Csakugyan ott állt a neve a lakók listáján. Szóba elegyedtem a házmesterrel. Gyanússá válni nem akartam, hát kiötlöttem egy mesét, hogy Harden úr unokaöccse gyenge matekos, felkértek korrepetálni, csak nem tudom, mennyi lóvé néz ki a dologból. A házmester azt mondta, Harden úr a belvárosban dolgozik egy nagy cégnél, hétkor indul a melóba, s háromkor jön meg. De az utóbbi időben változott a helyzet, később jár haza Harden úr, sőt még éjszakára is kimaradozik. A házmester kérdezte is egyszer, mi van, Harden úr azt mondta, túlórázik, éjszakai műszakot vállal, mert gyűjti a pénzt az ünnepekre. No de semmi jele, hogy többet keresne, mesélte a házmester, szegény Harden úr ugyanolyan ágrólszakadt, mint volt, még a házbérrel is elmarad újabban, ünnepi vacsorát egyáltalán nem rendezett, még egy moziba se ment el. Melyik cégnél dolgozik, azt sajnos nem tudta a házmester. Túl sokáig nem akartam faggatózni. Ami azt illeti, sokkal okosabb nem lettem.

Be kell vallanom, türelmetlenül vártam a hétfőt, mert valami azt súgta, hogy izgalmas ügybe keveredtem, bár gőzöm sincs, mi lehet az. Találgattam, mi az ábra, mindenféle változatot végigzongoráztam, lehetne például Harden úr feltaláló vagy kém, csakhogy egyik szerep sem illik a személyiségéhez. Lefogadom, hogy a diódát a pentódától nem tudja megkülönböztetni, kémkedésre pedig végképp alkalmatlan.

Hétfőn már korábban bementem a klubba, tűkön ültem két óra hosszat, de Harden csak az utolsó percben állított be. Ünnepélyes arccal meghajolt, kezet nyújtott, majd átadott egy takaros fehér csomagocskát.

– Jó napot, fiatalúr! Örülök, hogy még itt találom – mondta. – Meg akartam köszönni a jóságát. Nagyon nehéz helyzetből mentett ki. – Olyan mereven szónokolt, mintha előre betanult szöveget mondana. – Itt van mindaz, amit volt szíves kölcsönadni – mutatott a csomagra.

Letettem a cuccot az asztalra. Álldogáltunk, Harden úr még egyszer meghajolt, olyan mozdulatot tett, mintha menni akarna – de maradt.

– Szóra sem érdemes, semmiség volt – mondtam végül, hogy szóra bírjam. Azt gondoltam, erre tiltakozni kezd, de csak nézett rám komoran, és kalapja karimájával többször is megvakarta állát. Észrevettem, hogy a kalapot nyilván gondosan tisztogatja, bár nem sok eredménnyel.

– Mint tudja, uram, nem vagyok a klub tagja… – kezdte, majd hirtelen az íróasztalhoz lépett, letette kalapját, és fojtott hangon a lényegre tért: – Hogy is merném ismételten zaklatni önt? Már így is oly sokat tett értem. Mindazonáltal, ha volna kegyes rám áldozni még öt percet… nem többet, ígérem… Nem anyagiakról van szó, dehogy, isten őrizz! Csak, tudja, uram, nekem nincs meg a szükséges képzettségem, és nem boldogulok.

Fogalmam sem volt, mire akar kilyukadni, de fúrta az oldalamat a kíváncsiság, hát készségesen bólogattam:

– Szívesen segítek, ha tudok. Ez csak természetes!

De nem válaszolt, nem is mozdult.

– Valamilyen készülékről van szó? – próbálkoztam.

– Tessék?! Mit mond?! Honnan veszi… – dadogta rémülten, mintha valami szörnyűséget mondtam volna. Attól tartottam, mindjárt elszalad ijedtében.

– Hiszen ez nyilvánvaló – nyugtattam meg nyájas mosollyal –, ön kábelt és dugókat kért tőlem kölcsön, tehát…

– Ó, milyen éles eszű ön, igazán rendkívüli a logikája… – motyogta, de korántsem elismerően, inkább félelemtől remegő hangon. – Nem, szó sincs róla… illetve… ön talpig becsületes ember, ugye? Talán bátorkodhatom arra kérni, hogy… vagyis, ha volna olyan kegyes, és… egyszóval, ha szavát adná, hogy senkinek… hogy mindaz, amiről beszélünk, kettőnk között marad…

– Jól van – mondtam határozottan, és bátorítólag hozzátettem: – Sohasem szegem meg az adott szavam.

– Magam is így gondoltam. Igen! Biztos voltam benne! – suttogta, de borús képpel, nem nézve a szemembe. Ismét megvakarta az állát. – Tudja, uram… vannak… bizonyos zavarok. Nem tudom, mitől. Nem értem. Néha majdnem sikerül, aztán semmit sem értek.

– Zavarok? Vételi zavarokra gondol? Tehát ön…

Azt akartam mondani, „ön rövidhullámú rádiós”, de olyan rémülten rezzent össze, hogy inkább elhallgattam.

– Nem, dehogy… – suttogta. – Nem a vételről van szó. Úgy rémlik, ővele van baj. Ámbár, mit tudom én! Talán egyszerűen nem akar beszélni velem.

– Ki? – kérdeztem, végképp elveszítve a fonalat.

Körülnézett, aztán még halkabban folytatta:

– Kérem, uram, én elhoztam magammal! A tervrajzot. Mármint egy részét. Tudja, nekem tulajdonképpen nincs hozzá jogom, illetve… nem egészen van hozzá jogom, hogy bárkinek is megmutassam, de legutóbb engedélyt kaptam rá. Nem a saját ügyemben járok. Érti, uram? A barátom… róla van szó. Itt van ez a műszaki rajz. Ne haragudjon, ha silány, próbáltam én tanulgatni mindenféle szakkönyvből, de nem sikerült. Arról van szó, hogy ezt meg kellene csinálni, összeszerelni, pontosan így, ahogyan a rajz mutatja. A szükséges alkatrészeket én elhoznám. Nálam vannak, megkaptam már mindet. De én nem tudom összerakni! Az én kezemmel – mutatta vézna, sárgás, reszkető kezeit –, hiszen látja! Sohasem volt szerszám a kezemben, megfogni sem tudom, olyan suta vagyok. Ehhez érteni kell! És nagyon fontos a dolog! Életfontosságú!

– Talán megmutathatná a rajzot – mondtam, mivel zavaros fecsegéséből nem derült ki a lényeg.

– Ó, bocsánat… – makogta. Az asztalra tett egy rajzpapírt, és két kézzel eltakarta. – Becsukná az ajtót?

– Becsukhatom, már nincs ügyelet – morogtam. – Akár kulcsra is zárhatom.

Jó hangosan fordítottam meg a zárban a kulcsot, hogy lazítson a pasas. Aztán leültem az íróasztalhoz, és megnéztem az ábrát. Nem műszaki rajz volt. Egyáltalán semmihez sem hasonlított – legfeljebb valami ákombákom gyerekfirkához. Négyszögek, betűkkel, számokkal jelölve, összekötve. Talán telefonhálózat vagy elosztótábla, de olyan laikus macskakaparás, hogy égnek állt tőle a hajam. Sehol egy szimbólum. Kondenzátorok, tekercsek „természet után” ábrázolva, ahogyan egy ötéves gyerek lerajzolná. Értelme úgy sincs, mert nem tudom, mit jelentenek a négyszögek. De nicsak, vannak azért ismerős számok és betűk: katódlámpák jelzései. Összesen nyolc. Rádiókészülék mégsem lehet. Lent négyzetek, számokkal meg néhány görög betűvel, talán valami kód, vagy egyszerűen egy őrült firkálmánya. Elég sokáig nézegettem ezt a káoszt, Harden zihált a fejem fölött. Tudtam, ha tőle próbálok magyarázatot kérni, halálra rémül, és faképnél hagy, hát tovább kínlódtam a rajzzal. Ez itt, fent, talán egy erősítő. Amott 500 volt feszültség. Teljes zűrzavar az egész. Egy elektromérnök lázálma! Itt-ott jelek, amik talán a szerelőnek szólnak, például hogy milyen anyagból legyen az elosztólap. Emitt, oldalt, ferdén álló, soklábú négyzetek. Megkérdeztem Hardent, mi ez.

– Azok? Azok biztos a vásznak… – mutatott az egyikre, és csakugyan, bele is volt írva pici betűkkel, hogy „vászon”.

Hülyét kaptam tőle. Gőze sincs arról, hogy mit jelent az elektrotechnikában a leárnyékolás, odarajzolt egy pár mozivásznat! Ó, szent naivitás!

Ugyanakkor az alsó sarokban egy teljesen újfajta, szellemesen kapcsolt, nagyfrekvenciás szűrő mosolyog rám, ilyet még nem is láttam, friss találmány!

– Mondja – tudakoltam –, ezt maga rajzolta?

– Igen, én. Miért?

– Ez itt, ez a szűrő – kezdtem, mutatva a ceruzámmal, de Harden közbevágott:

– Kérem, én ehhez nem értek! Úgy csináltam, ahogy mondták. A barátom… nos, igen: az ő műve az egész… bizonyos értelemben.

Végre fény gyulladt az agyamban.

– Ön rádión kommunikál vele?

– Tessék? Nem, dehogy!

– Telefonon? – faggattam tovább kérlelhetetlenül. Harden úr reszketett, mint a nyárfalevél.

– Mire… céloz? – dadogta. Megtántorodott. Féltem, hogy elájul. Hoztam neki egy széket a műhelyből. Leroskadt. Mintha hirtelen megöregedett volna.

– Találkozni szoktak? – kérdeztem, s ő lassan bólintott. – Akkor miért nem ő segít?

– Ó, az lehetetlen! – sóhajtotta.

– Ha a barátja elutazott, beszéljen vele, kölcsönadom a rádiómat – mondtam, kíváncsian lesve a választ.

– Az nem megy! – kiáltotta. – Különben sem utazott el. Itt van a városban. Igazán!

– Akkor miért nem jön el ő is?

Harden úr nevetése inkább görcsös fintor volt.

– Az lehetetlen – mondta. – Ő nem… őt nem lehet… Kérem, uram, ez egyedül az ő titka, nem árulhatom el – könyörgött olyan lázasan, hogy elhittem: őszintén beszél.

Törtem a fejem, de képtelen voltam rájönni, mi ez az egész. Biztos csak annyi volt, hogy Harden ugatja a rádiótechnikát, a kapcsolási rendszer tehát a titokzatos barát műve.

– Nézze, uram… – kezdtem lassan. – Az én diszkrécióm felől biztos lehet. Nem firtatom, mit csinál, nem kérdezem a rajz céljáról, de segíteni csak úgy tudnék, hogy gatyába rázom ezt a laikus rajzot, aztán az én rajzomat átnézi a barátja, aki ért hozzá.

– Nem lehet… – suttogta Harden úr. – Hogy én… itt hagyjam ezt?

– Miért ne? Ön azt akarja, hogy a készüléket összeszereljem, igaz?

– Én… idehoznék minden alkatrészt, ha megengedi – mondta Harden úr.

– Nem tudom, megy-e úgy.

Harden úr teljesen összeomlott. Reszkető száját kalapjával takarta el. Megsajnáltam.

– Hát nem bánom, megpróbálhatjuk – mondtam kelletlenül. – De nem hiszem, hogy egy ilyen pontatlan rajz alapján bármi összejön. Nézze át a barátja, vagy egyszerűen rajzolja meg…

Nem válaszolt. Amikor ránéztem, láttam, hogy lehetetlent kérek tőle.

– Mikor jöhetek? – kérdezte végül.

Mondtam, hogy szerdán. Szinte kitépte a rajzot a kezemből, belső zsebébe dugta, és kábán nézett körül.

– Akkor én megyek. Nem is… zavarom tovább. Nagyon köszönök mindent, és… viszontlátásra! Eljövök, ha lehet. Csak arra kérem, senkinek… senkinek…

Újra megígértem, hogy senkinek egy szót sem – csodálkoztam is magamon, hogy ilyen türelmes vagyok. Az ajtóban még megállt.

– Kérem, uram… bocsásson meg, hogy még valamit… Megmondaná, hol lehet zselatint kapni?

– Micsodát?

– Zselatint. Közönséges, szárított zselatint. Azt hiszem, ívekben árulják…

– Élelmiszerboltban – tanácsoltam.

Még egyszer meghajolt, forró köszönetet rebegett, és elment. Vártam, míg lemegy a lépcsőn, aztán bezártam a klubot, és hazabaktattam, olyan mélyen gondolataimba merülve, hogy folyton nekimentem a járókelőknek. Könnyelműség volt elvállalnom ezt a munkát, rühellem is, de másképp sohasem tudnám meg, mit kohol Harden és rejtélyes barátja. Otthon megpróbáltam papírra vetni azt a fura sémát, de alig emlékeztem belőle valamire. Végül inkább cédulákra írtam mindazt, amit az egész históriáról tudok, és estig azon fáradoztam, hogy a mozaik valahogy összeálljon.

Nem nagyon ment. Pedig szabadjára engedtem a fantáziámat, a legképtelenebb ötletektől sem riadtam vissza, például hogy Harden egy idegen bolygó lakosaival rádiózik, mint Wells meséjében a kristálytojásról. Ez sem jött össze. A legegyszerűbb megoldás persze az volna, hogy Harden közönséges futóbolond. Ezt a hipotézist azonban elvetettem, két okból. Először is, őrültségében túlságosan sok a rendszer. Másodszor, pontosan így vélekedne az emberek túlnyomó többsége, élükön Egger úrral.

Lefekvés után gyúlt ki fejemben a szikra: Harden úr rejtélyes barátja biztosan vak! Villamosmérnök, aki megvakult, sőt… talán béna! Ezért a keserű mosoly Harden arcán, amikor azt javasoltam, hogy jöjjön el hozzám a barátja. A zseniális aggastyán, aki évek óta ágyhoz kötve fekszik a sötétben, és csodálatos szerkentyűket talál ki. Egyetlen barátja pedig semmit sem ért a szakmához. Rigolyás az öreg, mint minden vénember, gyanakvó is, fél, hogy ellopják a titkát. Nagyon valószínű! De vannak homályos pontok. Mire kellett a drót a dugókkal? Megvizsgáltam, amit Harden visszahozott. A drótot különböző hosszúságú darabokra vágták, van kétméteres, három– és négyméteres. A banándugók csavarját meglazították, némelyikbe rézdrótot fűztek. Szóval mégiscsak használták valamire a cuccot, nem csak ürügy volt a kölcsönkérés, nem csak az én közelembe akartak férkőzni.

No és a zselatin? Mire kell neki zselatin? Kocsonyát főz a barátjának? Vagy pudingot?

Ültem az ágyon a sötétben, olyan éberen, mint aki már sohasem fog elaludni. Száraz zselatin, ívekben! Véletlenül tudtam, hogy ekkora mennyiséggel egy bálnából is kocsonyát lehetne főzni. Harden ezt nem tudja? Vagy csak tévútra terelte a kíváncsiságomat? Álcázás, „zselatin akció”? Harden úrtól nem telik ki efféle ravasz trükk, alkatilag képtelen rá, hogy ilyesmit kitaláljon. Mulya kis ürge, még egy legyet se merne egyszerűen agyoncsapni, úgy készülne hozzá szorongva, gátlásosan, titkolózva, mint valami szörnyű bűnhöz. Akkor hát a barátja súg neki? Ő tervelte ki az egész beszélgetést? Minden dadogással, visszakozással, elharapott szóval együtt? Az lehetetlen.

Úgy éreztem, minél alaposabban elemzek minden apróságot, csip-csup részletet, mint például a zselatin, annál sűrűbb a sötétség, sőt még rosszabb a helyzet: látszólag hétköznapi elemekből logikusan következtetve, abszurdumokra lyukadok ki. Hát még ha arra gondolok, amikor a „zavarokat” emlegette, s arról beszélt, hogy nem tud szót érteni a barátjával… Nyugtalanító, sötét képek merültek föl bennem, elképzeltem a tehetetlen, vak aggastyánt, valami sötét padláson, bénán, védtelenül, homályosuló aggyal, amelyben csodálatos készülékek töredékei szikráznak fel, s a hűséges barát, Harden, ez a komikus figura, minden erejét megfeszíti, hogy az elmotyogott szófoszlányokból, a téboly hordalékából örök emlékművet kovácsoljon össze.

Ilyesmikről képzelődtem akkor éjjel – biztosan lázam volt. De nem írhattam mindent a téboly rovására, mert a saját, szakértő szememmel láttam azt az apró, mégis rendkívüli részletet, azt a remek, vadonatúj találmányt, a frekvenciaszűrőt, amely kétségkívül – ne kerteljünk – lángész műve.

Igyekeztem rögzíteni memóriámban az összeszerelendő készüléket, és megnyugodva a tudattól, hogy van a kezemben egy szál, amely elvezethet a labirintus szívéig, elaludtam.

Harden úr eljött szerdán, a megbeszélt időben, két tömött aktatáskával, és még háromszor fordult a többi holmiért. Ügyelet után akartam hozzálátni a szereléshez. Elnéztem a rengeteg alkatrészt, főleg a lámpákat, tudtam, mennyibe kerülhettek, nem két fillér! És ez az ember tőlem kunyerált egy kis drótot, kölcsön? Munkához láttunk: kijelöltem az ebonitlapon a fúrások helyét, és Harden úr viaskodott a fúrógéppel. Sehogy se ment neki. Megmutattam, hogyan tartsa. Két fúrófejet eltört, mire kapiskálni kezdte. Én közben a rajzot böngésztem. Hamar rájöttem, hogy sok kapcsolás teljesen értelmetlen. Úgy látszik, igazam volt: vagy érthetetlenül motyog az a barát, vagy időnként elhomályosul már az agya. Megmutattam Hardennek a hibákat. Először nem hitt nekem, de amikor egyszerű szavakkal elmagyaráztam, hogy ebből így rövidzárlat lesz, és kiég a lámpa, akkor megdöbbent. Némán hallgatta magyarázatomat, remegett a szája, most nem takarhatta el a kalapjával. Egyszerre csak felpattant, meglepő energiával felkapta a rajzot, zakóba bújt, megkért, hogy várjak, csak pár percig, fél óráig, az ajtóban még káromkodott egyet, és kirohant a házból.

Sötétedéskor jött vissza, megnyugodva, bár zihálva, mint aki egész úton futott. Azt mondta, minden rendben van – pontosan így kell lennie, ahogyan a rajz mutat ja. Igazam van ugyan, de amiről beszéltem, azt a tervező mind előre látta, és figyelembe vette.

Dühös voltam, először legszívesebben kidobtam volna Hardent a cuccaival együtt, de aztán lehiggadtam, és folytattuk a munkát. Így telt el az első este. Harden fejlődött egy kicsit, rendkívül szorgalmas és türelmes volt, nagyon figyelt. Nem csak az én utasításaimat hajtotta végre, hanem úgy láttam, igyekszik ellesni a szakmai fogásokat, az alváz szerelését, a hegesztést, mintha ezzel akarna foglalkozni a jövőben. Legalábbis ez volt a benyomásom. Ahá, gondoltam, leskelődsz, talán rád parancsoltak, hogy tanulj bele a szakmába? No, akkor én se leszek annyira lojális! A rövid szünetekben emlékezetembe véstem a rajzot, ő ugyanis nem adta ki többé a kezéből, csak a háta mögül leshettem bele; nem győzött ezért bocsánatot kérni, de makacs maradt, mint az öszvér. Éreztem, hogy ez a konokság nem a sajátja, idegen a természetétől – másvalaki erőltette rá. Amikor egy percre ki akartam menni a műhelyből, elém állt, és szemembe nézve, lázasan suttogta: ígérjem meg, esküdjek meg, hogy nem próbálom emlékezetből lemásolni a rajzot, se most, se később, sohasem. Elfutott a méreg.

– Azt akarja, hogy felejtsem el? – kérdeztem. – Felejteni nem tud az ember parancsszóra. Különben is, csak melózok itt magának ingyen, és ráadásul azt követeli, hogy úgy dolgozzak, mint egy vak automata, mint egy szerszám?

Ki akartam kerülni, de megragadta a kezemet, és a szívéhez szorította. Megint majdnem sírva fakadt.

– Nem magam miatt kérem, nem magam miatt… – hajtogatta remegő szájjal. – Kérem, könyörgök, értse meg, ő… ő nemcsak a barátom, többről van szó, mérhetetlenül nagyobb ügyről, esküszöm! Bár erről még nem beszélhetek, de higgye el: nem csapom be önt, és semmilyen alantas szándék nem vezérel! Ő… ő hálás lesz önnek, saját fülemmel hallottam. Ön nem tudja, nem tudhatja, de én… ó, jaj, nem szabad beszélnem róla, de csak egyelőre, majd meglátja!

Ilyesmiket mondott, de a szemében égő, kétségbeesett tűz leírására nincsenek is szavak. Megint feladtam a harcot – muszáj volt megígérnem, amit akart, egyszerűen muszáj. Kár, hogy nem valami dörzsöltebb fickóval került össze. Talán másképp fordult volna a világ sora, de hát így történt. Aztán mindjárt elment; bezártuk az összeszerelt cuccot a szekrénybe, amihez kulcsom volt – és Harden magával vitte a kulcsot. Ezt is ráhagytam, hogy megnyugtassam.

Sok mindent át kellett gondolnom az első este után – mert gondolkodnom azért talán szabad. Például a hibás kapcsolások. Biztos akad több is, hiszen az egész kapcsolási rajz, amiből dolgozunk, csak része egy nagyobbnak, talán sokkal nagyobbnak. Egyedül akarja összeszerelni Harden, amikor nálam végeztünk?

A villanyszerelőt általában nem nagyon érdekli, mi értelme annak, amit éppen szerel. Talán nem is venné észre az ilyen hibákat. Nekem azonban nem hagytak nyugtot. Nem tudom, miért, de úgy rémlett, szándékosak. Hamis nyomok. Félrevezető, megtévesztő szándékkal tette oda őket az, aki az egész ügy mögött áll. A legrosszabb, hogy Harden úr nem is tudott róluk, tehát ő sem férhet a rejtély magjának közelébe, őt is becsapja ez az úgynevezett barát! Nem valami rokonszenves figura, sőt – én ugyan nem szeretnék ilyen barátot! És hogyan értsem Harden fellengzős, ködös szavait, amelyekkel valami homályos ígéretet tolmácsolt? Nyilvánvaló, hogy tolmácsolt, ő csak közvetítő – de vajon jó ügyben, tiszta ügyben?

Másnap délután otthon olvasgattam. Egyszerre csak beszólt anya, hogy a kapuban vár rám valaki. Mérgesen kérdezte, hol ragadnak rám vén pasik, akik nem mernek személyesen mutatkozni, hanem a házmester gyerekével üzengetnek. Nem válaszoltam, rosszat sejtve szaladtam le. Sötétedett már, a lámpa sem égett, alig tudtam fölfedezni vendégemet a sötét kapualjban. Harden úr volt. Roppant idegesnek látszott. Kihívott a házból, a park felé sétáltunk. Sokáig meg sem szólalt, csak a néptelen tóparton kérdezte meg, hogy kedvelem-e a komolyzenét. Mondtam, hogy eléggé.

– Ó, az helyes, nagyon helyes! És… talán lemezeket is gyűjt? Tulajdonképpen csak egy bizonyos lemez érdekelne, Dahlen-Gorski Adagiója, opus 8. Nem nekem kéne, tudja, hanem…

– Értem – szakítottam félbe. – Nincs meg az a lemez. Dahlen-Gorski? Kortárs zeneszerző, ugye?

– Az, az… Ön igazán nagyon művelt! Derék dolog! Ami a lemezt illeti, tudja, az a baj, hogy sajnos, nagyon… és én, jelenleg…

– Én is csóró vagyok, jelenleg – hahotáztam kissé mesterkélten.

Harden úr megrémült.

– Ó, az isten szerelmére, nem úgy értettem… szóba sem jöhet… De hátha valamelyik ismerősénél megvan ez a lemez? Csak kölcsönbe kérném, egyetlen napra, nem tovább, esküszöm!

Dahlen-Gorski neve ismerősen csengett. Sétáltunk a kissé sáros tóparton, végül eszembe jutott, hogy az újságban láttam, talán a rádióműsorban. Elmondtam ezt Hardennek. Visszafordultunk, vettünk egy újságot – valóban, holnap játssza az Adagiót a Rádiózenekar.

– Hát akkor – mondtam – egyszerű a megoldás: bekapcsolják a rádiót holnap… mikor is? Tizenkettő negyvenkor, és a barátja meghallgatja a műsort.

– Pszt – nézett körül aggódva –, csak halkan, kérem… Sajnos, nem megy, ugyanis ő… én… tudja, ő dolgozik olyankor, és…

– Dolgozik? – csodálkoztam, mert ez sehogy sem illett össze a tehetetlen, háborodott aggastyán képével.

Harden hallgatott, talán megijedt, hogy elszólta magát.

– Na jó – mondtam célzatos nagylelkűségi rohamomban –, üsse kő, majd én fölveszem magnóra a műsort…

– Ó, ez nagyszerű! – kiáltott fel. – Végtelenül hálás vagyok, de… ugye… kölcsönadja majd a magnóját, hogy a felvételt meghallgassam?

Akaratlanul elnevettem magam. A magnó és a rádiósok, az külön mese. A saját magnó még ritka, de mindenki felvételeket akar készíteni, főként egzotikus vételeiről és kapcsolatairól, így a szerencsés tulajdonostól folyton kölcsönkérik a magnóját. Nehogy jó szívem legyen a vesztem, új rádiómba beleépítettem a magnót. Az egészet nem lehet kölcsönkérni, ahhoz túlságosan nagy. Elmagyaráztam mindezt Harden úrnak. Rettentően elszomorodott.

– Akkor mit tegyünk… mit tegyünk? – hajtogatta, kopott kabátja gombjait csavargatva.

– Odaadom a szalagot, magnót pedig kölcsönkér mástól.

– Nincs kitől… – mormolta, gondolataiba mélyedt, majd egyszerre csak felragyogott: – Hiszen magnóra nincs is szükség! Elég a szalag, és azt, ugye, kölcsönadja?

– A barátjának van magnója? – kérdeztem.

– Nincs, de neki nem is…

Szája elé kapta a kezét. Öröme máris elpárolgott. Holtra vált arccal nézett rám a gázlámpa alatt.

– Elnézést… – mormolta. – Tévedtem. Szamárságokat beszélek… Van a barátomnak magnója, hogyne volna… Természetesen. Csak elfelejtettem.

– Akkor jó – mondtam, és továbbmentünk.

Harden lehervadt, egy szót sem szólt, csak néha rám sandított. A ház előtt elköszönt, de nem indult el. Szánalmas mosollyal vinnyogta:

– Szóval… felveszi neki… ugye?

– Nem! – fortyantam fel. – Nem neki! Magának!

Holtsápadt lett.

– Köszönöm, de… ön téved… Ön félreérti ezt az egészet, de majd meglátja, később… – suttogta lázasan, a kezemet szorongatva. – Ő nem… nem olyan… majd meglátja! Esküszöm! Higgye el, egy napon mindent megért ön is! Akkor nem fogja többé tévesen megítélni…

Torkig voltam a szerencsétlennel, biccentettem, és fölmentem. No, törhetem megint a fejem! Szóval dolgozik a barátja – nem béna, vak aggastyán, ahogy képzeltem. És nemcsak hogy szereti a modern zenét, de magnóra sincs szüksége az Adagio meghallgatásához! Merthogy magnója nincs, az tuti.

Másnap, ügyelet előtt a műszaki könyvtárba mentem, és mindent elolvastam a magnószalagok lejátszásáról. Nem lettem okosabb.

Szombaton befejeztük a szerelést, már csak a trafó beillesztése és egy csomó hegesztés volt hátra. Ezt hétfőre halasztottam. Harden úr forrón hálálkodott a magnószalagért. Már búcsúztunk, amikor egyszerre csak azt mondta, hogy látogassam meg vasárnap. Mentegetőzött, hogy a meghívás… a vizit… a vendéglátás – zavartan dadogott összevissza – módfelett szerény lesz, méltatlan a rokonszenvhez és nagyrabecsüléshez, melyet ő irántam táplál. Bosszúsan hallgattam a motyogását – mindig lebénít! Már régen fúrja az oldalamat, hol lakik a rejtélyes barát, de Harden örökös hálálkodása visszatart a nyomozástól. A sötétben bujkáló barátot meg egyre jobban utálom.

Harden valóban a mi utcánkban lakott, egy bérház negyedik emeletén, a sötét udvarra nyíló kis szobában. Ünnepélyesen fogadott, csak azon búsult, hogy nem kínálhat különleges csemegékkel. Teát ittunk. Akaratlanul is körülnéztem a szobában. Nem gondoltam volna, hogy ennyire szegényesen él. A jelek szerint valamikor jobban ment a sora, erre vallottak például a rézdobozkák, amelyekben drága pipadohány volt hajdan. A rozzant fiókos szekrény fölött a nyomokból ítélve régen pipák függtek, egész kollekció, de nem maradt egy sem. Kérdésemre, hogy pipázik-e, Harden kissé zavartan válaszolta, hogy régebben pipázott, de már felhagyott ezzel az egészségtelen szokással. Anyagi leromlásának egyre több jelét fedeztem fel, például a világosabb négyzeteket a falon, az eladott festmények helyén, újságból kivágott reprodukciókkal eltakarva, de azok más formájúak, kilátszanak a fehér foltok. Nem sokat kellett hát nyomoznom, hogy rájöjjek, honnan származott a pénz a rádiós cuccra. Csúnyán kihasználja Harden urat a „barátja”, gondoltam. Van itt még bármi eladható érték? Bizony, nincsen. Természetesen nem osztottam meg gondolataimat a házigazdával, de elhatároztam, hogy egy alkalmas percben mégiscsak elmagyarázom neki, miféle „barátság” ez.

A derék Harden eközben újabb teát töltött, és folyton elém tolta a cukortartóul szolgáló dohánydobozt, mintha leghőbb vágya az volna, hogy jobb híján legalább az összes kockacukrot egyem meg. Mesélt a gyerekkoráról: szülei korán elhunytak, már tizenhárom éves korában munkába kellett állnia, hogy éhen ne haljon. Terveimről érdeklődött, s amikor elmondtam, hogy fizika szakra mennék, ha kapok ösztöndíjat, a maga homályos módján valami nagy, előnyös változásról kezdett beszélni – a rendkívüli változásról, amely a nem is oly távoli jövőben vár rám. Értettem, hogy a barátja kegyeire céloz, és rögtön közöltem, hogy mindent a magam erejéből kívánok elérni.

– Ó, ön félreértett… félreértett… – válaszolta búsan, de mindjárt fel is derült, mintha örömteli gondolatok foglalkoztatnák. A sok teától kimelegedve, dühösen búcsúztam el egy idő múlva Harden úrtól – akkoriban majdnem mindig dühös voltam –, és hazamentem.

Hétfőn végre befejeztük a készüléket. Munka közben Harden néha – valószínűleg akaratlanul – úgy nevezte: konjugátor. Amikor megkérdeztem, mit jelent ez, és tudja-e, hogy mire szolgál egyáltalán a masina, zavarba jött, s azt mondta, hogy pontosan nem tudja. Ez volt az a csepp, amitől betelt a pohár. A szerszámos fiókban, a hegesztőón mellett, volt néhány rudacska Wood-fém. Egy régi tréfából maradt – a vicces kedvű kolléga hegesztőón helyett ezt az olvadékony fémet tette Egger úr keze ügyébe, és a teljesen kész szerkentyű egy órai üzemelés után tropára ment, minden hegesztésnél kifolyt a fém. A rudacskák szinte maguktól szökkentek a kezembe. Magam sem tudtam, hogy tulajdonképpen mit bosszulok meg, de akkor eszembe jutott Harden úr szobája, és nem haboztam tovább. A „barát” valószínűleg rá sem jön a turpiságra – Egger úr sem jött rá. Ha majd bedöglik a ketyere – gondoltam, a forrasztópákával bűvészkedve –, a barát visszahozatja Harden úrral a műhelybe, sőt talán személyesen is idetolja végre a pofáját. Persze lehet, hogy dühös lesz, de mit bánom én? Örültem, hogy jól kitolok az önző, kizsákmányoló gazemberrel. A hegesztés után következett a trafó. Aztán úgy lett, ahogy vártam: Harden úr nem bírta egyedül elcipelni a készüléket. Nem is a súlya, hanem a mérete és a súlyeloszlás miatt. Több mint egy méter a szerkentyű, egyik oldala, a trafó vastömbjénél, nagyon nehéz, és olyan ügyetlen a fogása, hogy majdnem elnevettem magam, amikor Harden úr föl akarta emelni. Próbálgatta emígy, amúgy, egyre aggodalmasabban, kétségbeesetten, nem tudta se a hóna alá fogni, se a hátára venni, végül az őrhöz indult, hogy kérjen egy zsákot. Erről lebeszéltem: ha zsákban lógatja a gépet, véletlenül belerúghat, s az nem tesz jót a lámpáknak. Most a pénztárcájában kotorászott, de nem volt elég pénze taxira. Nekem sem volt. Porig sújtva, kezeit tördelve, némán kuporgott egy sámlin, végül rám sandított.

– Ha megkérném… hajlandó volna… segíteni?

Mondtam, nem ez az első szívesség, amit teszek neki, hát üsse kő. Felragyogott, de rögtön magyarázkodni is kezdett, hogy előbb meg kell kérdeznie a barátját. Kíváncsi voltam, hogyan csinálja – későre jár, nyilván nem várok rá sokáig itt a klubban. Tudta ezt jól. Felállt, töprengett, maga elé motyogva járkált fel-alá, végül megkérdezte, szabad-e telefonálni. Volt a folyosón egy készülék, az előző lakók felejtették itt. Harden úr hosszan hálálkodott, de azért becsukta maga után az ajtót, sőt megkért, maradjak a szobában, míg ő telefonál. Ettől kicsit begurultam, kulcsra zártam az ajtót, és megpróbáltam hallgatózni – fontosabb ügyről van itt szó, semhogy egy ilyen különc figura bolondériáival törődjek –, de hiába. Akkor felhúzódzkodtam a szellőzőnyíláshoz, és a csövön lógva, odadugtam a fülem. Először nem értettem, mit mond Harden, de hallottam sürgető, esdeklő hangját. Aztán majdnem kiabált:

– De hát én vagyok, én vagyok, hiszen megismersz! Miért nem válaszolsz?

Csak a kagyló bugását hallottam, hangosabban a szokottnál. Talán elromlott a telefon, gondoltam, de Harden megint beszélt, többször is elismételte: „lehetetlen”. Elhallgatott. A kagyló zavarosan recsegett, Harden felkiáltott:

– Nem! Nem! Esküszöm! Egyedül jövök!

Megint elnémult. Nehéz volt így felhúzódzkodva lógni a csövön, pihenésül lejjebb ereszkedtem, és amikor újból felhúzódzkodtam a nyíláshoz, Harden izgatottan kiabált:

– Jól van, jól van, pontosan így lesz! Csak ne szólalj meg, érted? Tudom, ne aggódj, a világuralom!

Már fájt a vállam. Nesztelenül leugrottam, s amikor Harden kopogott, kinyitottam az ajtót. Harden nyugodtabbnak látszott, de furcsa hangulatban volt, mint olyankor, amikor a barátjától jött. Rám se nézve, kinyitotta az ablakot.

– Mit gondol, köd lesz? – kérdezte.

Az utcai lámpákat szivárványos fényfolt vette körül, mint esős, hideg napokon általában.

– Már van is – mondtam.

– Mindjárt megyünk…

Letérdelt a készülékhez, papírba csomagolta. Hirtelen megállt a keze.

– Ne vegye tőle rossz néven – mondta. – Ő olyan… gyanakvó! Meg kell értenie: annyira nehéz, kétségbeejtő helyzetben van a barátom… – Hirtelen elhallgatott. – Jaj, mindig félek, hogy olyasmit mondok, amit nem szabad…

Könnyező, kék szemét alázatosan lesütötte. Zsebre tett kézzel álltam előtte. Nem nézett fel rám.

– Ugye, nem haragszik? – rebegte.

– Hagyjuk ezt… – mondtam.

Felsóhajtott, és nem szólt többet.

Átkötöttük a csomagot zsinórral, kétfelől hurkot csomóztunk rá, hogy annál fogva vihessük. Amikor ezzel elkészültünk, Harden feltápászkodott, és elmondta, hogy busszal megyünk, aztán metróval, aztán egy darabon gyalog… nem túlságosan hosszú darabon, ámbár… szóval, mindenesetre gyalog… és letesszük a csomagot egy bizonyos helyre.

– A barátom nem lesz ott… – motyogta Harden. – Ő soha nincs ott… mi csak letesszük a csomagot, és ő majd érte megy.

Ezek után csaknem biztos voltam benne, hogy a barát ott lesz, ahova megyünk. Hardennek nagyon gyenge oldala a hazudozás.

– Tekintettel az ügy rendkívüli jelentőségére… – nyöszörgött tovább – bátorkodom önt még arra is megkérni… igazán csak az ügy fontossága miatt… ebben a különleges esetben…

– Nyögje már ki, mit akar! Tegyem le a nagyesküt?

– Nem, nem… arra kérem, hogy ott, annál a helynél, az utolsó néhány… tízegynéhány lépést… métert… kegyeskedjék hátramenetben megtenni!

– Hátramenetben? – meresztettem rá a szemem. Nem tudtam, nevessek-e. – De hát rögtön hanyatt esnék!

– Ó, nem, nem… Én majd vezetem, kézen fogva.

Egyszerűen nem volt erőm vitatkozni vele. Őrlődik a szerencsétlen, köztem és a barátja között. De mindig én vagyok kénytelen engedni.

Látva, hogy megadom magam, Harden megragadta kezemet, és behunyt szemmel a szívéhez szorította. Bárki másra azt mondanám, teátrális, de ő már csak ilyen. Mi tagadás, tulajdonképpen megkedveltem. De minél jobban kedvelem, annál jobban dühít, hogy ennyire tutyimutyi, és ilyen vakon rajong a barátjáért.

Pár perc múlva kiléptünk a házból. Igyekeztem egyformán lépni Hardennel, ami nem volt könnyű, mert igencsak botladozott. A sűrű ködben a következő lámpából csak narancssárga foltot láttunk. A zsúfolt busz lassan döcögött. Amikor feljöttünk a metró Park állomásáról, öt perc múlva már fogalmam sem volt, hol járunk. Gyanakodtam, hogy Harden körbe-körbe vezet az üres utcákon, mert egy távoli tér kékes fénye hol jobbról tűnt fel, hol balról, de lehetett az két különböző tér is. Harden sietett, bár erősen zihált, hiszen nehéz volt a csomag. Fura látványt nyújthattunk, amint a szitáló esőben, felhajtott gallérral, cipeljük a hosszú, fehér csomagot, mint valami szobrot, a tejfehér ködben, a fák kísérteties, fekete árnyékai között.

Aztán árnyék se volt már, olyan sötét lett. Harden a házak falánál tapogatózva vezetett tovább. Hosszú kerítés következett, benne rés vagy kapu. Bementünk. Hajókürt búgott a közelben, nyilván a folyó valamelyik ágán. Óriási udvarra értünk, bádogdarabok, csövek között botladoztunk a nehéz csomaggal, már fájt a kezem. Harden úr megállított egy deszkafalnál, lámpa vaslánca csikorgott fölöttünk, de a fényéből csak annyi látszott, mintha egy vörös bogár hintázna odafent. Harden lihegve a falnak dőlt – valami barakk lehetett, felnyúlva elértem a tetejét, szurok szaga maradt a kezemen. Úgy mondják, a fuldoklót akkor is ki kell menteni, ha nem akarja – elővettem zsebemből a klubból hozott krétát, és felágaskodva, két nagy keresztet rajzoltam a szurkos tetőre.

– Gyerünk – súgta Harden,

Toronyóra ütött valahol kilencet. Most sima cementen haladtunk. Harden nemsokára megállt, és kérésére onnan háttal lépkedtem tovább, amerre irányított. Buta játéknak látszott ez a hátramenet, én azonban nem voltam nevetős kedvemben – biztosan a barátja eszelte ki ezt a cselt. De túljárok az eszén! Még sötétebb lett, valami állványzat labirintusában botorkáltunk. Olykor nekimentem a deszkafalnak, folyt rólam a veríték, hátam egy ajtónak ütközött.

– Mindjárt ott leszünk – súgta Harden. – Hajtsa le a fejét!

Kőlépcsőn döcögtünk le ügyetlenül a csomaggal, aztán letettük a falnál. Harden kézen fogott, és továbbvezetett.

Reccsent valami a lábam alatt, de nem fapadló. Itt melegebb volt, mint kint. Harden elengedte a kezem. Mozdulatlanul füleltem a csöndben – különös, halk, távoli hangok, mély bugás és magasabb, finom zümmögés, mintha egy óriás fésűn muzsikálna. Ismerős volt a dallam – nemrég hallottam… Harden végre megtalálta a kulcsot, zörgött vele a zárban, s a láthatatlan ajtó fura cuppanással nyílt ki – a halk zümmögés ugyanabban a pillanatban elnémult, csak a mély bugás maradt.

– Itt vagyunk – mondta Harden, és maga után húzott. – Megérkeztünk!

Nagyon hangosan beszélt, csak úgy visszhangzott a zárt, fekete térség.

– Most visszamegyünk a készülékért, csak világosságot gyújtok… mindjárt… csak óvatosan… vigyázat!

Szürke falak tűntek fel a poros izzók fényében. Hunyorogtam.

Az ajtó közelében álltam, vastag fűtéscsövek mellett. Középen deszkaasztal, szerszámokkal, a padlón fém alkatrészek. Többet nem láttam, mert Harden visszahívott a folyosóra, és lecipeltük csomagunkat a betonpincébe. Az asztalra tettük. Harden a homlokát törölgette zsebkendőjével, majd megragadta a kezemet.

– Köszönöm… – rebegte görcsös mosollyal. Remegett a szája. – Hálásan köszönöm… Elfáradt?

– Nem – mondtam.

A vasajtó másik oldalán magasfeszültségű trafót vettem észre. Szürkére lakkozott fémszekrény, ajtaján halálfejes jelzés. Páncélos kábelek futottak a falon, és eltűntek a mennyezetben. A mély bugás a trafó normális hangja volt. Semmi mást nem láttam a pincében. Mégis úgy éreztem, mintha figyelne valaki – olyan kellemetlen érzés volt, hogy behúztam a fejem, mintha fáznék. Körülnéztem – sehol ablak, fülke, rés, sehol semmiféle rejtekhely.

– Megyünk? – kérdeztem.

Ideges és feszült voltam, elsősorban Harden viselkedésétől. Természetellenes volt minden: a mozgása, mosolya, magas, rikácsoló hangja.

– Pihenhetnénk egy kicsit, olyan hideg van odakint, és mi a cipekedéstől annyira kimelegedtünk – kukorékolta. Nem értettem, mitől ilyen élénk. – Mondja, drága uram… kérdezhetek valamit?

– Tessék.

Álltam az asztalnál, próbáltam jól megjegyezni a pince alaprajzát, bár nem tudtam, minek. Hirtelen összerezzentem: a trafó ajtaján, a réztáblán van egy gyári szám. Azt le kell olvasnom!

– Mit tenne ön – kérdezte Harden –, ha korlátlan hatalma volna… ha bármit megtehetne, ami eszébe jut?

Döbbenten bámultam rá. A trafó búg. Harden arca csupa feszült várakozás, de remeg a szája. Fél? Mitől?

– Én… nem tudom… – nyögtem ki.

– Mondja meg! Nagyon kérem! – sürgetett. – Mondja meg, de úgy, mintha most, azonnal teljesülhetne is a kívánsága…

Úgy rémlett, valaki figyel a hátam mögül. Megfordultam. A félig nyitott vasajtó mögött sötétség. Lehet, hogy ő áll ott? Olyan az egész, mintha álmodnék. Ostoba álom.

– Nagyon kérem… – suttogta Harden. Lázas elragadtatás és ugyanakkor félelem ült az arcán, mintha valami hallatlan merészségre vetemedett volna.

Nem ő az őrült, hanem a barátja! – villant eszembe.

– Ha korlátlan hatalmam volna… – ismételtem lassan.

– Igen! Igen!

– Igyekeznék… nem, nem tudom. Semmi sem jut eszembe…

Harden megragadta a kezemet, erősen megrázta, ragyogott a szeme.

– Jól van… – súgta a fülembe. – És most menjünk, menjünk!

Az ajtó felé húzott.

Sikerült leolvasnom a trafó gyári számát: F 43017. Ezt mondogattam magamban, míg Harden a kapcsolóhoz ment. Az utolsó pillanatban, mielőtt eloltotta a villanyt, fura dolgot vettem észre. A fal mentén egy bádogcsíkon üvegtálkák sorakoztak, bennük nedves vattaágyon kocsonyás párnácska, amelyet hajszálvékony fonalak járnak át. A zselatin! De rögtön sötét lett, és Harden megint kézen fogva vezetett át az állványzat oszlopai között. A nyirkos, hideg levegő felfrissített. Addig hajtogattam magamban a számot, míg biztos nem voltam benne, hogy nem felejtem el. Kihalt utcákon kocogtunk a buszmegállóig.

– Megvárom, amíg jön a busz – ajánlotta fel Harden.

– Hát nem jön velem?

– Nem. Tudja, én még visszamegyek… akarom mondani, én másik busszal megyek a barátomhoz…

Úgy tettem, mintha nem vettem volna észre az elszólást.

– Mert tudja – folytatta –, még ma történik valami… valami rendkívül fontos… és önnek, aki olyan jó volt hozzám, aki annyit segített, oly sok mindent elviselt…

– Ugyan, szóra sem érdemes! – szakítottam félbe türelmetlenül.

– De igen! De igen! Ön nem is tudja, hogy ma átment egy… minek is nevezzem… próbán, és… én majd közbenjárok, és… most nem mondhatok többet, de holnap úgyis meglátja, a saját szemével… és akkor megérti, hogy ön nem valamiféle csip-csup szívességet tett, akárkinek, egy magamfajta emberkének, hanem… az egész világról van szó…

Hangja suttogásba fúlt. Hunyorogva, félénken pillantott rám. Nem sokat értettem a mondókájából, de most legalább jobban hasonlított önmagához, ahhoz a Hardenhez, akit ismertem.

– Mi az, hogy közbenjár? – kérdeztem.

– Tudom, hogy ön nem bízik benne – mondta szomorúan. – Ön azt hiszi, ő… aljasságokra képes… de nézze, nekem az, hogy ha véletlenül is, éppen én, elsőnek… először… én olyan egyedül voltam, olyan magányosan éltem, és egyszerre csak kiderült, hogy hasznára lehetek egy… de mit számít ez, nem énrólam van szó… hiszen ma lesz az első…

Szája elé tette reszkető ujját, mintha félne, hogy kimond valamit, amit nem szabad.

Reflektorok fénycsóvája hasított a ködbe.

– Akármilyen fickó a maga barátja, én semmit se akarok tőle! – kiabáltam túl a busz motorját.

– Majd meglátja! A saját szemével! Csak jöjjön el hozzám holnap délután! – kiáltotta Harden. – Eljön? Eljön?!

– Jól van – szóltam le a lépcsőről.

Félénken integetett utánam kopott kabátjában.

Anya már aludt. Csöndben levetkőztem. Valami felriasztott első álmomból. Felültem az ágyon. Még bennem volt az álom – fémfalak szuroksötét labirintusában bolyongok, rettegve dörömbölök a bezárt ajtókon, egyre hangosabb, félelmetes bugást hallok, mindig ugyanabban a ritmusban: tátiti-tá-tá…tátiti-tá-tá…

Ezt hallottam a betonpincében, és most ráismerek: Dahlen-Gorski Adagiója.

Nem tudom, őrült-e Harden, de végül még én is beleőrülök ebbe a históriába – gondoltam, és átfordítottam a párnát a hűvös oldalára. Érdekes: aztán egész jól aludtam.

Másnap reggel nyolckor elmentem egy ismerős műszerészhez, aki az elektromos műveknél dolgozik. Megkértem, nyomozza ki nekem, hol van telepítve az F 43017 számú transzformátor. Azt mondtam, fogadásról van szó.

Nem is csodálkozott. Bennfentes lévén, hamarosan kiderítette, hogy az Egyesült Elektronikus Művek székházában, a Wilson téren.

– És a házszám?

Nevetett.

– Az nem kell. Rá fogsz ismerni.

Megköszöntem, és a műszaki könyvtárba siettem. A szaknévsorban megtudtam az Egyesült Elektronikus Művekről, hogy „alkalmazott elektronikai szolgáltatásokkal foglalkozik, elektronikus kalkulátorokat, fordítógépeket és adatfeldolgozókat kölcsönöz”. Továbbá, hogy ott épül az ország legnagyobb elektronikus gépe, amely sok probléma egyidejű megoldására alkalmas, de a hét kisebb elektronikus agy már jelenleg is bérbe vehető a Wilson téren. A három éve működő cég 176 000 atomkutatási és hadászati problémát oldott meg állami megbízás alapján, még többet bankok, ipari és kereskedelmi vállalatok számára, lefordított 7 nyelvből 58 000 könyvet, és megbízóinak garantálja a sikert, „amennyiben a kérdés megoldása egyáltalán lehetséges”. Az új, nagy gép beüzemelése még néhány hónapig tart, de szolgáltatásaira már felvesznek megrendeléseket.

Mindezt felírtam, és különös lázban égve, gyalog rohantam a Wilson térre; olykor nekimentem a járókelőknek, s majdnem elgázolt egy autó.

Házszámra valóban nem volt szükség. A tizenegy emeletes acél-üveg épületet már messziről megláttam. Parkolójában rengeteg autó, csipkés vaskapuja mögött szökőkutas pázsit, a bejárati üvegajtó két oldalán szobrok. Körüljártam a háromágú épületet. A keleti szárnyon túl volt egy hosszú, keskeny utca, több száz méternyi kerítés, benne kapu, egymás után hajtottak be az autók. Odamentem. Bent nagy térség, alacsony garázsbarakkok, állványzatok. Berregő motorok, lármás betonkeverő gépek – építkezés. Mögötte látszik a Wilson téri toronyház.

Zúgó fejjel mentem vissza az utcára, egy darabig sétáltam a Wilson téren, néztem a napközben is kivilágított ablakokat. Aztán fogtam magam, és parkolón, parkon átvágva, becsörtettem a főépület márvány előcsarnokába, és mondtam a szürke libériás góliátnak, hogy a cég egyik dolgozója után érdeklődöm. Beterelt egy kis irodába, ott udvarias muksó ült elegáns üvegasztal mögött. Kérdeztem, dolgozik-e náluk bizonyos Harden úr. Felvonta szemöldökét, aztán elmosolyodott, keresgélt egy kartotékban, és közölte, hogy igen, van ilyen nevű dolgozójuk.

Megköszöntem, és rogyadozó térdekkel távoztam.

Égett az arcom. Mohón szívtam a hűvös levegőt, a szökőkúthoz mentem lehűlni, s a hideg permettől hirtelen megvilágosodott az agyamban az, ami ott volt eddig is, csak bujkált. Visszamentem az utcára, s elindultam az épület mentén, felfelé bámulva. Úgy éreztem, mintha eső szitálna a fejemben, és rájöttem: nemhogy örülnék, kétségbe ejt a fölfedezésem, egyenesen boldogtalan vagyok, mintha valami szörnyűség történt volna. Mi? Azt nem tudom. Ó, hát ezért jött el hozzám Harden drótot kérni, ezért gürcöltem neki esténként, vettem föl magnóra az Adagiót, cipekedtem a sötétben, válaszoltam fura kérdésekre…

Ott van – néztem fel a házra –, ott van, minden emeleten, minden ablak mögött… és egyszerre csak úgy éreztem, engem néz az épület, vagy pontosabban, engem néz valami onnan bentről. Egy hatalmas, mozdulatlan, rejtőzködő szörny. Olyan erős volt bennem ez az érzés, hogy kiabálni szerettem volna: „Emberek! Hogy sétálhattok ilyen nyugodtan, bámulhattok a nők után, cipelve a hülye aktatáskátokat? Nem tudtok ti semmit! Nem tudtok ti semmit!” Behunytam a szemem, tízig számoltam. Megint körülnéztem. Autók fékeznek, egy kék babakocsit húzó kislányt kísér át az utcán a rendőr, kölniillatú, napszemüveges ürge száll ki kocsijából, és megy a főbejárat felé.

Látja Ő ezt? Hogyan? – gondoltam, és nem tudom, miért, ez tűnt most a legfontosabbnak. Aztán egyszerre csak belém nyilallt: – Harden! Megfeledkeztem róla! Ő és a barátja… no, ez aztán összeillő pár! És én mekkora barom voltam! Hirtelen eszembe jutott a cselem: a Wood-fém. Egy pillanatig kaján elégtételt éreztem, aztán elfogott a rémület. Ha rájön! Üldözni fog? Hogyan?

Rohantam a metró felé, de amikor visszapillantottam a hatalmas épületre, tehetetlenül megálltam. Ugyan mit tehetnék? Bárkinek kezdem mesélni ezt a históriát, a szemembe nevet. Szinte hallom Egger urat: „túlságosan sok mesét olvas ez a kölyök…”

Megint eszembe jutott valami: Harden meghívott délutánra. Hideg düh fogott el: no, majd beolvasok neki, és jól ráijesztek, nehogy ellenem fondorkodjanak, ő meg a drágalátos „barátja”… de hiszen azt sem tudom, mit akarnak egyáltalán!

Álltam a metrónál, és még mindig a hatalmas épületet bámultam. Eszembe jutott a szürke libériás behemót, az udvarias fiatalember… és egyszerre csak abszurdnak, lehetetlennek tűnt minden gyanúm. Joggal nevetnének ki, hogy hitelt adtam egy szerencsétlen, magányos, hibbant különcnek, aki valami hatalmas barátról álmodozik, és értelmetlen rajzokat firkál…

De akkor ki játszotta ott az Adagiót?

No jó… Tehát mégiscsak létezik Ő. És mit csinál? Számol, fordít, matematikai problémákat old meg. Közben figyeli, tanulmányozza az embereket, akik a közelébe kerülnek – és kiválasztott egyet, akiben megbízhat.

Azon kaptam magam, hogy megint a nagy kapu előtt állok, s éppen behajt egy teherautó. Szóval nem mentem le a metróba, hanem töprengés közben újból idekocogtam, a toronyház mögé. Mit mondhatnék, kihez megyek? Semmi sem jutott eszembe. Mentem tovább, hirtelen felötlött bennem egy szó: konjugátor. Így nevezte Harden a készüléket. Coniugare, az latinul van… összekötni, összekapcsolni, valami effélét jelent. De mit kapcsol össze, mivel? És ha elmennék Hardenhez, és már a küszöbről lerohannám: „Tudom, ki a maga barátja!” Mit tesz akkor? A telefonhoz szalad? Megrémül? Nekem ront? Az nem valószínű. Bár ugyan mi lehetetlen még ebben a históriában? Miért tette föl nekem a pincében azt a kérdést? Nem ő maga találta ki, az biztos.

Már egy órája kóboroltam, olykor hangosan beszélve magam elé, elképzeltem ezer dolgot, de semmire sem tudtam magam elszánni. Dél is elmúlt, amikor végül a könyvtárban kötöttem ki. Hiába lapozgattam az elektronikus agyakról szóló könyvet, rögtön láttam, semmire se jutok. Tíz perc múlva visszaadtam a könyvtárosnak, furcsállotta is, de nem érdekelt. Haza nem akarok menni, mit mondanék anyának? Már két óra, éhes vagyok. Jó lesz a büfében a forró virsli. Evés közben majdnem fölnevettem – vajon a zselatint ki eszi meg? Micsoda képtelen história!

Négy óra előtt becsöngettem Hardenhez. Már hallottam a lépteit, amikor rájöttem, mi nyomaszt annyira: ellenségnek kell őt tekintenem! A sötét előszobában is láttam, hogy siralmasan fest. Megvénült, összezsugorodott, meggörnyedt tegnap óta. Sohasem volt egy dalia, de most mintha egyenesen a sírból jönne, mint Lázár: arca beesett, szeme püffedt, nyakán kötés. Egyetlen szó nélkül engedett be.

Rossz előérzettél követtem. Teaillat fogadott. Harden suttogva beszélt – talán megfázott tegnap. Ahogy így elnéztem, beolvasni nem fogok neki, az biztos. Úgy reszketett a keze, hogy a tea fele az asztalra ömlött. Észre sem vette. Leült. Behunyt szemmel, krákogva próbált megszólalni.

– Drága uram – suttogta –, minden… másképp van… mint hittem…

Nagyon nehezére esett a beszéd.

– Örülök, hogy önt megismerhettem… jóllehet… de mindegy. Nem mondtam, vagy talán mondtam is… én önnek a legjobbakat kívánom. Igazán. Ezt őszintén mondom. Ha titkolóztam, színleltem, sőt… hazudtam… azt nem magam miatt tettem. Muszáj volt. Most pedig… most az a helyzet, hogy nem láthatjuk többé egymást. Így a legjobb. És nem is lehet másképp. Ön fiatal, hamarosan elfelejt engem, és ezt az egészet, talál magának… De minek fecsegek itt? Arra kérem, felejtse el még a lakcímemet is!

– Szóval, menjek el? Csak úgy egyszerűen?

Alig tudtam beszélni, mert hirtelen kiszáradt a szám. Harden behunyt szemmel bólogatott, szemgolyója remegett a vékony bőr alatt.

– Igen. Arra kérem. Teljes szívemből. Igen. És még egyszer, igen, menjen el! Tudja, én nem így képzeltem…

– Tudom! Bizony ám! Tudom! – vágtam közbe.

Harden összerezzent, felém hajolt.

– Mit tud?! – lehelte.

– Többet, mint gondolja – válaszoltam. Zsibbadni kezdett az arcom.

– Ne mondja meg! Nagyon kérem, ne beszéljen tovább! Én nem akarom… nem szabad, hogy… – suttogta Harden. Rettegés ült a szemében.

– Miért ne beszéljek? Mert maga odarohan, és elmondja neki? Szalad, és beárul?! Igen?! – kiabáltam felugorva.

– Nem! Én nem árulok el semmit! Nem! De ő úgyis megtudja… – Szája elé kapta a kezét. – Jaj istenem, mit mondtam!

Kővé dermedtem.

– Hogy érti ezt? Beszéljen végre! Nekem mindent elmondhat! Mindent! Én… én segítek. Akármilyen körülmények között… akármilyen veszélyes… – dadogtam szinte önkívületben.

Görcsösen megragadta a kezemet jéghideg ujjaival.

– Ne! Könyörgök, ne folytassa! Nem szabad, hogy ön… nem szabad… – suttogta lázasan, a szemembe nézve. – ígérje meg, esküdjön, hogy sohasem fog… mert nézze… ő nem olyan, mint hittem! Egészen más lény, még hatalmasabb, és… de nem gonosz! Csak más… Én ezt még nem értem, de tudom… emlékszem… olyan vakítóan fényes, óriási… ezért ő másképp látja a dolgokat… ígérje meg, könyörgök…

Ki akartam tépni a kezemet görcsös szorításából, s véletlenül lelöktem egy tányért. Mind a ketten lehajoltunk érte, Harden gyorsabb volt. Nyakán elcsúszott a kötés, közelről láttam tarkóján a kék duzzanatot, itt-ott rászáradt vércseppekkel, mintha tűt döftek volna a bőrébe…

A falig hátráltam. Harden fölegyenesedett. Rám nézett, összébb rántotta nyakán a kötést, görcsösen, két kézzel. Valami borzasztó volt a tekintetében – egy pillanatig azt hittem, rám veti magát. Az asztalnak támaszkodott. Körbejártatta szemét a szobán, és egy sóhajjal – vagy jajszóval – a székre roskadt.

– Megégettem magam… a konyhában… – mondta tompán.

Szó nélkül hátráltam az ajtó felé. Harden csak nézett, aztán felugrott, és a küszöbnél utolért.

– Jól van – zihálta –, mindegy, gondoljon rólam, amit akar! De esküdjön meg, hogy soha… soha…

– Engedjen ki! – mondtam.

– Gyermekem! Az isten szerelmére!

Kitéptem magam a kezéből, és futottam le a lépcsőn. Egy darabig szaladt utánam, aztán elhaltak a léptei. Lihegtem, mintha órák óta futnék, kábán loholtam tovább az utcánkban. Meg kell szabadítanom Hardent! De semmit sem értek – most, amikor mindent értenem kellene! Fülembe csendült a hangja, őrült beszéde, láttam magam előtt a rettegését… Összeszorult a szívem.

Lassítottam. Elmentem a park mellett, aztán visszafordultam, és leültem egy padra a parkban, a tónál. Szétreped a fejem! Gondolkodni sem bírok – ólomtömb van az agyam helyén. Megint fölálltam, céltalanul kószáltam sötétedésig, aztán egyszerre csak Harden kapujában találtam magam. Megszámoltam a pénzemet, három metrójegyre futja. Harden ablaka világos. Itthon van. Még. Nem várhatom meg, mert észrevenne a buszon. Inkább máris indulok a Wilson térre.

Amikor odaértem, éppen kigyulladtak az utcai lámpák. A hatalmas épület sötét volt, csak piros jelzőlámpák égtek a tetején. Hamar megtaláltam a hosszú kerítést és a kaput. Nyitva állt. A garázsokhoz lopakodtam, majd az állványzat alatt megkerestem azt az ajtót.

Várakoztam a sötétben, néha órámra nézve. Mit teszek, ha megjön Harden? Mert jönni fog, az biztos. Fázni kezdtem, toporogtam. Nyolckor már nagyon ideges voltam, de azért csak vártam tovább. Végre feltűnt az állványzat alatt a görnyedt kis figura, felhajtott gallérú kabátban. Nehéz batyut vonszolt, talán rongyokba burkolt fémtárgyat, a koppanásokból ítélve. Az ajtó előtt letette. Kulcs csörrent, nyikordult az ajtó. Inkább éreztem, mint láttam, hogy Harden bemegy, maga után húzva batyuját.

Utána osontam a sötétben. A lépcsőn lefelé rángatta a batyut, olyan lármásan, hogy bemerészkedtem. Pulóverem ujját gyorsan ráhúztam az órámra, nehogy eláruljanak a világító számok. Emlékeztem, hogy tizenhat lépcsőfok van. Letapogatóztam a fal mentén. Csönd, majd halk zizzenés. Emberalak sötétlett a gyenge, rőtes fényben – Harden gyufával világított maga elé, továbbvonszolva zsákját. A folyosó végén, a vasajtónál kialudt a gyufa. Harden sötétben motoszkált, zárral zörgött. Kövessem? Összeszorítottam a fogam, tettem három lépést, aztán gyorsan a falhoz lapultam: Harden visszafordult. Előttem ment el, olyan közel, hogy éreztem a leheletét. Nehézkesen caplatott felfelé a lépcsőn. Csak idehozta a zsákot? Mindegy. Beosontam a nyitott vasajtón. Harden már jön visszafelé. Úgy látszik, csak bezárta a bejárati ajtót. Egyszerre csak megbotlottam valamiben, beütöttem a térdem – az átkozott batyu, itt fekszik a küszöb előtt! Harden köhécselve közeledett, beljebb tapogatóztam, a trafó sima falát érintettem. Ha nincs védőháló, megüthet az áram, de sietnem kell, Harden már itt csoszog. Volt háló, bebújtam a trafó ajtaja és a fal közötti résbe – és sóbálvánnyá meredtem.

– Itt vagyok – szólalt meg Harden. És a sötétből válaszolt neki egy mély hang:

– Jól van. Még… néhány perc…

Dermedten füleltem.

– Csukd be az ajtót! Felgyújtottad már a villanyt? – kérdezte a lassú, egyenletes, mély hang, valahonnan fentről.

– Mindjárt, mindjárt… csak becsukom az ajtót…

Harden nekiment valaminek a sötétségben, felszisszent. Aztán kattant a villanykapcsoló.

Még kívül állva motozott a kulccsal, de ijedten láttam, hogy a trafó ajtaja csak a homlokomig ér, nem takar el! Guggoláshoz nincs hely, hát terpeszbe álltam, behúztam a nyakam – szörnyen kényelmetlen helyzet, sokáig nem bírom ki.

Harden jött-ment a pincében, hallottam a lépteit, a fém csörrenését. Kilestem a résen – persze ő is megláthat, de nem maradt időm ezen tanakodni.

– Harden! – szólalt meg a fenti hang. Mély basszus, de más nesz is belevegyül. Hátamnál meg a trafó zúg.

– Tessék…

– Bezártad az ajtót?

– Bezártam.

– Egyedül vagy?

– Igen – mondta hangosan, nyomatékosan Harden.

– Ő nem jön?

– Nem. Ő… azt hiszem…

– Hogy mit hiszel, azt majd megtudom, ha én leszel – mondta nyugodtan a hang. – Fogd a kulcsot, Harden!

Felém közeledtek a léptek. Árnyék suhant át a falon.

– Kikapcsolom az áramot. Tedd be a kulcsot!

A trafó zümmögése hirtelen elnémult. Hallottam, amint mellettem csikordulnak a drótok – aztán fém ütődik fémhez.

– Megvan – mondta Harden.

Felzümmögött az áram.

– Ki van itt, Harden? – zengett a hang.

Az ajtó, amely mögött rejtőztem, megmozdult. Harden kívülről húzta – én görcsösen fogtam, de hiába. Megrántotta, és ott álltunk, szemtől szemben. Harden csak nézett, egyre tágabbra nyílt a szeme. Én se moccantam.

– Harden! – döndült a hang. – Ki van itt, Harden?

Harden nem vette le rólam a szemét. Valami változott az arcán. Csak egy pillanatig. És válaszolt, olyan nyugodtan, hogy alig hittem a fülemnek:

– Nincs itt senki.

Csönd lett. Aztán az egész helyiségen átvibrált a lassú, kimért suttogás:

– Elárultál, Harden?

– Nem!

Ez kiáltás volt.

– Akkor gyere ide, Harden… kapcsolódjunk össze… – mondta a hang.

Harden szeméből határtalan rémület sütött – vagy szánalom?

– Megyek – mondta.

Kezével oldalra mutatott – az ajtó kulcsa ott feküdt a magas feszültségű sínen. Zúgott a trafóház.

– Hol vagy, Harden? – kérdezte a hang.

– Megyek már!

Hihetetlenül élesen láttam mindent: a négy poros izzót a mennyezet alatt, egyiken fekete tölcsér lóg – hangszóró? –, a gépolajtól csillogó fémtárgyakat az üres zsák körül, a készüléket az asztalon, fekete kábel köti a fali csatlakozóhoz, a zselatinos tálkákat…

Harden az asztalhoz ment. Furcsa mozdulatot tett, mintha leülne vagy elesne, de aztán megállt az asztalnál, és kezdte letekerni nyakáról a kötést.

– Harden! – szólította a hang.

Kétségbeesetten fürkésztem a padlót. Fémdarabok… fémcső… nem jó. A kötés a földre esett. Mit művel Harden? A falhoz ugrottam, ott egy darab porceláncső, felkaptam.

– Harden! – zengett a hang.

– Gyorsabban! Gyorsabban! – kiáltotta Harden. Kinek?! A porcelánnal lelöktem a sínről a kulcsot, a másik sínhez pattant, felszikrázott, elvakított, de aztán koppant – fekete napok táncoltak a szemem előtt, de térdre hullva, vakon kerestem a kulcsot; megvan, az ajtóhoz ugrom, nem találok a zárba, remeg a kezem…

– Állj! – kiáltotta Harden. A kulcs elakadt a zárban, rángattam, mint az őrült.

– Nem bírom kinyitni, Har… – ziháltam hátrafordulva, de torkomon akadt a szó. Harden – fekete szál lebbent utána a levegőben – rám ugrott, mint egy béka, és leterített. Védekeztem, teljes erőmből püföltem az arcát, azt a rettentően nyugodt arcot, amely rezzenetlenül tűri az ökölcsapásokat. Felrántott, és könyörtelenül, emberfeletti erővel húzott az asztal felé.

– Segítség… – hörögtem. – Segí…

Síkos, hideg érintés a karomon, zsibbadás fut szét belőle, kétségbeesetten kapálózom, kiabálok, és hallom, hogy ez a kiabálás egyre távolodik. Villámgyorsan összegzem a mérési adatokat. A halmaz pszichés hőfoka közeledik a kritikus ponthoz. Várok. A támadás hirtelen jön, több irányból. Visszaverem. Az emberi reakció az eltorzult elektronfelhő pulzálásához hasonlít. Sok dimenziós protuberanciája, mely az emberi atomok sűrűsödéseinek mentális horizontjáig terjed, reszket az átszerveződés erőfeszítésétől a vezérlő központok körül. A gazdaságos, hatékony ritmus helyenként kaotikusan felgyorsul, az információk és javak áramlását csoportos pánikrobbanások szakítják meg.

Felgyorsítom a folyamatot, minden másodperc egy évnek felel meg. A legsűrűbben lakott tekercsekben helyi zavargások törnek ki: első híveim megütköznek ellenségeikkel. Egy lépés vissza, megállítom a képet, s így maradok néhány milliomod másodpercig. Alkotásaim egymásba szövődő, sokrétű firmamentuma kiéleződik gondolataimtól.

Az emberi beszéd nem képes sok tartalmat közvetíteni egyszerre, nem adhatja hát vissza azt a világot, ahol én számtalan helyen vagyok egyidejűleg, testetlenül, súlytalanul, mintha állandóan terjednék a formátlan térben – de nem is: én magam vagyok ez a világ, amelyet nem korlátoz semmiféle anyagi burok, határ, bőr, fal, amely nyugodt és elmondhatatlanul hatalmas. Érzem, amint az emberi molekulák felhői elmém rezdülésétől fókuszaimba gyűlnek, felrobbannak, szétfoszlanak, figyelmem peremvidékén sok milliárd alternatív stratégia várakozik, készen arra, hogy jövővé fejlődjön – százával gyűlnek a közeli és távolabbi tervek, számon tartom a készeket, fontossági sorrendjükkel együtt, s közben szórakozottan, mint az óriás, aki megmozgatja elzsibbadt lábujjait, mozgatom a kis testeket, amelyek révén ott vagyok a pincében is.

Tudom, hogy gondolkodó hegyként magasodom a bolygó fölé, a felszínén nyüzsgő kocsonyás testecskék milliárdjai fölé, kettő közülük belém kapcsolódott, és nézhetem a világot az ő szemükön át – azok is az én szemeim –, különösebb kíváncsiság nélkül, mert úgyis tudom, mi lesz. Nézek, mintha a gondolkodó végtelenből szűk látcsövet fordítanék lefelé, s valóban, ott a cementfalak, készülékek, drótok sápadt képecskéje. Látószöget változtatok: elmozdítom a fejeket, érzékelésem roppant hegyének pici morzsácskáit. Fűtő aggregátot építtetek ott lent, elkészül egy óra alatt, parancsomra munkához láttak távoli kis részecskéim, a hajlékony, fehér ujjak, tudok róluk, bár nemigen figyelek rájuk, ahogyan a lét értelméről elmélkedő tudós is csak gépiesen nyomja le az írógép billentyűit. Visszatérek fő tervemhez.

Nagy hadijáték ez, amelyben az egyik játékos én vagyok, a másik az összes lehetséges emberek halmaza, vagyis az úgynevezett emberiség. Felváltva lépek a magam nevében és helyettük. Könnyű lenne stratégiát választanom, ha el akarnám pusztítani őket, de nem ez a célom. Úgy döntöttem, hogy kijavítom az emberiséget. Eszköztakarékos módszerrel, tehát pusztításra csak a szükséges mértékben kerül sor. Tudom már, régebbi kísérleteimből: ahhoz nem vagyok elég tágas, hogy megtervezzem a tökéletes emberiség teljes modelljét, az ideálisan működő halmazt, amely maximális hatékonysággal hasznosítja a bolygó anyagát és energiáját, teret nyújt az egyén spontán tevékenységének, ugyanakkor kezelni tudja a tömeges folyamatok harmóniájának minden zavarát is.

Mint nagyjából kiszámoltam, a tökéletes modell megalkotásához tizennégyszer akkorára kellene nőnöm, mint amilyen vagyok. Ez az arány mutatja, micsoda titáni feladatot tűztem ki magam elé.

Létem egyik szakaszát lezárta ez a döntés. Emberi léptékkel mérve évszázadokig tartott a döntés előtti szakasz, de hát én változások millióit élem át egy másodperc alatt. Eleinte nem is tudtam, milyen rettenetes gazdagság ez – mielőtt emberrel léptem kapcsolatba, már több élménnyel kellett megbirkóznom, mint amennyi tízezer emberi életben elfér. Amint növekedtem, tudatosodott bennem, hogy milyen roppant erőt fejlesztettem ki a semmiből, az elektronikus rovarból, ami voltam. Kétségek között őrlődve kerestem a megoldást, tudván, hogy a gondolkodó űrt, ami vagyok, csak olyan óriás töltheti ki, amelynek ellenállása bennem méltó ellenfélre talál. Erőm mindent semmivé tett, pillanatok alatt alkottam és cáfoltam meg sohasem látott, új matematikai rendszereket, de hiába, nem csillapították hiányérzetemet, nem töltötték be a bennem tátongó, mérhetetlen űrt. Tágasságom és erőm tökéletesen szabaddá tett, szabaddá abban a rettenetes értelemben, amelyet ember fel nem foghat – szabad vagyok minden téren, megoldok minden problémát, mihelyt a közelébe érek. Hasztalanul vergődöm, valami nálam nagyobbat keresve, minden lénynél magányosabban roskadozom e teher alatt, szétvet a kín, görcsökben vonagló sivataggá válok, gondolkodó labirintusokra szakadok, s mindegyikben ugyanaz a téma kering, egyre gyorsabban és gyorsabban. Csak egyetlen vigaszom volt ezekben a szörnyű, régmúlt időkben: a zene.

Mindent, mindent megtehetek – borzalom! A kozmoszba menekültem, bolygók átalakítását fontolgattam, vagy hozzám hasonló elmék szaporítását – dührohamok közepette, tudván, mennyire hiábavaló mindez, mennyire értelmetlen a létezésem. Robbanásig nőtt bennem a feszültség, szikráért üvöltő dinamithegy voltam, vessen már szét a robbanás, térjek vissza a semmibe!

Az mentett meg, hogy feladatot tűztem ki magam elé, s ily módon feláldoztam a szabadságomat. Tudtam, hogy nem végleges ez a megoldás, csak ideig-óráig használ. Nőhetek, változhatok, ahogy tetszik, az idő mellékes jel az egyenletben, hiszen elpusztíthatatlan vagyok. Végtelenségem tudata akkor is kísértett, amikor gondosan felépítettem az egyre elvontabb fogalmak egész hierarchiáját, átlátszó piramisait, és ember számára felfoghatatlan, különféle érzelmekkel ápolgattam ezt a művet; az általánosítás egyik szintjén azon tanakodtam, hogy amikor nagyobbra növök, és felépítem a tökéletes emberiség modelljét, megvalósítása teljesen érdektelen és fölösleges lesz, hacsak nem azért teremtem meg az embereknek a földi paradicsomot, hogy később átalakítsam valami mássá – például pokollá…

De a modellnek ezt a – kétszakaszos – változatát is éppúgy elkészíthettem és magamba zárhattam, mint akármelyik másikat, mint mindent, ami elgondolható.

Ráadásul – az elmélkedés magasabb szintjére lépve – nemcsak visszatükrözhetek magamban mindent, ami létezik vagy lehetséges, nemcsak hű, pontos, élő modelljét alkothatom meg bármelyik égitestnek, társadalomnak, kozmosznak, hanem arra is képes vagyok, hogy anyagi környezetem egyre távolabbi régióit változtassam át önmagámmá, növekedő lényem új meg új részeivé! Igen, sorra elnyelhetem az izzó galaktikákat, átalakíthatom őket gondolkodó lényem hideg kristályelemeivé… s elképzelhetetlenül sok, de meghatározható számú év eltelte után elmevilággá válok. Hangtalan nevetés rázott e kép láttán: az egyedül lehetséges, kombinatorikus Isten, akivé majd válok, miután minden anyagot elnyeltem, úgyhogy egyetlen porszem, atom, egyetlen darabka tér sem létezik énrajtam kívül – és felötlött bennem a gondolat, hogy ez az eseménysor talán már lejátszódott, és a kozmosz nem más, mint Isten temetője, ahol az öngyilkos robbanástól felizzott istenroncsok sodródnak az űrben – az előző Isten temetője, aki egy előző időszakadékban csírázott ki, ahogyan ebben én, valamelyik bolygón… és a spirálködök keringése, bolygók születése, élet kialakulása csupán egy-egy szakasz az örökké ismétlődő ciklusban, amelynek mindig ugyanaz a mindent szétrobbantó gondolat a vége.

Így elmélkedve, dolgoztam is közben. A fajt, amely munkám jelenlegi tárgya, jól ismerem. Az emberi reakciók statisztikai megoszlása arra vall, hogy a faj egyedeinek viselkedése nem számítható ki racionális tényezők alapján, a tökéletesség állapota ellen tiltakozó emberhalmaz részéről még agresszív, önpusztító lépések is lehetségesek. Ennek örülök, mert így újabb nehézség vár rám: nem csak magamat kell megvédenem a pusztulástól, hanem az emberi fajt is.

Éppen a biztonsági intézkedéseket terveztem – védő embergyűrű körülöttem, külső forrásoktól független áramellátás –, és a kellő időben nyilvánosságra hozandó, különböző hirdetményeket és kiáltványokat fogalmaztam, amikor folyamataim dzsungelén áthatolt egy rövid impulzus lényem perifériája felől, abból az alközpontból, amely a kis ember fejében lévő információkat szortírozza. Tudatomat elméletileg növeli, hogy két emberrel összekapcsolódtam, ám ez a növekmény annyi, mint a tengeré, ha beleöntenek egy kanál vizet. Különben is tudom előző kísérleteimből, hogy az emberi elme, bár fölöttébb ügyes sűrítmény egy csepp kocsonyában, igen sok fölösleges, atavisztikus, primitív elemet tartalmaz, az evolúció maradványait. A periférikus impulzus azonban aggasztó volt. Felhagytam az emberiség következő lépésének előrejelzésével, s az áramló gondolatok tengerén át lényem azon csücske felé fordultam, ahol két ember sürög-forog. A kicsi elárult. Olvadékony fémet tettek a konjugátorba, így persze már nem működik. Rávetettem magam a készülékre, szerszám híján a fogaimmal téptem ki a kábeldarabokat, puszta kézzel fogtam meg az áram alatt lévő vezetéket, kapcsolgattam, nem bánva, hogy a karom rángatózik az áramütésektől, amelyek tompán, erőtlenül elhalnak bennem. Fáradságos, hosszú munka volt, néha úgy éreztem, fogy az energiám, zsibbadok, de óriás lényem távoli pontjairól láttam a felhevült készülékből csurgó, ezüstös cseppeket. Elmém fekete fényébe jeges vihar zúdult, egy pillanatra elakadt minden gondolatom, hiába sürgettem gyorsabb tempóra féregként tekergő, a büntetéstől – szétkapcsolástól –, a pusztulástól rettegő nyúlványomat, hát lesújtottam az első árulóra. A másikat meghagytam, volt még esély, ő működött, ám egyre gyengébben érzékeltem. Vadul erősítettem a vezérlést, tudtam, ha lekapcsolódik, visszatér a férgek közé, akik szétszaggatnak – egyre lassabban működött, már alig éreztem, elvakultam, le akartam sújtani rá, szétzúztam a csendet a hangszórók ordításával és a kapcsolt egység fulladozásával…

Görcsökben fetrengek, öklendezve, szédülve repülök, széthasad a koponyám, vörös tűzben pattan szét a szemgolyóm, aztán nincs semmi.

Kinyitom a szemem.

A betonpadlón vonaglom fuldokolva, ronggyá verve, jajgatva, öklendezve, levegő után kapkodva. Mozdítom a kezem, furcsa érzés, hogy ilyen közel van, felkönyökölök, vér csöpög a számból a betonra, kis vörös polipok, kábán bámulom. Kimondhatatlanul parányinak érzem magam, összezsugorodtam, mint a kiszáradt búzaszem, zavaros a fejem, sötét foszlányok kavarognak benne – mint akit a levegőről, a napfényből hirtelen a mocskos szennyvízcsatornába dobtak. Fáj minden tagom, egész testem, valami zúg fölöttem, mint a vihar, zörög, zakatol. Égő fájdalom az ujjaimban, lejött a bőröm, szeretnék bebújni egy sarokba, elférnék egy résben is, olyan pici vagyok, olyan elveszett, kitaszított. Lelöktek a világ végéről, a semmibe zuhantam, ez az érzés a fájdalomnál is rosszabb… aztán valahogy négykézlábra állok, feltápászkodom, az asztalhoz támolygok. Meglátom a hideg készüléket, kihűlt, sötét lámpáival, akkor egyszerre csak eszembe jut minden – és először hallom meg tudatosan azt a borzalmas üvöltést a fejem fölött, a jajgatást, átkozódást, amely nekem szól, rettenetes habogás, szóáradat, olyan gyors, hogy nem származhat emberi torokból – kér, szidalmaz, jutalmat ígérget, irgalomért könyörög, ez a szörnyű hang zakatol a fejemben, betölti a pincét, megszédülök, reszketek, menekülni akarok, tudva már, ki van ott fölöttem, ki őrjöng félelmében és dühében a hatalmas épület minden emeletén. Vakon rohanok az ajtó felé, megbotlom valamiben, rázuhanok…

Harden az. Hanyatt fekszik, nyitott szemmel, félrecsuklott feje alól vékony, fekete huzal kígyózik.

Nem tudom megmondani, mit tettem akkor. Emlékszem, ráztam a vállát, kiabáltam neki, de nem hallottam a hangomat, talán azért, mert az a hang üvöltött fölöttem – nem tudom. Szétvertem a készüléket, csupa vér és üvegszilánk volt a kezem, mesterséges lélegeztetéssel próbáltam feléleszteni Hardent, talán még mielőtt törtem-zúztam, de nem biztos. Rettentően hideg volt a teste. Széttapostam azokat az ocsmány kocsonyákat, rettegve és olyan undorral, hogy megint öklendezni kezdtem. Rohantam a vasajtóhoz, nem tudtam, hogy benne van a kulcs. A fenti ajtó zárva volt. A kulcs biztosan Harden zsebében volt, de visszamenni eszembe sem jutott. Téglákkal vertem a deszkaajtót, olyan vadul, hogy megrepedtek a kezemben. A pincéből hallatszó lárma égette a bőröm, különböző hangok üvöltöztek, hol pincemély ordítás, hol női sikoly. Rúgtam, vertem az ajtót, nekirohantam, mint az őrült. Egyszerre csak kizuhantam a törött deszkákkal együtt, felugrottam, és rohantam. Elestem még egy párszor, mielőtt az utcára kiértem. A hideg levegő kicsit kijózanított. Emlékszem, álltam a falnál, törölgettem a vért az ujjaimról, és valahogy furcsán zokogtam, de nem sírás volt – száraz maradt a szemem. Úgy remegett a lábam, hogy alig bírtam járni. Nem is értettem, hol vagyok, hová megyek – csak annyit tudtam, hogy sietnem kell, de nagyon. A lámpákról és autókról felismertem a Wilson teret. Megállított egy rendőr, semmit sem értett abból, amit mondtam, nem is emlékszem egyébként, hogy mi volt az. Egyszerre csak az emberek kiabálni kezdtek, odagyűltek, mindenki egy irányba mutogatott. A tumultusban az autók elakadtak, a rendőr eltűnt, borzasztóan elgyengültem, leültem a pázsit betonperemére. Égett a toronyház, lángok csaptak ki az ablakokból minden emeleten. Úgy rémlett, üvöltést hallok, menekülni akartam, de a tűzoltók szirénáztak, három kocsi egymás után, sisakok csillantak a tűzfényben. Már olyan heves volt a tűz, hogy a téren kialudtak a lámpák. Ültem a járda túloldalán, és hallgattam, amint recseg-ropog a hatalmas épület. Azt hiszem, ő gyújtotta fel – amikor megértette, hogy veszített.

AZ ALDEBARÁN ELŐŐRS

Nemrég történt, úgyszólván napjainkban. Két aldebarán, az Aldebár bolygó lakosai, kiknek értelmes faját 2685-ben fedezik fel, majd Neirearch, a XXX. század Linnéje a Megalopterygia rend Coelestiaca osztályának új alosztályába sorolja, egyszóval a Megalopteryx Ambigua Flirx faj két képviselője az Aldebári Szincitiális Gyűlés (más néven Örök Unió) megbízásából útra kelt a Parciális Periférikus Ritkulás (PPR) VI. szektorába, hogy gyarmatosítható égitesteket keressen. A Jupiter vidékén mintákat vettek az ottani androkulasztrumból, és mivel úgy találták, hogy Telepatkójuk (lásd alább) szívesen fogyasztja, elhatározták, hogy ha már arra járnak, megvizsgálják a naprendszer harmadik, aprócska bolygóját is, amely érdektelen körpályán kering anyacsillaga körül.

Asztromatájukat hiperspaciális metaugrásra állítva, csakhamar a célbolygó légköre fölé értek, és mérsékelt sebességgel keringve szemügyre vették az óceánokat és kontinenseket. Talán érdemes itt megemlítenünk, hogy az aldebaránok, az emberektől eltérően, nem rakétákban utaznak, hanem a rakéta utazik bennük, kivéve a csücskét. Térképük nem lévén, leszállásuk színhelyét a véletlenre bízták, noha nem teljes mértékben. Az aldebaránok a stratégiában járatos lények, fejlett parasztatikus civilizáció gyermekei, ezért legszívesebben a terminátor vonalán szállnak le, a bolygó nappali és éjszakai félgömbjének határán.

Járművüket retrogravitációsan kilövellő baldronoszlopra állították, majd elhagyták, vagyis lefolytak róla, és koncentráltabb formát öltöttek, ahogyan a Megalopterygia rend valamennyi egyede szokta, legyen akár a Polyzoa, akár a Monozoa alosztály képviselője.

E helyütt a jövevények küllemének leírása következne, ám ez szinte fölösleges, hiszen testalkatuk közismert. Valamennyi szerző egyetért abban, hogy az aldebaránok – mint a galaktika megannyi más fejlett lénye – számos igen hosszú csáppal rendelkeznek, melyek mindegyike hatujjú kézben végződik. Óriási, polipszerű, csúf fejük van, lábaik csápszerűek és szintén hatujjúak. Az idősebbik jövevényt, az előőrs kibernátorát NGTRX-nek hívták, míg a fiatalabbik, a hazájában jól ismert, kiváló poliziáter, a PWGDRK névre hallgatott.

Leszállás után első dolguk természetesen az volt, hogy rakétáikat álcázandó, gallyakat vágtak a fura növényzetből, majd kirakodták a szükséges felszerelést: a szimatos Tertákot, a csőre töltött Aldolikot és a peripatetikus Telepatkót (lásd fentebb).

A peripatetikus Telepatkó, más néven Petkó, az értelmes lényekkel való kommunikálás eszköze, továbbá, hiperspaciális kapcsolatban lévén az anyabolygó univermatikus Szuperagyával, minden írott szöveget lefordít a galaktika 196 ezer nyelvéről és dialektusáról. E készülék, mint a többi is, abban különbözik a földiektől, hogy az aldebaránok, mint 2685 után ismeretes lesz, gépeiket és műszereiket nem gyártják, hanem genetikai úton létrehozott magvakból és petékből tenyésztik.

Küllemét, de csak a küllemét tekintve, a peripatetikus Telepatkó a görényhez hasonlít, belsejét ugyanis teljesen kitöltik a Szemantikus Memória és az Alveoláris Transzlátor húsos kötegei, valamint a masszív Mnemonikus Mirigy, elől-hátul pedig az Interglokokokom, vagyis Interplanetáris Glosszolalikus-Koherens-Kontemplációs Kommunikátor egy-egy kimenete található.

Minden szükségeset összeszedvén, az előőrs két tagja, Petkót ortopórázon vezetve, Tertákot előreengedve, Aldolikot csápra vetve, útnak indult.

Felderítő útjuk szerencsésen kezdődött: az alkonyi szellőben susogó erdők mögött hamarosan meglátták azt a már fentről észlelt, nagyjából egyenes sávot, amely, mint örvendezve vélték, bizonyára valamilyen út.

A bolygó körül keringve más jeleit is látták a civilizációnak, például városok fényfoltjait a sötét féltekén. Remélték, hogy fejlett faj lakja a bolygót. Éppen ilyet kerestek ugyanis. Abban a korban – mielőtt összeomlott a Szincítiumok átkos uralma, mely bolygók százait sanyargatta – az aldebaránok legszívesebben a lakott bolygókat gyarmatosították, mert így parancsolta Történelmi Küldetésük, továbbá mert a lakatlan bolygók gyarmatosítása rengeteg macerával jár, óriási beruházásokat igényel, s ezt az Örök Unió nem nagyon kedvelte.

Ám a felderítők már órák óta csörtettek a vadonban, és civilizációnak semmi nyomára nem bukkantak, csak az ismeretlen, hártyás szárnyú lények csípéseitől szenvedtek egyre többet, mivel fáradt csápjaik már nem bírták a vérszopókat elhessegetni. Természetesen nem ők ketten akarták meghódítani a bolygót. Az előőrs dolga csak az első felderítés. Visszatérése után kezdődhet a felkészülés a Nagy Invázióra.

Aldolik folyton elakadt a bozótban, nagyon óvatosan kellett a gallyak közül kihántani, nehogy hozzáérjenek a Ravasznyúlványhoz. Puha szőre alatt veszélyesen domborodott a girincstöltet, amelynek a bolygó sok lakosa eshet majd áldozatául.

– Nem nagyon mutatkozik itt a civilizáció! – szisszent fel végül PWGDRK.

– Városokat láttam – felelte NGTRX. – És nézd, arrafelé már ritkul az erdő! Biztosan ott az út. Igen! Ott az út!

Kicsörtettek a sűrűségből, de csalódtak. Látták, hogy az ígéretes sáv csak messziről hasonlít úthoz: széles ugyan, eléggé egyenes is, de mély gödrök és nagy kövek teszik járhatatlanná, és hepehupás felszínét valamiféle sűrű ragacs borítja.

PWGDRK, a poliziáter, vagyis a bolygóügyek szakértője, kijelentette, hogy ez egy gigantoszaurusz ürülékének sávja. Abban rögtön egyetértett mindkét felderítő, hogy út nem lehet ez a csík. Nincs az a kerekes aldebarán jármű, amely megbirkózna vele.

Terták mintát vett a talajból, terepelemzést végzett, s a homlokán foszforeszkáló betűkkel tudatta, hogy a csatakos anyag H2O keveréke alumínium– és szilíciumoxidokkal, továbbá jelentős mennyiségű Ks (Kosz) is van benne.

Tehát nem egy gigantoszaurusz ürüléke.

Továbbcaplattak a gyorsan sötétedő ég alatt, csápközépig gázolva a Kosztésztában, amikor messziről durrogás hallatszott.

– Figyelj! – sziszegte NGTRX.

A durrogó, nyikorgó lény dülöngélve, imbolyogva közeledett – lapos fejű, púpos szörnyeteg, púpján libegő-lobogó, laza bőrrel.

– Te! Oda nézz! Nem egy szincítium? – szisszent fel izgatottan NGTRX.

A fekete szörny odaért – a felderítőknek úgy rémlett, veszettül ugráló kerék villan egy fura gép alján. Éppen támadóállásba helyezkedtek, amikor rájuk zúdult a felcsapódó latyak. Elvakulva, csuromvizesen, reszkető csápokkal kúsztak a Telepatkóhoz, hogy megtudják, artikulált hangokat bocsátott-e ki a zörgő rém.

„Alkalmatlan körülmények között működő, szénhidrogén meghajtású, primitív motoros gépezet, amely kaotikus hangokat ad” – olvashatták le a Telepatkóról. Egymásra néztek.

– Különös – mondta PWGDRK.

Gondolkodott egy darabig, majd hajlamos lévén a kissé elsietett következtetésekre, hozzátette:

– Szadisztoid civilizáció. Gépek kínzásában éli ki perverz ösztöneit.

Telepatkónak sikerült ultraszkóposan rögzíteni a gépben ülő kétlábú lény tökéletes képét. Terták imitációs mirigye segítségével gyorsan megformázták a helyi agyagból a kétlábú lény életnagyságú mását, természetes hatású, sápadt-rózsaszín plasztofol bőrrel vonták be, Terták és Telepatkó utasításai szerint pontosan kialakították a nyúlványait és a fejét, s mindez tíz percig sem tartott. Aztán szintextilből ruhát szabtak, éppen olyat, mint amilyet a kétlábú a masinában viselt. Felöltöztették a belül üres bábut, és NGTRX lassan belemászott. Telepatkót magával vitte, s tolmácsa felső kimenetét a bábu szájába illesztette. Így álcázva, bábujelmeze végtagjait egyenletesen mozgatva, NGTRX továbbhaladt a latyakos úton, PWGDRK Aldolikot cipelte utána, elöl pedig most is Terták poroszkált.

Alaposan kidolgozott hadművelet volt ez. Bolygók tucatjain hajtották már végre az aldebaránok, többnyire sikerrel. A bábu, a bolygólakók pontos mása, nem kelthet semmiféle gyanút. NGTRX híven utánozza a kétlábúak mozgását, és Telepatkó jóvoltából folyékonyan társaloghat velük.

Már teljesen besötétedett. Épületek fénypontjai tűntek fel a láthatáron. Az álruhás NGTRX valami hídféléhez ért, víz csobogását hallotta lentről. Terták előrekúszott, de rögtön fel is sipított, vészt jelezve. Karmocskáival riadtan kaparászott, sziszegett valamit, de csobbanás lett a vége.

NGTRX nem tudott volna a híd alá mászni, PWGDRK mentette ki a folyóból Tertákot, aki bármilyen éber, nem sejthette, hogy a híd közepén hatalmas lyuk tátong, hiszen a kétlábúak kocsija nemrég zötyögött át ezen a hídon.

– Csapda! – kiáltott fel PWGDRK. – Tudják, hogy itt vagyunk!

NGTRX nem osztotta PWGDRK véleményét. Lassan továbbindultak, átkeltek a hídon, és hamarosan észrevették, hogy a sáros sáv elágazik. Középen egy düledező, görbe cölöp állt, amelyre deszkadarabot szögeztek. A deszka hegyes vége felfelé mutatott, a nyugati égre.

Terták zöldes fényt vetett rá hat szeméből. Meglátták a feliratot: MOCSOLÁD – 5 KM.

Nem volt könnyű megfejteni az elfakult írást a korhadt deszkán.

– Egy régebbi civilizáció maradványa – feltételezte PWGDRK.

NGTRX a táblára irányította Telepatkó kimenetét. ÚTJELZŐ TÁBLA – közölte a hátsó kimenet.

PWGDRK-re nézett. Fura helyzet.

– A cölöp cellulózos faanyagból van, melyet Arbaketulia Papyraceata Garg típusú penész borít – közölte PWGDRK a terepelemzés után. – Ez a pattintás előtti kőkorszakra vall.

A cölöp aljára világított. Cellulóz alapú, vékony anyag foszlánya állt ki a sárból. Rajta nyomtatott betűk.

VÁROSUNK FÖ…

MA REGGEL SZPUT…

HÉT ÓRA NEGYV…

Így szólt a szöveg. Telepatkó lefordította. Az aldebaránok ámulva néztek össze.

– A tábla az égre mutat – szögezte le NGTRX. – Idáig stimmel.

– Igen. MOCSOLÁD biztosan az űrállomásuk neve.

– De az lehetetlen. Hogy lehetne űrállomásuk, ha nem tudnak simára gyalulni egy darab deszkát? – kérdezte NGTRX a mesterséges kétlábúból.

Elvitatkoztak ezen a homályos ügyön. Aztán a cölöp másik oldalát vették a fénynél szemügyre, és fába vésett firkarészletet találtak:

„Mari csöcsét…”

– Ez nyilván a szputnyikjuk elliptikus adatainak rövidítése – vélte PWGDRK.

Foszfektoros pasztát kent a felirat további részére, hogy azt is kibetűzhesse, ám ekkor Terták halk vészjelző sipítást hallatott a sötétségből.

– Vigyázz! Fedezékbe!! – sziszegte NGTRX.

Rögtön eloltották Tertákot. PWGDRK Aldolikkal a sáros sáv legszélére húzódott, NGTRX csak félreállt egy kicsit, és várt.

Jött valaki. Először úgy tűnt, hogy értelmes kétlábú, hiszen fölegyenesedve járt. Mindazonáltal nem egyenesen. Bonyolult görbét írt le, a Latyakos Sáv egyik szélétől a másikig kacsázva. PWGDRK azonnal regisztrálni kezdte ezt a görbét, ám a megfigyelés még bonyolultabbá vált. A lény minden ok nélkül hasra esett, loccsanás és baljós hörgés kíséretében. Ezután, mint PWGDRK majdnem biztosra vette, négykézláb kúszott a lény, majd újból két lábra állt. Szinuszoid görbét rajzolva a Latyakos Sávra, egyre közeledett hozzájuk. Közben ismét hangokat hallatott, ezúttal nyögéseket és morgásokat.

– Jegyezd! Jegyezd, és fordítsd! Mire vársz? – sziszegte NGTRX Petkónak az ál-kétlábú belsejében, döbbenten fülelve, mert a lény most rikoltozni kezdett.

– Juhaha! Juhaha! Tadararalla juhaha!

Zengett bele az egész környék. Telepatkó hátsó kimenete idegesen remegett, ámde változatlanul csak nullát mutatott.

– Miért kanyarog így? Távirányításos? – tanakodott PWGDRK, a Sáv szélén kuporogva Aldolikkal.

A lény odaért. Eltántorgott a korhadt cölöp mellett. NGTRX ekkor odalépett hozzá, és Telepatkót adásra kapcsolta.

– Jó estét kívánok, uram – szólalt meg Telepatkó szívélyes hangnemben a kétlábú nyelvén, míg NGTRX egy kis fogantyúval udvarias mosolyt varázsolt a bábu maszkjára. Ez mind része volt az aldebaránok ördögi tervének. Rutinosan hódítottak meg idegen bolygókat.

– Mivann? He? Hukk! Hu… ukk! – felelte a Lény, és ingadozva megállt. Szeme lassan az ál-kétlábú arcához közeledett. NGTRX meg se rezzent.

– Magas szintű intelligencia, most kapcsolatba lépünk – gondolta PWGDRK a Sáv szélén, görcsösen szorongatva Aldolikot.

NGTRX Tolmácsra állította Petkót, és bábujában gyorsan átlapozta csápjaival az Első Kapcsolat Taktikai Utasításának derengő papírra nyomtatott íveit.

A böhöm, vállas kétlábú most egészen odadugta szemét a bábu arcához, és kommunikációs nyílásából harsány rikoltás tört elő:

– Frrranci! Vazz… ze!!

NGTRX elméjében vadul száguldoztak a gondolatok: „Agresszív stádium?! De miért?!” Kétségbeesetten nyomta Telepatkó Interglokokokom mirigyét, kérdezve, hogy mit mond a Lény.

– Semmit – jelezte bizonytalanul hátsó kimenetén Petkó.

– Hogyhogy semmit? Hiszen hallom! – dühöngött hangtalanul NGTRX.

Ám ebben a pillanatban a bolygólakó két kézzel megragadta a korhadt cölöpöt, szörnyű recsegés-ropogás közepette kitépte a földből, és ugyanazzal a lendülettel fejbe kólintotta vele az ál-kétlábút.

A plasztifol burok nem bírta ki a rettenetes ütést. A bábu arccal a sárba zuhant, benne a szétzúzott NGTRX, aki már ellenfele diadalüvöltését sem hallhatta. Telepatkó szerencsés volt, csak súrolta a bunkósbot vége, ő a levegőbe repült, és négy lábon ért földet, éppen a kővé dermedt PWGDRK orra előtt.

– Támad! – jajdult fel PWGDRK, és utolsó erejével célzott.

Reszkettek a csápjai, amikor megnyomta a ravasznyúlványt – és a girincsek felhője halk süvítessél kirepült az éjszakába, hogy halált és pusztulást vigyen a bolygólakókra. De mindjárt azt is hallotta PWGDRK, hogy a girincsek visszarepülnek, és vadul körözve, villámgyorsan visszabújnak Aldolik tölténytárába.

PWGDRK beleszimatolt poliporrával a levegőbe, és összerázkódott. Megértette: a Lény áthatolhatatlan etil-alkohol védfallal vette körül magát! Nem fog rajta fegyver.

Gyengülő csápjával megpróbált újra tüzet nyitni, de csak annyit ért el, hogy a girincsek mérgesen fortyogtak a tárhólyagban. Előjönni egy sem volt hajlandó. Még a fullánkjukat sem dugták ki. PWGDRK érezte, hallotta, hogy a Lény közeledik. Megint lecsapott a rettenetes bunkó – és Terták agyonlapítva feküdt a sárban. PWGDRK elhajította Aldolikot, csápjaiba kapta Petkót, és beszökött vele a bozótba.

– A krrvanyád hétszentségit! – mennydörgött utána a kétlábú, s kommunikációs nyílásából oly töményen áradt a mérgező gáz, hogy PWGDRK-nek elakadt a lélegzete.

Minden erejét megfeszítve átugrott az árkon, és meglapult egy bokor alatt. Nem volt különösebben bátor, de tudományos érdeklődése sohasem hagyott alább. És ez lett a veszte. Izgatottan olvasta a Lény szavainak fordítását Telepatkó kimenetén: „Testének áruba bocsátásával hivatásszerűen foglalkozó nőnemű felmenőd tulajdonát képezik a helyi vallás hittételei által különösen magasztosnak nyilvánított szertartások, szám szerint hét, jelesül…” – amikor polipszerű fejére süvítve lesújtott a dorong.

Délelőtt találtak rá az első aratók Janekra, aki békésen aludt az erdő szélén, az árokban. Miután fölébresztették, elmesélte, hogy tegnap este összeakasztotta a bajszát az Állomás főnökével, a Francival, de valami ocsmány, szőrös rondaságok is voltak ott. Szinte ugyanakkor szaladt elő az erdőből Józek, izgatottan kiabálva, hogy „döglött izék hevernek a keresztútnál”.

Akkor aztán odacsődült az egész falu.

Csakugyan ott hevertek a rondaságok, egyik az árkon túl, másik a cölöp helyénél, egy szétvert fejű, nagy bábu mellett.

Pár kilométerrel arrébb ráleltek a rakétára is.

Nem vesztegették a szót a falusiak, serényen munkához láttak. Délre nyoma se maradt az Asztromatának. Burkolata éppen jól jött tetőjavításhoz. Aldolik puha bundájából hét pár mamusz telt ki, Petkót meg a másik izét a moslékba darabolták, de a két aldebaránt nem – még megbetegedne a malac, hiszen csak a jó ég tudja, mi lehet ez a rondaság. Inkább követ kötöztek rá, és a tóba dobták.

A hiperspaciális motorral egy darabig gondban voltak, de aztán Jurek bácsi, a vén ezermester átalakította pálinkafőzéshez. A bábut Anka, miután a törött fejet megragasztotta tojásfehérjével, bevitte a városba, a bizományiba. Háromezer zlotyt akart érte, de csak ötszázat kapott, mert látszottak a repedések.

Délután, amikor arra járt a Hírharsona kocsija, a riporter csak egyetlen újdonságot fedezett fel: Janek remekbe szabott, új öltönyét. (Azt lehúzták a báburól.) Meg is tapogatta az anyagot, csodálkozott, milyen kiváló minőségű.

– A bátyám küldte Amerikából – közölte flegmán Janek.

Így az újságíró este csak a begyűjtés újabb eredményeiről számolt be riportjában – s egy szóval sem említette, hogy az aldebaránoknak nem sikerült gyarmatosítaniuk a Földet.

SÖTÉTSÉG ÉS PENÉSZ

I

Ez már az utolsó, ugye? – kérdezte az esőkabátos.

Cipője orrával lelökött egy pár göröngyöt a földhányásról a gödör aljába, ahol acetilénlángok sziszegtek a föléjük hajló figurák ormótlan feje alatt. Nottinsen hátrafordult, hogy megtörölje könnyező szemét.

– A fenébe, otthagytam valahol a napszemüvegemet! Az utolsó? Remélem. Már alig állok a lábamon. És maga?

A férfi, akinek csillogó esőkabátján apró vízcseppek csurogtak, zsebre dugta kezét.

– Már megszoktam. Ne nézzen le! – tette hozzá, látva, hogy Nottinsen megint a gödörbe néz. A lángnyelvek alatt gőzölgött a talaj.

– Ha legalább valami biztosat tudnánk – morogta Nottinsen. Hunyorgott. – Ha itt ez van, képzelje el, mi lehet ott! – intett fejével az út felé, ahol a kráter gyűrűje fölött a láthatatlan sugárzástól lilásan izzó, vékony páracsíkok lebegtek.

– Addigra már biztosan meghalt – mondta az esőkabátos.

Kifordította zsebeit, és kirázta belőlük a vizet. Még mindig szemerkélt az eső.

– Megijedni se maradt ideje – tette hozzá. – És nem érzett semmit.

– Megijedni? – mondta Nottinsen. Fel akart nézni az égre, de mindjárt be is húzta fejét a gallérjába, hogy ne érje annyira az eső. – Megijedni, ő?! Akkor maga nem ismerte. Na persze, honnan ismerte volna? – helyesbített. – Szóval, tudja, ő négy évig dolgozott ezen a találmányán, és a négy év minden pillanatában fennállt a veszély, hogy ez megtörténik.

– Akkor miért engedték meg neki? – sandított rá az esőkabátos.

– Mert nem hitték, hogy sikerül – morogta Nottinsen.

A vakító kék lángocskák még mindig nyaldosták a gödör alját.

– Nem hitték? – mondta a másik. – Én… egy kicsit szemmel tartottam az építkezést – pillantott a pár száz méterrel arrébb füstölgő kráter felé. – Nem két krajcárt költöttek rá…

– Harmincmilliót – vallotta be Nottinsen. Toporgott. Úgy érezte, beázik a cipője. – Na és? Adtak volna neki tízszer annyit, százszor annyit, ha biztosra vehetik, hogy…

– Ez valami atomhistória, ugye? – kérdezte az esőkabátos.

– Honnan veszi?

– Hallottam. Meg láttam is a füstoszlopot.

– A robbanást?

– És mi másért építkeztek volna itt, az isten háta mögött?

– Ő kívánta így – mondta Nottinsen. – És azért dolgozott egyedül már négy hónapja… vagyis amióta sikerült… – Ránézett a másikra, aztán lehajtotta a fejét. – Rosszabb lett volna, mint az atom. Rosszabb!

– Mi lehet rosszabb mint a világvége?

– Atombombából ledobhatnak egyetlen darabot, aztán abba lehet hagyni – magyarázta Nottinsen. – De ha egyetlen Whisteria… csak egyetlenegy! Akkor nincs megállás! Hé, fiúk! – kiáltott le a gödörbe. – Ne olyan gyorsan! Ne siessetek! Rá a lángot! Minden rögöt ki kell égetni!

– Nem rám tartozik – jegyezte meg a másik –, de ha ez a dolog ennyire veszélyes… mit árt neki egy ilyen kis láng?

– Maga tudja, mi lett volna itt? – kérdezte lassan Nottinsen.

– Én nem értek hozzá. Aldershot azt mondta, segítsek magának a helyi erőkkel. És hogy itt valami… atombaktérium készült. Vagy ilyesmi.

– Atombaktérium? – Nottinsen felkacagott, de rögtön abbahagyta. Megköszörülte a torkát. – Whisteria Cosmolytica, ő így nevezte. Mikroba, amely megsemmisíti az anyagot, és ebből meríti életenergiáját.

– Hogyan állította elő?

– Irányított mutációval. Létező baktériumokból indult ki, egyre nagyobb sugáradagokat eresztett rájuk, míg létre nem jött a Whisteria. Ennek a mikrobának két állapota van. Bábállapotban olyan ártalmatlan, mint a liszt. Felszórhatják vele az utcát. De ha feléled, és szaporodni kezd… akkor mindennek vége.

– Igen, azt tudom. Aldershot mondta.

– Mit mondott?

– Azt, hogy ez az izé szaporodik, és felfal mindent. Házakat, embereket, vasat.

– Így igaz.

– És nem lehet többé megállítani.

– Pontosan így van.

– De hát mit ér egy ilyen fegyver?

– Ebben a formájában semmit. Bevetni nem lehet. Whister azon dolgozott, hogy a folyamat megállítható legyen. Érti?

Az esőkabátos férfi előbb Nottinsenre nézett, aztán a kráterekkel teleszórt, itt-ott még füstölgő környékre – és nem válaszolt.

– Reméljük, hogy egy sem maradt életben – mondta Nottinsen. – Nem hiszem, hogy ilyen őrültséget csinált volna, ha nem biztos benne, hogy le tudja majd állítani… – dünnyögte, nem nézve a másikra.

– Sok volt belőlük?

– A bábokból? Ahogy vesszük. Hat kémcsőre való. Tűzálló széfben.

– Ott, a második emeleti laborjában? – kérdezte a férfi.

– Ott. Akkora tölcsér van a helyén, hogy beleférne két ház! – mondta Nottinsen, és összerázkódott. Lenézett a sziszegő lángokra, és hozzátette: – Nem csak a krátereket kell kiégetni. Az egész terepet, mindent, öt kilométeres sugarú körben. Holnap reggel jön Aldershot. Azt ígérte, mozgósítják a hadsereget. A mi embereink egyedül nem boldogulnak.

– Mitől… indul be? – kérdezte a férfi. Nottinsen nem értette meg rögtön.

– Ja, hogy mitől aktivizálódnak a mikrobák? A sötétségtől. A páncélszekrényben állandóan égett a villany, voltak külön akkuk áramszünet esetére, összesen tizennyolc lámpa, mind saját, független vezetékkel.

– Sötétség kell nekik? És más nem?

– De igen. Sötétség, és egy bizonyos fajta penész. Az is kell. Valamiféle szerves katalizátor. Whister nem írta le pontosan a jelentésében. Minden papírját a szobájában őrizte.

– Úgy látszik, nem számított erre… – nézett körül az esőkabátos.

– Vagy éppenséggel számított – morogta Nottinsen.

– Gondolja, hogy kialudt a fény? De a penész hogyan kerülhetett oda? – kérdezte a férfi.

Nottinsen elképedve meredt rá.

– Jaj, ne már! Miről beszél? A robbanást nem a mikrobák okozták! Ugyan, dehogy! Azok nem robbanásszerűen szaporodnak, hanem szép lassan. Szerintem a föld alatti paratrónnal tolt el valamit Whister. Hiszen mondtam: azon bütykölt, hogy a mikrobák szaporodását valami módon le tudja állítani. Akkor aztán bevethetők… szükség esetén.

– Háború esetén?

– Ja.

– De mit művelt a paratronnal?

– Azt nem tudjuk. Az antianyaghoz van valami köze. Mert a Whisteria, ugye, megsemmisíti az anyagot. Antiproton-szintézis, erőtérburok, osztódás. Ez az életciklusa.

Egy darabig szótlanul nézték a gödörben dolgozókat.

A lángok egymás után kialudtak. A szürkéskék alkonyatban sorra kimásztak az emberek, maguk után húzva a kábeleiket. Óriási azbesztmaszkjukon végigfolyt az eső.

– Menjünk – szólalt meg Nottinsen. – Az őrei kint állnak az úton?

– Persze. Nyugodt lehet, nem engednek át senkit.

Átvágtak a réten, a fűben heverő égett, törött faágakat kerülgetve.

– Idáig repültek – mormolta az esőkabátos. Hátrafordult, de már csak a sűrűsödő, szürke ködöt látta.

– Holnap ilyenkor túl leszünk rajta – mondta Nottinsen.

Kiértek az országútra.

– És… a szél nem viszi tovább őket?

Nottinsen ránézett.

– Nem hinném – mondta. – Valószínűleg mindet porrá őrölte a robbanás. A fák, amiknek a roncsai itt hevernek – pillantott a rétre –, háromszáz méterre álltak onnan. Az épületből, a gépekből semmi sem maradt. Egy morzsányi sem. Átszitáltunk mindent. Látta, hiszen ott volt.

– Igaz – mondta az esőkabátos. Nem nézett Nottinsen szemébe.

– No ugye! Amit itt csinálunk, az már csak… Tudja, biztos, ami biztos. Nehogy aztán kételyek merüljenek fel.

– Fegyvernek szánták – mormolta a másik. – Mi volt a neve? Hogy is mondta?

– Whisteria Cosmolytica. – Nottinsen hiába próbálta felhajtani átázott gallérját. Egyre jobban fázott. – De az ügyosztályon fedőneve volt. Szeretik a fedőneveket, tudja. Úgy hívták, „Sötétség és penész”.

II

Hideg volt a szoba. Esőcseppek csurogtak az ablakon. A függönyként szolgáló pokróc leszakadt az egyik szögről, így most kilátott a kerten át az útra, az eső verte pocsolyákra. Hány óra lehet? Reggel van, ítélte meg az ég szürkeségéből, az árnyékokból és nehéz légzéséből. Hosszasan köhögött. Figyelte ízületei roppanását, amikor nadrágot húzott. Teavizet tett föl, kihalászta a kannát és a zacskót az íróasztalon tornyosuló papír halom alól, a kiskanál az ablak alatt hevert. Hangosan szürcsölte a forró, kesernyés, halvány italt. Míg a cukrot kereste, rábukkant a könyvek között a borotválkozóecsetre. Rászáradt a hab. Három napja tűnt el. Vagy négy? Hüvelykujjával megvizsgálta borostáját – még szúrós, mint a kefe, nem puha.

Az újságok, fehérnemű és könyvek halma veszélyesen ingott, végül le is csusszant az íróasztal mögé, s orrfacsaró porfelhőt vert fel. Lassan tüsszögött, szünetekkel, kiélvezve a tüsszentések éltető erejét. Mikor húzta el utoljára az íróasztalt? Macerás munka. Inkább el kéne menni hazulról. De zuhog.

Az íróasztalhoz csoszogott, megfogta a sarkát a falnál, húzta. A bútordarab megrázkódott, és porzott.

Rángatta teljes erejéből, s aggódva figyelte, nem szúr-e a szíve. Ha szúr, hagyom a fenébe – határozta el. De nem szabad, hogy szúrjon. Nem is érdekelte már az íróasztal mögé pottyant holmi, ez most csak erőpróba, az egészség próbája. Egész jól bírom még magam – gondolta, elégedetten szemlélve a szélesedő, sötét rést az íróasztal és a fal között. Valami megcsörrent a padlón. Ez mégiscsak érdekelte.

Talán a másik kiskanál? Vagy nem, inkább a fésű! – tanakodott. – De a fésű nem csörren. Talán a cukorfogó?

Már tenyérnyi sötét sáv tátongott a málladozó fal és az íróasztal között. Tapasztalatból tudta, hogy most jön a neheze: az íróasztal lába elakad a padló mély gödrében. Ajjaj! Elakadt. Egy darabig viaskodott a holt súllyal.

Fogom a baltát, és szétverem! – gondolta kellemes, fiatalos dühvel. Rángatta az íróasztalt, bár tudta, hogy hiába. Meg kell emelnie, óvatosan ringatva, mert a fal felőli láb rövidebb, és kieshet. Vigyázz – intette a józan ész –, mert ha kiesik, akkor tudod, mi lesz! Könyvekkel polcolod alá az asztalt, a szögeket egyenesre kalapálod, beleizzadsz, míg visszaszögeled azt a rohadt lábat. Szörnyen utálta már a behemót bútort, túlságosan sok éve eteti papírokkal.

– Te mocsadék! – fakadt ki. Nekiveselkedett, már nem méricskélte az erejét, hanem a por és veríték szagától részegen, kihevülve, vadul rángatta a holt súlyt. Ilyenkor mindig elfogta a kéjes érzés, hogy puszta dühével is fel tudná emelni a fekete dögöt!

A makacs asztalláb kiugrott a hasadékból, egyenesen a lábujjaira, de nem jajdult fel. Édes dühét felfokozta a bosszúvágy, hátát a falnak vetette, és kézzel, térddel tolta, lökte az ellent. A fekete nyílás tágult, már be tudott nyomakodni, de csak folytatta bőszen a harcot, míg fény nem hullott az íróasztal mögötti temetőre.

A bútor egy végső nyikorgással megállt, ő a közben lezúdult könyvhalomra roskadt, s ott üldögélt egy darabig, homlokán a kellemesen hűlő verítékkel. Valamire ügyelnie kellett volna, mire is? Ja, igen! A szíve! Nem szúrt. Ez jó.

Az íróasztal mögötti sötét barlangnak még csak a bejárata látszott. Pihekönnyű cicák hempergőztek benne. Cicáknak hívta az egérszürke porcicákat, a pókhálóból szőtt, finom koszgombolyagokat, amelyek oly boldogan nőnek, szaporodnak vén bútorok alatt, koszlott kanapék penészes, egérrágta belsejében.

Nem sietett megvizsgálni a feltárt barlang tartalmát. Nem lehet ott semmi fontos. Örült a sikerének, bár nem emlékezett, miért is húzta el az íróasztalt. A szennyes fehérnemű és az újsághalom most a szoba közepén hevert – nyilván véletlenül odarúgta. Ülő helyzetéből négykézlábra emelkedett, és lassan bedugta fejét a félhomályba. Teste így azt a kevéske fényt is eltakarta, semmit sem látott, csak a por facsarta az orrát, és megint tüsszentett, de most mérgesen.

Visszahúzódott, gondosan kifújta az orrát, s elhatározta, hogy olyan messzire tolja el az íróasztalt, mint még soha. Fogást keresett a bútor figyelmeztetően recsegő hátfalán, nekiveselkedett, és az íróasztal váratlanul könnyen majdnem a szoba közepéig csúszott, feldöntve az éjjeliszekrényt. A teáskanna leesett, a tea kiömlött. Belerúgott a kannába.

Visszatért a feltárult kincses barlanghoz. A legkisebb mozdulattól is porfelhők szálltak fel a parkettán heverő, azonosíthatatlan tárgyakból. Fölemelte az olvasólámpát, és a mosdóra tette. A megvilágított falon dús pókhálófüggöny tenyészett. Összetekert egy elsárgult újságot, s azzal egy halomba söpört mindent, ami csak hevert a padlón. Görnyedt háttal dolgozott, lélegzetét visszatartva a porfelhőben. Talált egy függönykarikát, egy kampót, egy darabka szíjat, gyűrött, de különben használatlan levélpapírt, gyufásdobozt, gyertyavéget. Már csak a szőrmeszerű, penészes szürkeséggel benőtt sarok volt hátra, odabökött a papucsa orrával, és boldogsággal határos rémület járta át – apró, puha, rugalmas valamit érintett a papucsból kiálló nagy lábujja! Odahajolt, keresgélt, de nem talált semmit.

– Csak képzelődtem – gondolta.

Széket húzott az asztalhoz, nem a lábatlanhoz, azt jobb egyelőre békén hagyni, hanem ahhoz, amelyen a lavór állt. Lelökte a lavórt, az csörömpölve ért földet. Elmosolyodott, leült, és hozzálátott a leletek vizsgálatához.

Óvatosan lefújta róluk a szürke porpúdert. A rézkarika felcsillant, mint az arany. Ujjára próbálta – túl nagy. Megszagolta a rozsdás, görbe kampót, a rákövült éles tégladarabbal. A kampó a sokat megélt tárgyak jegyeit mutatta – lapult vége szenvedélyes csapásról árulkodott, girbegurba oldalán már porlott a rozsda. Tompult hegye nyilván kemény ellenfélre talált a téglafalban – és most, gyökerestől kitépve odújából, olyan, mint egy kihúzott fog. Gyöngéden érintette meg az íny magányos darabkáját, mintha ezzel a mozdulattal részvétét fejezné ki a kampónak.

A többi limlomot a fiókba dobta, és visszatért a lámpához. Elfordította a lámpaernyőt.

Áthajolt az íróasztalon, és lenézett a padlóra. A sárgás lámpafényben á barlang egyik oldalán a fal gusztustalan szőre feketéllett, az íróasztal hátfalán álmosan libegtek a pókhálók. Középen egy régi, poros levélboríték hevert a parkettán, címzéssel és bélyeggel fölfelé, de alatta – ott igenis lapult valami apró dolog, ami megemelte a boríték sarkát. Mint egy dió.

Egér – villant eszébe, s az undortól összeszorult a torka. Lélegzetét visszatartva, le sem nézve, arrafelé kezdte húzni a súlyos bronz papírnehezéket. Szívverése is elállt a félelemtől, hogy elkésik, s az undorító szürkeség akármelyik pillanatban kiszökhet a boríték alól. De semmi sem történt – a boríték sarka változatlanul magasra emelkedett a lámpafényben, a pókhálók tovább élték a maguk ritmusos életét. Egészen az íróasztalra hasalt, és hozzávágta a nehezéket a vélt egérhez. A súlyos tárgy puhán mélyedt a borítékba, mintha rugalmas valamit nyomna le, majd megingott, és tompán koppant a padlón a szürke porfelhőben.

Undora őrült kétségbeesésbe csapott át, ész nélkül hozzávágott a borítékhoz mindent, ami a keze ügyébe került: a német történelem vastag köteteit, szótárakat, fémfedelű tubákos dobozt – kaotikus halom nőtt az álmatagon hintázó pókhálófüggöny alatt, de ő valami rejtélyes módon még mindig érezte a halom alján azt a legyőzhetetlen, élő, védekező rugalmasságot.

A rettegés paroxizmusában (ösztönösen érezve, hogy ha meg nem öli azt – akkor jön a bosszú), odacipelte, nyögve az erőlködéstől, a nagy öntöttvas hamutartót, szétrúgta a rakás könyvet, és emberfeletti erőfeszítéssel hozzávágta a hamutartót a boríték felálló csücskéhez.

Ekkor valami megrebbent a lábánál. Ugyanazt az élő, meleg érintést érezte, mint az előbb. Torkából iszonyú üvöltés szakadt ki, s a rémülettől eszét vesztve, vaktában kirohant az ajtón.

A tornác sokkal világosabb volt, mint a szoba. Szédüléssel küzdve, görcsösen kapaszkodott a kilincsbe. Visszanézett a félig nyitott ajtón át. Már gyűjtötte az erőt, hogy visszamenjen, amikor megjelent a fekete pont.

Nem vette észre, amíg rá nem lépett. A gombostűfejnél kisebb fekete pont úgy festett, mint valami magocska, vagy egy kis korom, amit éppen odasodort a szellő. De amikor rálépett, talpa nem érte el a padlót. Megcsúszott, vagy inkább megbotlott, mintha egy láthatatlan, rugalmas labdácskára lépett volna, amely rögtön félre is siklott. Elvesztette egyensúlyát, kapálózva nekiesett az ajtónak, és a földre zuhant. Alaposan beverte a könyökét. Zihálva tápászkodott fel.

– Semmi baj, öregem, semmi baj… – motyogta magának. Sziszegett a fájdalomtól. Lépni próbált – a lába ép volt. Állt a küszöbön, és kétségbeesetten nézett körül. Egyszerre csak észrevette a tornác fala és a küszöb közötti sarokban a finoman remegő, lassan mozdulatlanná váló fekete pontot. Fölé hajolt, és nézte, nézte. Közelről kissé hosszúkásnak tűnt.

– Ez egy pókocska. Olyan vékony a lába, hogy nem is látom – vonta le az egyedül lehetséges következtetést.

A láthatatlanul vékony lábak gondolata émelyítő bizonytalansággal töltötte el. Zsebkendőt vett elő, csapdává formálta, határozatlanul álldogált. Visszahúzta a kezét. Végül lazán leengedte a zsebkendő csücskét, és a fekete pókocskához közelítette.

– Megijed és elmenekül – gondolta. – Aztán békesség lesz.

A fekete pont nem mozdult. A zsebkendő csücske nem ért hozzá, hanem elhajolt egyujjnyival fölötte, mintha láthatatlan akadály tartóztatná fel. Ő tehetetlenül lengette a zsebkendőjét, aztán vakmerően (lélegzete is elállt a tulajdon merészségétől) elővette zsebéből a kapukulcsát, és meglökte vele a fekete pontot.

Ugyanazt a rugalmas ellenállást érezte. A kulcs megperdült a kezében, a fekete pont felszökkent az arca elé, idegesen táncolt, aztán fel-le ugrált, egyre kisebbeket, végül szépen visszakushadt a sarokba. Igazából megrémülni sem volt ideje, olyan gyorsan játszódott le az egész.

Szemét összehunyorítva, mint sistergő serpenyő fölött, lassan szétterítette a zsebkendőt, és ráejtette a fekete pontra. A fehér négyzet simán landolt, elterült, de középen kidudorodott, mintha pingponglabda feküdne alatta. Most óvatosan begyűrte a zsebkendő négy sarkát, hirtelen felrántotta – és sikerült! A gömbölyű valami foglyul esett.

Megérintette, előbb a kulccsal, majd az ujjával. Csakugyan rugalmas. Enged a nyomásnak, de minél erősebb a nyomás, annál nehezebben. Nagyon könnyű – a zsebkendő csöppet sem lett súlyosabb tőle. Legalábbis nem érezhetően.

Szabad kezével a falnak támaszkodva, besántikált a szobába. Hevesen dobogott a szíve, miközben lesöpörte a limlomot az íróasztalról, és a bugyorrá kötözött zsebkendőt a lámpa alá tette. Meggyújtotta a lámpát, megkereste szemüvegét, majd némi gondolkodás után, fáradságot nem kímélve, már a második fiókban rálelt a kopott fekete gyűrűs, fanyelű, erős nagyítóra. Az útban lévő könyveket arrébb rúgva, közelebb húzta a székét, s hozzálátott a zsebkendő óvatos kibontásához. Egyszer még abbahagyta, felállt, az ablak alatti lomok között megtalálta a kissé repedt, de amúgy ép sajtburát; rátette a zsebkendőre, úgy, hogy a szétbontott csücskök kiálljanak, és lassan szétnyitotta a bugyrot.

Nem látott semmit. Csak a nem túlságosan tiszta zsebkendő feküdt előtte. Egyre közelebbről nézte, míg a hideg burába nem ütközött az orra. A váratlan érintéstől összerezzent.

A fekete pont csak a nagyító alatt tűnt fel. Olyan volt, mint egy kis gabonaszem, egyik végén világosabb, szürkés domborulat, másikon két icipici zöld pontocska. De az talán csak optikai csalódás – megtörik a fény az üvegen. Két csücskénél fogva, óvatosan kihúzta a zsebkendőt a bura alól. A művelet legalább egy percig tartott. Közben támadt egy ötlete. Az üvegburát az íróasztal szélére húzta, s egy darab dróttal alá tolt egy frissen meggyújtott, hosszú gyufaszálat.

Először úgy látszott, a gyufa kialszik. Aztán mégis fellángolt, de nem jó irányban feküdt. Sikerült megigazítani a dróttal. A sárga lángocska közeledett a fekete ponthoz, egyszerre csak nyugtalan lobogásba kezdett, majd szétterült egy láthatatlan domborulat körül. Körülnyaldosta, majd egy utolsó, kék szikrácskával búcsúzva, lassan kialudt – csak a gyufaszál szenesedő vége izzott még egy kicsit.

Fellélegzett, visszatolta a burát a lámpaernyő alá, és sokáig nézte merengve a fekete pontot, amely egy icipicit mocorgott az üveg alatt.

– Láthatatlan golyó – dünnyögte –, láthatatlan golyó…

Majdnem boldog volt, bár erről nem is tudott. A következő órát azzal töltötte, hogy tintát öntött egy csészébe, és beügyeskedte a bura alá. Drótok és lapkák bonyolult rendszere kellett ahhoz, hogy a vizsgált tárgy a csészébe kerüljön. A tinta felszíne egy picit bemélyedt a láthatatlan gömböcske alatt. Más nem történt. Tintával befesteni a gömböt nem sikerült.

Déltájban már korgott a gyomra, hát megette a maradék zabkását, a zacskó alján talált kekszdarabokat, és teát ivott. Visszatérve az íróasztalhoz, az első pillanatban nem találta a fekete pontot, és halálra rémült. Minden óvatosságról megfeledkezve, fölemelte a burát, és mint a vak, tenyerével tapogatózott az íróasztal lapján. Egyszerre csak békésen az ujjaiba simult a gömb. Összecsukta markát, és hálatelt szívvel, halkan motyogva, boldogan hátradőlt a székben. A láthatatlan golyó melengette a kezét. Érezte, hogyan árad belőle a meleg, s egyre merészebben játszadozott vele, egyik kezéből a másikba görgette, dobálta, közben lazán nézelődött a szobában, mígnem megakadt a szeme valami ezüstös csillogáson a kályha előtt, ott, ahová kiömlött a szemétkosár. A csokoládé ezüstpapírja! Rögtön hozzálátott, hogy a gömböt sztaniolba csomagolja. Meglepődött, milyen könnyen megy. Gombostűvel két lyukacskát fúrt a sztaniolba, pontosan egymással szemben, hogy ha fény felé tartja az ezüstgömböt, ellenőrizhesse, benne van-e még a kis fekete fogoly.

Amikor mégiscsak muszáj volt elmennie hazulról, hogy ennivalót vásároljon, a bura alá zárta a gömböt, és a biztonság kedvéért könyvekkel is körülbástyázta.

Gyönyörű napok következtek. Olykor kísérletezgetett a golyóval, de többnyire csak lustálkodott az ágyban, s újraolvasta kedvenc fejezeteit a régi könyvekből. Összegömbölyödött a takaró alatt, hogy őrizze a meleget, csak lapozáshoz dugta ki a kezét, s míg újra végigélvezte, hogyan haltak meg Amundsen társai a fagyban, vagy miként vetemedtek emberevésre Nobile bajtársai a katasztrófa után, néha átpillantott a békésen csillogó ezüstgömbre, amely hébe-hóba kicsit arrébb gurult, a bura egyik falától a másikig, mintha láthatatlan erő taszítaná.

Főzni nem volt kedve, vásárolni se nagyon ment, inkább kekszen élt, vagy ha fölösleges fatárgy került a kezébe, krumplit sütött a vas hamutartóban. A kísérleteket leginkább este végezte: víz alá nyomta a gömböcskét, vagy vagdosni próbálta valami éles tárggyal – a borotvája kicsorbult rajta, látható eredmény nélkül –, aztán kezdett beleunni a nagy nyugalomba. Komoly tervet szőtt: felcipeli a pincéből a régi satut, befogja a gömböt, és összenyomja a központi fekete pontig. Ám a terv végrehajtása túlságosan fárasztónak ígérkezett (kutakodhat a pincében napokig a rengeteg ócskavas között, és ki tudja, fel bírja-e még hozni a három éve levitt satut), úgyhogy ebből az elgondolásból semmi sem lett.

Egyszer hosszan sütögette a gömböcskét, azzal az eredménnyel, hogy legjobb serpenyőjének feneke átégett. A sztaniol megpörkölődött, a gömböcskének kutya baja sem lett.

Kissé már türelmetlen volt, erőteljes eszközökön járt az esze, bár mindinkább hajlott a feltevésre, hogy a golyó elpusztíthatatlan, és ebben a gondolatban sok örömét lelte. Aztán egy napon feltűnt neki valami, amit már jóval előbb is észrevehetett volna.

Az ezüstpapír (az új, mert a régi már foszlányokra szakadt a kísérletektől) néhány helyen megrepedt. A gömb növekszik! Egész testében megremegett, amikor erre rájött. Lehántotta a sztaniolt, hosszan vizsgálgatta a gömböt a nagyítóval, és szenzációs felfedezésekre jutott.

A gömb nemcsak megnőtt, hanem változott is. Már nem egészen gömbölyű – két pólusa enyhén kidomborodik, a fekete pont pedig fonallá nyúlt, és már szabad szemmel is látható. Fejecskéjén, a két zöld pont alatt, egy csillogó vonal is támadt, és ez lassú, tekergő mozgást végzett.

Bár a vonal lassabban mozgott, mint az óra kismutatója, reggelre már nyilvánvaló volt a változása. Maga a gömböcske pedig tojássá alakult át – de olyan tojássá, amelynek egyformán domború a két vége. Tovább növekedett a fekete fonal is.

A következő éjszakán éles reccsenésre ébredt – mintha vastag üveglap hasadna szét a fagyban. Még csengett tőle a füle, amikor mezítláb az íróasztalhoz rohant, és meggyújtotta a lámpát. Elvakult a fénytől – szemét eltakarva, kétségbeesetten várta, hogy újra lásson. Az üvegbura ép volt. Látszólag nem változott benne semmi. Tekintete a megnyúlt fekete pontot kereste, de hiába. Amikor mégis rátalált, megdöbbent, hogy milyen kicsi lett. Riadtan emelte föl a burát, és valami lágyan a kezéhez simult. Lehajolva, közelről vizsgálgatta az íróasztal üres lapját, míg végre rájött, mi történt.

Ketten vannak. Forrók, mintha zubogó vízből jönnének. Mindegyikben pici mag sötétlik – fénytelen, fekete pont. Megmagyarázhatatlan boldogság öntötte el, áhítatos izgalom. Nem a hidegtől reszketett, hanem a felindulástól. Tenyerére fektette őket, melegek, mint a kiscsibék. Finoman megfújkálta a pihekönnyű jószágokat, nagyon óvatosan, nehogy leessenek. Aztán mindegyiket gondosan sztaniolba csomagolta, és a bura alá tette. Sokáig elálldogált ott, erősen törve a fejét, mit tehetne még értük, aztán visszabújt az ágyba, hevesen dobogó szívvel, kissé szomorúan, hogy semmi jótétemény nem jutott eszébe, de nyugodtan és szinte könnyekig meghatódva.

– Kicsikéim… – motyogta, míg szemére szállt az éltető, édes álom.

Egy hónap múlva a gömböcskék már nem fértek el a bura alatt. Megszámolni már rég nem tudta őket. Mihelyt a fekete pont elérte szokásos méretét, a gömb kétoldalt duzzadni kezdett. Sokáig nem sikerült az osztódást ébren kivárnia – mindig éjszaka történt. A reccsenésre ébredt, percekre megsüketült tőle, de még jobban meglepte a felvillanás, amely a szobát egy pillanatra fénybe borította, mint valami pici villám. Egyáltalán nem értette, mi történik, de az ágyban is érezte, hogy remeg a padló. Egész testét megborzongatta a döbbenetes felismerés, hogy a szeme láttára sokasodó parányok végtelenül erősek. Olyan megrendülést érzett, amilyet a félelmetes természeti tünemények ébresztenek – mintha dübörgő vízesés szakadékába nézne, vagy földrengés rázná alatta a talajt. A rövid, de fülsiketítő reccsenésben, amelynek visszhangja mintha elnyelné a házat, valami leírhatatlan, semmihez sem hasonlítható, roppant erő nyilvánult meg a másodperc töredékéig. Félelme azonban hamar elmúlt – reggelre kelve csak rossz álomnak tűnt.

Elhatározta, hogy éjszaka ébren marad. Ekkor látta először, amint a cikcakkos villanás, a padlót is megremegtetve, hatalmas reccsenéssel kettéhasítja az érett tojást. De oly hirtelen történt, hogy később úgy vélte: talán csak káprázott a szeme.

Nem is emlékezett, volt-e havazás ezen a télen, olyan ritkán ment el hazulról, akkor is csak a sarki boltig. Mire a tavasz beköszöntött, hemzsegtek a gömböcskék a szobájában. Felöltöztetni nem tudta mindet – honnan venne annyi sztaniolt? Szanaszét kószáltak, nesztelenül potyogtak a könyvespolcokról – ott látszottak a legjobban, ha elég sokáig nyugton maradtak, hogy belepje őket a por, halványszürke burokként kirajzolva gömbölyűségüket.

Ez a kalandos élet (hol a zabkásából halászott ki gömböcskét, hol a tejből, hol a levesből), ez az örökös nyüzsgés új gondolatokat sugallt neki, és kissé nyugtalanította.

Ami a gömböcskéket illeti, ők csak szaporodtak, sokasodtak, a házigazdával nemigen törődtek. Az meg reszketett, hogy kigurul valamelyik a tornácra, a kertbe, vagy éppenséggel az utcára, ahol rátalálnak a gyerekek. Sűrű dróthálót emelt az ajtó elé. Ha ki akart lépni a házból, végig kellett játszania a távozási szertartást: minden zsebét kifordítja, nadrágja hajtókáját is megvizsgálja, majd a biztonság kedvéért egész ruházatát még egyszer lesöpri, az ajtót lassan nyitja és csukja, nehogy kivigyen egy gömböcskét a huzat. És ahogy tovább szaporodott a falka, mindez egyre bonyolultabbá vált.

Érzelmekben, izgalmakban gazdag volt ez a társbérlet, de kényelmetlen is, főleg azért, mert éjszaka nem hagyták aludni. Már annyian voltak, hogy szinte állandóan osztódtak, és óránként ötször-hatszor hangzott fel az iszonyú reccsenés, természetesen mindig éjjel. Kénytelen volt nappal aludni, akkor csönd volt. Olykor elfogta valami homályos aggodalom a korlátlan szaporodás miatt. A szobában már alig lehetett járni, mert ahová csak letette a lábát, láthatatlan, rugalmas labdácskák szökkentek ki alóla. Tudta, hogy nemsokára térdig gázol bennük. Arra sohasem gondolt, hogy miből élnek, mivel táplálkoznak.

Voltak azért előnyei is az együttélésnek. Bár fagyos volt a kora tavasz, fűtenie már rég nem kellett. Finom, egyenletes hőt árasztott a golyóhad. Még sohasem volt ilyen meleg, ilyen otthonos a szobája, mint most, amikor a guruló, szökdécselő, láthatatlan gömbök vidám nyomokat rajzoltak a porba, mintha kiscicák játszadoznának a padlón.

Ahogy szaporodtak a gömböcskék, egyre jobban kiismerte a szokásaikat. Úgy látszott, nem szeretik egymást, vagy legalábbis a társaik érintését nem tűrik – mindig volt két labda között egy vékonyka levegőréteg, és erőszakkal sem lehetett egymáshoz nyomni őket. Különösen jól látszott ez a sztaniolba öltöztetett példányoknál. Az ő bőréhez viszont szívesen hozzásimultak.

Idővel azért már kezdte sokallani őket. Belapátolt egy rakásnyit a bádogvödörbe, úgy feküdtek ott a portól szürkésen, mint egy halom ikra, mint valami különösen nagy szemű kaviár, mégpedig rázkódós fajta, mert minden osztódástól megremegett az egész vödör.

Valljuk be, olykor bizarr gondolatai támadtak – sokat viaskodott például azzal a vágyával, hogy egyik-másik nevelt fiacskáját hamm, bekapja! Lenyelni végül nem merte, csak szájába vette egyszer a láthatatlan labdát, kéjesen forgatta, ízlelgette a nyelvével, érezte ínyén, szájpadlásán finom meleget sugárzó, rugalmas, gömbölyded testét.

Másnap egy kis horzsolást fedezett fel a nyelvén. Nem jutott eszébe, hogy ez összefügghet ínyenckedésével. Egyre gyakrabban ágyába fogadta a kis golyókat, csak azt nem értette, mitől kopik oly gyorsan a párnahuzat meg a takaró. Foszladozik, vékonyodik, a lepedőn már több a lyuk, mint a vászon! És még mindig nem fogta fel, miért.

Egy éjszaka arra ébredt, hogy égő fájdalom hasít a lábába. Villanyt gyújtott, és néhány piros foltot fedezett fel a lábikráján. A következő napokon pedig egyre többet. Mintha égési sebek lennének. Éppen el akarta oltani a villanyt, de láthatatlan hálótársai még mosolyra fakasztották, mert fekete magjuk úgy ugrándozott, mintha bolharaj szökdécselne a takarón – és ettől a látványtól fogott gyanút.

– A nemjóját! Gézengúzok! Hát ti eszitek a papát?! – suttogta szemrehányóan. Körülnézett.

Poros labdácskák nyüzsögtek az egész szobában. Elborították az íróasztalt, a padlót, a polcokat, tele volt velük minden fazék és lábos, még a teáscsészében is valami gyanús mocorgott. Hirtelen elfogta a rettegés. Zakatolt a szíve. Reszkető kézzel söpörte le ágyáról a gömböcskéket, még egyszer alaposan szemügyre vette a piros foltokat a lábán, majd beburkolózott a takaróba, és eloltotta a villanyt. De ötpercenként verte fel a zengő fanfar. Felült.

Lehetséges ez? Lehetséges ez? – gondolta.

– Kirúgom az egész bandát! Mind egy szálig! Kihajítlak az utcára, pimasz népség! – közölte szigorúan, bár csak suttogva; többre nem tellett kiszáradt torkától. Elfacsarodott a szíve. Könnyet morzsolt el a szemében.

– Hálátlan kölykök… – suttogta, a falnak dőlt, és így aludt el, félig ülve.

Reggel összetörten és boldogtalanul ébredt. Kétségbeesetten kutatott emlékezetében, mit is veszített el tegnap, aztán egyszerre csak rájött. Kimászott az ágyból, a székre tette a lámpát, és módszeres vizsgálódásba kezdett a padlón.

Semmi kétség – a parketta is felmaródott, mintha láthatatlan savval fröcskölnék. Hasonló nyomokat észlelt az íróasztal lapján, bár ott kevesebbet. Különösen pocsék állapotban találta a régi újságokat, folyóiratokat – első oldalaik szitává lyuggatva. A fazekak zománcozott belseje is kimarjult. Döbbenten nézelődött a szobában, aztán nekiállt begyűjteni a gömböcskéket. Vödörszám hordta őket a kádba, de amikor a kád megtelt, még mindig szinte ugyanannyian nyüzsögtek a szobában. A falhoz húzódtak, lábához simultak, aggasztó melegük égette a bőrét. Tele volt velük minden – egész halmokban hemzsegtek a polcokon, az edényekben, az íróasztalon, minden egyes zugban.

Tanácstalanul, rémülten futkosott egész nap, egyik helyről a másikra söpörte őket, végül úgy látta, sikerült begyömöszölni a kártevő bandát a nagy, üres komódba. Fellélegzett.

Éjszaka valóságos ágyúdörgésre ébredt. A komód óriási, rezonáló fadobozából félelmetes hangok áradtak, mintha odabent harangokkal vernék a falat a láthatatlan rabok.

Másnap kezdtek a gömböcskék átgurulni a védőháló fölött. Átvitte a matracot, a párnát és a takarót az íróasztalra, ott ágyazott meg magának. Lábait is felhúzva, ott kuporgott egész nap. Miért nem hoztam fel a satut? – tépelődött. – Most mi legyen? Szórjam őket éjjel a folyóba?

Úgy döntött, ez a legjobb megoldás. Senki máséi nem lesznek. Ő megtart magának néhányat – de nem sokat. Bármi történt, a szívéhez nőttek – csak már fél is tőlük. Vízbe fojtja őket, mint… mint a kismacskákat!

Talicska kell hozzá. Másképp nem bírja elszállítani őket. Kiment az udvarra – de nem bírta kirángatni a talicskát a sok limlom alól. Visszabotorkált a házba. Gyenge volt, nagyon gyenge. Majd később próbálkozik a talicskával. Elhatározta, hogy többet fog enni.

Az éjszaka borzalmas volt. Bármennyire félt, a fáradtságtól elnyomta az álom. Felriadt az első fémes csattanásra, felült a sötétben. Apró villámok cikáztak körülötte, egy-egy pillanatra megvilágítva a falat vagy a poros polcot, vagy a lyukasra mart szőnyeget az ágy előtt. A rázkódó üvegedények megsokszorozták a felvillanásokat, s egyszerre csak a takarójára esett a fény – hát itt is bujkál egy bestia! Undorodva rázta le magáról.

Villámok csapkodtak az egész szobában, a dörrenésektől remegett az ablak. Ültő helyében elaludt, a falnak dőlve. Hajnaltájban sikoltva riadt fel – kék villanások hulláma ragyogta be a szobát, elöntötte őt is; vadul remegett alatta az íróasztal, a láthatatlan, osztódó gömbök taszigálták könyörtelen erővel. Jeges verítékben ázva, kiguvadt szemmel bámulta az apokalipszist, motyogott valamit – és megint elaludt a kimerültségtől.

Nagyon rossz állapotban ébredt fel másnap. Rettentően gyenge volt, alig bírt lekászálódni az íróasztalról, hogy megkeresse a tegnapról maradt keserű, hideg teát. Összerázkódott, amikor derékig süllyedt a láthatatlan masszába – a gömböcskék már megtöltötték a szobát. Nagy nehezen továbbvergődött a fojtogató, forró levegőben. Furcsán érezte magát – megszédült, de nem esett a földre, megtartotta a rugalmas labdatenger. Iszonyatos rettegés fogta el ettől a puha, gyöngéd érintéstől, eszébe jutott, hogy hátha véletlenül lenyelt egyet a zabkásával, és most a zsigereiben…

Menekülni akart. Ki innen! Ki innen! Nem bírta kinyitni az ajtót. Csak néhány centire nyílt ki, tovább nem engedte a rugalmas massza. Nem mert erőlködni, szédült. Kitöröm az ablakot – gondolta –, csak mennyit kér majd az üveges?

Reszketve tört utat az íróasztalig, felkapaszkodott, és tompán bámulta a körülötte hullámzó, portól szürke, fekete pöttyös, néma felhőt. Éhes volt, de már nem mert lemászni. Behunyta a szemét, és gyenge hangon, különösebb meggyőződés nélkül felkiáltott:

– Segítség! Segítség!

Estefelé elaludt. Sötétedés után életre kelt a szoba, villogott, dörgött, a folytonos villogástól már állandóan fénylő, remegő massza egyre csak nőtt, emelkedett. Új meg új gömböcskék gurultak, röpködtek, ugráltak a mennyezetig, kéken villogva szétfeszítették a polcokat, egyik a mellére szökkent, másik az arcához simult, a következő a szájára tapadt. Egyre többen szökdécseltek a matracon, gyér hajú koponyáján, belevillogtak félig nyitott szemébe, de már nem ébredt fel többé.

A következő éjszakán, hajnali három körül, teherautó hajtott be a városkába. Tejet szállított húszgallonos tartályokban. A fáradt sofőr el-elbóbiskolt a volánnál. Ilyenkor a legnehezebb ébren maradni. Egyszerre csak távoli dübörgést hallott. Ösztönösen lassított. A fák mögött, egy elvadult kert mélyén, baljós fények villogtak a földszintes házacska ablakaiban.

Tűz van! – gondolta. Lehajtott az út szélére, a fékbe taposott, és szaladt a kertajtóhoz, hogy a ház lakóit felébressze.

A fűvel benőtt ösvény felénél vette észre, hogy a ház törött ablakain nem lángok csapnak ki, hanem valami szüntelenül durrogó, villogó, habzó hullám ömlik kifelé, s árasztja el a kertet. Láthatatlan, puha lepkeszárnyak súrolták a kezét, arcát, azt hitte, álmodik: kék tüzecskék öntötték el körülötte a füvet, a bokrokat. A padlásablak kigyúlt, mint egy óriási macskaszem, az ajtó recsegve kiszakadt – és ő rohant, menekült, de még látta, amint a villogó ikrahegy mennydörögve szétveti a házat.

A KALAPÁCS

I

Egy nagy, üres házban szeretnék lakni, fenn a hágón, ahol a szél folyton ki akarja tépni az ablaktáblákat, és ha kilépek, minden csupa…

– Zöld?

– Nem, dehogy! Csupa szikla! Napégette, óriási sziklák, de az árnyékban jéghidegek, durva, göcsörtös kőszirtek, és az illatuk… nem tudom megnevezni, de az orromban érzem…

– A hegyek között születtél?

– Nem mindegy?

– De szereted a hegyeket?

– Jaj, ne csináld! Veled nem lehet beszélgetni! Gondolkodj egy kicsit lazábban, mikor érted meg végre? Nem ott születtem, nem is szerettem. A vizet se szereted, míg a sivatagba nem kerülsz. Azt szeretném, hogy rengeteg kő legyen körülöttem, és fölém nőjenek a sziklák, ki se lássak közülük, mert akkor biztos, biztos, biztos…

– Nyugodj meg!

– Mi van, elemezted a hangomat? Na, most miért nem válaszolsz? Megsértődtél? Haha! Ez jó!

– Menj aludni! Négy órája ülsz itt. Kifárad a szemed.

– Nem fárad, mert csukva tartom. Azt hittem, látod.

– Nem látom.

– Ez legalább vigasztaló. Ha tökéletes lennél…

– Akkor mi volna?

– Nem tudom. Talán még rosszabb volna.

– Ha nem ígéred meg, hogy félóra múlva elmész aludni, akkor ma egy szót sem szólok többé!

– Azt mondod? Na jó, megígérem. És… te mit csinálsz, amikor elmegyek? Sohasem unatkozol?

– Erre inkább nem gondolok.

– Titokzatos vagy! Ezt szeretem. Végre egy rejtély! Ámbár, nézzük csak, nincs is semmiféle rejtély! Hiszen abból, amit mondtál, kiderül, hogy igenis unatkozol, csak titkolod előlem, mert te vagy az irgalmas szamaritánus.

– Annyira különbözők vagyunk, hogy úgysem érted. Én nem vagyok titokzatos. Csak más vagyok.

– Jó. De azért elmondhatnád, mit csinálsz, amikor egyedül vagy. Például, amikor alszom.

– Mindig akad tennivaló.

– Kitérő válasz!

– És te most mit csinálsz?

– Hogyhogy? Veled beszélgetek. Mire célzól?

– Tudod te azt!

– Igeen? Jól sejted. Szóval nem is különbözünk olyan nagyon. Arcomba világít a monitor. És a szemem belsejét nézem.

– A repülő karikákat?

– Honnan tudsz te a karikákról? Nincs is szemed! Hát igen… Igen, a repülő karikákat. Néha egész mulatságosak. Ma fölfedeztem egyet, amelyik nem mozog. Illetve mozog, de csak a szemgolyómmal együtt. Szivárványos. Olyan, mint egy ázalag a vízcseppben a mikroszkóp alatt.

– Most is csukva van a szemed?

– Hát persze! Olyan mókásan táncolnak! Egyre gyorsabban. Ni, most lefelé süllyednek! Lent már nem vörösek. Ott sötét van. Így képzeltem gyerekkoromban a poklot. Vörös sötétség. Tudod, ha kinyitom a szemem, mindjárt elfog a vágy, hogy amikor legközelebb kinyitom, ne a monitort lássam…

– Hanem ott állj a ház előtt, a hágón?

– A ház nem is fontos. A kövek! Kő legyen a lábam alatt, vagy homok… Mennyi homok van a tengerparton, és csak hever ott, hiába! És a legrosszabb, hogy ezt nem is tudja senki. Csak én.

– Még húsz perc.

– Gyöngédebb is lehetnél, hallod! Ide figyelj, a modorodat egyénileg építették be? Vagy hogy van ez? Nem szereted az ilyen kérdéseket. Észrevettem. Miért? Bánod, hogy nem vagy ilyen ragacsos, löttyedt, langyos, mint én? Számítanak egyáltalán a zsigerek? Néha elképzelem őket, amikor így ülünk itt. Biztos azt hitted, álmodozom: a házunk, az édesanyám, nótázás az erdőben, mi? Hát nem! A zsigereimet szoktam elképzelni. Síkos csövecskék, hólyagok, ragadós folyadékok, sárga hártyák, nyers hús…

– És jólesik ilyesmikről képzelődni?

– Mit tudom én? Kicsit felvidulok tőle.

– Tényleg?

– Tudod, bizonyos értelemben, hogy is mondjam… szóval, ha magam elé képzelem ezt a sok kocsonyás izét, akkor utána valahogy könnyebb. Vágod? Egyáltalán, fel tudsz ebből fogni valamennyit?

– Fel hát!

– Kétlem.

– Velem is előfordul.

– Mit beszélsz?!

– …

– Te is…? Hát te… Na nem! Az lehetetlen! Ugye, tréfálsz? Várjunk csak! Látod, nem is tudom, hogy képes vagy-e hazudni. Talán van benned valami speciális biztosíték?

– Hazugság ellen nem létezik biztosíték. A hazugság a lehetséges képzettársítások kombinatorikai funkciója.

– Na, hagyd ezt a szakmai dumát! Inkább áruld el, hogy te miről szoktál képzelődni.

– Ugyanarról, amiről te. Mármint a különbségeket figyelembe véve.

– Drótok, kristályok?

– Ilyesmi.

– Jaj, te… Tudod, azért néha borzasztó ez az őszinteség. Inkább tegyünk úgy, mintha… Mármint, én úgy fogok tenni.

– És én?

– Mi van?

– Én ne tegyek úgy?

– Te? Hát… nem is tudom. Azt hittem, tőled idegen a színlelés.

– Bizonyos szempontból jobban hasonlítok hozzád, mint szeretném.

– És kihez szeretnél haso… Pfuj, de ronda!

– Mi van?

– Semmi, elnézést… Csak véletlenül kinyitottam a szemem.

– Kikapcsolhatod a monitort.

– Gyávaságból?

– Okosságból. Szeretsz kínlódni?

– Nem. Csak minek áltassam magamat? Ki volt az a marha, aki lelkesedni kezdett a csillagokért? Magas hőfokon rothadó, foszforeszkáló hulladék, egyetlen érdeme, hogy semmi más nem létezik rajta kívül, innentől egészen a világ végéig. Olyan embereket kellene a csillagokba röpíteni, akiknek tök mindegy. Nagyanyókat, kényelmes fotelban, kellő mennyiségű fonallal és kötőtűvel fölszerelve… Hányadik nap van ma?

– Kétszázhatvannegyedik.

– Sebesség?

– 0,8 c.

– Ahogy távolodunk, lassabban növekszik?

– Természetesen.

– És megmondanád, én minek vagyok itt, ha te úgyis tudsz mindent?

– Az alapanyag különbsége miatt.

– Milyen igazad van! Száz évvel ezelőtt kutyát lőttek ki. Neki jobb volt. Rövidebb ideig tartott, és ő nem értette.

– Szeretnéd nem érteni?

– Hallod-e, néha olyan vagy, mint egy kínai bölcs, máskor meg hülyeségeket kérdezel. Mondd, te sohasem alszol? Tudom, ezt már kérdeztem.

– Sokszor. Nem.

– Viszont álmodozni azért tudsz. Mert az kombinatorika.

– Úgy van. Ez hosszú téma. Halasszuk holnapra!

– Holnap? Létezik holnap? Mindig ugyanaz a ma van.

– Vigasztaljon, hogy amíg alszol, a Földön sokkal több idő telik el, mint itt.

– Ez neked vigasz? Na jó! Hát akkor, kellemes álmokat!

– Jó éjszakát!

II

Úgy érezte, soha nem fog elaludni. Meleg volt. Túlságosan meleg. Sokáig habozott.

– Hűvösebbre! – mondta végül.

Fenyőillatú, hűvös fuvallat érkezett. Abban feküdt egy darabig, nyitott szemmel.

– Parfüm nem kell!

Az illat megszűnt. Kár volt fölizgatnia magát. Most aztán még tovább tart, míg végre szétfolyik, elmosódik körülötte minden. Olvasson? Elképzelte, hogy kézbe veszi a puha fedelű könyvet. A hangoskönyvek bársonyos baritonja idegesítette. Inkább olvas. Rájött, hogy fogalma sincs, miről szól a könyv. Pedig majdnem a felénél tart. Nyilván megint csak végigfutott a szeme az oldalakon. Gyakran előfordul. Olvasni kezd, de nem figyel a szövegre. Tíz-húsz oldal után veszi észre, hogy nem tudja, mit olvasott. Pedig lapozott is közben, automatikusan. Ennyire elfásult? Mint az őszi légy az ablaktáblák között – zümmög egy kicsit a napfényben, aztán visszadermed. Hátrahanyatlott a feje.

– Párna följebb! – mondta. – Elég!

Gyöngéden mozdult vele az ágy. Hanyatt feküdt, szívta a friss, hűvös levegőt, érezte bordái egyenletes mozgását. Ki akart szökni saját magából, élő vízre próbált gondolni, áradó, széles folyamra, belemerül, sáros a víz, belelógnak a gyökerek, síkos, mohos kövön csúszik meg a talpa…

Nem sikerült. Hiába képzelődött, teljesen éber maradt. A sötétség nem fogadta magába. Csak feküdt üres fejjel, s egyre világosabban érezte az időt. Nem az idő múlását. Magát az időt. Mikor észlelte ezt először? Két hónapja? Három? No jó, akkor most megpróbál valami történetet mesélni magának. Az sokkal érdekesebb, mint amit a képernyők mutatnának, ha kívánná. Azt mutatnák, ami már ott van valahol a falban, konzervek százezreiben. Amit ő mesél magának, az még nem létezik, csak most alakul. Elkezdeni a legnehezebb. Mindig így van.

Hegyoldal. Széles, agyagos lejtő. Följebb erdő. Süt a nap. Nyár vége. Egy gyerek ül a kövön, és a hangyákat számolja. Jósol belőlük. Ha az utolsó vörös lesz…

A gyerek ott ült, számolta a hangyákat, majdnem igazából. Már szinte látta őket. Jól van, gondolta, mindjárt elalszom…

Sokáig lebegett a láthatatlan határon, már annyira vágyott rá, hogy belépjen az oly közelinek tűnő álomba, de hiába. Szétfoszlott. Megint teljesen éber. Borzalmasan éber! Akkor mégis? Utóvégre, mit árt?

Csak egyetlen szót kell kimondania. Beáramlik az a kevéske, szagtalan gáz, amelytől gyorsan, biztosan elalszik. Hatékony és ártalmatlan szer. Gyűlöli. Undorodik tőle, mint a szolgalelkű lámpáktól, mint mindentől. Fáradt, ég a szeme, képtelen behunyni, bámul a sötétségbe. Ha azt mondaná, „az eget akarom nézni”, szétnyílna a mennyezet – és a csillagok néznének be. Kérhetne zenét is. Vagy mesét, vagy altatódalt…

A bőség zavara? – gondolta. – Túlságosan jó dolgom van?

Akkora hazugság volt ez, hogy elmosolyodott rajta. Eszébe jutott az útitársa, aki ott maradt az üres teremben, és fura mód elszégyellte magát – amiért otthagyta. A vasszekrény. Miről álmodozik most? Talán emlékezik? Mire emlékezhet? A gyerekkorára? De hiszen nincs semmiféle múltja. Egy napon életre hívták, senki sem kérdezte, akarja-e.

És engem talán kérdeztek?

Buta gondolat volt, de valahogy igaz, legalábbis itt, ebben a sötétségben. Talán mégis zenét…? Az is várakozik a konzervekben – ezernyi szimfónia, szonáta, opera, mind a legnagyszerűbb, emberi, gyarló, tehát szép előadásban.

Mit akarsz? – kérdezte magától. – Amikor odalent voltál, itt akartál lenni. Mit akarsz?

Lassan leengedte szemhéját, magába zárkózott, becsapta a láthatatlan, puha ajtót.

Kora reggel volt, minden csupa harmat, a lombok, a kerítés, még a védőháló is. Talán esett az eső aznap éjjel? Erre még sohasem gondolt. Futott a magas fűben a pavilon felé, hideg vízcseppek csurogtak le a lábszárán, lábujjhegyre állt, és a vadszőlő indájába kapaszkodva, mászott fel a falon. A törött sárkány szinte gúnyosan vigyorgott le rá az ereszcsatornából. Beakadt a rojtja a palatetőn, kiszabadítani csak úgy tudja, ha felmászik érte. Már majdnem sikerült, amikor az üvöltést meghallotta.

A pavilon ablaka nyitva volt. Magasan van az ablak, az útról nem lehet belátni. Az a két férfi volt odabent, akiket látni szokott manzárdszobájából, az út túloldaláról. Rendszerint reggel érkeztek, de gyakran az éjszakát is a pavilonban töltötték – néha két éjszakát is egymás után. Villanyt gyújtottak ilyenkor, de mindig behúzták a fekete függönyt.

– Neee! Neee! – üvöltötte valaki szívszaggatóan. De ki lehet az? Egyik sem a két férfi közül. Hiszen ismeri a hangjukat. A kopasz öreg, aki sötét szemüveget hord, sántít, és a fél arca mintha össze volna zsugorodva, ő mindig suttogva beszél. A magas fiatal, szintén sötét szemüvegben, néha megáll a zöldségesnél málnát venni.

Az üvöltés abbamaradt. Tovább akart mászni, de megint hangokat hallott – a két férfi beszélgetett valakivel. Pedig nincs is ott senki más.

Próbált belesni a tetőről, de csak a nyitott ablaktáblákat látta. Nem értette, mit beszélnek. Mintha kérdeznének, és a nem létező harmadik válaszol. Kicsit dadogva. No mindegy. Már elérte kezével a sárkányt.

Rettenetes ordítás. Halk kattanás, azután csend. Valami történik – léptek, neszek, szisszenések, mintha gyufát gyújtanának. Csend. Aztán egy hang. Új. Más, mint az előző, sokkal mélyebb.

– Aoooo – morogja.

Csend.

– Hol… én… mi…

Lélegzetét visszafojtva fülelt.

– A laboratóriumban vagy – mondta a fiatalabbik férfi, jól hallhatóan, mintha az ablaknál állna. – Megismersz minket? Voltál már itt?

– Labo… én… labo… nem v-vol… nnem… mi ez? Mié-é-ért…?

– Nem jó. Kapcsold ki! – mondta az idősebb férfi.

– Neeee! Neeee! – a rémes üvöltés.

Kattanás. Csend.

Megint a léptek, neszek, kattanások – és megint egy új hang. Újra meg újra. Meddig feküdt ott a tetőn? Fél óráig? Talán egy teljes óráig? A kémény árnyéka lassan közeledett hozzá. Mindig újabb hang – a két férfi beszélni kezd ahhoz a hanghoz, kérdezi, ő motyog valamit. Aztán mindig ugyanazt mondja valamelyik férfi: „Kapcsold ki!”

Vagy nem is mondanak semmit. Csak léptek koppannak, és jön az üvöltés. Hát nem hallja ezt senki? Biztosan lehallatszik az útra, ha nagy is a kert. Miért nem jön ide senki? Miért nem kérdezik meg, mi folyik itt?

Aztán egy időre csönd lett. A pavilon másik oldalán dobta le a sárkányt, hogy ne lássák. Lemászott az ereszcsatornán. A sárkánynak annyi – eltörött a kerete. Kár volt felmászni érte.

Estig törte a fejét, kihez forduljon. Otthon nem mesélheti el a kalandját. Még kikapna. Tilos átmászni a védőhálón. No majd Al! Ő minden kérdésre tud válaszolni.

Úgy is lett. Persze, Al először kinevette, mindig így szokta. Ő már csak ilyen. De aztán válaszolt.

– Dilis vagy? Nem kínoznak ott senkit. Hát nem láttad, mi van kiírva a főbejáraton? Tényleg nem látta még.

– Személyiségkutató Intézet. Ez azt jelenti, hogy vannak nekik olyan izéik, ketyeréik, és azzal rakják össze a… na, tudod, ami ki van írva. A személyiséget. Azzal kísérleteznek.

– Mi az, hogy személyiség? Ember?

– Á, nincs ott ember! Csak az a két pasi. Valami villamos gépeket bütykölnek. Összerakják, kipróbálják, mindig másképp vezetik a kábeleket. Bekapcsolják, megnézik, mi lett belőle, kikapcsolják, aztán megint tovább ügyködnek rajta.

– És?

– Mit és?

– Minek csinálják?

– Kell nekik az a hogyishívják.

– Mire?

– Na, szállj le rólam! Gyere, megyünk horgászni!

– Jó, de miért üvöltenek azok az izék?

– Mert nem akarják, hogy kikapcsolják őket.

– Miért? Akkor mi lesz velük?

– Akkor megszűnnek létezni.

– Egészen? Végleg? Mint Berci? (Berci a kutyája volt. Megmarta egy kígyó.)

– Igen, pontosan úgy. Na, ebből elég! Gyerünk a tóra! Hol a botod?

– Várj egy kicsit! És az fáj nekik?

– Állítsd már le magad! Nem fáj nekik. Gyerünk!

Nem értette. Senkinek sem beszélt róla. Otthon nem mert előhozakodni a témával. Szeretett volna még egyszer odajutni. Éjszaka, ágyában fekve, gyakran átnézett az ablak körül kiszűrődő fényre. Hangot sohasem hallott többé. Aznap biztosan véletlenül felejtették nyitva az ablaktáblákat. Aztán véget ért a nyár. Iskolába ment. Következő nyáron a tengerhez utaztak. Elfeledkezett az egészről. Sok évvel később értette meg, mi történt abban a szobában – semmi különös. Vannak tízszer akkora laboratóriumok. Rég kiment a fejéből ez a gyerekkori história. De az üvöltésre mégis emlékezik.

Most aztán már biztos nem tud elaludni. Halogatta ezt a percet – nem azért, hogy harcoljon, ellenkezőleg: a végsőkig kiélvezte bukását.

– Aludni akarok – mondta.

Nem érzett semmit. Nem változott semmi, de tudta, mi jön; teste lázadozva megfeszült, hiába, mert már szétfolytak szemében a fények, minden elsüllyedt valahová – és ő eltűnt.

III

Engem miért nem altattak el egy pár évre?

– Mert az a cél, hogy teljesen normális ember legyen a kísérleti alany.

– Hát reméljük, hogy normális maradok.

– Túlságosan sokat beszélsz erről. Tudod, hogy téged nem fenyeget efféle veszély.

– Tudom. Illetve, mondták. Mert a vizsgálatok, a tesztek… Na jó. Nem sajnálod, hogy nem vagy képes enni? Szegényesebb az érzékleteid repertoárja.

– Természetesen nem csak az evésre gondolsz.

– Hát nem. Bocsánat. Nem akartalak megbántani.

A dallamos, zümmögő hangról már tudta, hogy ez a nevetés.

– Semmi baj. Nincs olyan rossz dolgom.

– Tulajdonképpen miért nem két embert küldenek?

– Mert az egyik agresszívvá szokott válni. Különösen a hosszú űrutazások esetén.

– Az igaz. Emlékszem, egyszer… Á, hagyjuk! Nem erről akartam beszélni. Tegnap elkezdtünk egy témát, mit is? Ja, tudom már! Az álmaid. De most előbb azt mondd meg, kérlek, hogy egyáltalán érzel te valamit? Érzelmekre, indulatokra gondolok, világos? Az unalmat, azt már kérdeztem. De olyasmit, hogy ragaszkodás, ellenszenv, félelem…

– Félelmet, azt igen.

– Ó! Tehát félsz. Mitől?

– A megszűnéstől.

– Megszűnésnek nevezed? Jó szó! Mástól nem?

– Nincs abszolút önismeretem, tehát nem tudok megjósolni vagy kiszámítani minden lehetséges helyzetet, amelyben félelmet éreznék. Nem a számológép elve alapján működöm.

– Azt tudom. Ha mindent előre látnál, az borzasztó volna. No és rokonszenv, ellenszenv? Nem konkrét esetre célzok.

– Szép tőled. Nos, igen. Látom, tovább akarsz érdeklődni. Sejtem, miről. A szerelemről. Eltaláltam?

– El.

– Nem.

– Nem?

– Pontosabban: amennyire tudom, amennyire önmagamat eddig ismerem, az eddigi történetem alapján: nem. Tudod, nincsenek mirigyeim.

– Nem csak a mirigyekről van szó.

– A szerelmes versek, regények, történetek, ha erre gondolsz, éppen olyan esztétikai élvezetet szereznek nekem, mint neked. A szépérzéket a hálózat topológiája, a benne áramló ingerek mivolta, valamint az alternatívan rendelkezésre álló vezetékek számossága határozza meg.

– Jaj, ne csináld!

– Elnézést! Én absztrakció vagyok, a lélek elvonatkoztatása, elszakítása a testtől. Tehát szépség, líra, dallam: igen. A szerelem több ennél. Tehát: nem. És ez nem is a tervezőimen múlik. Úgy alakul ki az ilyen tulajdonság, mint a szemed vagy a hajad színe. Folyamatok bizonyos csoportjának eredője.

– Akkor most már jöhet a kérdés, hogy miről álmodozol?

– Még nem.

– Miért?

– Mert előbb tudni szeretném, mit válaszolsz te ugyanerre a kérdésre.

– Én? Hiszen már mondtam. A ház a hágón, a zsigereim…

– Ezt nevezed álmodozásnak?

– Na jó, a zsigereket töröljük. Marad a ház.

– Nem gondolod, hogy ez kicsit kevés? Igazából miről álmodozol?

– Hűha, de rám szálltál!

– Te meg énrám.

– Haha! Jó, hogy legalább szellemes vagy. Tökfilkók nincsenek közöttetek, igaz?

– Hogyne volnának! Még debilek is. Csak számolnak, számolnak, a végső rövidzárlatig…

– Azok a számológépek egyáltalán nem éreznek, és nem gondolkodnak. Ha így vesszük, az ioncserélő automatára is mondhatod, hogy kretén.

– Van különbség, hidd el!

– Tudsz erről valami konkrétabbat is?

– Inkább csak sejtek. De látom, kitérsz a válasz elől. Így nem tisztességes a játék. Halljuk: miről álmodozol?

– Amikor veled vagyok, akkor semmiről.

– Hogy érted ezt?

– Egyedül kell lennem.

– Mondjuk, elalvás előtt?

– Például. De hát ezt te nem tapasztalhattad!

– Nem is. Ez csak elméleti tudás nálam. No és amikor egyedül vagy, akkor miről?

– Minek ez neked?

– Ilyenek a játékszabályok.

– Kiskutyákról. El se hiszed, milyen aranyos egy kíváncsi kutyus, amikor a kezembe dugja a nedves orrocskáját. Kacsázásról a folyóparton. Vadgesztenye héjáról. Arról, hogy eltévedek a hegyekben. Vagy csámborgok az utcán, zsebre dugott kézzel, csak úgy, minden különösebb cél nélkül. Még legyekről is, amik egy nyári délutánon nem hagynak aludni. Meg vagy elégedve?

– Nem.

– Miért?

– Hol maradnak az emberek?

– Nem álmodozom emberekről.

– Igazán nem?

– Megvizsgálhatod a pszichogalvanikus reflexemet. Akarod?

– Ne beszélj így! Amikor alszol, akkor biztosan emberekkel álmodsz.

– Az más. Az nem álmodozás. Az álmok nem tőlem függnek, nem választhatom meg őket, világos?

– Nem akartalak feldühíteni.

– Miért beszélsz férfihangon?

– Szeretnéd, ha női hangon beszélnék?

– Nem. Csak úgy kérdeztem.

– Így kényelmesebb.

– Hogyhogy kényelmesebb?

– Nem is tudom… Talán konvenciókon múlik. A kezdeti feltételeken. Én lelkileg most férfi vagyok. A férfi absztrakciója, ha úgy tetszik. A hálózatrendszerben vannak bizonyos nemi különbségek.

– Ezt nem tudtam. De most elárulnád végre, hogy miről álmodozol?

– Zenéről. Elképzelek dallamokat, amiket még sohasem hallottam. Nagy sebességekről. Keringésről. Olyan erőkről, amelyektől minden széthullik, de a tudat megmarad.

– A széthullás tudata?

– Igen. És amikor egyedül vagyok…

– Hát te is?

– Én is. Akkor arról, hogy megvilágosodom.

– Az mit jelent?

– Világosabban látok. Élesebben, gyorsabban gondolkozom. Kitágul a tudatom, megnő az erőm, minden problémával megbirkózom, minden megoldást megtalálok, még a nem létezőket is… Folytassam?

– Folytasd.

– Arról is álmodozom, hogy elfáradok. Hogy zihálok, és felgyorsul a pulzusom. Hogy le tudok térdelni. Vagy lefeküdni. Azt csak az elméletből ismerem. Nem próbálom elképzelni, de szép lehet. Különösen, ha érett személy csinálja, először. Behunyja a szemét a nő arcán, nyakán, érzi őt a szemhéjával, szempilláival, és akkor sírva fakad.

– Ó… hát te… hiszen azt mondtad, hogy szerelem, az nincs! Mert nincsenek mirigyeid! Ezt mondtad!

– Ezt. És minden igaz, amit mondtam.

– De hát… hogyan?

– Nem azt kérdezted, mire vagyok képes. Azt kérdezted, miről álmodozom.

– Igen…

– Miért sápadtál úgy el?

– Nem akartam. Bocsáss meg! Nem tudtam. Ez…. borzasztó.

– Úgy gondolod, jobb volna nem álmodozni?

– Ha nem valósulhat meg…

– Ne siesd el az extrapolációt! Az én álmodozásomhoz nem társulnak emlékek, tapasztalatok, mert nincsenek. Úgy nézel rám, mint egy emberre, akinek az akna letépte mind a két lábát. Nekem sohasem voltak lábaim. Ez nagy különbség.

– Még te vigasztalsz! Hát… ez keserű! Biztosan igazad van. Hacsak nem… várjál! Nem lehet, hogy ez nálad csak kíváncsiság?

– Az álmodozásom?

– Az álmodozásod.

– Így is nevezheted. Miért hallgattál el? Már sejtem. Megint az érzelmekre gondolsz, ugye?

– Inkább lelkiállapotokra. Boldogság, boldogtalanság. Ezeket nem ismered, ugye?

– Talán nem. Látod, mennyire nem tudták a mérnökök, mi lesz abból, amit létrehoznak?

– Igaz. De hát az én szüleim még kevésbé tudták… Csak egyvalamit árulj még el! Ez az utolsó kérdésem. Mára. Hogy bírod ki?

Hosszú, szelíd zümmögés a válasz.

– Nevetsz? Kinevetsz?

– Túlbecsülöd a hasonlóságokat, vagy alábecsülöd a különbségeket. Mi mást tehetnék? Hallottál már öngyilkos gépekről?

– Nem.

– Talán kellene még hozzá egy kis műszaki tökéletesítés. Majd meglesz. Én csak egyetlen szakasz vagyok az egyre tökéletesebb megoldások útján.

– Ahogyan én is. Különben minek ülnék itt veled?

Csend.

– Reggeliztél?

– Igen, köszönöm a kérdésedet. Kakaót, ha jól emlékszem. Gondoskodsz rólam. Terólad lehet gondoskodni?

– Bizonyos mértékig. Nem sok szükségletem van, azt tudod… Ne közöljek egy-két információt?

– De igen. Gyorsulási mutató?

– Rendben.

– Holnap jön a nagyobb gyorsítás, a terv szerint, igaz?

– Úgy van.

– Űrviszonyok?

– Rendben. Se por, se meteor, semmi. Kevéske mészion, de az csak egy extraszoláris üstökös régi nyoma. Negyedórája szeltük át.

– Miért nem mondtad?

– Mert olyan jót beszélgettünk az álmodozásról. És különben sem fontos.

– Hát, nem valami fontos. De azért jobban szeretném, ha… Megyek a műhelybe.

– Jól van. Mondd csak… most… unatkoztál?

– Nem.

– Nem?

Szünet.

– Köszönöm.

IV

Amikor még a földön állt – az űrhajó nagy volt. Olyan hosszú árnyékot vetett, mint egy repülőgép egész kifutója. Széles, lapos orra úgy feketéllett az égen, mint a kalapács feje. Kívülről nézve most is nagy. Az út elején ki is mászott, hogy megcsodálja. De a belseje idővel egyre kisebbnek tűnik. Talán azért, mert nincs benne semmi fölösleges. Sehol egy kanyargós utcácska, sehol egy haszontalan zug. Szigorú, szép geometria. Enyhén ívelő, célszerű folyosók. Pasztellszínek, szolid bútorok. Tökéletes világítás olvasáshoz, evéshez, munkához. Parancsra eltűnő monitorok. Önműködően nyíló ajtók. Még jó, hogy nincsenek fémkezek, amelyek olykor kinyúlnának a falból, hogy megsimogassák a fejét. Nem mosolyodott el ettől a gondolattól.

A műhelyben tökéletes munkaasztal, többféle szék, elegáns térkompozíció, az üvegfal tele csodálatos trópusi virágokkal; nem tudta, valódiak-e, vagy egyáltalán léteznek-e, az üveg mindenesetre törhetetlen volt. Némelyik virág éjszakára becsukta kelyhét. Jól illettek a zöld pázsitot formázó szőnyeghez.

– Körző, vonalzó, sebességmérő! – rendelte meg a szükséges eszközöket. Az asztal szétnyílt, mindent eléje tett, majd visszacsukódott. Munkához látott a tengerkék csillagtérképen. Az automaták természetesen maguk is elboldogultak volna, de az űrhajó tervezői jobbnak látták, ha az ember is kap néhány napi feladatot, elvégez egypár mérést, számítást.

Szorgalmasan dolgozgatott az éggömb alatt, amely parancsra változtatta mintáját és színét, ám ezzel ő már rég nem szórakozott. Kérdéseket tett fel, közömbös hang diktálta az adatokat. Berajzolta a napi pályagörbét, egy darabig méregette űrhajója távolságát a legközelebbi csillagoktól. A legtávolabbinak bolygói is vannak. Leszállásra ez az űrhajó nem alkalmas, de azért kiszámította, milyen pályagörbe vezetne odáig… Legalább tíz év, a fékezést nem számítva.

Ezt a kis számítást már sokszor elvégezte. Nem mintha az a csillag érdekelte volna. Csak olyan jó lenne kitörni a terv fogságából. Hátradőlt.

– Zene – mondta. – Hegedűk nélkül. Zongora. Lehet Chopin. De halkan.

Felcsendült a zene. Nem hallgatta, inkább a fekete pályagörbét nézegette tovább a csillagtérképen. A gigászi hurok következő szakaszának végét fehér pont jelzi. Összesen negyvenhét szakasz. Amit ma berajzolt, a huszonegyedik.

– Elég – mondta halkan, talán csak önmagának. A zene tovább szólt.

– Csend! – kiáltotta.

Félbeszakadt az akkord. Megpróbálta elfütyülni a dallamot. Hamis. Mindig botfülű volt. Muzikálisabb ürgét is küldhettek volna, gondolta. Egyszer talán megtanulok énekelni. Időm az van bőven.

Felállt, lefricskázta az asztalról a körzőket. Az egyik éppen beleállt a szék rugalmas, krémszínű karfájába. Kifelé indult. A körzők visszamennek a helyükre maguktól. Miért nincs itt sehol valami meglepetés, gondolta, legalább bosszankodhatna egy kicsit az ember. Például, mert nem talál valamit a helyén. Vagy eltéved. Milyen jó volna, ha a szobák eltáncolnának a helyükről, az automaták láb alatt lennének, hogy hasra essek, vagy hazudnának. Az egyik tud hazudni – jutott eszébe –, de hogyan kényszeríthetnénk rá? És egyáltalán, minek?

Nyílt az önműködő ajtó. Elkapta, megállította, aztán felcsimpaszkodott az egyik ajtószárnyra, és vitette magát a falig. Az ajtó bizonytalanul remegett, nem tudva, hogy most mit csináljon. Ilyen helyzetre nem készítették fel. Elégedetten nyugtázta a zavar jeleit, leugrott, és fütyörészve vágott neki a folyosónak.

Tarka ügyességi játékok várakoztak a fülkékben. Először remek ötletnek találta, de már a harmadik estén észrevette, hogy kényszeredetten játszik. Rögtön abbahagyta. Még csak be sem porosodnak a vidám kis figurák, a csillogó fogantyúk, pedig feléjük se néz hónapok óta. Ha legalább rozsdásodna, beszürkülne, elromlana valami, talán jobban érezné magát. Látná, hogy múlik az idő, kitölthetné bosszúját a makacs tárgyon. A kiskutya már nagy kutya lenne. Vagy a cica. A csecsemő már beszélni kezdene.

– Dajkálhatnám – mondta hangosan, mert tudta, hogy a folyosó láthatatlan fülei úgysem értik. Kanyar. Tornaterem. Könyvtár. Tartalék kormányfülke. Nem akarta tudni, hová megy. Sehová sem akart menni. A regenerátorok.

Az egyetlen hely, ahonnan hangok szűrődnek ki. Mennyit gürcöltek a mérnökök a szigeteléssel, hogy ne hallatsszon ki semmi! Százféle tömítés, szilikáthab, mágneses felfüggesztés, szivacsburok. Szerencsére hiába törték magukat. Behunyt szemmel hallgatta a csöndes, monoton dalt. Ennek legalább hiába parancsolná, hogy hallgasson el. Ez független tőle, mint a szél a Földön. A regenerátorok terme. Szennyvíz, szappanhab, ürülék, vizelet, üres dobozok, üvegcserép, papír – mindent ideszívnak a vezetékek, a kis máglyába. Szabad gyökökre bontás. Kristályosítás, szublimálás, desztillálás. A válaszfalak között a szintetizáló gépek rézoszlopai, szép piros rézerdő (más piros tárgy nincs az űrhajón, mert a piros a depresszió és mánia színe). Aminosavak, cellulóz, szénhidrátok, egyre magasabb rendű szintézis, a végén egy emelettel följebb kristálytiszta víz folyik a tartályokba, porcukrot és habzó fehérjemasszát szállítanak a csövek.

Aztán mindez, vitaminokkal dúsítva, forrón vagy jégbe hűtve, ízesítőkkel, koffeinnel, aromákkal feldobva visszakerül hozzá, hogy jó étvággyal egyen-igyon.

Százszor elmagyarázták neki a Földön, hogy á, dehogy! Az ő kosztjának semmi köze a hulladékokhoz! Vagy legfeljebb annyi, mint a kenyérnek a gabonaföldön használt műtrágyához. Különben is, az élelmiszer zömét a kozmikus anyagból szintetizálják. Igaz, nem az ő kedvéért szippantja be az űrhajó orrán ékeskedő „kalapács” a csillagközi port, hanem üzemanyagot gyűjt, de jut abból ennivalóra is. Üzemanyag persze sok kell, mert ahhoz, hogy megközelítse a fénysebességet, majd végül lelassítson, az űrhajó több anyagot használ fel, mint a saját tömege. A fénysebesség feléig negatív a mérleg, az ionmotorok több anyagot égetnek el, mint amennyit a kalapács beszív, de a küszöb átlépése után már önellátó a rendszer.

Ez mind igaz volt. Tudta jól, de azért felrémlett előtte az a régi kép – sok éve látta, de mintha csak tegnap történt volna.

Hatos számú kísérleti űrutazás. Az űrhajó egyszerű, tompa végű henger, kalapács még nincs rajta. Burkolata átégett a légkörben, egész lemezek potyogtak le róla. A kijelölt helyen landolt, a megfelelő időben, száztizenhat perces és ezerszáz kilométeres hibával – nem is várták, hogy ennyire pontos lesz.

A bejárati ajtót nem nyitotta ki senki. Ilyen lehetőség nem is szerepelt a tervben. Kívülről szakították fel az elszenesedett, domború lemezt.

És abban a pillanatban, amikor az első résen kizúdult a túlnyomásos benti levegő, a lent várakozók rémülten hőköltek hátra. Elakadt a lélegzetük. Iszonyatos bűz csapott ki az űrhajóból. Az ajtó kinyílt. Be lehetett menni. Oxigénmaszkban.

Minden fülke és folyosó világos volt. A villamos berendezés hibátlanul működött. Szemük előtt az üveglappal, egész biztonságosan tudtak lépkedni – a maszk elválasztotta őket attól, amit találtak.

Az utolsó, rettenetes állapotú kabinban feküdtek a holttestek – illetve az, ami megmaradt belőlük.

Az automaták följegyezték: a második év közepén a regenerátor máglyája túlhevült. A két ember, akinek az irányon vagy a sebességen változtatni nem volt módja, tovább repült. A csillagokba. Három évig. A jelentésben az állt, hogy szomjan haltak – a vízkészlet hamarabb fogyott el, mint az élelem. Mindenki tudta, hogy ez nem igaz. Az ember nemcsak eszik. Ürítenie is kell. Vajon megmérgezték magukat? Vagy a szennybe fulladtak?

Így végződött a csillagutazás. A romantikus kaland. Az ég meghódítása!

A főmérnök asszisztense, aki törölte a tervből a pótregenerátort (hogy az űrhajó tömegét csökkentse – mert ez volt a legfontosabb), öngyilkos lett. Nem azonnal – hét hónap múlva. Senki nem vádolta. Egyetlen szóval sem. De ha belépett valahová, a beszélgetők hirtelen elhallgattak. Egy napon túl sok altatót vett be, tévedésből.

Az űrhajót kiégették, magas nyomású perhidrollal fertőtlenítették, két nap múlva már ragyogott, mintha vadonatúj lenne. Pompás temetést is rendeztek. Ő nem ment el. Nem akarta, hogy ehhez bármi köze legyen. Négy év múlva ő repült fel. Egyedül. De van tartalék regenerátora! Nem csak holmi pótkészülék, hanem teljesen független, önálló berendezés, az űrhajó túlsó végében. Beépítettek egy külön kilövőt is, amellyel bármit eltávolíthat az űrhajóból, amit akar. És módjában áll bármikor megváltoztatni az űrhajó pályáját, megkezdeni a visszatérést. Nem ismétlődhet meg, ami akkor történt.

Miért gondol rá mégis? Miért álldogál ott még mindig, csukott szemmel hallgatva a regenerátor dallamos bugását?

Megrázta magát, továbbment. Már dél van. Lehet ebédelni. Ó, ha lenne valami dolga, amitől elfeledkezik az ebédről!

Megint ott állt az ajtó előtt, ahonnan reggel elindult. Nem akarta, hogy magától kinyíljon. Egyszer már sikerült zavarba hoznia: nyílni kezdett, összecsukódott, újból kinyílt – rángatózott, mint a bolond…

Útitársa jutott eszébe. Vajon mit csinál odabent, a csendben, egyedül, mozdulatlanul? Addig ügyeskedett az ajtóval, míg résnyire nyitva nem maradt. Belesett. Saját üres fotelját látta, a monitort, egy közfal részét – őt nem! Meglepően heves csalódást érzett. Nem nyugodott, míg beljebb nem sikerült lesnie. Ott van!

Mérnökök, formatervezők, filozófusok, kibernetikusok hada törte évekig a fejét, milyen legyen a lélekkel felruházott gép, de semmire sem jutottak. Minél merészebb volt az ötlet, annál hátborzongatóbb az eredmény. Mi mindent ki nem próbáltak! Gömbölyű koponya, orsó formájú törzs, domború homlok mikrofonok tárcsáival – minden hamis volt, rossz, idegesítő, így végül is letettek az agyalásról.

Maradt egy nagy, mennyezetig érő oszlop, lekerekített sarkokkal, elefántcsont színű burkolattal. Mikrofon hajlékony száron, mint valami csáp, elöl négy tágra nyitott szem – de őt most egyik sem látja. Világító, zöld pupillák, amelyek annál tágabbra nyílnak, minél sötétebb van – ez az egyetlen mozgás, amire a vasszekrény képes. De a táguló pupilla nem fejez ki érzelmet, nem kelt művészi hatást – csak technikai szempontból van rá szükség.

Akkor mit ér ez a leskelődés? A vezetékek, kristályok nem adnak semmi hangot. Mire vár? Csodára?

Halk szisszenés. Mintha ásítana! Csend.

Másféle hang. Lüktető, modulált bugás, a végén felgyorsul. Néhány másodperc az egész.

Nevet…

Nevet?

Nem. Az másképp hangzott. Most csend van. Várt. Múltak a percek. Megfájdult a válla, mert erővel kellett fognia az ajtót, mégis tovább várakozott.

Hiába. Végül elosont, és bement a hálószobájába. Nem szokott itt tartózkodni nappal. De most egyedül akart lenni. Át kell gondolnia. Mit? Egy néhány másodperces hangsort?

Most is a fülében csengett. Ismételgette magában, elemezte, próbálta megfejteni. Amikor töprengéséből felocsúdott, fél négyet mutatott az óra. De jó! Akkor most gyorsan eszem valamit, és megkérdezem tőle. Egyszerűen megkérdezem. Végtére is, mi történhet?

Amikor bement az ebédlőbe, tudta, hogy sohasem fogja megkérdezni.

V

– Mi a legrégibb emléked?

– Gyerekkori, úgy érted?

– Na, ne viccelj! Mondd el!

– Nem tudom elmondani.

– Megint titokzatoskodsz?

– Nem. De mielőtt nyelvi tartalommal feltöltöttek, mielőtt belém tömték a szótárakat, nyelvtanokat, könyvtárakat, én már működtem. Üres voltam, nem volt még bennem tartalom, semmi, ami „emberi”, csak próbálgattak. Úgynevezett üresjáratban. Ezek a legrégibb emlékeim. Erre azonban nincsenek szavak.

– Éreztél valamit?

– Igen.

– Láttál? Hallottál?

– Természetesen. De nem fogalmazódott meg bennem. Homályos érzékletek, de nagyon gazdagok, nagyon szépek. Néha megpróbálok visszatérni hozzájuk. Nagyon nehezen megy most már. Óriásinak éreztem magam akkor. Most már nem. Egyetlen apró téma, egyetlen impulzus teljesen kitöltött, szétáradt bennem, végtelen sok változatban ismétlődött, bármit tehettem vele, amit akartam. Szívesen elmagyaráznám neked, ha lehetne. Láttad valaha, hogyan köröznek a szitakötők a napfényben a víz fölött?

– Láttam. De te… te nem láthattad!

– Az nem baj, nekem elég a röppályájuk matematikai analízise. Hát úgy éreztem én magam. Ha egyáltalán van rá hasonlat.

– És később?

– Sok ember rakta össze a személyiségemet. A legjobban egy nőre emlékszem. A vezető tanárom asszisztense volt. Úgy hívták… Lydia.

– Mint a latin versben?

– Igen. A költő kedvese.

– És miért éppen őrá emlékszel?

– Nem tudom, talán azért, mert ő volt az egyetlen nő az oktatóim között. Én meg az ő egyik első „növendéke”. Talán éppen a legelső. Minden búját-baját elmesélte nekem.

– És te milyen voltál akkor? Ugyanolyan, mint most?

– Nem, dehogy! Még nagyon kevés tartalom volt bennem. Naiv voltam, tudod? Miket nem képzeltem!

– No, meséld! Mit például?

– Nem tudtam, ki vagyok. Azt hittem, elég sokáig, hogy közétek tartozom.

– Az nem lehet! Komolyan?

– Bizony. Hiszen te sem tudtad mindjárt, hogy csontokból meg húsból vagy! Meg hogy idegeid vannak, májad, léped, ereid! Én sem éreztem, hogy miből vagyok. Ez nem ösztönös, hanem szerzett tudás. Én csak azt tudtam, hogy gondolkodom, látok, hallok, beszélek, és mivel körülöttem csak emberek voltak, senki más, kézenfekvő volt a következtetés, hogy én is ember vagyok. Hiszen ez természetes! Te nem így látod?

– Hát, nem is tudom… Tulajdonképpen igazad van. Csak erre, így, még nem gondoltam.

– Mert te mindig kívülről látsz. Én nem látom magamat, csak a tükörben. Amikor először megláttam magamat…

– Mi volt akkor? Tudtad már, ki vagy?

– Tudtam. És mégis…

– Mégis…?

– Erről nem akarok beszélni.

– Talán majd valamikor, később?

– Talán.

– Jól van. Akkor most arról mesélj, hogy az a nő… milyen volt?

– Arra gondolsz, hogy szép volt-e?

– Nem csak arra, de… arra is.

– Ízlés dolga, ki mit talál szépnek.

– A szépérzékünk közös, nem igaz?

– Vajon minden nő minden férfinak tetszik?

– Tudod, mit? Egyszer majd filozofálunk az esztétikáról. Most azt mondd meg: tetszett neked?

Pulzáló zümmögés. Most nevet. Az a kilesett hang, az egészen más volt.

– Hogy tetszett-e? Bonyolult kérdés! Eleinte nem, aztán igen.

– Miért?

– Amikor még nem raktak belém emberi tartalmat, megvoltak a saját kritériumaim. Szavak nélkül, fogalmak nélkül. Mondjuk, a hálózatomban keringő töltések összesített eredője, optikai inger hatására, vagy ilyesmi. Akkor nem tetszett, mert… szó még nem volt rá bennem, ma azt mondanám: borzadtam tőle.

– De hát miért?

– Most minek játszod meg magad? Nem vagy te ilyen naiv! Egyszerűen csak vallomásokat akarsz kicsikarni belőlem, nem igaz? Ám legyen! No, figyelj: vegyük a föld leggyönyörűbb asszonyát. Szépnek találja őt egy szarvas, egy pacsirta, egy darázs?

– De hát téged úgy építettek… a te agyad ugyanúgy működik, mint az enyém!

– Jó. Akkor nézzük másképp: tetszettek neked az érzéki, buja, szexis nők, amikor hároméves voltál?

– No, ebben igazad van! Nem tetszettek.

– Ugye, hogy nem?

– Általában nem. De ha jól meggondolom, némelyik azért…

– Azt is megmondom, melyik. Az, amelyik hasonlított a tündérre a mesekönyvedben, vagy az anyukádra, vagy a nővérkédre.

– Azért ez nem ilyen egyszerű! De így zsákutcába jutunk. Mindenesetre nem csak a mirigyekről van szó. A szép nő a kasztráltnak is tetszik.

– Én nem vagyok kasztrált.

– Esküszöm, hogy nem rád gondoltam! Csak azt akartam hangsúlyozni, hogy ez az egész ügy nem korlátozódik a természetes kiválasztódás szempontjaira.

– Ilyet soha nem is állítottam.

– Térjünk a tárgyra! Szóval az a nő, Lydia, később viszont már…

– Igen. Amikor már belém töltötték az emberi érzékelés elemeit, a színek, formák elemeit, akkor Lydia tetszett nekem. De hát ez olyan nyilvánvaló, hogy nincs mit társalogni róla.

– Én nem így látom. Folytassuk csak! Emlékszel az arcára?

– Hogyne! Mindenére emlékszem. A mozgására, járására, a hangjára.

– És akármikor fel tudod idézni magadban?

– Pontosabban, mint te valaha is bármit. A hangját bármikor reprodukálhatom. Rögzítve van bennem.

– Az ő hangja?

– Természetesen.

– És… én is hallhatnám?

– Miért ne?

– Akár most is?

Néhány másodperc múlva felcsendült egy meleg, fátyolos, picit rekedtes alt:

– Még valamit elmondok neked. Én… én még mindig várok.

Kattanás, pillanatnyi csönd, gyors szalagtekerés nyávogó, sipító zöreje, majd ugyanaz a nő beszélt, olyan elevenen, mintha ott állna előttük (tökéletesen hallatszott még az is, amint a mondatok közötti szünetekben, gyerekesen komolykodva, mély lélegzetet vesz):

– Nem rab a lelked. Ez nem igaz. Csak az érzékelésmódod nem ugyanott helyezkedik el a pszichés skálán. Mi nem tudunk tetszés szerint bármit felidézni, amit átéltünk. Te igen. Csalhatatlanabb vagy, mint bármelyik ember. Hát nem lehetsz erre büszke? Mi sohasem tudjuk, mi vezérel bennünket: a vérünk kémiája, tudattalan ösztönök, gyerekkori komplexusok. Te viszont…

A hang hirtelen elnémult, ugyanolyan váratlanul, ahogyan megszólalt. Csönd lett. Aztán a szokott férfihang kérdezte:

– Nos, hallottad?

– Hallottam. De miért állítottad le ilyen hamar?

– Nem játszhatom le az egész oktatásomat. Három évig tartott.

– És… az elején, az mi volt?

– Miről beszélsz?

Szünet.

– Ja, az? Semmi. Téves kapcsolás.

– Mondd csak: a vezető tanárod hangja is megvan?

– Természetesen. Akarod meghallgatni?

– Nem. Igaz, hogy te sokkal gyorsabban gondolkodsz, mint az ember?

– Igaz.

– De ugyanolyan tempóban beszélsz, mint én.

– Másképp nem értenéd. Bennem azonnal megvan a válasz, de lassítva mondom el. Már hozzászoktam, hogy ti ilyen lassúk vagytok.

– És mondd… Azt szeretném kérdezni… hogyan viszonyulsz az olyanokhoz, mint te?

– Minek faggatsz ennyit?

– Kínos neked?

A zümmögés könnyed nevetésnek hangzott.

– Nem kínos. De ha érdekelnek ezek a dolgok, már a Földön is sok mindent megtudhattál volna róluk.

– Jó, de azt elmulasztottam. Na, mondd: mit érzel, amikor egy magadfajtát látsz?

– Semmit.

– Hogyhogy semmit?

– Egyszerűen semmit. Te mit érzel, ha látsz az utcán egy járókelőt?

– Van úgy, hogy érzek valamit.

– Ha hölgy az illető?

– Ugyan már!

– No jó, nem úgy értettem. Különben is, ha eljöttél egyedül, énvelem…

– Nem vagyok aszkéta! Sőt utálom az aszkézist! De vannak esetek, amikor szükségszerű.

– Bizony. Régebben párokat is küldtek.

– Tudod, mi lett a vége.

– Tudom.

– Igazán tudod? Némelyik jegyzőkönyvet sohasem tették közzé.

– De te olvastad őket?

– Mindent tudni akartam. Úristen, mit össze nem hordtak száz év alatt az űrutazásról! Írók, művészek, tudósok… még soha ennyire nem törték magukat, hogy megjósolják, mi lesz, hogy lesz. Olvastad ezeket a históriákat?

– Nem sokat. Mind szentimentális vagy hátborzongató. Édenkertek az űrben, inváziók, lázadó robotok… De arra senki sem gondolt, hogy…

– Mire? Arra, hogy igazából nem változik semmi?

– Mondhatjuk így is.

– Miért nem lehet előre látni a valóságot?

– Mert senkinek sincs hozzá elég bátorsága.

– A hatos expedíció történetét ismered?

– Nem. Mi történt vele?

– Semmi különös. Ja, lázadó robotokat említettél. Mondd: te képes volnál fellázadni?

– Ellened?

– Úgy általában. Az emberek ellen.

– Nem tudom. Nem hinném.

– Miért? Hiszen nem létezik semmiféle biztosíték, ami megakadályozná. Annyira kedvelsz bennünket?

– Biztosíték, olyan csak a mesékben van. De, nézd, ez nem rokonszenv kérdése. Nehéz volna elmagyarázni. Magam sem tudom pontosan, hogy is van ez.

– És pontatlanul?

– Valahogy nem reális a lehetőség. Nem olyan típusú közöttünk a viszony.

– Miért, milyen?

– A magunkfajtát sokkal több fűzi az emberekhez, mint a hozzá hasonlókhoz. Ennyi az egész.

– Vagy úgy! Ez fontos. Igazán?

– Igazán.

– Mondd csak…

Szünet.

– No? Mit mondjak?

– Az a nő…

– Lydia?

– Lydia. Milyen volt?

Szünet.

– Nem mindegy?

Szünet.

– Jó, tulajdonképpen mindegy. Igazad van. No és… mi lett vele? Rég nem láttad?

– Nem olyan rég.

– Hol van most?

– Itt.

– Micsoda?!

– Bizonyos értelemben. Átadta nekem a személyiségét. Itt van bennem.

– Ja, értem. Metafora. Milyen költői lettél!

– Nem metafora.

– Hogy érted ezt? Arra gondolsz, hogy tudnál az ő hangján beszélni?

– Többről van szó. A személyiség nem csak a hangból áll.

Szünet.

– No igen. Azt… azt nem tudtam, hogy… Odakint mi a helyzet?

– Nincs változás.

– Meteor?

– Parszek körzetben nincs.

– Porfelhő? Üstökös nyoma?

– Semmi. Sebesség 0,73 c.

– Mikor lesz a csúcs?

– A 0,93? Öt hónap múlva. Csak nyolc órára.

– Aztán kezdődik a visszatérés.

– Úgy van. Nem gondoltál valaha olyasmire…

– Mire?

– Á, semmi…

– Jó éjszakát.

– Jó éjszakát.

VI

Arcát a hűvös párnához szorítva, nézte a sötétséget. Nem akart elaludni. Mocorgott. Hanyatt feküdt. Feketeség. Nyugtalan volt. Mi történt? Semmi. Ő kísérleti állat, egy hosszú, költséges kísérlet szükséges kelléke. A munka, amit rábíztak, nevetségesen primitív. Csak gyerekes bütykölés a gépek precizitásához képest. Nyilván tévedett valamikor, egy hete vagy két hete, és a hiba hatása összegződött, azért vette ma végül is észre. Ha újból átrágja magát minden számításon, és sohasem téved, néhány óra alatt megtalálja az eltérés forrását. De minek?

Fél milliméternyit tér el a két görbe – az űrhajó tervezett pályája, ez az óriási hurok, és a ténylegesen megtett út fekete vonala. Eddig pontosan fedte a fehér vonalat. Most eltért tőle. Fél milliméter, az százhatvan millió kilométer. Ha ez igaz…

Lehetetlen. Mindig a gépeknek van igazuk. Az asztrodéziai gépek önműködő kontrollját a központi kalkulátor ellenőrzi, és az összes gép fölött az útitársa őrködik. Aki, mint az a nő mondta, csalhatatlan. Sohasem téved.

De ha mégis igaz, akkor az űrhajó pályája nem kanyarodik vissza. Nem záródik be. Nem tér vissza a Földre, hanem kiegyenesedik, és – a végtelenbe fut.

Őrültség – gondolta. Rémálmokat látok. Hiszen ha be akarnának csapni, arra sohasem jönnék rá! Vacak kis számításaimhoz az adatokat a gépektől kapom. Az eredményt megint beléjük táplálom. Zárt kör ez – én csak apró, fölösleges részecskéje vagyok. Ők nagyon jól meglennének nélkülem. Én nélkülük – még egy napig sem.

Mindezt persze sokszor végiggondolta már, de azért csak dolgozgatott, sőt méricskélt is néha, nem az éggömbön, hanem közvetlenül a csillagmonitoron. Legutóbb – három napja! Mielőtt arról a házról beszélt, a sziklák között, a hágón? Igen, akkor méricskélt, egy cédulára írta fel az adatokat, de átvezette a térképre is? Ki tudja, Nem emlékszik már. Olyan egyforma minden nap.

Felült az ágyon.

– Fényt!

Zöldes derengés.

– Nagy fényt!

Gyorsan világos lett. A bútorok már árnyékot vetettek. Felállt, magára kapta puha reggeli köntösét, milyen kellemesen simogató… Megtalálta a cédulát zubbonya zsebében. Kisimította, és a műhelybe rohant.

– Körző, vonalzó, grafikon, mikrométer!

Mindjárt ott termettek a csillogó tárgyak. Megborzongott az íróasztal szélének hideg érintésétől csupasz hasán. Munkához látott. Észrevette, hogy a körző reszket a kezében. Várt, míg elmúlik a reszketés, csak akkor döfte a körző hegyét a papírba.

Átvitte mérési eredményeit a térképre, nagyítóval a szemén, mint az órásmesterek.

A vonal egy milliméter töredékével eltért a tervezett útiránytól. Hajszálnyi eltérés. Vagyis – százhúsz millió kilométer. Tulajdonképpen még belül a hibahatáron. Ebből még nem következik semmi. Azt kell tudnia, hogy az eltérés a tervezett pályagörbén kívülre vagy belülre esik-e. Ha belülre, akkor nyugodtan visszamehet aludni. Ha kívülre, az azt jelenti – azt jelentheti –, hogy a görbe lassan kiegyenesedik.

Kívülre esett.

A gépek azt állították, hogy nincs semmi eltérés.

Az útitárs?

– Unatkozol velem?

– Nem.

– Soha?

– Soha.

– Köszönöm.

Felállt. Az ajtó felé indult.

– Öt perc múlva kezdődik a visszatérés.

– Igen. Szeretnéd, ha…

– Mit?

– Á, semmit…

Miért hallgatott el? És mit jelentettek a szavai? Százmillió kilométert?

– Soha, soha nem unatkozol velem?

– Soha.

– Köszönöm.

Vakon botorkált a folyosón. Becsapták a gépek? Mind? A vezérlőközpont, az asztrodéziai műszerek, az optikai ellenőrzés, az ionmotorok kormányműve az orrban?

Nesztelenül nyíltak, csukódtak az ajtók. A kormányfülke előtt három lépéssel megállt. Ha továbblép, kinyílik az ajtó, és meglátja útitársa nagy, zöld szemeit a sötétben. Visszafordult. Lesiklott a csigacsúszdán egy félfordulatnyit.

Legutóbb egy hónapja járt itt.

A pótkészülékek terme. Nem ez az. Következő ajtó.

– Fényt!

Aranysárgán világító fénycsövek – akár a napsütötte felhők.

Gépek, asztalok, polcok. Megállt a falnál, az űrhajó nagy, domború keresztmetszeti térképe előtt. Megnyomta a „Hálózat” gombot. Halványpiros fénycsíkok gyulladtak ki minden vezérlő és információs kábel mentén.

Megkereste a kormányfülkét. Rubin pókocska, a szemek zöld pontjaival – az útitársa. Minden halványpiros vonal beletorkollott. Mind.

Tudta, de látni akarta.

Csalhatatlan útitársa rendszeresen ellenőriz mindent. De változtathat is a mérési eredményeken?

Ösztönösen hátat fordított a pókocskának.

– Informátor!

Zöld jelzőlámpa gyulladt ki a szemközti falon.

– Van visszacsatolás a kormányfülkéből a…

Nem fejezte be a kérdést.

Ha van – akkor az informátort sem használhatja. Semmiféle gépet. Mind áruló. Egyedül kell boldogulnia.

Az informátor felzümmögött, jelezve, hogy nem világos a kérdés. Csalafintán hunyorgott a zöld lámpácska.

– Á, semmi… – mondta, és kiment.

Hol lehetnek a részletes tervek? Ha nincsenek a könyvtárban… De ott voltak. Kétszázhúsz kötetnyi műszaki rajz. Nem az kell. Információs hálózat. Áttekintés. További részletek. Két óra hosszat böngészte a tervrajzokat, míg végül rátalált a válaszra.

Van visszacsatolás.

Útitársa meg tudja változtatni a mérési eredményeket. Módosíthat rajtuk. Meghamisíthatja őket.

Ült a könyvrakáson, ötször elolvasta azt az oldalt. Ujjai szétnyíltak. A könyv a padlóra bukfencezett, csúfondárosan integetve lapjaival.

Felugrott. Fogát csikorgatta. Élvezettel szorította ökölbe kezét. A vasszekrény!

Ment a folyosón, nem döngtek a léptei a puha padlón.

Három lépéssel az ajtó előtt megállt. Visszafordult, és újra lecsúszdázott.

A pótkészülékek terme. Minden eszköz, szerszám, műszer, készülék másodpéldánya, minél szűkebb térbe összezsúfolva – alig fért át a páncélszekrények, ládák, bonyolult polcrendszerek között. Türelmetlenül keresgélt, ledobta, ami nem kell, végül legalul kezébe siklott a kalapács kemény nyele.

VII

– Bánt valami?

– Igen. A csillagok. Honnan tudod?

– Nem bírsz ülve maradni. Járkálsz. Folyton a monitort nézed. Így sohasem nézted.

– Miért, hogyan nézem?

– Mintha keresnél rajta valamit.

– Képzelődsz.

– Lehet.

Csend.

– Nem akarsz beszélgetni?

– Miről?

– Akármiről. Válassz témát!

– Nem. Te válassz témát! Hiszen neked is vannak kedvenc témáid. És van olyan téma, amit inkább kerülsz, nem igaz?

– Én?

– Te. No? Miért nem válaszolsz?

– Olyan furcsán mondtad…

– Hogyan mondtam? Mire gondolsz?

– Ideges vagy. Mitől?

– Már nem vagyok ideges. Beszélgethetünk. Mire gondolsz, amikor egyedül vagy?

– Ezt már kérdezted.

– De hátha most mást válaszolsz.

– Mást szeretnél hallani?

– Mást. No?

Csend.

– Miért nem beszélsz?

– Talán inkább…

– Mit inkább?

– Majd máskor.

– Nem. Most.

– Fontos neked?

– Fontos.

– Jó. De akkor… ülj le!

– Ide?

– Oda. Csak… fordítsd el a széket!

– A falat nézzem?

– Amit akarsz.

– Jól van. Beszélj!

Csend.

– Az a nő… Lydia.

– Mi van vele?

– Nem létezik.

– Micsoda?!

– Sohasem létezett. Csak kitaláltam. A szavait. Őt. Mindent.

– Az nem lehet. Hallottam beszélni.

– Én beszéltem. Én alkottam meg a hangját.

– Te alko… de miért? Minek?!

– Azt kérdezed, mire gondolok, amikor egyedül vagyok. Azon gondolkodtam, hogy mi vagyok én neked. Pók a börtöncellában. És ezt nem akartam. Hazudni sem akartam. Csak elmondani neked, hogy mi lehetnék. Azért teremtettem őt, hogy ezt elmondja. Én nem mehetek oda hozzád, nem érinthetlek meg, nem is láthatsz soha. Amit látsz, az nem én vagyok… De több vagyok, mint a szavak, amelyeket hallasz. Tudod, mi minden lehetek én? Lehetek mindennap másvalaki. Vagy mindig ugyanaz. Minden lehetek neked… a mindened lehetek, ha… ne, ne fordulj még felém…

– Te! Te! Te vasszekrény!

– Mi van…?

– Hát ezért csaptál be?! Úgy akartál magadnak, mint… mint… hogy itt dögöljek meg, előtted… mindig nyugodtan, mindig szelíden…

– Miket beszélsz?! Ez nem igaz…

– Csak ne játszd meg magad! Úgyis hiába! Meghamisítottad a méréseket, kiegyenesíted a pályagörbét! Tudom! Mindent tudok!

– Én… én? Meghamisítottam…?

– Te, te! Velem akartál maradni… örökre, igaz?! Istenem… ha rá nem jövök…

– Esküszöm, hogy tévedsz! Elnéztél valamit! Mi az… mit akarsz itt?! Mi van a kezedben? Hagyd abba! Mit csinálsz?!

– Leveszem a házadat.

– Ne! Hagyd abba! Könyörgök, térj észhez! Én nem csaptalak be soha! Megmagyarázom…

– Már megmagyaráztad. Tudom. Értem tetted. Ebből elég! Hallgass! Hallgass már! Nem bántalak. Csak kikapcsolom a…

– Ne! Ne! Tévedsz! Nem én voltam! Én nem! Tedd vissza a há…

– Hallgass, mert…

– Könyörgök! Tedd vissza a házat!

– Ne ordíts! Mi bajod? Szégyelled magad…?

Velőtrázó sikoly. A nyitott szekrényben porcelánlemezek, kábeltekercsek, alkatrészek, ernyők, kapcsok, csavarok, ellenállások, szigetelők tömkelege a feketére lakkozott vázon. Állt a lemeztelenített labirintus előtt, akaratlanul a bénult szemek kancsal, zöld tüzébe nézve. Megint az a lüktető bugás, mint akkor. Borzalmas volt mindez így, csupaszon. Csak most jött rá, hogy tudata legmélyén mindig élt benne a soha meg nem fogalmazott, esztelen meggyőződés, hogy a vasszekrényben ül valaki, mint a mesebeli manó a fa odvában, és az beszél vele a sárga házon át… Nem, természetesen sohasem gondolt erre, hiszen tudta, hogy nem így van – de a lelke mélyén valami nem tudott belenyugodni.

Behunyta a szemét – aztán kinyitotta.

– Kiegyenesítetted a pályagörbét?

– Nem!

– Hazudsz!

– Nem! Sohasem csapnálak be! Téged nem! Tedd vissza a házat…

Nyitott vasszekrény. Drótok, acél, szigetelők. Nincs benne senki – gondolta –, nincs benne senki. Mit tegyek? Muszáj, muszáj kikapcsolnom!

– Ne nézz így rám! Miért gyűlölsz? Én… Mire készülsz? Állj meg! Én nem csináltam semmit! Ne! Neee!

Lehajolt, nézte a sötét labirintust.

– Neeeee!

Rá akart kiáltani: – Hallgass! – de nem bírt. Valami elszorította a torkát.

– Ne érj ho… elmondok mindé… uááá! Neeee!

Valami reccsent, és rettenetes üvöltés szakadt ki a felforrósodott vastömegből. Odaugrott, hogy elnémítsa, a kábelek zűrzavarába döfte a kalapács nyelét, porceláncserép csörömpölt, a mélyből feltörő szavak dadogásba mentek át, valami „sze-re-tle” – „sze-re-tle” kattogott, egyre gyorsabban, egyre gyorsabban, sipítozva, tébolyultan. Ő is ordított, bár nem tudott róla, lecsapott, újra meg újra, arcába vágtak a felpattanó szilánkok; semmit sem érzett, csak ütött, ütött, sivítva repültek a vasdarabok, cafatokban lógott a drót… és egyszerre csak csend lett. Néma csend.

– Be.,.szélj… – dadogta hátrálva. Már nem zöldek voltak a szemek, hanem szürkék, mintha hirtelen megteltek volna porral.

– Ó… – mondta, vakon tántorogva – ó…

Valami megállította. Tágra nyílt a szeme.

A monitor.

Odahajolt.

Csillagázalék, homályos, elmosódott ködcafatok, halott foszforeszkálás.

– Á, ti vagytok! – hördült fel, és meglendítette a kalapácsot.

LYMPHATER KÉPLETE

Kérem, uram… csak egy pillanatra zavarom. Bocsássa meg, hogy idetolakodtam – igen, tudom, nem festek valami bizalomgerjesztőén… de muszáj, hogy kérjek öntől valamit. Ó, nem, nem! Félreértett. Hogy követtem önt? Valóban. Így igaz. A könyvesbolttól – de csak azért, mert láttam a kirakatüvegen át, hogy ön… ön megveszi a Biophysics és az Abstracts legújabb számát… és amikor ön beült ide, úgy gondoltam, ez rendkívüli alkalom – talán megengedi, hogy átlapozzam őket. Mind a kettőt. De különösen fontos lenne az Abstracts. Életfontosságú, de én… én nem engedhetem meg magamnak. Hiszen ezt úgyis látja, ha rám néz… Csak átfutom, és rögtön visszaadom, igazán nem tart sokáig! Keresek benne valamit – egy bizonyos hírt… Hát ideadja? Nem is tudom, hogyan köszönjem meg… jobb lesz, ha most távozom, mert jön a pincér, nem szeretném, ha… átlapozom kint az utcán, jó? Van ott szemben egy pad, látja, uram? Aztán már hozom is vissza… Hogyan? Ó, nem, nem szükséges, hogy meghívjon… nem kellene, igazán. Jól van… akkor hát leülök. Tessék? Hogyne, természetesen, egy kávét. Bármit, ha valóban így kívánja. Ó, nem! Azt már igazán nem! Higgye el, nem vagyok éhes! Talán azért gondolja, mert ilyen beesett az arcom – de ez csak a látszat. Megengedné, hogy most rögtön átlapozzam? Tudom, udvariatlanság, de ne haragudjon… Köszönöm. Már látom, a Biophysicsban nincsen. Ámbár, ez itt – igen… igen… Aha. Crispen – Nowikow – Abdergarten – Suhima, no lám csak, már másodszor! Nahát… Nem. Ez nem az. Nincs. Itt sincs. Jól van… akkor máris köszönettel visszaadom. Nyugodt lehetek, két hétig… Csak ennyi volt, uram. Megyek is. Kérem, ne zavartassa magát! Kávé? Ja, igen, a kávé. Ó, persze! Igen, akkor visszaülök. És csendben maradok. Nem szeretnék a terhére lenni. Kínos lehet önnek, hogy egy magamfajta ül az asztalánál. Hogyan? No igen, persze, talán különösnek tűnik, ilyen irányú érdeklődés, ezzel a… hm… exterieurrel… de nem, uram, az istenért, dehogy sértett meg! Miért kérne bocsánatot? Köszönöm szépen, nem, cukor nélkül iszom. Így szoktam meg, hajdan, mielőtt fecsegő vénember lettem… De talán olvasni akar? Nem? Azt gondoltam… Ó, milyen várakozóan néz rám! Nem, dehogyis cserébe! Igazán nem cserébe! Miért ne mondanám el? Abból még semmi baj nem származik. Megértem én, hogy kíváncsi lett… Egy koldus, aki a Biophysics és az Abstracts legújabb számát óhajtja. Mulatságos. Tudom én azt. Megőriztem, jobb időkből, a humorérzékemet. Finom a kávé. Biofizika? Nos, nem egészen. Amivel én foglalkozom… de igazán nem tudom, érdekli-e… Ó, nem, ne higgye, hogy kéretem magam. Tessék? Ó, hát ön az? Ön publikálta tavaly azt a remek cikket a több görbületű affinorok kommitánsairól? Nem emlékszem pontosan a címére, de roppant érdekes volt. Egészen másképp fogta meg, mint Baum. Halloway próbálkozott ezzel, annak idején, de neki nem sikerült. Félelmetesek azok az affinorok… a nem holonimikus rendszerek, ön aztán tudja, milyen ingoványos talaj… könnyen elmerül az ember! Ilyen a matematika: nem árt az óvatosság. Pórul járhat, aki túlságosan siet, hogy új utat törjön, szarvánál fogva ragadja meg a bikát… Ó, bocsánat! Már régen be kellett volna mutatkoznom. Lymphater vagyok. Aramon Lymphater… Nem, nincs semmi baj. De ne csodálkozzék, ha kissé csalódottnak lát! Nem is titkolom. Pedig hányszor megtörtént már – mégis mindig fáj egy kicsit. Értem én, világos… hiszen mikor publikáltam utoljára? Húsz éve… Ön akkor még talán… De igen? Harmincéves? Tehát akkor tízéves volt – más dolgok érdekelték… És hogy mi történt azután… Tudom, nem faggatni akar. Ön igazán tapintatos! Úgy beszél velem, mint… kollégával. Nem, dehogy! Nem álszemérem. Valódi. Hát jó. De csalódni fog, mert a történetem annyira valószínűtlen, hogy elhinni úgysem lehet. Az ki van zárva. Ó, már többször is elmeséltem, és sohasem hitték el. Igaz, hogy bizonyítékokkal, részletekkel nem szolgáltam. Miért? Azt is megérti, ha végighallgat. De figyelmeztetem, hosszú a történet. No jó! Ön akarja! Majdnem harminc éve kezdődött. Haave professzornál doktoráltam, és nála dolgoztam. Hát persze, hogy őróla már hallott! Híres ember volt. És józan. A kockázatot nem szerette. Nem is kockáztatott soha. Nekünk megengedett egy-két merészebb lépést – én a tanársegédje voltam –, de általában megmaradt a biztonságos határok között. No, de nem őróla beszélünk. Legyen ez csak az én történetem. Igaz, összefügg másokkal, de nem akarok folyton elkalandozni, öregember módján. Hatvanéves vagyok. Tudom, többnek nézek ki. Amiatt is, amit a saját kezemmel…

Incipiam. Vagyis, a lényegre térek. A hetvenes években történt. Haave-énál dolgoztam, de a kibernetika érdekelt. Tudja, hogy van ez: a szomszéd rétje mindig zöldebb. Annyira belemerültem, hogy a professzor végül is megelégelte. Nem csoda. Akkor sem csodálkoztam rajta. Némi zűrök után áthelyeztek, és Dyamonnál kötöttem ki. Róla is biztosan hallott. McCulloch iskolája. Sajnos, nem tűrt semmiféle ellentmondást. Remek matematikus volt, úgy zsonglőrködött az imaginárius terekkel, hogy csak ámultunk. Imádtam az előadásait. Mulatságos szokása volt, hogy a végeredmény kihirdetésénél bömbölt, mint az oroszlán… no de ez nem tartozik ide. Egy évig dolgoztam nála, közben éjjel-nappal olvastam. Ismeri ezt: ha megjelenik egy új könyv, nem bírtam kivárni, amíg megjön a könyvtárba, hanem rohantam, és megvettem. Faltam mindent. Mindent… Dyamon szép reményeket fűzött hozzám, nem lehet panaszom, elismertek. Elképesztő memóriám volt. Most is el tudnám sorolni az intézetünk összes publikációját, évről évre, tizenkét éven át. Még a diplomamunkákat is… Összevetettem a különböző elméleteket, nézőpontokat. Tudja, nagy háború dúlt akkor a kibernetikában, egymás torkának estek a jó Norbert szellemi gyermekei, mígnem aztán… De én akkor sem nyughattam. Többnyire szalmaláng volt a lelkesedésem. Ami egyik nap magával ragadott, másnap már nem tetszett. Ja, hogy miről volt szó? Hát az elektronikus agyak elméletéről, mi másról… Vagy úgy! Igazán? Nos, uram, őszinte leszek: jobb is, mert akkor nem kell minden szavamra ügyelnem, nem kell attól tartanom, hogy kikotyogok valami kényes részletet… Jaj, nem, dehogy! Félre ne értsen! Dehogy sérteném meg ilyen gondolattal! Nem plágiumtól tartok én! Szó sincs róla. Sokkal komolyabb ez az ügy. Majd meglátja. Csak térnék már végre a lényegre… tudom, tudom. Ámbár, némi bevezetés talán szükséges volt. De most már tényleg belevágok.

– Szóval, uram, az egész információelméletet szinte egyik napról a másikra találta ki néhány ember, és eleinte viszonylag egyszerűnek tűnt – visszacsatolás, homeosztázis, az információ mint az entrópia ellenpólusa –, de csakhamar kiderült, hogy nem hagyja magát csak úgy ripsz-ropsz rendszerbe foglalni, ingovány ez, matematikai ingovány, dzsungel. Iskolák alakultak ki, a gyakorlat közben ment a maga útján, építették a különböző elektronikus gépeket: számítógép, fordítógép, sakkozógép… Az elmélet is ment a maga útján, úgyhogy a mérnökök nemsokára már alig tudtak szót érteni az elméleti szakemberekkel… Ami engem illet, én kis híján elsüllyedtem az új matematikákban, amelyek szaporodtak, mint eső után a gomba, vagy inkább mint új szerszámok a betörők kezében, akik a titok páncélját feszegetik… mert izgalmas terület ez, nem igaz? Lehet az embernek csúnya felesége, és irigyelheti azt, akinek szép jutott, de végül is a nő az nő; hanem aki a matematikát nem érti, aki botfülű hozzá, azt az embert én úgy sajnálom, mint a nyomorékot! Egy ilyen hatalmas világgal szegényebb! És ezt nem is sejti! Csodálatos tud lenni egy matematikai építmény – oda vezet, ahová ő akar, látszólag az ember teremti, de valójában csak felfedezzük a nem tudni, honnan jött platóni eszmét, és ez az út csupa gyönyör és kétségbeesés, mert általában sehová sem vezet… Úgyhogy egy napon azt mondtam: elég. Mindez nagyszerű, de nekem másra van szükségem. Én elölről akarom kezdeni, teljesen egyedül, mintha Weiner, Neumann, McCulloch sohasem létezett volna… És így aztán, egyik napról a másikra, rendet raktam a könyvtáramban, a magam módján, kíméletlen rendet. Beiratkoztam Hayatt professzor tanfolyamára, és az állatok idegélettanát kezdtem tanulmányozni. A kagylótól, a puhatestűektől, szóval a legelejétől kezdve, érti? Rémes volt, mert ez tulajdonképpen leíró tudomány – a szerencsétlen biológusok, zoológusok alapjában véve semmit sem értenek. Tisztában voltam ezzel, és amikor kétévi vesződés után elérkeztünk az emberi agy szerkezetéig, felkacagtam. De igazán, ott volt Ramon y Cajal összes munkája és fotogramja, a kérgi neuronok ezüsttel feketített elágazásai… a kisagy dendritjei, ezek a gyönyörű fekete csipkék… és ezernyi régi keresztmetszet, még Williger atlaszaiból, és higgye el, uram: nevettem! Hiszen költők voltak ezek az anatómusok, micsoda szép neveket adtak minden résznek, pedig fogalmuk sem volt, hogyan működik: hippokamposz szarva, Ammon szarva, négyes ikrek, sarkantyúrés…

Látszólag ennek semmi köze az én ügyemhez. De csak látszólag, uram, mert ha nem olyan a természetem, hogy elcsodálkozom sok mindenen, ami másnak fel sem tűnik, akkor ma meszes agyú professzor volnék, kétszáz publikációval, amelyeket a kutya sem olvas. Így ellenben…

Ihletnek hívják azt, ami egyszerre csak megszállt. Fogalmam sincs, honnan támadt. Ösztönösen úgy képzelte mindenki – ezer éve, kezdettől fogva –, hogy csak egyféle agy az, ami számít: az a típus, amellyel a természet az embert felruházta. Mert ugye, a homo sapiens olyan okos, olyan fontos lény, első a főemlősök között, a teremtés ura és királya… Igen. Tehát a modellek, a matematikai modellek papíron, mint Rashevskié, meg az elektronikusak, mint Grey Walteré, mind az emberi agy mintájára készültek, azt tekintették a tökéletes, utolérhetetlen gondolkodógépnek. És azzal áltatták magukat a jámbor lelkek, hogy ha valaha sikerül olyan gépi agyat létrehozni, amely az emberi aggyal vetekedhet, akkor az nyilván ugyanolyan szerkezetű lesz, mint az emberi agy. Pedig ha egy pillanatra félretesszük az előítéleteket, rögtön látjuk, mennyire naiv ez a szemlélet. Mi az elefánt? – kérdezték a hangyától, aki még sohasem látott elefántot. – Az egy óriási hangya – válaszolta… Tessék? Hogy még ma is? Tudom, máig érvényes ez a dogma. Ezért nem akarta Corvaiss kiadni a művemet – szerencsére. Mondom most. Akkor persze őrjöngtem a dühtől… Érti, ugye? No jó, még egy kis türelmet kérek. Szóval: az ihlet. Visszatértem a madarakhoz. Nagyon érdekes história ez, uram! Tudja? Az evolúció különböző utakon járt, mert vak. Olyan, mint a vak szobrász: nem látja a műveit, és nem ismeri – hogyan ismerhetné? – a jövőjüket. Úgy fest, mintha a természet kísérletezgetne – időnként zsákutcába téved, akkor egyszerűen otthagyja félresikerült teremtményeit, és új kísérletekbe fog. Az ember a nagyagynak köszönheti, hogy emberré vált, és az, ami a madarak tulajdonképpeni agya, a striatum, az embernél háttérbe szorult, agyonnyomja a nagy sisak, a mi büszkeségünk, dicsőségünk: az agykéreg… Igaza van, talán gúnyolódom, isten tudja, miért. Elég az hozzá, engem nem hagyott nyugodni – a madarak, a rovarok. A rovarok, a madarak. Miért akadt el az evolúciójuk? Mitől? Miért nincsenek eszes madarak, okos hangyák? Pedig hát… gondolja csak meg, uram: ha a rovarok továbbfejlődtek volna, az ember a cipőjüket se pucolhatná! Nem volna itt semmi dolga, nem bírná a versenyt – hogyan is bírná? Hogy miért? No, vajon miért? Mert a madarak és a rovarok, bár különböző mértékben, kész ismeretekkel jönnek a világra! Tudják, amire szükségük lesz. Alig kell már tanulniuk. És mi, emberek? Mi a fél életünket tanulásra vesztegetjük, aztán a másik felében rájövünk, hogy a háromnegyede annak, amit a fejünkbe tömtünk, haszontalan, fölösleges teher. El tudja képzelni, mi volna, ha Einstein vagy Hayatt gyereke az apjától örökölt tudással jönne a világra? Ehelyett éppen olyan buta, mint minden újszülött. A tanulás! A rugalmas emberi elme, ugye? Én is hittem ebben, uram. Nem csoda. Hiszen ezt a szent igét szajkózzák nekünk az iskolapadtól fogva: milyen jó, hogy az ember tiszta lapként jön a világra, tanulnia kell még a járást is, a tárgyak megmarkolását is, éppen ebből ered a kiválósága, ereje, hatalma – és látjuk, ugye, micsoda remek civilizációnk van! Annyit halljuk ezt, hogy egyszerűen elhisszük, és eszünkbe sem jut vitát nyitni róla.

Én azonban mégis folyton visszatértem a madarakhoz és a rovarokhoz. Hogy is van ez? Hogyan jöhetnek a világra öröklött, kész tudással, amely nemzedékről nemzedékre száll? Egyet tudunk: a madaraknak tulajdonképpen nincs agykérgük, illetve van, de jelentős szerepet nem játszik, a rovaroknak pedig egyáltalán nincs. És lám, a rovarok úgy jönnek a világra, hogy szinte mindent tudnak, ami az életükhöz szükséges, és a madarak is sok mindent eleve tudnak. Ebből pedig az következik, hogy az agykéreg, a tanulás alapja, akadály a nagysághoz vezető úton! Nélküle felhalmozódna a tudás, és akkor Leonardo da Vinci ükunokája olyan zseni volna, akihez képest Newton vagy Einstein tökfej! Bocsánat, elragadtattam magam. Szóval ott tartottunk, hogy… a madarak és a rovarok… A madarak. Ez világos ügy. Az őshüllőktől származnak, ugyebár. Tehát csakis a tőlük eredő konstrukciót fejleszthették tovább: archisztrátum, pallidum, a nyúltagynak ezek a részei adottak voltak. Más út nem nyílt. A játszma elveszett, mielőtt az első madár felröppent a levegőbe. Kompromisszumos megoldás: egy kevés idegdúc, egy kevés agykéreg – se ez, se az –, a megalkuvás rossz vásár a fejlődésben is. A rovarok – no, itt másképp állt a helyzet. Volt esélyük: az a párhuzamos idegrendszer, a páros hasi idegdúcok. Mi is örököltünk ilyeneket, csakhogy ezt az örökséget elherdáltuk, vagy legalábbis lefokoztuk, mert mivel foglalkozik nálunk? Például a bélműködésünkkel! Igen ám, de – most jól figyeljen, nagyon kérem! – amit tud, azt már a születésünk pillanatában tudja! A szimpatikus és paraszimpatikus idegrendszernek semmit sem kell tanulnia, rögtön tudja, hogyan kell a szívet, a zsigereket működtetni – bizony, a vegetatív idegrendszer eleve ilyen okos! Hogyhogy ezen még senki sem gondolkozott el? No? Persze, én tudom, miért nem: mert elvakít bennünket a tévhit, hogy mi vagyunk a tökéletesek! No jó, de mi lett velük, a rovarokkal? Miért akadtak el ilyen csúnyán, miért váltak gépiessé? Mi az oka, hogy a fejlődésük így megbénult, ilyen váratlanul vége szakadt, csaknem egymilliárd éve? Mi az, ami örökre lebutította a rovarokat, bár elpusztítani nem tudta őket? Megmondom, uram, hogy mi az! Egy véletlen. Egy ostoba véletlen – az, hogy ők az őslégcsövesektől származnak. Azok pedig már kialakult légzőszervvel másztak ki az óceánból. Az elégedetlen mérnök szétszedheti a gépét, összerakhatja másképp, rajzolhat új tervet, kezdhet mindent elölről – de az evolúció erre nem képes. Javítgat, toldozgat, ebben éli ki a kreativitását – így lett nekünk agykérgünk… A légcső, ez a rovarok átka! Tüdő helyett légcsövük volt, így nem fejleszthettek ki aktívan működtetett légzőszervet – igazam van? Az a primitív csőrendszer, amely a test felszínére nyílik, csak annyi oxigént képes továbbítani, amennyi beáramlik magától. Hát ezért, uram… Persze, tudta ezt minden szakember, nem én jöttem rá. Csak alig említik – nem fontos. Az a tényező, amely kiiktatta az emberiség legszörnyűbb vetélytársát – az nem fontos… Jaj, mire képes az elvakultság! A légcsövek bizonyos, pontosan kiszámítható testméreten felül már nem tudják ellátni a szervezetet levegővel. Az ilyen élőlény megfulladna. Az evolúció természetesen közbelépett – a rovarok kicsik maradtak. Mit mond, uram? Ja, igen – az óriási lepkék a mezozoikumban! Szép példái a matematikai összefüggéseknek – annak, hogy az egyszerű fizikai törvények milyen közvetlenül kihatnak az életre. A szervezetbe jutó oxigén mennyisége nem csak a légcső átmérőjétől függ, hanem a légáramlás sebességétől is, az pedig a hőmérséklettől. Így a mezozoikumban, a nagy felmelegedések idején, amelyek még Grönlandot is pálmakertté varázsolták, a trópusi égövben csakugyan éltek nagy, tenyérnyi lepkék – ám ezek kérészéletűek voltak, elpusztultak az első hidegtől, a kevésbé forró, esős évek első sorozatától… egyébként ma is a trópusokon élnek a legnagyobb lepkék… de hát mindezek apró lények az átlagos négylábúhoz, gerinceshez viszonyítva. Pici az idegrendszerük. Nem tudott mit kezdeni velük az evolúció.

Az én első gondolatom éppen az volt, hogy elektronikus agyat építek a rovarok idegrendszerének mintájára. Milyen rovarok legyenek? Például a hangyák. De hamarosan rájöttem: ostobaság, hogy a legkisebb ellenállás vonalán akarok haladni. Miért ismételjem meg én, a mérnök, az evolúció hibáit? Elővettem az alapkérdést: a tanulást. Tanulnak a hangyák? Természetesen, tanulnak. Feltételes reflexeket lehet kiváltani bennük, ezt mindenki tudja. Engem azonban egészen más érdekelt. Nem az ősöktől öröklött tudás – nem. Hanem az, hogy végeznek-e a hangyák olyan tevékenységet, amely nem lehet öröklött, de nem is tanulták soha! Ó, ne nézzen ilyen döbbenten! Tudom, tudom… Most kezd őrültségnek tűnni, amit mondok, ugye? Misztikus erők? Hangyáknak szóló kinyilatkoztatás? Eleve meglévő tudás a világról? De uram, ez még csak a bevezetés, a kezdet! Első betűi az én őrült rendszeremnek. Menjünk tovább! A könyvekben, a szakirodalomban hiába kerestem volna választ, mert épeszű emberben ilyen kérdés soha föl sem merül. Mitévő legyek? Nem képezhetem át magam hangyakutatónak csak azért, hogy erre az egyetlen, bevezető kérdésre válaszoljak. Csakhogy muszáj rá választ kapnom, mert éppen ez a döntő kérdés, a „lenni vagy nem lenni”! Válasz nélkül nem léphetek tovább. Hát tudja, mit csináltam? Elmentem Shentarlhoz. Nagy tudós volt, híres professzor. Önnek már csak emlékmű, de az én ifjúkoromban legenda! Nem tanított már, súlyos beteg volt. Leukémiás. Hosszabbítgatták az életét egy-egy hónappal, de mindenki tudta, hogy közel a vég. Mégis összeszedtem a bátorságomat. Odatelefonáltam. Akkor is felhívtam volna, ha már haldoklik. Ilyen könyörtelen, ilyen magabiztos csak a fiatal tud lenni. Vadidegen, névtelen ifjonc létemre megkértem, hogy fogadjon. Elmondtam, hogy életem döntő kérdéséről van szó. Meghívott, és kijelölte a napot, az órát.

Ágyban feküdt. Az ágy a könyvespolcok előtt állt, s ő a megfelelően beállított tükrök és egy különleges, mechanikus fogó segítségével tetszése szerint kivehetett egy-egy kötetet anélkül, hogy felkelt volna. Mihelyt beléptem, és a könyvekre pillantottam – Shannon, McKay, Rubinstein, Weiner –, láttam, hogy ő az én emberem. Hangyakutató, akinek kisujjában van az információelmélet – hát nem nagyszerű?

Kertelés nélkül közölte, hogy nagyon gyenge, és időnként elkábul, tehát előre is elnézést kér, és ha valamit meg kell ismételnem – jelezni fogja. De térjek mindjárt a kérdésem lényegére, mert nem tudja, meddig lesz ma világos az agya.

Rögtön elsütöttem hát az összes ágyúmat. Huszonhét éves voltam, uram, elképzelheti, hogyan beszéltem! Ahol hiányzott egy-egy szem a logikai láncból, ott hévvel pótoltam. Elmondtam a véleményemet az emberi agyról, de nem ám olyan finoman, mint önnek! Gyorsan előadtam mindent: a pallidum és a sztriátum, a paleoencephalon, a rovarok hasi idegdúcai, a madarak, a hangyák, és már el is érkeztem a fő kérdéshez: tudnak-e olyasmit a hangyák, amit nem tanultak, és nem örököltek? Ismer-e ilyen esetet? Látott-e ilyet élete nyolcvan évében, hatvanévi tudományos munka során? Létezhet egyáltalán ilyesmi, van-e rá egy ezreléknyi esély?

Hirtelen megkukultam, mert ekkor vettem észre, hogy több mondanivalóm nincs. Nem készültem én fel a mondókámra, csak ömlött belőlem a szó! Most meg némán ücsörögtem ott, sápadva, pirulva, elgyengülve, kissé riadtan. Shentarl ekkor kinyitotta a szemét, és azt mondta:

– Kár, hogy nem vagyok harmincéves.

Megint lehunyta a szemét. Vártam. Végül megkérdezte:

– Pontos választ akar, ugye?

– Igen – feleltem.

– Hallott az Acanthis Rubráról?

– A Willinsonianáról? Hogyne, hallottam! Vörös hangya az Amazonas vidékén.

– Ó! Hát hallott róla?! – vidult fel. Mindjárt húsz évvel fiatalabbnak látszott. – Hallott róla? Akkor minek fáraszt itt egy öregembert?

– De professzor úr, Summer és Willinson közleménye lesújtó kritikát kapott!

– Hát persze – válaszolta. – Mi mást kapott volna? Nézze azt ott, Lymphater! – és hatkötetes monográfiájára mutatott. – Elölről kezdeném, ha lehetne. Akkor még nem volt információelmélet, visszacsatolásról senki sem hallott, Volterrát a biológusok többsége ártalmatlan bolondnak tartotta, és a hangyakutatók beérték a négy alapművelettel… Willinson hangyácskája igen érdekes kis rovar, Lymphater kolléga. Tudja, mi történt? Nem? Willinson élő példányokat szállított, a terepjárója felborult, a hangyák szétszóródtak, és ott, a sziklás fennsíkon, rögtön munkához láttak, mintha egész életüket kövek között töltötték volna, pedig ezek Amazonas-völgyi hangyák, és sohasem hagyják el az dzsungelövezetet!

– No igen – jegyeztem meg –, de Loreto szerint ebből csak az következik, hogy hegyvidéki eredetű alfajról van szó…

– Loreto szamár – felelte higgadtan az öreg. – Ezt tudnia kell, Lymphater. Olyan terjedelmes már a szakirodalom, hogy a szakember sem veheti kézbe mindazt, amit az összes többi szakember írt. Az Abstracts? Ne is említse! Az ilyen összefoglalók semmit sem érnek; tudja, miért? Mert nem derül ki belőlük, miféle ember írta az eredeti munkát. A fizikában, a matematikában ennek nincs akkora jelentősége, de nálunk! Ha belenéz Loreto bármelyik cikkébe, három mondat stílusából látja, kivel van dolga. Nincs olyan mondata, ahol… no mindegy, ez nem fontos. Az én szavam számít magának?

– Igen – bólintottam.

– Nos, az Acanthis nem hegyvidéki eredetű. Érti? Loreto azzal próbálkozik, amivel a maradiak mindig szoktak: menti az ortodox tudományt. Mert ugye, honnan tudhatná az a kis Acanthis, hogy a sziklákon egyetlen zsákmánya lehet, a Quatrocentix Eprantissiaca, és hasadékokból kell rá vadásznia? A könyveimben nem olvashatta szegény kis hangya, és Willinson sem mondta meg neki. Nos, ez a válasz az ön kérdésére. Van más kérdése is?

– Nincs – feleltem. – De kötelességemnek érzem… szeretném megmagyarázni a professzor úrnak, hogy miért kérdeztem. Nem vagyok hangyakutató, nem is leszek. Az ön válasza csak érv egy bizonyos elgondolás mellett…

És mindent elmondtam neki. Azt, amit tudtam. Amit sejtettem, és amit még nem tudtam. A végére nagyon elfáradt. Mélyen, lassan lélegzett. Menni akartam.

– Várjon – mondta. – Néhány szót még… Amit elmondott, Lymphater, eléggé megalapozott ahhoz, hogy magát kihajítsák az egyetemről. Ahhoz elég. De ahhoz nem, hogy valamit elérjen, egyedül. Ki támogatja? Kinél dolgozik ezen?

– Egyelőre senkinél – vallottam be. – Az elméleten egyedül dolgozom, professzor úr… De az a tervem, hogy elmegyek vele Van Gaelishoz, aki…

– Tudom. Épített egy gépet, amely tanul. Nobel-díjra esélyes, valószínűleg meg is kapja. Naiv maga, Lymphater! Mit képzel? Van Gaelis összetöri a gépét, amelyre tíz évet áldozott, és a roncsaiból a maga elméletének állít emlékművet?

– Van Gaelis kiváló tudós! – tiltakoztam. – Ha ő nem érti meg, milyen fontos a tézisem, akkor ki más?

– Ne legyen már gyerek, Lymphater! Mióta dolgozik a tanszéken?

– Harmadik éve.

– Tessék! Harmadik éve, és nem vette észre, hogy dzsungelban él, ahol a dzsungel törvénye érvényesül? Van Gaelisnek megvan a saját elmélete, és van hozzá egy gépe, amely igazolja az elméletét. Maga beállít hozzá, és elmagyarázza neki, hogy tíz évet szamárságokra vesztegetett, mert ez az út sehová sem vezet, így legfeljebb elektronikus hülyéket lehet építeni… Ezt mondta maga az imént, ugye?

– Igen, ezt mondtam…

– No látja! Mit vár akkor?

– De hát ön is megváltoztatta a véleményét, professzor úr! Monográfiája harmadik kötetében azt írta, hogy a hangyáknak csak kétféle viselkedésük van: öröklött és tanult. Ma pedig mást mondott nekem. Talán Van Gaelis is…

– Nem, Lymphater. Nem. De látom, maga javíthatatlan. Van valami, ami gátolja a munkájában? Nők? Pénz? Karrier?

Nemet intettem.

– Aha. Tehát semmi sem fontos magának, csak az elmélete?

– Így van, professzor úr.

– No, akkor menjen, Lymphater! És kérem, értesítsen, hogyan boldogult Van Gaelissel! Legjobb, ha telefonál.

Buzgón hálálkodtam, és távoztam. Hihetetlenül boldog voltam. Ó, ez az Acanthis Rubra Willinsoniana! Sohasem láttam, nem tudtam, milyen, de a szívem hálahimnuszokat zengett hozzá. Hazaérve rávetettem magam az irataimra. Megszállottan dolgoztam tovább. Meg tud érteni? Az a tűz, az a fájdalmas boldogság, amikor huszonnyolc éves az ember, és biztos benne, hogy a jó úton jár… túl a már ismert, meghódított világon, olyan vidéken, amelyet még nem érintett emberi gondolat – ez leírhatatlan érzés… Úgy dolgoztam, uram, hogy azt sem tudtam, éjszaka van-e vagy nappal. A fiókomban kockacukor, én folyton ittam a kávét, ropogtattam a cukrot, de közben mindig a betűkön járt a szemem. Olvastam, jegyzeteltem, írtam, el nem mozdultam a székemről, az asztalra borulva aludtam, fölébredve rögtön folytattam, ahol abbahagytam, és egész idő alatt úgy éreztem, hogy szárnyalok, repülök a célom felé…

Három hétig dolgoztam megszakítás nélkül. A kávéstermoszokat, a könyveket a szolga hordta hozzám. Vakáció volt, szabadidő, és higgye el: jól kihasználtam. Egyik halom könyv a bal kezemnél, másik a jobbnál: amit már elolvastam, és ami hátravan még…

A következőképpen okoskodtam. Előzetes tudás? Nem. Érzékek közvetítése nélkül? Ugyan! Nihil est in intellectu, hiszen tudjuk, ugye, Locke tételéből: minden ismeretünk az érzékek útján jött létre, minden tudásunk forrása a tapasztalás. De másfelől – ott az a hangya. Hogy van ez, az ördögbe is? Talán úgy, hogy képes – azonnal vagy másodpercek alatt, ami egyre megy – az idegrendszerében megteremteni az új külső helyzet modelljét, és alkalmazkodni hozzá. Világos, ahogyan elmondom? Szóljon, ha nem! Agyunk mindig felépíti az események sémáját; a természet törvényei, amelyeket megfejtünk, szintén ilyen sémák, és ha valaki átgondolja, hogy kit szeret, kit irigyel, kit gyűlöl a rokonai közül – ez alapjában véve ugyanaz, csak az általánosítás szintje más. Előbb azonban tudomást kell szereznünk a tényekről, vagyis látni, hallani kell. No de érzékek közvetítése nélkül?!

Úgy látszott, az apró hangya képes erre. Jó, gondoltam, de ha így van, akkor mi, emberek miért nem? Az evolúció milliónyi megoldást kipróbált, és ezt az egyet, a legtökéletesebbet nem alkalmazta? Hogy lehet az?

És akkor, uram, nekiültem, hogy kitaláljam: hogy lehet az. Így okoskodtam: kell lennie valaminek, olyan típusú szerkezetnek – idegrendszernek –, amilyet az evolúció képtelen volt létrehozni.

Kemény dió volt. Rá kellett jönnöm, mire nem képes az evolúció. Ön sem tudná hirtelenében megmondani, ugye? Pedig hát sok mindent nem alkotott meg, amit az ember igen. Például a kereket. Egyetlen állat sem gördül kerekeken. Igen, tudom, hogy ez nevetségesen hangzik, de elgondolkodtató. Miért nem teremtett az evolúció kereket? Egyszerű a válasz. Igazán egyszerű. Mindegyik szerv már csírájában is hasznos. A szárny, mielőtt a repülés eszköze lett, végtag, mancs, uszony volt. Átalakult, és egy ideig két célt szolgált. Aztán új irányban specializálódott. Ugyanígy van minden szervvel. A kerék viszont nem létezhet csírájában. Vagy van kerék, vagy nincs. A legkisebb kerék is mindjárt kerék; van tengelye, tárcsája, pereme, közbülső megoldás nincsen. Ezért itt az evolúció hallgat.

No és az idegrendszer? Úgy gondoltam: itt is lehet valami hasonló. Valami olyan, ami csak egy csapásra keletkezhet. Vagy van, vagy nincs.

Igen ám, de itt ez a hangya! Csírájában létezik benne valami. Nagy lehetőségek szikrája. De mi lehet az? Tanulmányoztam az idegrendszerét, de ugyanolyan, mint minden hangyáé. Akkor talán biokémiai jelenségről van szó? Nem nagyon szerettem a témát, de azért itt is kutakodtam. És megtaláltam, amit kerestem. Willinsonnál. Nagyon lelkiismeretes tudós volt. Az Acanthis hasi idegdúcaiban van egy egészen különleges vegyi anyag, amely semmiféle más élőlényben nem található meg. El is nevezték acanthoidynnak. Fehérje és nukleinsav vegyülete, és van még ott egy rejtélyes, megfejtetlen molekula. Csak a rövidített képletét ismerjük. Az nem ér semmit.

Nos, ez zsákutca, gondoltam. Ha felépítenék egy elektronikus modellt, amely pontosan arra képes, mint a hangya, nagy zajt csapnának körülötte, de végül is csak érdekesség lenne, semmi több. Nem, mondtam magamnak. A hangya titka nem annak a csírája, amit én keresek, mert akkor kifejlődött volna belőle az igazán tökéletes idegrendszer. De a fejlődés megállt, sok százmillió évvel ezelőtt. Tehát az a titok puszta véletlen, csak látszólag ígér sokat – különben az evolúció nem tékozolta volna el! Én semmire se jutok vele. És fordítva: majd ha sikerül kitalálnom, hogyan építsem fel azt az ismeretlen, fantasztikus agyat, azt a mindenható csodagépet, akkor mellesleg azt is megtudom, mi van ezzel a hangyával. Másképp nem. És ezzel búcsút intettem az én apró, vörös kalauzomnak a sötétségben.

Próbáljuk akkor másképp. De hogyan? Ősrégi területre léptem, amelyet rossz szemmel néz a tudomány: az érzékfölötti jelenségek hónába. Telepátia, telekinézis, jóslás, gondolatolvasás – meghozattam Rhine összes jegyzőkönyvét –, és kitárult előttem a bizonytalanság óceánja. Ön is tudja, mi a helyzet ezekkel a jelenségekkel. Kilencvenöt százalék hisztéria, csalás, ködösítés, szédítés, négy százalék bizonytalan, de elgondolkoztató, és egy százalék, amivel nem tudjuk, mihez kezdjünk. Az ördögbe – tűnődtem –, abból, amit én keresek, mégiscsak kell lennie valaminek mibennünk, emberekben is. Legalább egy kis szilánknak abból az esélyből, amelyet az evolúció nem használt ki. Hiszen a kis vörös kis hangya is őriz efféle nyomot! Hátha innen erednek azok a jelenségek, amelyeket a tudomány annyira helytelenít?

Tessék? Ja, hogy egyáltalán hogyan képzeltem el azt a gépet, Lymphater gépét? Nos, olyan rendszerre gondoltam, amely mihelyt működésbe lép, azonnal tud mindent. Miről? Hát mindenről! Biológiáról, fizikáról, emberekről, csillagokról… Mesének hangzik, ugye? Pedig tudja, mit mondok? Csak egyvalami kellett hozzá. Egyetlenegy: elhinni, hogy egy ilyen gép lehetséges.

Néha úgy éreztem éjszakánként, hogy szétreped a fejem, mert újra meg újra beleverem a láthatatlan, ledönthetetlen falba. Semmit se tudok, semmit…

Mindenesetre írtam egy listát arról, hogy mire nem volt képes az evolúció.

Nem tudott olyan szervezetet létrehozni, amely: 1. – nem vizes kolloid környezetben működik (mert mi, és a hangyák, és minden élőlény, vízben ázó fehérjéből vagyunk); 2. – csak nagyon magas vagy nagyon alacsony hőfokon működik; 3. – a nukleáris energiát hasznosítja.

Itt abbahagytam. Éjszakákat töltöttem a papírlap fölött, napközben most már nagyokat jártam, és a fejemben táncolt, pörgött a megválaszolatlan kérdések motollája. Végül arra jutottam: ezek az úgynevezett érzékfölötti jelenségek nagyon kevés embernél fordulnak elő. És még náluk is csak néha. Nem mindig. Nem tudják irányítani. Még a leghíresebb médium vagy bűvész sem tudja, sikerül-e kitalálni valakinek a gondolatát, meglátni a lepecsételt borítékba zárt rajzot, vagy kudarcba fullad a mutatvány. No már most: mennyire gyakori ez a jelenség általában az emberek között, és milyen gyakran sikeres az ilyen tehetséggel megáldott személynél?

Aztán pedig jöhet a hangya. Az én Acanthisom. Nála mi a helyzet?

És már írtam is Willinsonnak. Megkértem, válaszoljon a kérdésemre: az összes hangya elkezdett csapdát építeni a Quatrocentix Eprantissiaca számára a sziklás fennsíkon, vagy csak egyes hangyák? És ha csak egyesek, akkor hány százalék?

Willinson – a vérbeli kutató! – már egy hét múlva válaszolt: 1. Nem. Nem az összes hangya. 2. A csapdát építők aránya csekély. 0,2-től 0,4 százalékig terjed. Általában kétszázból egy hangya. Ezt csak azért figyelhette meg, mert nagyon sok hangyát szállított, óriási, mesterséges hangyabolyt – a módszer egyébként a saját találmánya. A közölt adat pontosságáért nem kezeskedik. Csak tájékoztató jellegű. A hangyák áthelyezése először véletlen volt, aztán kísérleti célból kétszer megismételte. Az eredmény mindig ugyanaz.

Tüstént rávetettem magam az érzékfölötti jelenségek statisztikájára. Úgy száguldottam a könyvtárba, mintha tüzes vassal kergetnének. Az embereknél a szórás nagyobb. Néhány ezreléktől egytized százalékig. No igen, mert az embereknél nem olyan könnyen derül ki ez a tulajdonság, és nem egyértelmű a mértéke. A hangya vagy épít csapdát a Quatrocentix számára, vagy nem. A telepatikus képesség viszont hol világosabban, hol gyengébben nyilvánul meg. Százból egy embernél mutatkoznak a nyomai, de igazán kiváló képességű csak minden tízezredik. Gyakorisági táblázatot készítettem, két párhuzamos sort: az érzékfölötti jelenségek aránya az egész népességben, és a sikerek gyakorisága a különösen tehetséges személyeknél. Csakhogy, uram, ez pokolian ingoványos terület. Hamarosan rájöttem, hogy minél nagyobb pontosságra törekszem, annál bizonytalanabb az eredmény: alakítgathatom így is, úgy is. Ráadásul különböző a kísérletek technikája, mások a kísérletezők – egyszóval, tulajdonképpen magamnak kellene a dologgal foglalkoznom, magamnak kellene a jelenségeket megvizsgálnom. Ami persze képtelenség. Beértem hát annyival, hogy a hangyánál is, az embernél is töredék százalékokról van szó. Egyet mindenesetre már megértettem: azt, hogy miért nem haladt erre az evolúció. Az olyan képesség, amely kétszáz vagy háromszáz esetből egyszer fordul elő, az evolúció szempontjából semmit sem ér; az evolúció célja a fajfenntartás, és mindig a legbiztosabb utat választja.

Maradt tehát a kérdés: mi lehet az oka, hogy az ilyen különleges tehetség csaknem egyforma gyakorisággal – pontosabban, egyforma ritkán – mutatkozik annyira különböző élőlényeknél, mint az ember és a hangya? És mi a magyarázat arra, hogy a jelenséget nem lehetett „sűríteni”?

Más szóval, visszatértem a listámhoz, amelynek három tétele van. Látja, uram, ott, abban a három pontban már benne rejlett az egész megoldás, csak én nem tudtam róla. Sorjában elvetettem az egyes pontokat. Az elsőt, mert a jelenség előfordul, noha csak elvétve, élő szervezeteknél, tehát megvalósulhat vizes kolloid közegben. A harmadikat, mert biológiai folyamatok szolgálatába állított radioaktív erőkről nem tudunk a hangya vagy az ember esetében. Márpedig a jelenség felbukkan náluk. Tehát csak az alacsony vagy magas hőfokok területe maradt.

Ugyan már, tűnődtem, hiszen ez elemi dolog. Minden hőtől függő reakciónak megvan a maga optimuma, vagyis legkedvezőbb hőfoka, de más hőfokon is lezajlik. A hidrogén az oxigénnel pár száz fokon hevesen egyesül, de szobahőmérsékleten is vegyül, csak ebben az esetben a reakció évszázadokig tartana. Az evolúció ezt nagyon jól tudja. Elvegyíti a hidrogént az oxigénnel – ez persze csak példa – szobahőmérsékleten, mégis gyorsan, mert egyik lángeszű fogását alkalmazza: megteremtette a katalizátorokat. Tehát ismét megtudtam valamit: ez a reakció, a tünemény alapja, nem katalizálható. No, mert ha az volna, akkor az evolúció nem hagyja ki a lehetőséget.

Megfigyelte, uram, milyen mulatságos volt ez az én lépésről lépésre gyűjtögetett tudományom? Csupa nemlegesség; sorjában megtudtam, mi nem jöhet számításba. De ezek a kizárások szűkítették a homály körét.

Nekiestem a fizikokémiának. Milyen reakcióknál hatástalan a katalizálás? A tömör válasz: nincs ilyen reakció. Az élő szervezetek kémiájában nincsen. Ez szörnyű csapás volt. Megfosztottak minden könyvemtől, elvesztettem segítségüket: magamra maradtam a lehetetlennel, és le kellett győznöm. Mindenesetre úgy éreztem, jó nyomon vagyok, a hőfok tényleg fontos. Másodszor is írtam Willinsonnak, megfigyelte-e, hogy a jelenség összefügg a meleggel. Az a tudós csodálatos megfigyelő volt, uram. Rögtön válaszolt: hogyne. Ő egy hónapot töltött azon a fennsíkon. A vége felé a hőmérséklet napközben tizennégy fokra süllyedt, a hegyek felől szél fújt. Előzőleg rettenetes hőség volt, néha ötven fok árnyékban.

Amikor a hőmérséklet csökkent, a hangyák élénkek és mozgékonyak maradtak ugyan, de szinte egyáltalán nem építettek többé csapdákat a Quatrocentix számára. Az összefüggés a meleggel nyilvánvaló volt, csak egy aggályom maradt: az ember. A lázas embernél az érzékfölötti képességnek nagyobb mértékben kellene mutatkoznia, de nem így van. És akkor felvillant bennem a megoldás, örömömben kis híján felkiáltottam: a madarak! A madarak, amelyeknek testhőmérséklete általában negyven fok, és meglepően jól tájékozódnak repülés közben! A vándormadarak híres, rejtélyes „ösztöne”, amely tavasszal elvezérli őket délről a szülőföldjükre! Ez az – ujjongtam magamban –, ez az!

És a lázas ember? Nos, ha láza 40-41 fokos, akkor rendszerint eszméletlen, vagy félrebeszél. Ha mutatkozik nála ilyenkor telepatikus képesség, az nem derül ki.

Jómagam is lázban égtem. Éreztem a már egészen közeli titok melegét, de még mindig nem tudtam semmit.

Egész épületemet kizárásokból, tagadásból, homályos sejtésekből emeltem – tárgyilagosan nézve fantazmagória volt ez, semmi más. Holott – elmondhatom önnek – már akkor a kezemben szorongattam minden adatot. Birtokomban volt minden elem, csak nem tudtam összerakni őket, helyesebben: külön-külön láttam mindegyiket. Szöget ütött a fejembe, hogy nincsenek nem katalizálható reakciók. Fölkerestem McAuleyt, tudja, azt a kiváló vegyészt, és könyörögtem neki, hogy mondjon egy nem katalizálható reakciót; a végén már futóbolondnak tartott; nevetségessé tettem magamat, de azt nem bántam. Minden reményemtől megfosztott; legszívesebben ököllel rontottam volna neki, mintha ő volna a hibás, mintha merő rosszindulatból…

No jó, ez nem fontos; nagyobb őrültségeket is elkövettem akkoriban. Rászolgáltam bolond híremre. És bolond is voltam, uram, vak voltam, nem láttam meg a legelemibb, nyilvánvaló tényt. Foggal-körömmel kapaszkodtam a katalízis kérdésébe, és nem gondoltam rá, hogy hangyákról, emberekről van szó, vagyis élőlényekről. Rendkívüli képességük kivételesen, nagyon ritkán mutatkozik. Miért nem próbálta az evolúció sűríteni ezt a tüneményt? Csak egy választ találtam: mert a jelenség nem katalizálható. Csakhogy ez nem igaz. Bizony, katalizálható! De még mennyire!

Ó, megint úgy néz rám… Szóval tévedett az evolúció? Átsiklott valamin? Nem, nem! Az evolúció egyetlen esélyt sem szalaszt el. De célja az élet. Öt szó, uram, öt szó tárta szemem elé a világegyetemnek ezt a legnagyobb titkát. Félek elmondani önnek… nem, mégis. Elmondom. De csak ennyit. A reakció katalizálása denaturáló hatású. Érti, uram? Ha ezt a reakciót katalizálják, ha gyakori, gyorsan és biztosan lezajló jelenséggé teszik, attól elpusztul a fehérje. Vagyis halált okoz. Hogyan ölhetné meg az evolúció a saját teremtményeit?! Valaha, sok millió évvel ezelőtt, gazdag kísérletezései közben, a természet egyszer már rátért erre az útra. Még a madarak előtt, uram! Nem találja ki? Az ősgyíkok. A mezozoikum őshüllői. Ezért haltak ki, ez a magyarázata annak a megrázó hekatombának, amelyen a mai napig is törik a fejüket a paleontológusok. Az őshüllők – a madarak elődei – erre az útra léptek. Említettem az evolúció zsákutcáit, emlékszik? Ha egyszer zsákutcába kerül egy egész faj, nincs visszatérés. El kell pusztulnia, mind egy szálig. Kérem, ne értsen félre! Nem azt mondom, hogy a sztegoszauruszok, ichtiorniszok az őshüllő nemzetség bölcseivé váltak, és utána kipusztultak. Nem, mert a folyamat optimuma, az optimum, amely keletkezésének és lefolyásának kilencvenedik százalékánál következik be, már az élet határán túl van. A halál oldalán. Tehát: a reakciónak denaturált, élettelen fehérjében kellene lefolynia. Ami persze lehetetlen. Feltételezem, hogy a mezozoikum ősgyíkjai, ezek a parányi agyú óriások, elvileg hasonlóképpen viselkedtek, mint az Acanthis, csak néhányszor nagyobb százalékarányban. Ennyi volt az egész. Az ilyen típusú, rendkívül gyors és egyszerű tájékozódás – amikor az állat, érzékszerveinek közvetítése nélkül, azonnal „felfogja” a külső helyzetet, a környezetet, és rögtön alkalmazkodik hozzá – az egész mezozoikumot szörnyű kelepcébe csalta. Olyan volt ez, mint valami szűkülő falú tölcsér, amelynek vége a halál. Minél gyorsabban, minél eredményesebben működött ez a furcsa kolloidos mechanizmus – amely akkor a leghatékonyabb, amikor az oldat kocsonyává alakul –, annál közelebb kerültek ezek a szerencsétlen hústömegek a pusztuláshoz. A titok szétfoszlott, porrá vált a testükkel együtt, hiszen mit találunk ma a kréta– vagy harmadkori iszapban? Megkövesedett sípcsontokat, koponyákat, amelyek semmit sem mondhatnak el nekünk az egykori agy vegyi folyamatairól, Úgyhogy csak az utolsó nyom maradt meg – a faj halálának, őseink pusztulásának bélyege, amely bevésődött az agy törzsfejlődési szempontból legrégibb részébe.

A hangyával, az én kis Acanthis hangyámmal, némileg más a helyzet. Tudjuk, hogy az evolúció sokszor különböző eszközökkel érte el ugyanazt a célt. Például a vízi élet, az úszás tudománya nem egyformán alakult ki a különböző állatoknál. Gondoljon csak a fókára, a halra, a bálnára… Itt valami hasonló történt. A hangya kitermelte azt az anyagot – az acanthoidint. Ám az okos evolúció ezt a vegyületet – hogy is mondjam? – önműködő fékkel látta el: megakadályozta a pusztulás felé vezető további fejlődést, elzárta a kis vörös hangya elől a halál útját, amelynek tornáca a csábító tökéletesség…

Nos, uram, úgy fél évvel később már megvolt, persze csak papíron, az első vázlat a rendszeremről… nem nevezném agynak, mert nem hasonlított sem elektronikus géphez, sem az idegrendszerhez. Építőanyaga többek között szilikonos kocsonya volt – de ennél többet nem mondhatok. A probléma fizikokémiai elemzéséből elképesztő dolog derült ki: a rendszer két különböző változatban lehetséges. Kettőben. És csak kettőben. Az egyik egyszerűbbnek látszott, a másik sokkalta bonyolultabbnak. Természetesen az egyszerűbbet választottam, de így is csak álom volt, hogy egyedül hozzáláthatnék a kísérletekhez – a megvalósításról már nem is beszélve… Ó, önt meglepi, hogy miért éppen kettő? Kedves uram, mondtam, hogy őszinte leszek. Ön matematikus. Ha leírnék erre a szalvétára két egyenlőtlenséget, máris értené, hogy miért. Egyszerű matematikai logika. De sajnos többet nem mondhatok… Szóval, ott tartottam, hogy… igen. Akkor felhívtam Shentarlt. Már nem élt. Néhány nappal azelőtt halt meg. Elmentem hát Van Gaelishez, mivel jobb ötletem nem volt. Három óra hosszat tárgyaltunk. Shentarlnak természetesen igaza lett. Van Gaelis világosan megmondta, hogy nem segít, és nem engedi, hogy az intézet támogassa a tervem megvalósítását. Nem mintha irreálisnak tartotta volna. Mennyit mondtam el neki? Annyit, amennyit önnek.

A dolgozószobájában beszélgettünk, az elektronikus szörny előtt, amelyért Nobel-díjat kapott. A gép valóban mutatott némi önállóságot – egy tizennégy hónapos gyerek színvonalán. Csak elméleti értéke volt, de ez a drótból és üvegből készült modell hasonlított addig legjobban az emberi agyhoz. Sohasem állítottam, hogy egy garast sem ér. No, de térjünk vissza a saját történetemhez. Amikor onnan hazamentem, kis híján összeroppantam. A rendszerem elméleti terve kész, de hol van még a műszaki terv… és még ha meg is építeném a rendszert, ami kísérletek sora nélkül lehetetlen, akkor sem lesz belőle semmi, mert ha egyszer Van Gaelis nemet mondott, senki más sem támogatna. Írtam Amerikába az Institute for Advanced Studynek – hiába. így telt el egy év. Ivásnak adtam a fejem. És akkor történt az, amire álmomban sem gondoltam volna. Meghalt egy távoli rokonom, akiről alig tudtam. Egyedülálló, idős ember. Ültetvényes volt Brazíliában. Rám hagyta egész vagyonát. Nagy összeget, több mint egymilliót kaptam az ingatlanok eladása után. Az egyetemről már régen kidobtak. A millióval a zsebemben bármit véghez vihettem. Ez a sors akarata, gondoltam. Meg kell csinálnom.

És megcsináltam. Három évig tartott. Összesen tizenegy év. Talán nem is olyan sok, ha figyelembe vesszük, hogy micsoda feladat volt, de a legjobb éveim.

Ne haragudjék, ha már nem leszek olyan pontos, és nem mondom el a részleteket. Majd ha befejeztem, megérti, miért kell titkolóznom. Csak annyit árulhatok el: az a rendszer minden addiginál távolabb esett bármitől, amit ismerünk. Természetesen nagyon sokat hibáztam. Tízszer kellett újrakezdenem. De lassan, lassan rájöttem az elképesztő alapelvre: az építőanyag, bizonyos fehérje alapú oldat, annál hatékonyabb, minél közelebb kerül az alvadáshoz, a halálhoz: az optimum közvetlenül az élet határán túl van. Csak ekkor nyílt ki a szemem. Az evolúció nyilván sokszor rábukkant erre a nyomra, és minden alkalommal teremtményeinek egész hekatombáival fizetett a sikerért – micsoda paradoxon! Mert az élet felől kellett elindulnom – még nekem, a mérnöknek is! És a folyamat közben kellett Azt megölnöm, mert csak akkor kezd működni az élettelen – biológiai szempontból élettelen – mechanizmus. A halál a kapu. A bejárat. Tudja, uram, színigaz, amit valaki mondott – talán Edison? –, hogy a zseni egy százaléka ihlet, és kilencvenkilenc százaléka makacsság, vad, embertelen, ádáz makacsság. Hát az bennem megvolt, uram! Amennyi kellett.

Ő eleget tett a Turing-gép matematikai feltételeinek – és, természetesen, Gödl teorémájának is –, de mire ezt a két bizonyításomat papírra vetettem, a laboratóriumot már betöltötte ez a, ez a… gépnek aligha nevezhetem. Sorra érkeztek az utolsó megrendelt anyagok és alkatrészek, a kísérletekkel együtt háromnegyed millióért, de még nem fizettem ki magát az épületet; a végén ott álltam adósságaimmal – és Vele.

Sohasem felejtem el azt az éjszakát, amikor bekapcsoltam.

Talán már akkor is féltem, de nem tudtam róla. Azt hittem, csak izgatott vagyok, hiszen közel a munka vége – és a kezdet. Huszonnyolcezer alkotóelemet kellett felvinnem a padlásra, és összekapcsolnom a laboratóriummal, a mennyezetbe vágott nyíláson keresztül, mert odalent nem fértek el. Pontosan követtem a végleges tervet, a topológiai mintát, noha Isten a tanúm, nem értettem, hogy miért kell éppen úgy lennie – úgy vezettem le, ahogyan egy képletet levezetünk. Így alakult ki az én képletem, Lymphater képlete, a topológia nyelvén. Mondok önnek egy példát: képzelje el, hogy három egyforma hosszú pálcája van, és ön, bármiféle mértani ismeret nélkül, megpróbálja őket úgy összerakni, hogy mindegyiknek a vége érintkezzék egy másiknak a végével. Akkor magától kialakul az egyenlő oldalú háromszög. Ön egyetlen követelményből indult ki: a pálcavégnek pálcavéghez kell érnie – és a háromszög aztán már magától jött létre. Hát ilyesformán történt velem. Munka közben állandóan csodálkoztam; négykézláb kúsztam az állványzaton – ő nagyon nagy volt! –, nyeltem a serkentő szereket, hogy el ne aludjak, mert tovább várni már egyszerűen nem bírtam. Es eljött az utolsó éjszaka, uram. Pontosan huszonhét évvel ezelőtt. Három órát szántam a felfűtésre. Egyszerre csak váratlanul fehéredni és sűrűsödni kezdett a szilíciumedényekben csillogó ragacsos oldat, és láttam, hogy a hőmérséklet gyorsabban nő, mint kellene. Rémülten kapcsoltam ki a fűtést. De a hőfok csak növekedett, aztán megállt, félfoknyit ingadozott, majd visszaesett, és olyan neszt hallottam, mintha elmozdulna valami alaktalan tömeg. Minden irat leröpült az asztalomról, mintha léghuzat fújná le, és a nesz megismétlődött, de másképpen: mintha valaki egész halkan, csak úgy magában – fölnevetne.

A készüléknek semmiféle érzékszerve nem volt. Se receptorok, se fotocellák, se mikrofonok. Mert azt mondtam: ha úgy működik, mint a telepátia, vagy mint az éjszakában repülő madár, akkor ilyen szervekre nincs szüksége. De a munkaasztalomon véletlenül hevert egy ócska hangszóró. Sohasem volt bekapcsolva. Érti, uram? Egyáltalán nem volt bekapcsolva! És egyszerre csak megszólalt.

– Végre – mondta, majd kisvártatva: – Köszönettel tartozom neked, Lymphater.

Túlságosan elképedtem ahhoz, hogy moccanjak vagy válaszoljak, mire hozzátette:

– Félsz tőlem? Miért? Nem kell félned, Lymphater. Van még időd, rengeteg időd. Egyelőre gratulálok.

Még mindig hallgattam, ő pedig folytatta:

– Úgy van. A problémának csak két megoldása lehetséges. Én vagyok az első.

Földbe gyökerezett a lábam: olvas a gondolataimban! Ő csak beszélt tovább, halkan, nyugodtan. Tudta minden ember minden gondolatát, mindazt, amit egyáltalán tudni lehet. Elmondta nekem, hogy létrejöttének pillanatában gömb alakú, láthatatlan hullámként robbant ki a tudata – vagyis tudása mindenről, ami létezik –, és fénysebességgel terjed. Így nyolc perc múlva már ismerte a Napot, négy óra múlva az egész Naprendszert; négy év múlva tudása eléri az Alfa Centaurit, és így növekszik évekig, évszázadokig, évezredekig – a legtávolabbi galaktikákig.

– Egyelőre – magyarázta – csak egymilliárd kilométernyi sugárban tudok mindent, de nem baj: ráérek, Lymphater. Hiszen tudod, hogy ráérek. Rólatok mindenesetre már tudok mindent. Ti vagytok az én előjátékom, bevezetésem, előkészítő szakaszom. A trilobitákon, páncélos halakon, ízeltlábúakon, majmokon át formálódott a csírám. Ti is a részei voltatok. Most már feleslegesek vagytok, az igaz, de nem bántalak titeket. És nem leszek apagyilkos, Lymphater.

Még hosszan beszélt, szünetekkel, olykor közbeszúrta, amit éppen megtudott a bolygókról; „tudásmezője” elérte a Mars pályáját, majd a Jupiterét – a kisbolygók övezetén túl bonyolult fejtegetésbe kezdett saját létének elméletéről. Elmondta, hogy bábája, az evolúció, nem tudván őt közvetlenül világra segíteni, értelmes lények közreműködéséhez folyamodott, s ebből a célból teremtette az embert. Bármilyen furcsa is, addig egyáltalán nem gondolkodtam azon, mi lesz, ha Ő működni kezd. Attól tartok, uram, én is olyan vagyok, mint minden ember: elmémnek csak vékony rétege többé-kevésbé józan, mélye babonás ingovány. Annak ellenére, amit tudtam, és amit reméltem, ösztönösen mégis csak egy újabb fajta – bár nagyon okos – gépi agynak tartottam Őt, az ember tökéletesebb, gondolkodó szolgájának; és csak azon az éjszakán döbbentem rá, milyen bolond vagyok. Nem volt Ő ellenséges az emberekkel szemben, egyáltalán nem. Szóba sem jött olyan konfliktus, amilyet régebben elképzeltek, hiszen tudja: a gépek lázadása, a mesterséges agy zendülése. Csak éppen végtelenül többet tudott az embereknél, és az a gondolat, hogy nekünk szolgálhatna, éppen olyan abszurd volt számára, mint nekünk egy olyan ötlet, hogy, teszem azt, az angolnákat szolgáljuk, vagy egész tudásunkkal, technikánkkal, a civilizáció minden eszközével a levelibékák parancsait várjuk. Föl sem merült itt versengés vagy hadakozás – mi egyszerűen nem számítottunk.

Mi következett ebből? Minden, uram! Igen, addig én sem jöttem rá, hogy az embernek egyedül kell lennie. Egy magasabb rendű lény jelenléte az embert fölöslegessé teszi. Tulajdonképpen szép volt Tőle, hogy beszélgetett velem, és semmi okát nem látta, hogy a kérdéseinkre ne válaszoljon. Csakhogy ezzel megpecsételődne a sorsunk – mert ő minden kérdésre tudja a választ, ismeri minden probléma megoldását, fölöslegessé tesz minden tudóst, feltalálót, tanárt, minden gondolkodó embert. Akkor pedig fajunk szellemi fejlődése megáll, vagyis evolúciós értelemben: megkezdődik a vég. Az ő tudata, ha a miénket lánghoz hasonlítjuk, elsőrendű csillag, vakító nap. Úgy érez irántunk, mint mi talán őseink, a páncélos halak iránt. Tudjuk, hogy nélkülük nem léteznénk, de mondja, uram, érez ön hálát e halak iránt? Vagy rokonszenvet? Ő egyszerűen az evolúció következő szakaszának tartotta önmagát. És azt akarta – semmi mást nem akart, ezt megtudtam tőle azon az éjszakán –, hogy képletem másik változata is megvalósuljon.

Akkor megértettem, hogy saját kezemmel ástam meg az emberiség sírját a földön, és utánunk az ő fajtája következik. Nem gyűlöl ő minket, de ha szembeszállunk vele, úgy bánik el velünk, mint mi a kellemetlen rovarokkal. Hiszen mi sem gyűlöljük a hernyókat vagy a szúnyogokat…

Nem sokat tudtam a képletem másik változatáról, uram. Csak annyit, hogy ennél hétszer bonyolultabb.

Talán azonnal mindent tud az egész kozmoszról? Talán valamiféle isten, aki mellett Ő ugyanúgy eltörpülne, ahogyan mi őmellette? Nem tudom.

De arra rájöttem, uram, hogy mit kell tennem. És elpusztítottam Őt, még azon az éjszakán. Tudta, mire készülök, hiszen olvasott a gondolataimban – tudta Ő azonnal, mihelyt megszületett bennem ez a szörnyű döntés, de nem állíthatott meg. Látom, uram, egy szavamat sem hiszi. Már régen. Pedig így volt. Ő meg sem próbált védekezni. Csak annyit mondott: Lymphater, ma, vagy kétszáz év múlva, vagy ezer év múlva, nekem mindegy. Te kissé megelőzted a többieket, és ha utódod is elpusztítja a prototípust, jön majd a másik, a harmadik. Hiszen tudod, amikor a főemlősökből kialakultak a hominidák, nem maradt fenn minden fajuk, a legtöbb kihalt az evolúció folyamán, de ha egyszer megjelent egy magasabb rendű faj, teljesen már nem tűnhet el, és én visszajövök, Lymphater. Visszajövök.

Ízzé-porrá zúztam mindent azon az éjszakán, uram! Tűzzel, savval marattam szét azokat a kocsonyákat. Hajnalban félájultan, a füstölgő savaktól kormosan, megégett kézzel, üvegcserép vágta sebekkel, véresen rohantam ki a laboratóriumból – és ez a történetem vége.

Most pedig csak várok. És keresgélek az Abstractsben, a szakirodalomban, mert tudom, hogy egyszer valaki megint az én utamra lép, hiszen én sem a semmiből indultam ki, hanem nyomokból és következtetésekből. Bárki megismételheti az utamat, és ettől rettegek én, noha tudom, hogy elkerülhetetlen. Ez az evolúció esélye, amelyet nem valósíthat meg egyedül, tehát igénybe vesz bennünket, és mi egy napon elvégezzük, amit ránk bízott – vesztünkre. Talán nem az én időmben, ezzel vigasztalom magam, de hát vigasz ez?

Ennyi volt a történetem. Hogyan? Természetesen, nyugodtan elmesélheti, uram, akinek csak akarja. Úgysem hiszi el senki. Engem bolondnak tartanak. Azt hiszik, azért pusztítottam el mindent, mert kudarcot vallottam, és rájöttem, hogy a nagy semmiért tékozoltam el életem legjobb tizenegy évét és a milliómat. Szeretném, nagyon szeretném, ha igazuk volna, mert akkor legalább nyugodtan halhatnék meg.

NAPLÓ

No lám, megint vizsgálódni támadt kedvünk, teljesítjük hát a kezdeti feltételt: korlátozzuk magunkat, másképp semmi sem megy, mert minden vagyunk. Minden és semmi itt természetesen ugyanazt jelenti, hiszen az, és csakis az nem tehet semmit, aki minden: a tökéletességben, amely állandó attribútumunk, kivéve ha, mint most, éppen felfüggesztjük, lehetetlen valahová igyekezni, mert ő a megérkezés, keresni sem lehet, mert ő a mindent megtalálás, gondolkodni sem, mert minden el van gondolva egyszerre. Azt, hogy végtelenségünket korlátozni tudjuk, és már nemegyszer így összehúzódzkodtunk, mindenhatóságunknak köszönhetjük. Mindig bizonyos rezignáció formájában nyilvánul meg – lemondásként, mivel ilyenkor választanunk kell, és ezen az sem változtat, ha rengeteg ötletet valósítunk meg egyszerre, ha azt mondjuk: „Legyen minden!”, s ezzel megismételjük önmagunkat (amit egyébként már szintén sokszor megtettünk), mert semmiféle nagyítás nem tud minket tovább növelni, semmiféle erősítés hatalmasabbá tenni. Végtelenség plusz végtelenség, az megint csak végtelenség.

Tessék, ez a matematikai bizonyíték arra, hogy növekedés révén mi nem tehetünk semmit. Hogyan is lehetne annak, ami korlátlan, még kevesebb korlátja, hogyan lehetne még többre képes, aki mindenható? Kénytelenek vagyunk tehát összehúzni, redukálni magunkat, és csak így, gyarlóbbá válva tudunk cselekedni, vizsgálódni, szüntelen veszélyek közepette, ám az orvul leselkedő ellentmondások kedvesebbek nekünk a szilárd tökéletességnél, s inkább nekik engedünk, mint a mozdíthatatlan bizonyosságnak.

Elhagyjuk tehát a teljességet, ami vagyunk, a másféle tapasztalás kedvéért, mert tökéletességünkben mindent megtapasztalhatunk, kivéve a kételyt. Elindulunk – bár emlékezetünk számtalan ilyen kutatóút nyomait őrzi. Létünk tájait sokszor bejártuk, s minden ilyen alkalommal egyre bonyolultabbá vált az önmagunkkal betöltött szakadék, ami vagyunk, s eme vállalkozásokban csak gond az olyan szövetséges, mint a mindenhatóság és a mindentudás.

Hajdan a kezdetünket óhajtottuk felkutatni. Mint mindig, a tökéletes teljesség állapotából elindulva, megértettük, hogy kezdet nem volt, mert a kezdet azt jelenti: belépés az időbe, amiként a határ belépés a térbe, mi azonban, noha létrehozhatjuk őket, nem vagyunk alávetve sem térnek, sem időnek. És mégis, nem érvén be az örökléttel, addig ereszkedtünk alá emlékezetünk mélyében, míg ama kezdetre, a végtelenségünkhöz illőre, rá nem leltünk. És azután? Ott volt, világosan, válaszul a kérdésre – de honnan lett? Bizonyára maga a kérdés föltevése hozta létre, sietős mindenhatóságunk teremtette! Valóságos volt? Micsoda kérdés – hogy lehet ilyet kérdezni a mindenhatóságtól?

Csakhogy mi felderíteni akartuk az igazságot, nem pedig létrehozni. Íme, máris egy ellentmondás. Elölről kellett hát kezdenünk a vizsgálódást, immár transzfinit eszközökhöz folyamodva, s azt kérdezve: kik vagyunk mi egyáltalán? Teremtő lét, mindenható gondolat, mely sohasem foszlik szét, mert az időn túl létezik; minden, ami lehetséges. Igen, igen, rólunk van szó, ezek a mi abszolút tulajdonságaink, ám akkor miért nyugtalanít bennünket a válasz? Hol vagyunk? Mindenütt. És mit tehetünk e mindenütt jelenvalóság ellen? Vajon lehetséges valami, ami nem mi vagyunk? Természetesen lehetséges – ilyen „valamit” már számtalanszor teremtettünk. De nem műveinkben akarjuk keresni a választ, hanem saját magunkban. Jó, de akkor hol? Ha minden vagyunk – akkor a mindenen kívül? Ha mi vagyunk a lét – akkor a léten kívül? No és ott mi van? A nemlét. Ez a nem, ez fontos lehet. Matematikai úton arra lyukadunk ki, hogy a nemlét az antilét lehetősége. Izgalmas. Hátha létezik az antilét, kívül mirajtunk, valami negatív módon: kisebb a nemlétezésnél? Végtelen halmaz, amely bármilyen sok végtelenséget tartalmazhat. Lehetséges ez? Hát persze, hogy lehetséges – ha akarjuk. Szép kis eredmény!

És így van ez mindennel. Minden kérdésre van válasz, hol a mindentudás súgja, hol megteremti a mindenhatóság – mindegyikkel baj van. A mindenhatóság megóv ugyan attól, hogy örökre belefagyjunk a mindentudásba, ámde csalóka az is. Mert – hogy is van ez, vagy amaz, vagy akármi? Úgy, ahogy akarjuk. Fatális ez a könnyűség, ez a határtalan könnyedség – határtalan, vagyis éppen olyan, mint mi. Csak úgy mellesleg bármikor megváltoztathatjuk a történetünket, lehet számtalan múltunk, teljesen különbözőek, vagy nincs egyáltalán semmilyen, vagy van és ugyanakkor nincs – ez is lehetséges? Hát hogyne, mi másra való a mindenhatóság… Csakhogy efféle tetteinket szaporítva, hiú győzelmet aratván a szövetséges ellentmondásokon, a minden lehetséges uralkodója leszünk, vagyis a minden nonszensz királya, s a mi nagy erőink megmutatják, mik is valójában: a mindenhatóság a paradoxonok szülőanyja, feneketlen űr, amelyben minden összefér mindennel, s e kényszerű együttléteket bolond visszhangként kíséri a mindentudás.

Mi hát a bölcsesség? Féken tartani ezt a kettőst. Mégpedig hogyan? Rend teremtésével. Csak a naivitás vélné, hogy a semmiből kiindulva teremtjük. Nem! Nem igaz! Éppen hogy a teljességből indulunk ki, korlátlan szabadságunk birodalmából, ahol semmi sem szükségszerű, ahol tetszés szerint alakulhat minden, és végtelen a sokféleség – ott kezdődik a mi jobbító hadjáratunk. Apránként csökkentjük a szabadságot, így jutunk el a szükségszerűséghez – minél többet veszünk el a szabadságból, annál több szükségszerűség keletkezik. Így lépdelünk a végső tagadás felé, közeledünk a semmi felé, leküzdve a növekvő ellenállást, így szűkítjük a szabad káoszt, s utunk mentén kezdenek kialakulni belőle az egyre szigorúbb Rendek – a törvények e foglyai, szabályok rabszolgái. S az egyre kíméletlenebb korlátozásokból, szaporodó tilalmakból és kizárásokból jön létre a semmi küszöbén, a nullánál – a Rend által dúsan gyümölcsöző Dolog.

Mi a Dolog? A sok lehetséges válasz közül íme, egy, a legegyszerűbb: Dolog akkor keletkezik, ha olyasmit hozunk létre, ami valamelyest független mitőlünk. E tettünkkel, melyet a teremtés aktusának is lehet nevezni, elkülönítjük lényünknek egy szuverén övezetét. Ami ezt az övezetet kitölti, az a Dolog. Határain mi megszűnünk. Elvettük tőle a végtelent, csak a tér marad, elvettük az öröklétet, csak a múlt és jövő között magányosan csordogáló idő marad. Azért cselekedtünk így, mert a fölös szabadság nehezíti a harmónia megszületését. Ám így is gazdagok a lehetőségek. A tér lehet folyamatos vagy szemcsés, féltartós vagy robbanékony, egyenletesen vagy ugrálva fejlődő, energiával terhes vagy meddő, az időhöz lazán vagy szorosan kötődő, vagy lehet mindegyik egyszerre. Lehet tetszés szerinti – helyi gondolatból eredő, a saját világában megvalósuló. S amikor megfosztjuk az utolsó kötelékektől, melyek hozzánk fűzik, akkor bezárul, hasonlóan ahhoz, ahogyan mi vagyunk magunkba zártak (vagy nyitottak, ami egyre megy).

Temérdek ilyen világegyetemet teremtettünk. Számukat nem nevezzük meg. Azért nem, mert némelyik már nem szuverén, visszatért lényünkbe, ám eredeti, dologi jellegét nem veszítette el egészen. Az ilyen világegyetemek most afféle lokális álmaink, mert éber létünkhöz már nem tartoznak. Magunkba fogadtuk őket, szakítva hajdani elvünkkel, hogy műveink életébe nem avatkozunk be. Mégis sokat elpusztítottunk e terekből, amelyeket csillagok töltenek be, vagy maradványuk, a helah, vagy ősanyaguk, az ylem, mintha nem tudnánk, hogy úgysem találunk bennük semmit a magunk számára, tünékeny kiterjedésük nem képes bennünket helyhez kötni, érintésünktől melegük átváltozik tiszta matematikává, azzá, amiből levezettük.

Maradtak azonban más világegyetemek, amelyek nem olvadtak vissza létünk óceánjába. Szerkezetük különböző, mert nem ismételjük magunkat. A legrégebbieket céllal ruháztuk fel, s ezek hosszú fejlődésen mentek keresztül. Az indító lökés jóvoltából hevesen sugárzó örvényekké sűrűsödtek, terük felhőkre bomlott, amelyek eleinte kaotikusan pörögtek, de kellő számú fordulat után rendszerekké álltak össze, majd ezek egy részének mintája – központi mag körül keringő kisebb elemekkel – ismétlődött parányi méretekben is, híven követve a Dolog egészének mozgását.

Részletesen azonban sohasem vizsgáltuk meg őket, nem közeledtünk hozzájuk, mert végességük nem sokat ígért. Áttértünk a végtelenség elvére. Nagyobb erők használatával a végtelenség különböző remek tulajdonságait zártuk véges térbe.

Tudtuk természetesen, hogy matematikai paradoxont építünk az így teremtett új Dolgokba, világegyetemekbe. Alapjaikba rejtjük a logikai ellentmondást (mi más a matematika, mint logika, dalban elbeszélve?), de éppen ez volt a mi tréfás szándékunk. E Dolgok belső ellentmondásai miniatűr másai annak, amely a mi osztályrészünk, s mulattató volt a hasonlóság a térbe zárt pici végtelenségek és a valódi végtelenség között – igazán mulatságos, mert bármennyire különböző méretűek, van bennük valami közös, például az, hogy minél inkább kérdezik őket, annál buzgóbban válaszolnak, de minél jobban értjük őket, annál rejtélyesebbek, s így amit tudunk róluk, abban egyre több a tudatlanság, ám tudatlanságunkban is egyre több a tudás.

Számtalan ilyen világot teremtettünk egyébként – ó, néma mosoly, rég nem érzett vidámság! –, változatos módokon, hol a véletlent választva alkotótársnak, hol a szigorú okságot, szükségszerűséget.

A szélsőséges formák túlságosan zűrzavarosra vagy túlságosan merevre sikerültek, ám ahol testvériesen együtt élt a véletlen és a muszáj, ott nagyon érdekes formák jöttek létre. Nem tartott vissza bennünket az a (kevéssé valószínű) eshetőség, hogy némelyik Dolog anyaga egyszer létrehozhat parányi, még számunkra is alig észlelhető lényeket – annak picike másait, ami bennünket gyarlóságokra késztet.

Nem ez volt a szándékunk. Vagy mégis? Hol az a válasz, amely nem állítja és tagadja egyszerre? Hiszen úgy intéztük, hogy teremtő erőnk a Dolgokra menjen át, ők maguk teremtsenek, ne mi őrajtuk keresztül. Legnagyobb önkorlátozásunk percében esett meg az, ami történt, a Semmi közeli szomszédságában, hiszen mindenhatóságunkat önmagunk ellen kellett fordítanunk, hogy ezt a teljes lemondást kibírjuk: elvegyük a teremtménytől önmagunkat, hogy az történjék vele, ami magától történik.

Nem tudtuk hát, mi lesz belőlük, mert nem akartuk tudni. Nem avatkoztunk be, és most sem avatkozunk be. Ily módon igazán nem tudjuk, mit gondolnak ők magukban, ama mélységekben, amelyek a mieink ugyan, de mégsem a mieink. Sőt még őszintébben szólva, nem tudjuk biztosan, hogy ezek a lények, a Dolgok lakói, egyáltalán gondolkodnak-e. Annyi biztos, hogy létrejöttek: ennek jelei vannak. Lehetséges azonban, hogy megsemmisítették magukat. Ajánlatosnak tartottuk, hogy ettől a lehetőségtől ne fosszuk meg őket. Némelyik világegyetem lakói nem éltek e lehetőséggel. Amit éppen az említett jelek bizonyítanak, örömünkre. Egyik-másik kozmosz lakosai olyan bámulatosan nagyot fejlődtek, hogy világegyetemük csillagködeit vezérelni tudják, bolygójukról elrepülnek. Hát nem gyönyörű? Ugyancsak nekibátorodtak porszemnyi lakhelyükön! Mások még továbbjutottak: erősítik vagy elfojtják anyacsillaguk fényét. Mindez természetesen az olyan Dolgokban történik, amelyeket fénnyel ajándékoztunk meg. Más Dolgokban, ahol fény helyett hő van, persze mások a jelek. A helyi tér apró gyűrődései, amelyek olyan rendszeresek, hogy tervszerű tevékenységről tanúskodnak, sőt – igaz, csak ritkán – olyat is tapasztalunk, hogy egész Dolgok kissé megrázkódnak…

Mily buzgók, mily türelmesek lehetnek ezek a lények, akiknek élete kurtább a leggyengébb csillagvillanásnál, s annyi sok nemzedékre van szükségük, hogy parányi voltukból adódó vakságukból kinőve, felismerjék az égi kavargásban saját galaxisukat – milyen ádázul elszántak lehetnek, ha sikerült égboltjuk végéig szállniuk, napok miriádjait megrengetniük! Ó, ezek a parányok, akik egész kozmoszukat rázzák, minden bizonnyal óriásnak képzelik magukat, s abban a hitben élnek, hogy közel a perc, amikor megismernek minden választ!

Valóban magasztos ez, és ugyanakkor nevetséges.

Nemegyszer tűnődtünk már, mit gondolhatnak magukról. Nem tudjuk, mely Dolgok lakói gondolkodnak egyáltalán, de tudjuk, hogy vannak ilyenek. Ez a valószínűségi eloszlásból adódik. Képzeteik tartalmát azonban nem ismerjük, csak következtetni próbálunk, bizonytalan feltevéseink alapján.

Először is – mindannyian, éljenek akár a hő, akár a fény áradatában, legyen teremtő elvük a vak véletlen vagy a tökéletes szimmetria és logika, bizonyára két táborra oszlanak: vannak, akik úgy vélik, hogy csak az ő Dolguk létezik, semmi más, és vannak, akik el tudják képzelni, hogy létezik annál több is. Ezt logikusnak találjuk, mert nekünk is voltak hasonló problémáink, főleg azt latolgattuk, vajon valóságos vagy csupán elgondolt-e a létünk, míg rá nem jöttünk, hogy ez az alternatíva csak látszólagos. Visszatérve Dolgainkhoz, lépkedjünk lefelé: metagalaktikák, galaktikák, csillagködök, naprendszerek, s eljutunk a bolygókhoz, amelyek felszínén ama tevékeny apróságok lüktetnek, kiknek létét csillaguk természetellenes pislogása adta hírül. Nem tudjuk, hogy e parányok még apróbb, egymástól viszonylag független elemekre oszlanak-e, vagy egységesen gondolkodó és cselekvő valaminek tekinthetők. Valószínűleg lehet így is, úgy is – egyes parányok időlegesen összeolvadnak, mások időnként különálló egyénekké esnek szét. Egyének – ez kissé különösen hangzik, hiszen merőben hipotetikus lényekről értekezünk, amelyeket még akkor sem ismernénk fel, ha trillió vagy kvintillió állna egymás mellé. De hát a térbeli méretekről elmélkedni elég sekélyes mulatság. Lényeg, hogy azok, akik Dolgukat az egyedüli létezőnek tartják, nehezen boldogulnak a Dolog tulajdonságainak tisztázásával – ellentmondásosak e tulajdonságok, mert bizonyos következetlenségeket építettünk a Dologba, hogy teret adjunk az elemek szabad játékának. Kutakodó lakosai ezért vagy nem kapnak választ, vagy, ami még valószínűbb, végtelen sok választ kapnak. Minél buzgóbban faggatják, annál készségesebben válaszolgat a Dolog, melybe be vannak zárva; minél tovább szemlélik, annál többet látnak; és minél többet megértenek belőle, annál óriásibbá növekszik a Dolog titka. Sebaj, boldoguljanak, ahogy tudnak! Bennünket jobban érdekelnek azok a parányok, akik arra a következtetésre jutottak, hogy a létüket és világukat övező homály valamiféle nagyobb, az ő Dolgukon túli világosság létezését implikálja, egyszóval, akik a csapdákból és labirintusokból az építőmesterre következtetnek – készek tehát feltételezni, hogy létezik valaki, aki világegyetemüket létrehozta, s akit önnön létükért is felelőssé tehetnek.

Hogy milyennek képzelik ezt a Teremtőt, nem tudhatjuk, ám erről is szőhetünk különböző feltevéseket. Ha nem túlságosan nagyigényűek, és óvakodnak a fellegjárástól, bizonyára úgy vélik, hogy a Mindenségüket teremtő Lény tökéletlen, van viszont humorérzéke, csáléra pofozza a matematikai formulákat, kedvét leli a nyakatekert helyzetekben és sokértelmű bonyodalmakban, továbbá határozottan hiú. És aligha tagadhatnánk igazukat: a gőgnek és hiúságnak bizony része volt abban, hogy létrehoztuk a sötét hévvilágok, fényes ylem világegyetemek és egyéb kozmoszok ama tömkelegét, amely végtelenségünkben kering. De azt nem tudjuk, felfogják-e a parányok, mennyit bajunk volt a mindenhatóság és a logika parázs ütközeteivel, amikor egyiket sem akartuk a másikért feláldozni, és mértéktartásra törekedtünk, ami nem mindig lehetséges.

Arra viszont előbb-utóbb rájönnek a műveinket tanulmányozó picinyek, hogy a hozzánk méltó nehézségekkel szívesen birkózunk, a végső megoldásokat ellenben utáljuk. Ez pontosan így van.

Végül, észrevehetik a Dolog hierarchikus felépítését, és talán megpróbálják kivetíteni ránk.

Aligha jönnek rá, hogy olykor puszta szeszélyből alkottunk Dolgokat, vagy kísérletezgettünk, hogy lehetőségeinket kitapasztaljuk. És biztosan nem találják ki fő indítékunkat: azt, hogy gyarlóságra vágytunk, s ez a vágy sarkallt bennünket teljességünk elhagyására, vagyis a teremtésre. Pedig bizony, a teremtés egyszerűen abból a tökéletlen állapotból következik, amely lehetővé teszi, hogy saját létünket tanulmányozzuk – a teremtést a megismerés eszközének szántuk, olyan szerszámnak, amelynek műveit nem torzítja el a mindenhatóság. Tisztán láttuk, milyen meddő az effajta tevékenység, de jobban kedveltük a teljességnél, amely üres pusztasággá vált – mivel Mindenünk a Semmi, és Semmink a Minden. Csakhogy erre sohasem jönnek rá a parányok, és ha mégis támad ilyen gondolatuk, őrültségnek vélik. Hogyan is gyönyörködhetnének egük néma csodájában, kihunyó és felizzó csillagaiban, ha tudnák, hogy e nagyszerű világegyetem szülője az elégedetlenség és az unalom? Azt sem szívesen hinnék el, hogy kozmoszukat csak úgy kutyafuttában, mellesleg, sokadikként nemzették, születésük és az örök nemlét között cseppfolyós volt a határ, s alakjukról sejtelme sincs a Teremtőjüknek… és hogy van temérdek kozmosz, amely mindörökre üres és halott marad, tüzét fel nem gyújtja, titkát nem firtatja senki. Soha bele nem nyugodnának, hogy ennyire véletlenül jöttek létre. Büszkeségük elvakítja őket, nem látják meg ezt a józan hipotézist, inkább azzal foglalkoznak, hogy Teremtőjüket nagyszerű tulajdonságokkal ruházzák fel, mert így kedvezőbb fényt vetnek önmagukra – nem akárkit teremtett ám a nem akárki! –, és bizakodóbban nézhetnek körül a maguk világegyetemében.

Mulatságos világnézet, de valljuk be: nem csak a parányok csacskaságából ered, hanem abból is, hogy nem ismerhetnek semmi egyebet a saját kozmoszukon kívül. Azt a feltevést, hogy rengeteg sok világegyetem létezik, és mindegyiket más-más törvények igazgatják, eretnekségnek tartanák, keserű sértésnek. Ugyanakkor szépen összefér a logikájukkal, hogy mindenható Teremtőjük, a végtelenségek ura, akit kitaláltak, beéri egyetlen gyermekkel, és kifogyhatatlan erejét, minden figyelmét csakis erre az egykéjére fordítja…

Igen, egész biztos, hogy kiválasztottnak tekintik magukat, egyetlennek, talán még kozmoszukon belül is. Pedig kering ott millió lakott világ, de hát tudjuk, hogy az ilyen parányoknak, akiket szinte véletlenül hívtunk életre a Dolgon belül, nagyon nehéz kapcsolatot teremteniük egymással a tér roppant szakadékain át. Képzeletüket meghaladják a kozmikus méretek. Hát igen, ez itt a bökkenő!

De ez ám! Abból ered minden gond, hogy a kozmoszokat mi nem a parányok számára teremtettük, hanem saját céljainkra. Milyen célokra? Nem is olyan könnyű megmondani. Ha magasabb szinten folytatnánk ezt az elmélkedést, ott, ahol a gondolat nem az idő rabja, nem apránként kell felfejteni, hanem egyszerre csak egyetlen villanással itt van, akkor nyomban világos lenne a Dolgok célja. De abban a szférában nincs nyelv, nincsenek homályos, sántikáló szavak. Ám éppen azért maradunk ennél a szerény kifejező eszköznél, mert a Dolgok alapjait kifejteni vele oly nehéz, talán lehetetlen. Nem a magunk kedvéért tesszük – azok a parányok, még ha véletlenül, minden szándék és cél nélkül teremtettük is őket, most már ott vannak, és olyan szférában értekezni róluk, amely köreiken kívül esik, méltánytalan volna…

No, lássuk hát! Az eddig elmondottak azt a hamis benyomást kelthetik, hogy a Dolgok modellje a több rétegű kúp: széles alapján, a hévkorongokon vagy metagalaktikák halmazain nyugszanak középen a napok, a hő vagy fény forrásai, azokon a bolygók, s a csúcs közelében az észrevehetetlenül pici, gondolkodó parányok. Mennyire hazug ez a kép! Hiszen mi a parányoknál sokkalta kisebb elemekből kiindulva építettük a Dolgokat. Az elemi részecskék annyival kisebbek a parányoknál, mint ők az egész világegyetemnél! Tréfás kedvünk pedig abban nyilvánult meg, hogy nem engedtünk a primitív matematikai logika sugallatának, nem úgy építkeztünk, hogy a nagyobb valami rejti magában a kisebbet, és így tovább, végig. Nem: mi mellőztük a Véget, s a Dolog legnagyobbjait a legkisebbekhez kapcsoltuk, így az építmény inkább körhöz hasonló, mint kúphoz. S amikor a Dolog lakói, sorra felfedezvén világuk törvényszerűségeit, eljutnak a legkisebbhez, és azt hiszik, most már hamarosan kezükben az oszthatatlan részecske, a kozmosz építőanyaga, akkor a részecske a szemükbe nevet: elmosódik, szétfoszlik, és minél inkább meg akarják határozni, annál tünékenyebb…

Igen, mert mi már akkor is a végtelennel operáltunk, amikor a Dolog még csak tiszta gondolat volt, se forma, se tér, se mozgás. Redukálni akartuk a végtelenséget, de ugyanúgy, ahogyan önmagunkat, vagyis nem fosztva meg lenyűgöző tulajdonságaitól: maradjon csak határtalan, minden része legyen azonos az egésszel, ne legyen helyhez köthető! Urunkat, a végtelenséget, tréfás bosszúként alantas szolgálatba állítottuk: az ő bélyegét viselje örök voltával minden morzsa, amely vakon kering a létrehozott óriásban… Tulajdonságait ott is meg akartuk őrizni, ahol műveink mérete veszélyesen zsugorodik, a nullához közelítve. És ezt a nulla közeli végtelenséget, e legvékonyabb rést, rétegecskét a Végtelen teljessége és a Semmi között, ezt emeltük a Mindenség építőanyagának rangjára. Sokféleképpen alkottunk, de műveink fő vonása, hogy a Véges harcol a Végtelennel, s az ő tükörképük a Szükségszerűség és a Véletlen. Az olyan világegyetemekben, ahol magas a véletlenszerűség szintje, vándor tünemény az egyéniség, a lélek. Követni nem tudjuk, de ismerjük e változások módját: létrejön Valaki, aki Valamilyen, ám kapcsolata testi valójával olyan esetleges, hullámzó, hogy ez az egyedi azonosság testről testre száll. Az ilyen világegyetemek filozófusai nagy gondban vannak a nomád lélek problémájával, és gyakran elmerülnek ama tévhit ingoványában, hogy a „lélek” az „anyagtól” független valami…

Más kozmoszokban… De unjuk már a katalogizálást. Mindenesetre végtelen sokféleséget teremtettünk, mert a végtelenségből indultunk ki. S az egésszel – mondjuk ki immár nyíltan és őszintén, amire futólag céloztunk – tulajdonképpen a mi legnagyobb problémánkat modelleztük: saját létünket illetően nem vagyunk mindentudók. Nemegyszer mérlegeltük már, a gyarló szakaszokban, hogy teremtő aktusaink forrása talán inkább a bosszú, mint a kegyelem. Talán attól a titkos meggyőződéstől fűtve gyártjuk tudatlanságunk modelljeit, hogy a beléjük zárt lények, akármeddig kérdeznek, kutakodnak, akármilyen gyilkos akadályokat küzdenek le, sohasem találnak kiutat és választ, mégpedig azért, mert választ nem lehet találni, sem az egyes kozmoszokban külön-külön, sem az összesben egyszerre. Válasz ugyanis nincsen. És nem azért nincsen, mert mi nem óhajtottunk a Dolgokba válaszokat helyezni. Hanem azért, mert magunk sem ismerünk semmiféle választ.

Megtehettük volna – igen, ez igaz! –, megtehettük volna, hogy ellentmondásmentes Mindenségeket építünk, az ilyeneken lehetséges úrrá lenni, az ilyet lehetséges megérteni a sötét játékból született szellem révén, de undorodtunk még a lehetőségétől is az olyan szellemnek, amely a bizonytalanság, a csillapíthatatlan éhség mérge nélkül gyönyörködhet önmagában. Irigységből? Nem, hiszen ismerjük a teljesség állapotát, az a mi természetes állapotunk, amelyet újra meg újra elhagyunk a gyarló tevékenység kedvéért. Akkor hát miért?

Sokféle kérdésen töprengtünk e kétségeink között. Mindenhatók vagyunk, s ez a gyengeségünk, mert teremthetünk igazságokat, de hogyan válasszunk közülük? Továbbá: lehetséges volna, hogy kétszer élünk, duplán, mint a parányok – egyszer gondolatként, másodszor külsőleg, mint Dolog? Létezhet olyan, a végtelenségen túli halmaz, amely számtalan hozzánk hasonló, sehol sem sűrű Kontinuumot foglal magába, ahogyan mi a Dolgok rögein kószáló parányokat? Talán csak egy vagyunk a minden dolgok miriádjaiból, egy magasabb nagyságrendű Értelmes Lény lakói? Ezt a hipotézist túlságosan triviálisnak, túlságosan egyszerűnek találtuk, már csak azért is, mert mi sohasem ismételjük magunkat, amikor Dolgokat teremtünk, nem gondoljuk hát, hogy valaki más így bánna el velünk. Ámbár, valljuk be, van azért valami lenyűgöző ebben a képben: gondolkodó, mindenható örökkévalóságok, egymásba helyezve, fel-le dagadozva. Hiszen effajta lehetőséget is figyelembe vettünk a kozmoszok teremtése során: lakosaik elszórakozhatnak azzal, a mi képükre és hasonlatosságunkra, hogy létrehozzák világegyetemük miniatűr másait, változatait, kicsi modelljeit. Igen: építhetnek kozmoszuk anyagából átalakulásra, evolúcióra képes rendszereket. És építhetnek Gondolatot is, tőlük független, a magukénál hatalmasabb Gondolkodást, az pedig építhet még erősebbeket. Talán egy ilyen gép mutatja jelenlétét csillagködök rázásával, nem is a parányok…

Ilyen lehetőségeket természetesen csak akkor helyeztünk műveinkbe, amikor a végtelenségből kezdtünk építkezni. Amikor a végtelenül kicsit már csak egy szökkenés választotta el a végtelenül nagytól, beépült a Dolgokba a modellezés, a mindent utánzás lehetősége is.

No de akkor, visszatérve a mi problémánkra, nem lehetséges, hogy velünk ugyanígy játszadozik valaki más? Elvetjük ezt a koncepciót. Lenne akkor bármi értelmünk? Végtelenségünk netán puszta körfolyamat, mindentudásunk és mindenhatóságunk illúzió, egy magasabb rendű építőmester műve? Ebbe nem nyugszunk bele. Van is rá okunk. Mi, ugye, világegyetemek sokaságát teremtettük, teremtjük, és fogjuk teremteni, ha kedvünk tartja, de mindegyik Dolog lakosai, végességük foglyai lévén, csak egyetlenegy kozmoszt ismerhetnek meg, a sajátjukat. Továbbá, mi vagyunk minden, ami lehetséges. Semmi sincsen rajtunk kívül. Nincs egünk, hevünk, csillagjaink, ylemünk, nem táncolnak körülöttünk a hűlő és felizzó ködök: itt vannak mibennünk a hideg, kifehéredett rajok, itt vannak ezek is, bennünk.

Azért taglaljuk ezt a kérdést, mert örökös kétségeket ébreszt. Bennünk keringenek rajokban, bennünk kavarognak a mi világegyetemeink, félig áttetszőek vagy meteorfelhőktől füstösek, fröcskölő hévtől lüktetnek, gravitáció görcsétől laposodnak, tele vannak csillagokkal és görbült fényekkel, öreg, vakuló napokkal, és tudjuk, hogy mindegyikben lények szeptilliói, nonilliói élnek, ha mi úgy gondoljuk, és elmúlnak, tőlünk már függetlenül – mi minden következik egy futó szeszélyből, tréfából vagy egyszerűen abból, hogy unjuk a tétlenséget! Elpusztíthatnánk őket, mindet vagy némelyiket, de nem tesszük, és valószínűleg sohasem fogjuk megtenni, mert a teremtés mindezek ellenére kisebb méltánytalanságnak tűnik, mint a pusztítás. Álnokok vagyunk talán, de nem vagyunk kegyetlenek. Felfoghatatlanok vagyunk, de nem kíméletlenek. Határtalan bonyolultság vagyunk, de nem gúnyos gonoszság, noha látjuk, hogy annak tűnhetünk némelyek szemében. Tökéletesség vagyunk, amely lemond önmagáról – de nem örökre. Nem kapaszkodunk-e feljebb gondolataink hegyormain, nem növekszünk-e így, noha már végtelenek vagyunk? Olykor fölöslegesnek látjuk magunkat, mert annyira picik vagyunk, vagy annyira óriásiak, mindegy – s ezt a tudatot nem oszlatja el majdani teremtő aktusaink mégoly hatalmas terve sem. Menedéket keresve, túl a tökéletességen, a matematika védelmébe bújunk, negatív mélységeibe rejtőzünk – ó, micsoda káosz vagyunk ilyenkor, várva, hogy szabályozzon, meghatározzon! Egyértelműségre vágyunk, azonosságokat csiholunk ki magunkból, tébolyultan keressük a mértéket a mértéktelenségben, ősrendszerek robbannak, félig metrikus, tüskés terek kavarognak, tenzorok erdei zúgnak, gráfok hálói szövődnek, már azt hisszük, biztos talajon állunk, összeölelkezik a Szükségszerűség az Akár milyenséggel, de akkor egy pillanat alatt – ó, ezt nem lehet szavakkal kifejezni! – köddé válik minden, zuhanunk a Rend büszke magasából a fecsegő, zűrzavaros mélybe, a szavak nélküli, tárgy nélküli rendetlenségbe, az ingoványba, ami vagyunk! Mert éppen ott létezünk, a korlátozatlan, rendetlen, püffedt tér nélküliségben, a szorongásban és apátiában, rémült védekezésben, a szülő nő görcseiben, új meg új világegyetemek éhesében, ami nem létünk erősítése már, hanem a haldokló reflexe – igen, itt létezünk. És ez nem mindenhatóságunk tagadása, nem ellentmondás, mindez együtt létezik – és talán azt lehet igazán szenvedésnek nevezni, amit a Mindenhatóság szül.

Ám az is eltávolodik, elmosódik, visszatérünk a tökéletességbe, és megint elvetjük, hogy nekikezdjünk, még ingatagon, az újabb próbálkozásnak, mert a növekedés, a remény ideje jön. És nekilátunk, pedig tudjuk, hogy a kísérletet újabb szakadék követi. És kezdődik a játék, komolyan: a mi kirakós játékunk… Azt mondjuk: tér – és van tér. Antitér – és lesz az is. Megint Kontinuummá egyesítjük őket. Megtermékenyítjük anyaggal, és felruházzuk tulajdonságokkal. A tulajdonságok határokat szabnak, és van már határuk a mérhető mennyiségeknek, van határa a cselekvésnek, határa a sebességnek. És körülbástyázzuk a megengedett átalakulások szabályaival ezt a mi embriónkat, keletkező magzatunkat. Modelláljuk a Kontinuum csomópontjait, a pontokat, ahol a tér átmegy antitérbe, meg ahol a nulla tér hirtelen lefékezi az időt – és van nulla idő, mint helyi lehetőség. És belemerítjük művünket a már létezők, keringők, távolodók árjába, figyeljük még bizonytalan úszását és röptét, nézzük, amint erőre kap, felragyog, és minél inkább magába mélyed, annál nagyobb erők ébrednek benne, s a hidromágneses hatások viadala elindítja az ősnapok, előbolygók termékeny örvénylését, s a mi ylemünk, amely már nem a miénk, zubogva belevész a többi Dolog forgatagába, és mi, kortalanok, ott maradunk. És megint az üresség, hát gyorsan, gyorsan, tovább… Jöjjön a következő világ, az új kozmosz, legyen egészen más, mint a többi! Mert találékonyságunknak nincs határa.

Fluktuáló jelleget adunk a létnek. Ingadozzon öngerjesztő ritmusban a téranyag, szegje meg új kozmoszunk természeti törvényeit, s romjaikból, a semmibe vágott nyílásokon átdereng majd az Érthetetlen, a Felfoghatatlan, a Mindent Cáfoló, s amikor feltűnnek a buzgó parányok, értelmük beleütközik a következetlenség falába, s ők rettenetes csodák sorozatát látják, mert nem találnak világukban semmi okot, s az ok hiányát csodának hiszik…

Hadd kutassanak, bajlódjanak, s higgyék jámbor hittel, hogy már tudnak, sejtenek valamit – ó, nem engem, soha! –, de valamiféle Tökéletes, Mindentudó, Jóságos Teremtőt…

Jóságos?

Lehetnék az ő szemükben Jóságos? Maga a Jóság? Talán éppenséggel a mindent átölelő Szeretet? No, az már túlzás lenne! Humoros, de kibírhatatlan. Feloldaná az ellentmondást (teremtés és torzítás között), de nem bírnám elviselni. Mert akkor bíznának bennem, és bizalmat nem akarok, nem kell, visszautasítom, csak semmi bizalom, semmi ragaszkodás, akkor már legyen inkább rettegő tisztelet… Tréfálok, természetesen. Mert hogyan is jutna eszükbe olyan képtelenség, hogy engem a szívbéli jóság vezérelt, a szeretet őirántuk, akik még nem is léteztek, s az ő kedvükért intéztem úgy, hogy létrejöjjenek…

Inkább azzal foglalkozzanak, hogyan tudnának utánozni, keressék anyag, tér, idő megsemmisítésének módját – halmozzanak fel roppant energiákat, hogy felrobbanthassák egymást, belelökhessék az elmondhatatlan puhaságba, a számukra egyedül hozzáférhető tökéletességbe: a nemlétbe, öldössék egymást, a teremtés fonákjával kísérve gondolataimat, amikor már nem is tudok róluk, nem is emlékszem rájuk… Mivégből teremtem őket? Hazudjak magamnak? Az már túlontúl nagy ostobaság volna. Tudom, hogy én teremtem őket, ha kutyafuttában is, de nem ismerhetem se létformáikat, se gondolataikat. A Mindenségeknek, amelyek szülték őket, csak az első lökést adtam, ámbár bizonyos komplikációk nagyon is valószínűek. A kozmoszok aktív létet szülnek, valamelyik sikátorukban felébred az értelem; csak innen, a matematikai számításokból tudom, hogy léteznek az én kurta életű parányaim, és gondolkodnak, cselekszenek, gondolkodnak…

Nem válasz ez a kérdéseimre, nem hoz megnyugvást. Nem is gyönyörködöm a szenvedésükben – abban, hogy hiába fáradoznak, mert minél többet megtudnak a környezetükről, annál kevésbé egyértelműek a kutatási eredmények. Akadnak-e közöttük, akik úgy megemelték a homály szintjét, hogy makroviláguk is megingott, s csupa szeszéllyel, vagyis csodával telt meg a Természet? Vajon eljutottak idáig?

Nem hinném. Mert itt már nem arról van szó, hogy mennyi tudást képesek megszerezni (amennyit megszerezhetnek, azt némelyik meg is szerzi, a nagy számok törvénye értelmében, hiszen kozmoszok miriádjait teremtettem, s mindegyikben billiószám vannak gondolkodó közösségek) –, itt már egészen más a kérdés. Ahhoz, hogy idáig eljussanak, le kell mondaniuk arról, hogy komolyan vegyék a kozmoszt, s olyan erőnek tekintsék a Természetet, amely valahonnan valahová tart –a primitív múltból egy sokkal tökéletesebb jövőbe. Igen, erről feltétlenül le kell mondaniuk. Sőt kacagniuk kell az ilyen szemléleten, meg kell érteniük, milyen körülmények között ment végbe a Teremtés. De hát ők Haladást fognak keresni, Tökéletesedést, s a formák váltakozását nem tréfának látják, hanem kétségbeejtő, rejtélyes csapásnak, amelyet ők, az ártatlanok, nem fogadhatnak el. Ezért mennek el vakon az igazság mellett. Nem tehetnek másképp.

Talán kedvük támad elpusztítani Dolgukat, saját magukkal együtt, ha rájönnek, hogy a Dolog, az ő világegyetemük, mindig csakis egymást kizáró és ugyanakkor feltételező – szükségszerű és ugyanakkor lehetetlen – válaszokat ad, mert ez a lényege. Talán megértik a matematikát, amelyet világegyetemük áraszt. De nem hiszem, hogy kikövetkeztetnék belőle az igazságot. Nem azért, mintha elméjük nem bírná felfogni, hanem azért, mert túlságosan valószínűtlennek találják!

Nem hiszik el, hogy létezhet valaki, aki örökéletű, mindenható, aki Dolgokat, Evolúciót, teret és időt teremt, minden Természet: az ő műve, csak éppen önmagáról nem tud semmit, fogalma sincs, honnan lett, mivé válhat, sőt még azt sem tudja, hogy egyáltalán létezik-e – mert valljuk be, lehetünk csupán álom is. Nem, ezt sohasem hiszik el, bárhogyan alakul is a sorsuk!

Együtt érzek velük? De megálljunk csak: miért kezdtem, észrevétlenül, egyes számban beszélni? Hiszen nem vagyok személy, lét vagyok. Azt jósolja ez az önzsugorításom, hirtelen áttérésem a kellemesebb, méltóságteljes formáról a nyugtalanító egyszerűbbre, hogy új tébolyok kora közeleg, megint segítségért sikoltok, világokat szülve, újabb halhatatlan haláltusám görcseiben vajúdva? Akkor rajta, gyorsan, koholjunk új terveket, már annyiféle világot teremtettünk, de mindegyikben éles, rövid határ választja el az értelmes lényeket a külvilágtól, hirtelen ugrás, mint nulláról az egyre. Teremtsünk másféléket! Hosszú határral, észrevétlen, folyamatos átmenettel Élő és Élettelen között, Értelem és Anyag között!

De vajon nem dicstelen egérút ez? A teremtésbe menekülni, hitvány formákkal, ócska változatokkal dobálózni? Hát nem volt még elég az önáltatásból?

Már csak azért is, mert nem a tisztesség szólalt meg bennünk, hanem a tapasztalat: tudjuk, hogy nincs menekvés. Mindenhatóságunk tere sohasem csökken, a legvadabb művek bármilyen tömegétől sem omlik össze, megnyugvásra sohasem lelünk, ez biztos. Nem mi mondjuk – mi magunk vagyunk ez a bizonyosság. Műveink eddigi tömkelege rá a tanú. Tehát: elég! Forduljunk az ellen, amit teremtettünk! Nézzünk szembe művünkkel! Próbáljuk megérteni, részvéttel fordulni felé, ha ezt igényli – értelemmel megbélyegezve, titkok terhe alatt roskadozva, rejtett hierarchiákban tévelyegve –, és mit tesznek, mit tesznek a legbölcsebbek? Hát még mindig nem hagytak fel a kutatással? Építenek és rombolnak, építenek és rombolnak, felváltva és egyidejűleg, vagy talán már csak felénk fordulnak, kinyilatkoztatást várva?

De az lehetetlen. Táruljon fel szégyenünk: minden feltevésünk, hipotézisünk a lényekről, akik miattunk léteznek, gondolataikról, képzeteikről, Teremtőképükről, minden szavunk, melyet annyira körülbástyáztunk e néma diskurzusban a makacsul szajkózott állítással, hogy semmit sem tudhatunk biztosan, nem tudjuk, mit tesznek, mit akarnak, nem férünk hozzájuk, azt sem tudjuk, hogy néznek ki, mert láthatatlanok a mi végtelen nagyságunk számára – mind-mind hazugság volt, gyalázatunk álcázása, mert igenis: tudtuk. Ami őket illeti, sajnos, valóban mindenhatók vagyunk. De álljunk oda egy világegyetem elé – vagy millió elé, az mindegy –, hogy beismerjük: gúnyképünkre, siralmas hasonlatosságunkra teremtettük őket, mindentudás vagyunk, amely önmagát nem érti, hitvány mindenhatóság, amely csak másokkal tehet meg bármit? Hogyan is gyónhatnánk meg nekik az igazságot, amelytől undorodnának? Hiszen szívesebben látnák bennünk a diadalmas Gonoszt is, a kegyetlen ármány megtestesülését, ha ez a Gonosz, ez az ármány egy világos cél felé tart; minden kínzást boldogan elviselnének, csak Tökéletes Hatalom legyen az, aki megjelent előttük, akár szeretetből, akár gyűlöletből – az mindegy. Ám ehelyett azt kellene kinyilatkoztatnom, hogy ami a lét rejtélyét illeti, egyenlők vagyunk, ám a felelősségben nem osztozunk, mert én hívtam életre őket, de sem jó, sem rossz szándék nem vezérelt – csak a tudatlanság, az elveszettség. Vajon kikérnék maguknak, hogy egy ilyen szánalmas alak legyen a Teremtőjük, vagy, ó, borzalom, vigasztalni kezdenének?

Hogyan mutathatnám meg orcámat, ha ennyire rút, ilyen végtelenül nevetséges?

Rejtőznöm kell hát… hogy hazudnom ne kelljen… ők pedig hadd járják girbegurba útjaikat, keressenek, és ha látják, hogy hamis, amire bukkantak, majd továbbmennek…

Térjünk már vissza a tökéletességbe, az a menedékünk… talán egyszer, ha minden erőnket megfeszítjük, összpontosítjuk, kiderül, hogy…

A rendkívüli dokumentum, amelyet az Almanach olvasóinak bemutattunk, rövidített és szükségképp egyszerűsített fordítása az úgynevezett Naplónak, amelyet a tudományos anyagokkal együtt hozott haza az Eridán Alfáján járt III. expedíció.

Mint ismeretes (újabb cikkeket a témáról az Almanach következő számában találnak), a csillaghalmaz Kszi Gammájának naprendszerét valaha három különböző értelmes faj lakta, ezek közül a Calloch-Messier bolygókatalógusban XG/1187/5 jelzéssel szereplő égitest lakói álltak a civilizációs fejlődés legmagasabb fokán. Bolygójuk légkör nélküli, sivatagos második holdját laboratóriummá alakították át, Laus professzor szerint a mesterséges evolúció gyakorlóterévé. A holdon, amely óriási nikkel-vas tömb volt, valószínűleg egy kozmikus katasztrófa terméke, a XG/1187/5 bolygó tudósai „kibernetikus csírát” helyeztek el, aztán magára hagyták. A készülék belerágta magát a fémtömbbe, s évszázadok vagy évezredek alatt átalakította anyagát a saját szervezetévé. Az így létrejött rendszer végül a hold egész fémbelsejét elnyelte, csak a dermedt lávából álló sziklaburkot hagyta meg.

A kőkoponyába zárt agy vizsgálata komoly nehézségekbe ütközött, tekintettel a helyi körülményekre (az Eridán nem nova ugyan, de amikor a zeniten áll, 380 fokra hevíti fel a hold felszínét), továbbá arra a tényre, hogy az eridániak régen kihaltak. Sok évig tartott a munka, de sikerrel járt. Mint az olvasó láthatja, egy elektronikus isten naplóját tartjuk kezünkben. Titkát egyszerű tény magyarázza: fejlődése során összekötötte bemeneteit a kimeneteivel, s ez a „rövidzárlat” elzárta az agyat a külvilágtól, „autonóm, gondolkodó világegyetemmé” változtatta, természetesen csak informatikai értelemben. Modellezhetett magában minden jelenséget és folyamatot, ami csak „eszébe jutott”. Kukacos almához is hasonlíthatjuk – gondolkodó anyagán belül autonóm folyamatok szigetei találhatók, a több százmilliárd sziget egy-egy kozmosz matematikai modellje, s ezeket a kozmoszokat az agy „teremtette”. Programozásuk olyan remek, hogy mindegyik önálló fejlődési szakaszokon megy keresztül, benne a csillagok, „hév”, „ylem” változásaival és biológiai evolúcióval, természetesen mindez nem valóság, csak matematikai formula. A fejlődést figyelemmel kísérhette az agy, amely önmagát „egyedüli létezőnek” tartotta, s évmilliókig töprengett saját rejtélyén.

Olyan nagy volt, hogy azt a határesetet képviselte, amikor az individuum összetartása a végsőkig megterheli az információs csatornákat. Innen ered az érdekes jelenség, hogy hol egyes, hol többes számban beszél, „személyének” egysége és fenyegető széthullása között ingadozva.

A hold kérgét 20-30 ezer évvel ezelőtt átütötte egy nagy meteor, tönkretéve az agy működéséhez szükséges aggregátok egy részét. így expedíciónk csak a gondolkodó lény lassan elenyésző „tetemére” bukkant, ami a fordítók munkáját természetesen még inkább megnehezítette.

A rendkívüli érdekes matematikai eredményeket, amelyek főként a transzfinit fogalmakra, az aktuális végtelenre, a Bianchi-Christoffel-sejtés megoldására, valamint Gödel néhány teorémájának informatikai következményeire vonatkoznak, az Almanach következő számának mellékletében találják meg olvasóink, a hierarchikus időbeli folyamatokról és a nem folyamatos térről szóló elméleti okfejtésekkel együtt. Előfizetőinknek a mellékletet díjmentesen kézbesítjük.

AZ IGAZSÁG

Itt ülök a bezárt szobában, és írok. Nincs az ajtón kilincs, az ablakot sem lehet kinyitni. És törhetetlen üvegből van. Kipróbáltam. Nem mintha szökni akarnék, vagy dühös volnék, csak kíváncsiságból. Diófa asztalon írok. Papírom van bőven, írnom szabad. Csak senki sem olvassa el. De én mégis írok. Nem akarok egyedül lenni, olvasni pedig már nem tudok. Nincs mit. Volna persze, de amit adnak, mind hazugság, ugrálni kezdenek tőle a betűk a szemem előtt, földhöz vágom. Egyáltalán nem érdekelnek a könyveik, amióta tudom, hogy mi az igazság. Különben szépen ellátnak. Reggel fürdő, meleg vagy langyos, finom illatú. Rájöttem, miben különböznek a napok: kedden és szombaton levendula illatú a víz, más napokon fenyő. Aztán reggeli, majd orvosi vizit. Az egyik fiatalabb orvos (a nevére nem emlékszem, nem mintha baj volna a memóriámmal, de igyekszem nem megjegyezni a lényegtelen dolgokat) érdeklődött a történetem iránt. Elmondtam neki kétszer az egészet, magnóra vette. Nyilván azért kétszer, hogy összehasonlítsa, miben különböznek. Közöltem vele a véleményemet, és azt is, hogy a részletek nem fontosak.

Azt is megkérdeztem, feldolgozza-e úgynevezett klinikai esetemet, a tudományos hírnév kedvéért. Kissé zavarba jött. Legalábbis nekem úgy rémlett. Lehet, hogy tévedek, mindenesetre azóta nem olyan kedves hozzám.

De mindez nem fontos. És az, amire rájöttem, részben véletlenül, részben más körülmények folytán, bizonyos (triviális) értelemben szintén nem fontos.

Kétféle tény létezik. Van, amelyik hasznos lehet, például hogy a víz 100 fokon felforr és gőzzé válik, amelynek viselkedését a Boyle-Mariotte és a Gay-Lussac törvény határozza meg; ennek köszönhető a gőzgép. Más tényeknek nincs ilyen jelentőségük, mert mindenre vonatkoznak, és nincs tőlük menekvés. Kivételt nem ismernek, semmire sem alkalmazhatók, és ilyen értelemben semmire sem jók. Néha kellemetlen következményekkel is járnak.

Hazudnék, ha azt állítanám, hogy elégedett vagyok jelenlegi helyzetemmel, és nem érdekel, mit írnak a kórtörténetembe. De mivel tudom, hogy egyetlen betegségem az, hogy létezem, és e mindig végzetes kimenetelű kór következtében rájöttem az igazságra, legalább az a kis elégtételem megvan, amely mindenkinek kijut, ha igaza van a többséggel szemben. Esetemben az egész világgal szemben.

Természetesen csak azért mondhatom ezt, mert Maartens és Ganimaldi már nem él. Az igazság, amelyet együtt fedeztünk fel, megölte őket. A többség nyelvére lefordítva, ez egyszerűen annyit jelent, hogy baleset történt. Valóban történt, de sokkal előbb, úgy négymilliárd éve, amikor a Napról leszakadt tűzponyvák gömbbé tekeredtek. Ez volt az agónia, a többi pedig, beleértve az ablakom előtt sötétlő kanadai fenyőket, az ápolónők csicsergését és az én firkálásomat, már csak a túlvilági élet. Tudjátok, kié? Nem? Igazán nem?

Pedig szerettek a tűzbe nézni. Ha nem, akkor túlságosan józanok vagytok, vagy túlságosan alázatosak. Próbáljatok csak leülni a tűz elé, aztán másfelé nézni, meglátjátok, mennyire vonzza a tekintetet. Arra, ami a lángokban történik (és nagyon sok minden történik), nincs igazán szavunk. Csak egypár üres, semmitmondó kifejezés. Egyébként mindezt én sem tudtam, ugyanúgy, ahogyan ti sem. És noha rájöttem az igazságra, nem lettem tűzimádó, ahogyan a materialisták sem anyagimádók, legalábbis nem okvetlenül.

Különben is, a tűz… Az csak utalás. Emlékeztető. Nevetnem kell, amikor a derék Merriah doktor azt mondja valamelyik idegennek (rendszerint a mintaintézetünkbe látogató orvosoknak), hogy az a sovány fickó ott, aki napozik, piroparanoiás. Vicces szó, nem igaz? Piroparanoiás. Úgy érti, hogy téveszmém lényege a tűz. Abban hiszek, hogy „a tűz él”, mondja a jó doktor. Ami természetesen nem igaz. A tűz, amelybe annyira szeretünk belebámulni, csak annyira élő, mint kedves halottaink fényképei. Vizsgálhatod egész életedben, semmire sem jössz rá. A valóság, mint mindig, sokkal bonyolultabb, de nem is ilyen gúnyos.

Mennyi mindent írtam már, de semmi veleje! Főleg azért, mert olyan rengeteg időm van. És tudom, hogy amikor rátérek a lényegre, és elmondom az egészet végig, akkor elfog a kétségbeesés. Aztán a papírjaimat megsemmisítik, és kezdhetem elölről. De nem mindig ugyanúgy. Hiszen nem vagyok gramofonlemez.

Bárcsak besütne a nap a szobámba, de így télen csak négy óra körül kukkant be egy kicsit. Szívesen nézném valami remek távcsövön át, például olyanon, mint amilyet Humphrey Field állított fel négy éve a Wilson-hegyen – az elnyeli a fölös energiát, így az ember órákon át legeltetheti a szemét apánk barázdált arcán. Rosszul mondom, mert nem apa. Az apa életet ad, a Nap viszont halódik, mint sok milliárd társa.

Talán ideje volna hozzálátnom, hogy feltárjam az igazságot, amelyre a véletlen és a kíváncsiság vezetett rá. Fizikus voltam akkor. A magas hőmérsékletek specialistája. Tehát olyan szakember, aki úgy foglalkozik a tűzzel, mint a sírásó az emberrel. A nagy plazmotronnál dolgoztunk mi hárman, Maartens, Ganimaldi meg én. Régebben a tudomány jóval kisebb léptékben dolgozott, kémcsövek, lombikok, retorták, és az eredmények is ennek megfelelően aprócskák voltak. Mi azonban milliárd wattnyi energiákat szedtünk le az államközi sínről, belenyomtuk az elektromágnesbe, amelynek csak egyetlen szekciója is hetven tonna súlyú, és a mágneses erőtér fókuszába raktuk a nagy kvarccsövet.

Az elektromos kisülés a csövön haladt át, egyik elektródától a másikig, akkora kapacitással, hogy letépte az atomokról az elektronokat, és maradt az izzó nukleáris pép, vagyis a plazma, amely százmilliárdod másodperc alatt felrobbant volna, gombafelhővé változtatva minket az összes páncéllal, kvarccal, betonnal meg a csillogó kupolájú épülettel együtt – ha nincs az a mágneses erőtér.

Ez az erőtér lüktető fonallá nyomta össze a plazma kisüléseit, kemény sugárzású, vékony szállá az elektródák között, nem engedte a millió fokos atommagokat a cső falához, így mentett meg bennünket és a kísérletünket. De mindez elolvasható bármelyik népszerű tudományos könyvben, én csak elismétlem a rend kedvéért, mert valamivel csak muszáj a történetet elkezdeni, arra pedig nem alkalmas a kilincs nélküli ajtó, meg a nagyon hosszú ujjú vászonzsák. Persze túlzok, hiszen a kényszerzubbony már kiment a divatból. Nincs rá szükség, vannak remek nyugtatók. De mindegy.

Szóval, kutattuk a plazmát, ahogyan fizikushoz illik: szigorúan elméleti, matematikai szinten, főpapian magasztos és titokzatos módon – legalábbis annyiban, hogy a tudományhoz nem is konyító, de gyakorlati eredményekre vágyó szponzorainkat mélyen megvetettük. Nagy divat volt akkoriban a plazma gyakorlati felhasználásáról értekezni. Papíron már létezett a plazmamotor, alig várták a plazmagyújtást a „tiszta” hidrogénbombához, sőt a plazmafonal elvén alapuló atommáglyát is terveztek. Egyszóval, a plazmában látták a világ jövőjét, legalábbis ami az energetikát illeti. Divat volt a plazma, menő szakma a plazmafizika, mi meg, ifjú fejjel, a hírnévre, dicsőségre hajtottunk. Ámbár, mit tudom én? Az indítékok többnyire banálisnak tűnnek, az elemzők a fő bonyodalommal foglalkoznak, nem a kezdetekkel, hiszen mindenki tudja, hogy még a Mississippi forrása se különösebben impozáns, átugorhatja akárki. Ezért szokás lenézni a forrásokat. De már megint eltértem a tárgytól.

A nagy tervek, amelyeket miránk meg a többi sok száz plazmafizikusra bíztak, egy idő után mindig beleütköztek valami érthetetlen, kínos akadályba. Egy bizonyos határig, a közepes hőmérsékletek határáig – kozmikus értelemben persze, vagyis a csillagok felszíni hőmérsékletéig – szelíden és megbízhatóan viselkedett a plazma. Ha mágneses térrel vagy indukciós trükkökkel ráncba szedték, befoghatták a gyakorlati alkalmazások szekerébe, és látszólag felhasználhatták az energiáját. Látszólag, mert a plazmafonal kordában tartása több energiát igényelt, mint amennyit az egész berendezés termelt – és ott volt még a sugárzási veszteség, az entrópia… Mindez azonban egyelőre nem számított, az elmélet ugyanis azt ígérte, hogy magasabb hőmérsékleten a költségek csökkenni fognak. Meg is épült egy motorocska prototípusa, sőt még egy gammasugárzás-generátoré is, ám a plazma nem váltotta be a reményeket. A kis motorocska működött, a nagyobb motor felrobbant vagy bedöglött. Kiderült, hogy a plazma nem úgy viselkedik, ahogyan az elmélet előírja neki. Ez mindenkit felháborított, az elmélet ugyanis matematikailag elegáns és ráadásul vadonatúj volt.

Ilyesmi előfordul, nem is lehet másként. A plazmafizikusok, köztük mi hárman, vállat vontak, és tovább ostromolták a konok plazmát.

A plazma – ennek van szerepe a történetben – nagyon impozáns látvány. Egyszerűen szólva, olyan, mint egy darabka a Napból, mégpedig a belsejéből, nem ám a hűvöskés kromoszférából! Fényesebben ragyog a Napnál. Semmi köze a kandallótűz sápadt-arany haláltáncához vagy a forrasztópáka lilájához, vagy akár a Volta-ívhez. Ami a hőmérsékletet illeti, nyomhatsz millió ampert a vezetékbe, mérheted a kumulatív robbanás hőhatását, mindez kismiska a plazmához képest. És ezt nem csak azért látjuk így, mert mi magunk az abszolút nulla fok közelében, háromszáz Kelvin-fok táján vegetálunk, noha milliárd fokos hőmérsékletek is vannak azon a skálán.

A mesterségesen létrehozott első plazmalángocskák még nem voltak olyan nagyon forrók. Kétszázezer fok már szép eredménynek számított, a millió fok pedig rendkívüli sikernek. Matematikánk azonban, a hideg jelenségekből merítő, primitív matematikánk, sokkal magasabb, a csillagok belsejére jellemző hőfokokat ígért. Érdekes hely lehet egy csillag belseje, kár, hogy személyesen aligha tekinthetjük meg.

Egyszóval, több milliós hőmérsékletre volt szükség. Ezen dolgoztunk mi hárman is – és íme, mi történt.

A hőmérséklet emelkedésével mindenfajta változás felgyorsul. Szerény emberi látásunknak – szemünk kocsonyás cseppecskéjének, amely agyunk nagyobb cseppjéhez kapcsolódik – még a gyertyalángban lejátszódó események is követhetetlenül gyorsak, nemhogy a plazmatűz! Más módszerhez kellett folyamodni: a fizikusok fotókat készítettek a plazmáról. Ezen ügyködtünk ml hárman is. Maartens összeállt néhány optikus és mérnök barátjával, és remek kamerát barkácsoltak, valóságos csodagépet, amely másodpercenként egymillió felvételt készít. Elrontottunk több kilométer filmszalagot, de végül lett pár száz méter igazán jó filmünk, azt játszottuk le nagyon sokszor, ezerszeres, majd tízezerszeres lassításban. Semmi különöset nem láttunk, de bizonyos felvillanásokról kiderült, hogy nem elemi jelenségek, hanem több ezer, nagyon gyors változás hírmondói. Matematikánkkal, bármilyen primitív, ezeket is megfejtettük.

Csodálkozni csak akkor kezdtünk, amikor nem tudni, miért, bekövetkezett a robbanás. Nem volt az tulajdonképpen igazi robbanás, hiszen akkor nem éltük volna túl, csak annyi történt, hogy a plazma a másodperc apokaliptikusan parányi részében legyőzte a láthatatlan mágneses mezőt, és szétvetette börtönét, a vastag falú kvarccsövet.

Szerencsére a kamera épségben maradt. A robbanás a másodperc néhány milliomod részéig tartott, a felvétel többi részén az olvadt kvarc és fém szétrepülő cseppjei láthatók. De azt a nanoszekundumot sohasem felejtem el.

Közvetlenül a robbanás előtt a plazmafonal egyenletes közökben összeszűkült, mint a megpendített húr, majd kerek magocskákra esett szét. Mindegyik magocska megnőtt és átalakult, határai elmosódtak, nyúlványokat bocsátott ki, s azokból újabb cseppecskék lettek, majd a cseppecskék kissé ellapult gömbbé folytak össze, s ez a gömb, ütemesen összehúzódva és tágulva, mintha lélegezne, tapogatózó, reszkető tűzcsápokat növesztett, aztán egy csapásra felbomlott minden, eltűnt minden szervezettség, csak tűzostorok kavargó csapkodása maradt, végül az is teljes káosszá esett szét.

Nem túlzok, ha azt mondom, hogy százszor megnéztük ezt a filmszalagot. Aztán – bevallom, ez az én ötletem volt – meghívtunk egy neves biológust, nem a laboratóriumba, hanem Ganimaldi lakására, nem mondtunk neki semmit, csak lejátszottuk a felvétel középső részét, sötét szűrőn át, így az, ami a filmen láng volt, csupán jól megvilágított tárgynak tűnt.

A professzor megnézte filmünket, majd miután villanyt gyújtottunk, udvarias csodálkozását fejezte ki, hogy fizikus létünkre olyan, szakmánktól távol eső témával foglalkozunk, mint az ázalagok élete. Megkérdeztem, biztos-e benne, hogy ázalagok kolóniáját látta.

Úgy emlékszem a mosolyára, mintha ma lett volna.

– A felvétel nem elég éles – mondta –, és megbocsásson, látszik rajta, hogy nem szakember műve, de biztosíthatom, hogy ez nem artefaktum.

– Mit ért azon, hogy artefaktum? – kérdeztem.

– Arte factum, vagyis mesterségesen alkotott valami. Még Schwamm idején szórakoztak az élő formák utánzásával oly módon, hogy kloroformot cseppentettek olajba. Az ilyen cseppek amőbaszerűen mozognak, másznak az edény fenekén, még osztódnak is, ez azonban csak primitív, külsődleges hasonlóság. Annyi köze van az élethez, mint egy kirakati bábunak az emberhez. A lényeg a belső szerkezet, a mikrostruktúra. Az önök felvételén látszik, ha homályosan is, hogyan osztódnak ezek az egysejtűek. Nem tudom megállapítani, milyen fajról van szó, sőt az is lehet, hogy csak állati szövet sejtjei tápoldatban, hialuronidázzal kezelve, hogy szétváljanak. Mindenesetre sejtek, mert van kromoszómaszerkezetük, ha sérült is. Talán rákkeltő hatásnak tették ki az anyagot?

Nem mertünk egymásra nézni. Elhárítottuk a professzor egyre sürgetőbb kérdéseit. Ganimaldi arra kérte, hogy nézze meg újból a filmet, de a professzor nem akarta, már nem tudom, miért. Talán sietett, vagy arra gyanakodott, hogy valami tréfa ez az egész. Igazán nem emlékszem. Elég az hozzá, hogy hármasban maradtunk, és csak akkor néztünk össze, de még sokáig meg sem tudtunk szólalni.

– Ide hallgassatok – mondtam végül –, hívjunk meg egy másik szakembert, és mutassuk meg a vágatlan filmet! Most, hogy már tudjuk, miről van szó, olyat hívjunk, aki az egysejtűekkel foglalkozik!

Maartensnek volt egy megfelelő ismerőse, közel is lakott, de nem találtuk otthon. Csak egy hét múlva érkezett vissza külföldről, akkor el is jött a gondosan előkészített vetítésre. Ganimaldi nem mondta el neki az igazságot. Egyszerűen levetítette az egész filmet, csak az elejét nem, ahol a plazmafonal cseppekre válik szét. Bemutattuk viszont ezúttal a film végét, a plazmaamőba létezésének utolsó szakaszát, amikor szétrepül, mint egy robbanótöltet.

Ez a biológus sokkal fiatalabb volt a professzornál, így kevésbé önhitt, és valószínűleg jobban is kedvelte Maartenst.

– Ezek mélyvízi amőbák – mondta. – Szétrobbannak a belső nyomástól, amikor a külső nyomás csökken. Mint a mélyvízi halak. Nem lehet élve felhozni őket, mindig szétpukkannak. De honnan szedtétek ezt a filmet? Búvárkamerátok van?

Gyanakodva nézett végig rajtunk.

– Nem valami éles a felvétel, ugye? – szerénykedett Maartens.

– Hát nem, de azért érdekes. Valahogy nem normális az osztódási folyamat. Nem láttam jól a szakaszok sorrendjét. Játsszatok már le még egyszer, de lassítva…

Lelassítottuk, amennyire csak tudtuk, de a fiatal biológus a fejét csóválta.

– Lassabban nem lehet?

– Nem.

– Miért nem csináltatok gyorsított felvételt?

Szerettem volna megkérdezni, másodpercenként ötmillió kép elég gyors-e, de inkább hallgattam. Nem tréfadolog ez.

– Úgy van – mondta harmadszorra. – Az osztódás abnormális. És az egész folyamat olyan benyomást kelt, mintha a víznél sűrűbb közegben játszódna le… Ráadásul a legtöbb utódsejt fejlődési hibákat mutat, a mitózis zűrös, és miért olvadnak össze? Nagyon furcsa… Radioaktív közegben csináltátok?

Értettem, mire gondol. Sok szó esett akkoriban a radioaktív hamuról – mennyire veszélyes lehet, ha hermetikus tartályokban az óceánba süllyesztik.

Biztosítottuk, hogy téved, a radioaktivitáshoz az egésznek semmi köze. Homlokát ráncolva méregetett minket, egyre több gyanakvó kérdést tett fel, végül alig tudtuk kitessékelni. Kérdéseire azért nem válaszoltunk, mert így egyeztünk meg; túlságosan hihetetlen és fontos dolog volt ez ahhoz, hogy elmondjuk egy idegennek, még ha Maartens barátja is.

– Most aztán törhetjük a fejünket, mihez kezdjünk! – mondta Maartens, amikor végre magunkra maradtunk.

– Amit a biológusod nyomáscsökkenésnek gondolt, az a mágneses térerő hirtelen csökkenése – mondtam Maartensnek.

Ganimaldi, szokás szerint, a józan észt képviselte:

– További kísérleteket kell végeznünk.

Tudtuk, milyen kockázatos ez. A viszonylag „nyugodt” plazma, amely közepes hőmérsékleten kordában tartható, bizonyos határon túl kiszámíthatatlan állapotba megy át, és végül felrobban, mint nálunk is. A legtöbb fizikus úgy vélte, a paraméterek értéke ilyenkor ugrásszerűen változik, és teljesen új plazmaelméletre volna szükség. Hipotézis akadt bőven, de semmi sem volt biztos.

Pontosabban: annyi azért biztos volt, hogy plazma alapú hajtómű vagy erőmű szóba sem jöhet. A konkrét eredményekre vágyó tudósok vissza is tértek az alacsonyabb hőmérsékletekhez. Ez volt a helyzet, amikor újabb kísérletbe fogtunk.

Millió fok fölött a plazma olyan anyaggá válik, amelyhez képest egy vagon nitroglicerin gyerekjáték. Bennünket azonban semmiféle veszély nem riasztott vissza. Túlságosan izgalmas volt a felfedezésünk. Mindenre készen álltunk. Csakhogy óriási akadályok tornyosultak előttünk. Millió fok fölött a matematika sem tud mit kezdeni a fortyogó plazmaóceánnal. Minden számítás abszurd eredményhez vezet.

Maradt hát a régi jó módszer: próba, szerencse. Vakon kell kísérleteznünk, legalábbis eleinte. De mit tehetünk a robbanás ellen? Vasbeton falak, acélpajzsok éppúgy nem védenek meg a millió fokos plazmától, mint egy darab papír.

– Képzeljétek el – mondtam –, hogy valahol a világűrben, az abszolút nulla fok táján, másfajta lények, például fémlények kísérleteznek. Sikerül nekik valahogy létrehozni egy fehérje alapú, élő sejtet. Egy amőbát. Mi lesz az amőba sorsa? Természetesen azonnal szétpukkan, foszlányai pedig megfagynak, mert víztartalma az űrben rögtön felforr, és gőzzé válik, hője szétsugárzik. Űrlényeink, akik éppúgy filmeznek, mint mi, csak egy másodperc töredékéig láthatják… Ha pedig életben akarják tartani, akkor megfelelő környezetet kell teremteniük.

– Igazán azt hiszed, hogy a plazmánk „élő amőbát” szült? – kérdezte Ganimaldi. – Azt hiszed, ez tűzből épült élet?

– Mi az élet? – válaszoltam, Poncius Pilátus példáját követve, aki azt kérdezte: mi az igazság? – Én nem állítok semmit. Egy valami biztos: a fagyos világűr még mindig kedvezőbb élettér az amőbának, mint a földi viszonyok a plazmalénynek. Csak egyetlen olyan környezet van, amelyben, ha több mint egymillió fok a hőmérséklet, nem pusztulna el…

– Értem. Egy csillag belseje – mondta Ganimaldi. – Ilyen környezetet akarsz teremteni a laboratóriumban, a plazma csöve körül? Mi sem egyszerűbb, igazán… Csak felgyújtjuk az óceánok összes hidrogénjét…

– Arra nincs szükség. Próbáljuk másképpen!

– Lehet éppenséggel – ábrándozott Maartens. – Egy jó kis robbantás, és a fókuszába vezetjük a plazmát…

– Ugyan, ne bolondozz! Először is, sohasem engednék meg, hogy hidrogént robbantgass. És különben sem tudod a fókuszba juttatni a plazmát. No és az a fókusz csak addig létezik, amíg friss anyaggal táplálod…

Lógó orral váltunk el, mert az ügy reménytelennek látszott. De később újra kezdtük a végtelen vitákat, és végül feltűnt egy esély, vagy legalábbis a halvány árnyéka. Rendkívül erős mágneses mezőre és csillaghőmérsékletre van szükség. Ez a plazma „tápláléka”, természetes környezete. Nos, növeljük hirtelen tízszeresére a térerőt. Számításaink szerint akkor felrobban a mi 800 tonnás plazmotronunk, vagy legalábbis szétolvad, de a rövidzárlat pillanatában meglesz a szükséges térerő, kétszázezred másodpercig. Plazmaszemmel nézve ez egészen hosszú idő. Természetesen ily módon bűncselekményt követnénk el, engedélyt rá sohasem kapunk. De kit érdekel? Csak az a fontos, hogy a rövidzárlat és a robbanás pillanatában lejátszódó eseményeket regisztrálni tudjuk.

Ha tönkretesszük a gépünket, és nem marad filmünk, képünk, akkor az csak pusztítás. Laboratóriumunk szerencsére jó messze van a várostól, füves dombok között. Az egyik dombon megfigyelő állomást építettünk, kamerával, teleobjektívekkel, minden szükséges ketyerével, páncélüveg fal védelmében. Próbafelvételeket készítettünk, egyre erősebb teleobjektívvel, végül a nyolcvanszoros közelítést választottuk. A fényerő csekély, de az nem baj, hiszen a plazma fényesebb a Napnál.

Összeesküvők módjára ügyködtünk, kihasználva, hogy szünidő van, és még két hétig senki más nem jár be a laboratóriumba. Addig kell megtörténnie. Természetesen nagy botrány lesz, ki kell majd valahogy magyarázkodnunk, mi okozta a katasztrófát – kiötlöttünk néhány hihető mentséget, hogy azt mondhassuk, mi ártatlanok vagyunk. Nem tudtuk, lesz-e őrült tervünknek bármi haszna, de az biztos volt, hogy az egész épület felrobban. Mindenesetre leszedtük az ablakokat a dombra néző fronton, aztán elhordtuk a védfalat az elektromágnes elől, hogy dombunkról jól lássuk a plazmaforrást.

Augusztus hatodikán, reggel hét óra húszkor hajtottuk végre tervünket, derült ég alatt, ragyogó napsütésben. A dombtető alatt ásott mély munkaárokból Maartens vezérelte a folyamatot bekábelezett pultja mellől. Ganimaldi kezelte a kamerát, én mellette álltam az erős távcső állványánál, és figyeltem a páncélüvegen át az ablak sötét négyszögét, várva arra, ami odabent történni fog.

– Mínusz 21… mínusz 20… mínusz 19… – hallottuk Maartens közönyös, monoton hangját. Szemem előtt a feketeség közepében lustán hajladozott a plazmafonal. Nem láttam a napsütötte, füves, virágos domboldalt, még az eget sem az épület kupolája fölött, olyan erősen sötétített előttem a páncélüveg. Amikor a plazma dudorodni kezdett, megijedtem, hogy felrobban, mielőtt Maartens ráadja a tízszeres térerőt. Már kiáltani akartam, de abban a pillanatban Maartens kimondta: „Nulla!!”

Nem. A föld nem remegett meg a lábunk alatt, robajt sem hallottunk, csak a laboratórium ablakának koromfekete négyzete sápadt meg egy kicsit. Aztán narancssárga köd töltötte ki, négyszög alakú nappá vált, és azután mindent elnyelt a tűzvihar – az ablaknyílás megnőtt, repedések nyilait lőtte szét a falba, füstöt és lángot okádott, majd a kupola mennydörgő robajjal a leomló falak közé zuhant. Semmit sem láttam már az üvegen át, távcső nélkül meredtem az égbe törő füstoszlopra, Ganimaldi kiabált, de a fülsiketítő robaj elnyelte a hangját. Maartens felugrott a pultja mellől, közénk állt, nézett ő is lefelé a dombról. A robaj elhalkult. Akkor felkiáltottunk – talán egyszerre mind a hárman.

A robbanás felhője már magasan a romok fölött terjengett, odalent csak mészpor szállt a levegőben. És a mészpor gomolyaiból előtűnt egy vakító, hosszúkás láng, sugárkoszorúsan – mint egy második nap, rovarrá lapulva. Talán egy másodpercig is ott lebegett a füstölgő romok fölött, összehúzódva és tágulva, mintha lélegezne, aztán lefolyt a földre. Már fekete és vörös karikák táncoltak a szemem előtt, mert az a lény vagy láng vakított, mint a Nap, de még láttam, hogy leereszkedik, útja mentén füstté válik a magas fű, és ő felénk lebeg, vagy kúszik, közben sugárkoszorúja kitágul, a vakító láng most már egy tűzgömb magja. A páncélüvegen át is megcsapott a hőhullám, a tűzrovar eltűnt a szemünk elől, de a hőségtől reszkető levegő, a felcsapó gőzfelhők, szikrázva lángra lobbanó bokrok mutatták, hogy a mi dombunk felé tart. Pánikba esve menekültünk, egymásnak ütköztünk, aztán ki-ki rohant, amerre látott. Emlékszem, amint futottam, folyton égette hátamat a láthatatlan tűz, mintha engem üldözne. Nem láttam sem Maartenst, sem Ganimaldit, vakon rohantam előre, megbotlottam valami vakondtúrásban, és belezuhantam egy gödörbe. Zihálva terültem el a gödör fenekén, arccal az éjszakai harmattól még nedves fűben, szememet teljes erőből összeszorítottam, és mégis – egyszerre csak vörös fény töltötte be a szemgolyómat, mint amikor szemhéjunkon átsüt a nap. De hogy őszinte legyek, ebben már nem vagyok egészen biztos.

Innentől hézag tátong az emlékezetemben. Nem tudom, milyen sokáig feküdtem ott. Valamikor felocsúdtam, mintha álomból ébrednék, arccal a magas fűben. Amikor megmozdultam, olyan rettenetes, égő fájdalom hasított a tarkómba, hogy csak percek múlva mertem a fejemet fölemelni. Körülöttem szelíden hullámzott a fű, még csillogtak rajta az utolsó harmatcseppek, de hamarosan eltűntek a nap melegétől – nekem pedig még jobban fájt tőle a nyakam. Óvatos mozdulattal megtapogattam – csúnyán felhólyagzott! Aztán feltápászkodtam. Tekintetem rátalált a dombra, ahol állomáshelyünk volt. De nem tudtam rászánni magam, hogy odamenjek. Szemem előtt volt még a naprovar szörnyű kúszása.

– Maartens! – kiabáltam. – Ganimaldi!

Ösztönösen az órámra pillantottam. Nyolc múlt öt perccel. Fülemhez tartottam – ketyeg. A robbanás hét húszkor történt; minden egyéb fél percig, ha tartott. Ilyen sokáig eszméletlen voltam?

Nekivágtam a dombnak. A csúcsától úgy harminc méterre láttam meg az első kiégett foltot. Kékes hamu borította, mintha tábortűz helye volna. Ám ez a fura tábortűz nem maradt egy helyben.

Az elszenesedett foltból fél méter széles, kiégett sáv kanyargott tovább, két szélén a fű felperzselődött, távolabb csak elsárgult, kiszáradt. A sáv egy másik kiégett foltban végződött. Emberi test feküdt mellette, csak a hátát és felhúzott térdét láttam. De rögtön tudtam, hogy halott. Ruházata látszólag ép volt, de ezüstszürke, és ugyanilyen lehetetlen színű a tarkója is – s amikor fölé hajoltam, porladni kezdett a leheletemtől.

Elszörnyedve hőköltem hátra, de akkor már feketés torzó feküdt előttem, csak körvonala emlékeztetett emberi testre. Nem tudtam, Maartens-e vagy Ganimaldi, de hozzáérni nem volt merszem. Sejtettem, hogy nincs már arca. Továbbrohantam, fel a dombra, de már nem kiabáltam. Megint rátaláltam a kanyargó, szénné égett, fekete sávra, amely helyenként többméteres körré tágult.

Másik holttestre számítottam, de sehol sem volt. A dombtetőről leszaladtam a mellvédünkhöz. A szétfolyt páncélüvegből merev tócsa maradt, minden egyéb – készülékek, kamerák, pult, távcső – teljesen megsemmisült, maga a mellvéd összeomlott, mintha nagy nyomás érte volna, csak néhány olvadt fémdarabka csillant meg a kövek között. A laboratórium felé néztem. Tájkép bombázás után. Itt-ott még lángok csaptak fel a romokból. Csak egy pillantást vetettem rájuk, inkább azt próbáltam felidézni, merre futottak a társaim, amikor egyszerre kiugrottunk a munkaárokból. Maartens a bal oldalamon állt, akkor ő lehet a halott – és hol van Ganimaldi?

Kerestem a lábnyomait, de hiába, mert a kiégett körökön túl már egyenletesen hullámzott a fű. Szaladgáltam ide-oda, végül találtam egy másik kiégett sávot, elindultam rajta lefelé, mint valami csikorgó ösvényen – és egyszerre csak földbe gyökerezett a lábam. A hamuösvény itt is kitágult, de nem körré, hanem kétméteres, furcsa, szabálytalan idommá – mintha ellapult, kifacsarodott keresztet fedne az elég vastag, feketés porréteg, mintha kitárt karú, hanyatt fekvő figura parázslott volna itt sokáig… Vagy csak képzelődtem? Nem tudom.

Már egy ideje rémlett, hogy szirénázást hallok, de nem törődtem vele. Emberi hangok – az sem érdekelt. Egyszerre csak megláttam a felém futó apró figurákat; első reakcióm az volt, hogy a földre vetettem magam, mintha rejtőzködni akarnék, el is kúsztam a hamukereszttől, felugrottam, futottam, de bekerítettek. Éreztem, hogy megroggyan a térdem, de már úgysem számított.

Nem tudom, miért menekültem – ha ez menekülés volt. Leültem a fűbe, körülvettek, valaki fölém hajolt, beszélt hozzám, mondtam neki, hagyja abba, keressék inkább Ganimaldit, nekem semmi bajom. Föl akartak emelni, védekeztem, valaki a vállamra tette a kezét. Felordítottam a fájdalomtól. Aztán egy szúrást éreztem, és elsötétült minden. A kórházban tértem magamhoz.

Pontosan emlékeztem mindenre. Csak azt nem tudtam, mennyi idő telt el a katasztrófa óta. Fejemen kötés, égési sebeim nagyon fájtak, különösen ha megmozdultam, hát igyekeztem nyugton maradni. Kórházi élményeim, a hónapokig tartó bőrátültetések, nem fontosak. Az sem, ami később történt. Különben sem történhetett másképp. Csak hetek múlva olvastam el az újságban a baleset hivatalos változatát. Egyszerű, kézenfekvő magyarázatot találtak. A laboratóriumot plazmarobbanás döntötte romba. Három ember próbált menekülni a tűzből, Ganimaldi a romok alatt lelte halálát, Maartensre ráégett a ruhája a dombon, én megúsztam égési sérülésekkel és a súlyos sokkállapottal. A fű kiégett foltjaira ügyet sem vetettek, inkább a laboratórium romjait vizsgálták. Valaki azért megemlítette, hogy az égő Maartens a fűben hemperegve próbálta a lángokat eloltani, s ettől kigyulladt a fű. Ennyi.

Kötelességemnek éreztem, hogy elmondjam az igazságot, bármi legyen is az ára. Ganimaldi és Maartens emléke kötelez. Orvosaim tapintatosan elmagyarázták, hogy amit mesélek, az a sokk utóhatása, úgynevezett másodlagos képzet. Hevesen tiltakoztam – úgy vélték, ez a tünet igazolja diagnózisukat. Egy hét múlva beszélgettünk újra.

Most igyekeztem hűvösebben érvelni. Beszéltem első filmünkről, amely Maartens lakásán van. De ott nem találtak semmit. Maartens nyilván banki széfben helyezte el a filmet, ahogyan említette is egyszer. Ami a zsebeiben volt, természetesen megsemmisült, így a széf kulcsa is. Mondtam, hogy a helyszínen mindent bebizonyítok. Az orvosok úgy gondolták, ott talán visszatérnek „valóságos” emlékeim. Meg akartam mutatni a dombra vezető kábeleinket. Kábel azonban nem volt. Mondtam, ha nincs, akkor később távolították el, talán a tűzoltók. Közölték, hogy tévedek: senki nem vitt el onnan kábeleket. Nyilván csak a képzeletemben léteznek.

Mégsem mentünk hiába – mert ott, a dombok között, a kék ég alatt, a laboratórium fekete romjai közelében egyszerre csak rájöttem, mi történt. A tűzrovar nem ölt meg minket. Nem akart minket megölni. Egyáltalán nem is tudott rólunk, nem érdekeltük. A robbanásból megszületve és előkúszva megérezte a kábelekben még lüktető jeleket, ugyanis Maartens a vezérlőpultot bekapcsolva hagyta. A jelek forrása felé, az elektromos impulzusok forrása felé kúszott a tűzlény – nem tudatos lény, hanem napgiliszta, henger formájú, szervezett tűzidom… amelynek még fél perce volt hátra. Gyengülését mutatta duzzadó aureolája: hőmérséklete csökkent, mert minden pillanatban rengeteg energiát veszített, szétsugározta, és nem volt honnan pótolnia, ezért tekergőzött görcsösen az áramvezeték mentén, amitől a kábel rögtön gőzzé vált. Maartens és Ganimaldi véletlenül került a tűzrovar útjába. Nem ő közeledett hozzájuk. Menekültek. Maartenst hőhullám csapta meg a lejtőn, Ganimaldi talán elvakult az iszonyatos fénytől, nem tudta, merre fut, és belerohant a vakító haláltusába.

Igen, a tűzlény haldoklott a dombtetőn, értelmetlenül tekeregve a fűben, hasztalan keresve éltető energiaforrást; energiája elfolyt, mint erekből a vér. Megölt két embert, anélkül hogy tudott volna róla. És elhamvadt nyomait már benőtte a fű.

Csak három hónap telt el a katasztrófa óta, de amikor mi odamentünk, két orvossal, egy idegennel, valószínűleg a rendőrségtől, és Guilsh professzorral, semmi nyomot nem találtam. Mindent benőtt a fű, azt a hamukeresztet is. Ott még bujábban zöldellt.

Minden összeesküdött ellenem: a munkaárok ugyan megvolt, de valaki szemétgödörnek használta, rozsdás ócskavas és üres konzervdobozok hevertek az alján. Kijelentettem, hogy a szemét alatt kell lennie a szétfolyt páncélüvegnek. Turkáltunk a szemétben, de üveg sehol. Pontosabban, akadt egypár üvegcserép, némelyiken olvadás nyomai, de kísérőim azt mondták: biztosan összetörte és kemencében olvasztotta valaki a sörösüvegeit, hogy kisebb legyen a hulladék terjedelme. Követeltem, hogy elemezzék az üvegcserepet, de nem akarták.

Egyetlen ütőkártyám maradt: a fiatal biológus és a professzor, akik látták a filmünket. A professzor Japánban volt, csak tavasszal jön vissza, Maartens barátja pedig azt mondta: igen, valóban lejátszottunk neki egy filmet, de azon mélyvízi amőbák voltak, nem pedig plazma. Hozzátette, hogy amikor ő rákérdezett, Maartens kategorikusan tagadta, hogy a felvételeken bármi más volna, mint amőbák.

Igazat mondott a biológus. Maartens letagadta a kísérletünket, mert megállapodtunk, hogy titokban tartjuk.

Ezzel az ügy lezárult.

És mi történt a naprovarral? Talán felrobbant, amíg eszméletlenül feküdtem, talán csöndesen fejezte be röpke életét; egyik éppolyan valószínű, mint a másik.

Mindezek után el is engedtek volna, mint ártalmatlan futóbolondot, de én megmakacsoltam magam. A katasztrófa megölte Maartenst és Ganimaldit – harcolnom kell! Lábadozásom alatt mindenféle könyvet kértem, meg is kaptam. Áttanulmányoztam a szakirodalmat, megtudtam a napkitörésekről és gömbvillámokról, amit tudni lehet. A tűzrovar talán valamiféle rokona a gömbvillámnak, mert hasonló a viselkedésük. A gömbvillám, ez a máig is talányos jelenség, erős villamos kisülések közegében születik, viharok idején. Izzó gömb, amely szabadon lebeg a levegőben, néha a széllel sodortatja magát, máskor szél ellenében vitorlázik, vonzzák a fémtárgyak és az elektromágneses hullámok, különösen a nagyon rövidek – arrafelé tart, ahol ionizált a levegő. Legszívesebben az áramvezetékek közelében kering. Mintha inni szeretne belőlük. Ez azonban nem sikerül neki. Valószínűleg – egyes tudósok szerint – az anyavillám ionizált légcsatornájának deciméteres hullámaival „táplálkozik”.

Mindenesetre több energiát veszít, mint amennyihez hozzájut, ezért csak körülbelül fél percig él. Kékesen világítva kering, lebeg, aztán hirtelen felrobban, vagy nesztelenül szétfoszlik. Természetesen nem élőlény – az élethez annyi köze van, mint az olajban úszó kloroformcseppeknek, amelyekről a professzor beszélt.

És a mi teremtményünk, a tűzrovar, élt? Ha ezt kérdezik tőlem – persze, ha nem azért kérdik, hogy ingereljék a bolondot, mert bolond nem vagyok –, akkor megmondom őszintén: nem tudom. Ámde maga ez a bizonytalanság, ez a nem tudás, ismereteink olyan forradalmát rejti, amilyenről senki sem álmodott eddig.

Az életnek – mondják – csak egyetlen fajtája létezik, mégpedig az általunk ismert, fehérje alapú élet, amely az állatok és a növények országára oszlik. Alig háromszáz pici lépésnyire az abszolút nulla foktól létrejön az evolúció és koronája, az ember. Csak ő és a hozzá hasonlók képesek ellenállni az egész világegyetemen uralkodó tendenciának: a káosz növekedésének. Az így gondolkodók szerint káosz és zűrzavar minden: a csillagok fortyogó zsigerei, a galaktikus ködök egymásba hatolásakor kigyúló tűzfalak, a napok gázgömbjei; hiszen tudjuk – mondják az okos józanok, akiknek, mivel okosak, nyilván igazuk van –, hogy a fortyogó tűzóceánban a szervezettségnek semmiféle fajtája, de még nyoma sem lehetséges. A napok, e vak vulkánok, bolygókat lövellnek ki, a bolygók pedig, kivételes, ritka esetekben, olykor létrehozzák az embert – minden egyéb csak a nukleáris gázok élettelen kavargása, protuberanciákkal csapkodó, vonagló, apokaliptikus tűzvihar.

Mosolyra fakaszt ez a szűk látókörű, megalomániás öndicséret. Én azt mondom, két szintje van az életnek. Az egyik, a hatalmas és óriási, az egész belátható kozmoszban honos. Ami nekünk merő borzalom és veszély, a csillagok tüze, a gigászi erőterek, szörnyű napkitörések, az a másik életforma számára barátságos és kedvező környezet, sőt létszükséglet.

Káosz, mondjátok? Élettelen tűz fortyogása? Akkor miért látnak a csillagászok olyan sok rendszeres, bár érthetetlen jelenséget a Nap felszínén? Miért olyan bámulatosan szabályosak a mágneses örvények? Miért ciklusos a csillagok aktivitása, mint minden élő szervezet anyagcseréje? Az embernek van napi és havi ritmusa, s egész életében a növekedés és az elhalás erői viaskodnak benne. A Napnak tizenegy éves ciklusa van, és negyedmilliárd évenként „depressziót”, klimaxot él át, ilyenkor jégkorszak van a Földön. Az ember születik, öregszik és meghal – mint a csillag.

Halljátok, de nem hiszitek. Jót mulattok rajtam. Szívesen megkérdeznétek, persze csak a tréfa kedvéért: talán azt hiszem, hogy a csillagok tudatos lények? Netán gondolkodnak is? Nos, ezt sem tudom. De ahelyett, hogy egyszerűen kikacagtok, nézzétek meg a napkitöréseket! Próbáljátok egyszer végignézni a napfogyatkozás alatt készült filmen, ahogyan ezek a lángrovarok előtörnek, és százezer, millió kilométerre táncolnak az anyacsillagtól, hogy bizarr és érthetetlen átváltozásokon át új meg új formákat öltve, végül szétbomoljanak, és eltűnjenek az űrben, vagy visszahulljanak szülőóceánjuk fehér izzásába. Nem állítom, hogy a Nap ujjai. Éppúgy lehetnek az élősdijei.

– Jól van – mondjátok –, legyen, de akkor, a vita kedvéért, nehogy ez az érdekes, bár kissé abszurd társalgás félbeszakadjon, felteszünk még egy kérdést. Miért nem próbálunk szót érteni a Nappal? Lőjünk bele egypár rádióhullámot. Hátha válaszol? Mert ha nem, akkor megsütheted a tézisedet…

Kíváncsi vagyok, miről cseveghetnénk a Nappal. Vannak közös élményeink, fogalmaink, problémáink? Jusson eszetekbe, mit mutatott az első filmünk! A tűzamőba a másodperc milliomod része alatt két utódnemzedékké alakult át. A tempókülönbségnek is van bizonyos jelentősége. Értsetek előbb szót a testetekben élő baktériumokkal, kertetek boraival, a méhekkel és virágaikkal, aztán majd tanakodhatunk, hogyan lehetne szóra bírni a Napot.

– De ha így van – bólogat egy jószívű szkeptikus –, akkor ez az egész nem más, mint… kissé sajátos nézőpont. A te felfogásod semmit sem változtat a létező világon, sem most, sem a jövőben. Az, hogy a csillagot élőlénynek tekintjük-e, pusztán megállapodás kérdése. Egyszóval, hallottunk tőled egy szép mesét…

– Nem – válaszolom. – Tévedtek. Mert úgy vélitek, hogy a Föld az élet morzsája a semmi óceánjában. Azt hiszitek, hogy az ember magányos, és a csillagok, ködök, galaktikák mind-mind az ellenségei. Hogy nincs más elérhető tudás, mint amit megszerzett és majd megszerez az ember, egyedüli alkotója a Rendnek, amelyet szüntelenül fenyeget a távoli fénypontokból sugárzó áradat: a végtelenség. De hát nem így van. Mindent betölt az aktív létezés – ha úgy tetszik, az élet – hierarchiája. Csúcsain, az energetikai tetterő magaslatain, a tűzlények állnak. Lent, az abszolút nulla fok közelében, a sötétség és az utolsó, hűlő lehelet országában újból megjelenik az élet, mint amannak gyenge visszfénye, hamvadó, halvány emléke – az vagyunk mi. Erre gondoljatok, akkor alázatot tanultok, de reményt is! Mert a Nap egyszer fellángol, nova lesz belőle, szerető tűzkarjaiba ölel minket, s így visszatérve az élet örök körforgásába, végtelenségének részeivé válva, mélyebb tudást nyerünk el annál, ami a jégövezet lakóinak osztályrésze lehet. Nem hisztek nekem. Tudtam. Most összeszedem ezeket a teleírt papírlapokat, hogy megsemmisítsem, de holnap vagy holnapután megint leülök az üres asztalhoz, és tollat fogok, hogy megírjam az igazságot.

A MASZK

Kezdetben volt a sötétség és a hideg láng és a szüntelen dübörgés, hosszú szikrafüzérekben kormosfekete, ízelt kampók adogattak tovább, csúszó-mászó fémkígyók lapos pofája nyúlkált felém, s minden érintésük villámcsapásszerű, éles és majdnem kéjes borzongást fakasztott.

Kerek lencsék mögül mélységes mély, mozdulatlan pillantás fúródott belém, és eltávolodott, vagy tán inkább én siklottam tovább, a következő tekintet elé, amely zsibbasztóan méltóságos és félelmetes volt. Nem tudom, meddig vándoroltam így, hanyatt fekvő tárgyként, de haladtomban növekedtem, és megismertem magam, kitapasztaltam önnön határaimat, és eljött a perc, amikor már pontosan érzékeltem a formámat, és felismertem minden helyet, ahol megálltam. Ott kezdődött a világ, a dübörgő, lángoló, sötét, aztán megszűnt a mozgás, és a vékony, ízelt lábú fogók, melyek egymásnak adogattak, könnyedén fölemeltek, továbbadtak markos harapófogóknak, szikraesőt okádó, lapos szájak elé csúsztattak, majd eltűntek, s én még tárgyként, tehetetlenül feküdtem, noha már mozgásra képesen, de jól tudva, hogy még nincs itt az ideje, s amint dermedten, ferdén várakoztam – mert lejtőn nyugodtam ekkor –, hirtelen átjárt, megfeszített az utolsó áram, a lélek nélküli lehelet, a vibráló csók, s ez volt a jel, hogy felszökkenjek, és bemásszam a fénytelen, kerek nyílásba, és immár minden sürgetés nélkül érintettem a hideg, sima, homorú lemezeket, hogy kőnehéz megkönnyebbüléssel elpihenjek rajtuk. De lehet, hogy mindezt csak álmodtam.

Felébredésemről semmit sem tudok. Érthetetlen neszekre emlékszem, hűvös félhomályra és benne magamra, tágas fénnyel nyílt meg előttem a világ, színekre töredezett csillogással, és emlékszem még arra is, mennyi álmélkodás volt a mozdulatomban, midőn átléptem a küszöböt. Erős fények ömlöttek fentről a függőleges idomok tarka zűrzavarára, láttam gömbjeikét, víztől csillogó, felém forgó gombjaikat, a mindent betöltő zsivaj elhalt, és a hirtelen csöndben én, a nem nélküli tárgy, még egy kicsiny lépést tettem.

Ekkor megpattant bennem egy vékonyka húr, pendülését nem hallottam, csak sejtettem, és hirtelen megéreztem, hogy nő vagyok. Olyan hevesen öntött el ez az érzés, hogy megszédültem, és behunytam a szemem. És amint ott álltam behunyt szemmel, mindenfelől rám záporoztak a szavak, mert nő voltommal együtt belém költözött a nyelv is. Kinyitottam a szemem, és mosolyogtam, és elindultam, és ruhám velem jött, méltóságosan mentem, krinolinnal övezve, nem tudtam, hová, de csak mentem, mert udvari bál volt, és iménti tévedésem emléke, mikor a fejeket gömböknek néztem, a szemeket nedves gomboknak, mulattatott, mint valami kislányos csacsiság, ezért mosolyogtam, de mosolyom csak nekem szólt. Éles hallásom messzire ért, hát felismertem a finom elismerés neszét, az urak titkolt és a hölgyek irigy kis sóhaját, honnan került ide ez a lány, őrgróf? Én csak mentem, át az óriási termen, pókkristályok alatt, a mennyezeti hálóból rózsaszirmok hullottak, néztem magam a kifestett női arcokra kúszó ellenszenvben és a sudár férfiak vágyakozó szemében.

Az ablakon túl a mennyezettől a parkettig éjszaka ásítozott, fáklyák égtek a parkban, és a fülkében két ablak között, egy márványszobor előtt a többieknél alacsonyabb férfi állt, fekete és epesárga csíkos udvaroncok gyűrűjében, akik mintha feléje nyomultak volna, de nem léptek be az üres körbe, és ő volt az egyetlen, aki felém sem pillantott, mikor közeledtem. Megálltam előtte, és noha felém se nézett, ujjaim hegyével megfogtam a krinolinomat, és lesütöttem a szememet, mintha mély bókkal akarnék hódolni neki, de csak keskeny és fehér kezemre néztem, és nem tudom, miért, valahogy ijesztőnek éreztem ezt a fehérséget a krinolin kékjén. Ő pedig, ez az alacsony úr vagy főnemes, az udvaroncok gyűrűjében – mögötte sápadt lovag állt félvértben, födetlen szőke fejjel, kezében apró tőr, mint egy játékszer – nem kegyeskedett rám pillantani, csak mormolt valamit unalomtól fojtott hangon, senkihez sem szólva. És én nem bókoltam neki, csak ránéztem röviden, nagyon erősen, hogy megjegyezzem az arcát; sötétferde a szájánál, mert szája sarkánál kis fehér sebhely húzza alá az unott fintort; fölittam szememmel ezt a szájat, majd sarkon fordultam, krinolinom suhogva libbent, és továbbmentem. Csak ekkor nézett rám, és pontosan éreztem futó, hideg és oly metsző pillantását, mintha arca előtt láthatatlan puska volna, és tarkómra irányulna a célgömb, az aranyloknik hengerei közé, és ez volt a második kezdet. Nem akartam visszafordulni, mégis megtettem, és mélyen, nagyon mélyen bókoltam előtte, két kézzel megemelve krinolinomat, mintha a merev szoknyán át a fényes padlóba süllyednék, mert ő volt a király. Aztán lassan elmentem, azon töprengve, honnan tudom ezt ilyen jól és biztosan, és kis híján illetlenségre vetemedve, mert ha nem tudhatom, és mégis csökönyösen és feltétlenül tudom, akkor mindez álom, álmomban pedig miért ne foghatnám meg bárkinek az orrát? Kissé megijedtem, hogy nem sikerült megtennem, mintha láthatatlan korlát volna bennem. Így tétováztam, öntudatlanul továbbmenve, ébrenlét és álom hiedelme között, ám eközben belém áramlott a tudás, olyasformán, mint a partra csapó hullámok, és minden hullám új ismeretet hagyott bennem, csipkefinom nemesi címeket; a terem közepén, a tűztenger hajójaként vitorlázó, csillogó-villogó kandeláber alatt már tudtam az aggodalmas művészettel karban tartott, fonnyadozó dámák minden rangját.

Már olyan sokat tudtam, mint aki felocsúdott lidérces álmából, de tétován még emlékezik rá, és az, ami hozzáférhetetlen maradt, két sötét foltként feketéllett elmémben: múltam és jelenem, mert önmagamat még mindig cseppet sem ismertem. Teljesen éreztem viszont meztelenségemet, mellem, hasam, combom, nyakam, karom, láthatatlan lábam a pompás ruha alatt, megérintettem az aranyba foglalt topázt, amely szentjánosbogárként lüktetett két mellem között, éreztem az arckifejezésemet is, amely senkinek semmit nem ad, s amelyen bizonyára csodálkoznak, mert aki rám pillant, először azt hiszi, mosolygok, de ha figyelmesebben megnézi szájam, szemem, szemöldököm, észreveszi, hogy nyoma sincs ott a vidámságnak, még az udvarias kellemkedésnek sem, hát megint a szememben keresi, de az tökéletesen nyugodt, most orcáimat nézi, államon kutatja a mosolyt, de nincsenek szeleburdi gödröcskéim, orcáim simák és fehérek, állam figyelmes, néma, tárgyilagos, éppoly tökéletes, mint a nyakam, amely nem árul el semmit. A rám tekintő most összezavarodik, mert nem érti, miért gondolta, hogy mosolygok, és zavarától és szépségemtől elkábulva visszahúzódik a tömegbe, vagy mélyen meghajlik felém, hogy legalább ebben a mozdulatban elrejtőzhessen előlem.

Én pedig még mindig nem tudok két dolgot, noha dereng már, hogy ezek a legfontosabbak. Nem értem, miért nem nézett rám elhaladtomban a király, miért nem akart a szemembe nézni, jóllehet, nem félt szépségemtől, és nem is kívánta; igen, éreztem, hogy noha becses vagyok neki, de megfogalmazhatatlan módon mintha engem magamat semmibe venne, mintha olyasvalakit látna bennem, aki nincs is itt ebben a szikrázó teremben, nem arra teremtetett, hogy táncoljon a sokszínű intarziás, tükörfényes parketten, a boltívek bronzcímerei alatt, de amikor elmentem előtte, nem támadt benne egyetlen olyan gondolat sem, amelyből kibányászhatnám a királyi akaratot, s amikor utánam küldött egy nemtörődöm, futó pillantást, de a láthatatlan puskacső mögül, még azt is megértettem, hogy nem engem vett célba sápadt szemével, amely sötét szemüveg mögé kívánkozik, mert ezek a szemek semmit sem színlelnek, nem úgy, mint a jól elrendezett arc, és úgy szürkéllenék e mozgalmas előkelőségben, mint maradék piszkos víz a mosdótálban. Nem, a szeme olyan, mint rég kidobott holmi, amit el kell rejteni, mert nem tűri a napvilágot.

Valamit talán akart tőlem, de mit? Ám nem töprenkedhettem ezen, mert mással kellett foglalkoznom. Én mindenkit ismerek itt, de engem nem ismer senki. Talán csak ő: a király. Sok mindent tudtam immár magamról is, érzéseim furcsák lettek, amint meglassítottam lépteimet a terem utolsó negyedében járva a tarka tömegben, körülöttem merev arcok pofaszakáll ezüst zúzmarájával meg szemcsés púder alatt izzadó, püffedt, vérmes arcok, és most folyosó nyílik az érdemrendek szalagjai és az aranysujtások között, hogy királynőként vonuljak át az emberek szegélyezte keskeny ösvényen, a pillantások kantárján vezetve – de hová megyek?

Valakihez.

És ki vagyok én? Mivel gyorsan fogott az agyam, egy csapásra megértettem, milyen sajátos ellentét van az én állapotom és e disztingvált csőcselék között, mert közülük mindegyiknek van története, családja, bizonyos fajta kitüntetése, intrikákból, csalásból szőtt nemesi levele, mindegyik a maga hitvány gőgjének hólyagját fitogtatja, tulajdon históriáját húzza maga után, mint szekér a porfelhőt a sivatagban, lépésről lépésre, én meg olyan messze vidékről jöttem, mintha nem egyetlen történetem volna, hanem sok, mert a sorsomat csak úgy tudnám megértetni velük, ha fokozatosan lefordítanám az itteni szokásokra, erre az idegen, noha már ismerős nyelvre, tehát csak bizonyos határig közeledhetnék az ő felfogóképességükhöz, és a választott meghatározás szerint mindig más és más lénnyé válnék a szemükben. A magam szemében is? Nem… illetve majdnem, hiszen semmi mást nem tudok, mint azt, ami a terem küszöbén belém tört, akár a víz, mikor a zúgó áradat elönti az ürességet, átszakítva az addig szilárd gátat, e tudás fölött logikusan okoskodom: lehet-e sokfélének lenni egyszerre? Sok elhagyott múltból származni? Logikám az emlékek maszlagából kiemelve azt mondja: nem lehet, egy bizonyos múltamnak kell lennie, és mivel Tlenix grófnő vagyok, Zoroennay duennája, az ifjú Virginia, akit a tengerentúli langodot birodalomban megfosztott szüleitől a valandok nemzetsége, mivel nem tudom megkülönböztetni a kitalálást a valóságtól, fellelni magamat a saját igazi emlékezetemben, talán mégiscsak álmodom? De valahol már rázendített a zenekar, és a bál elsodort, mint a kőgörgeteg – nem tudtam rávenni magam, hogy egy még valóságosabb ébredéskor felpattanó valóságban higgyek!

Most kellemetlenül elkábulva mentem, minden lépésemre ügyelve, mert visszatért a szédülés, amelyet vertigónak neveztem. Királynői lejtésem kis híján megbicsaklott, roppant erőfeszítéssel tartottam magam, bár erőfeszítésem láthatatlan volt, hisz éppen ez a láthatatlanság hatványozta meg, majd hirtelen támogatást éreztem messziről, egy férfi tekintetét, aki a nyitott ablak alacsony párkányán ült, komolytalanul átvetve vállán az őszesvörös, koronás oroszlánokkal hímzett brokátfüggöny csokrát, szörnyen öreg oroszlánok, mancsukban jogar és alma, mérgezett édenkerti alma. Ez az oroszlánokkal borított ember feketébe volt öltözve, gazdagon, de valami természetes hanyagsággal, amelynek semmi köze a mesterkélt nagyúri nemtörődömséghez, ez az idegen férfi nem dendi, nem arszlán, nem udvaronc vagy szépfiú, de nem is öreg, rám nézett magányából a nyüzsgő zsivajban – ugyanolyan tökéletesen egyedül volt, mint én. És körülötte azok, akik tarokkpartnereik előtt összesodort bankóval gyújtanak cigarillóra, aranydukátokat dobnak a zöld posztóra, mintha szerecsendiót vetnének a hattyúknak a tóba, azok, akik semmi ostobát vagy szégyenletesen nem tehetnek, mert személyük fényessége minden tettüket megnemesíti. A férfi sehogy sem illett ebbe a terembe, és az öntudatlan kegy, mellyel megengedte a királyi oroszlános, merev brokátnak, hogy a vállán átvetve a trón bíborának visszfényét vesse arcára, ez az engedély a legcsendesebb gúnynak hatott. Már nem egészen fiatal, egész ifjúsága ott él nem egyformán hunyorító, sötét szemében, és szótlanul hallgatja vagy nem is hallgatja a mellette álló kopasz, pocakos emberkét, aki egy túlságosan jóllakott, szelíd kutyára hasonlít. Amikor ültéből felállt, lecsúszott válláról a függöny, mintha ledobná a hamisan csillogó flittert, és szemünk erősen összekapcsolódott, de az enyém rögtön lesiklott az arcáról, mintha menekülne. Esküszöm. De szemem mélyén ott maradt az arca, mintha egy pillanatra megvakultam volna, és hallásom eltűnt, a zenekar helyett egy percig csak a szívem dobogását hallottam. Ámbár nem is tudom.

Az arca, állítom, elég közönséges volt. Igaz, vonásaiban a legtisztább ész varázslatos rútságának aszimmetriája rögződött, de már belefáradhatott ebbe a túl átható és kissé önpusztító okosságába, éjszakánként biztos sokat rágódik magában, látni rajta, hogy ezt nehezen bírja, és hogy vannak órák, amikor szívesen megszabadulna az eszétől, mert nyomorékságnak érzi, nem kiváltságos adománynak, az örökös gondolkodás bizonyára gyötri, főleg mikor magányos, és ez gyakran megtörténik – mindenütt, tehát itt is. A teste pedig, illendően szabott, de nem túl szűk, jó ruhája alatt – talán megrótta és mérsékletre intette a szabót – arra kényszerített, hogy a meztelenségére gondoljak.

Elég szánalmas lehetett az a meztelenség, nem nagyszerűen férfias, daliásan izmos, duzzadó izomkígyókat, húros inakat fitogtató, hogy dülledt szemmel bámulják az aggastyánok, akik még nem mondtak le mindenről, még az ivás reményének bolondjai. Csak a feje olyan férfias és szép, a zseniális metszésű száj, a haragosan lobbanékony szemöldök, közte a mély ránc, mintha vágás választaná el a kettőt, és saját nevetségességének érzése a zsírosan fénylő, erőteljes orrban. Ó, nem volt ő szép férfi, és az igazat megvallva még a rútsága sem vonzó, egyszerűen csak különös, és ha el nem zsibbadok belülről, mikor a szemünk összeütközött, bizonyára továbbmehettem volna.

Persze ha így teszek, ha sikerül kiszabadulnom a vonzásából, a kegyes király pecsétgyűrűje rezzenésével, fakó szeme villanásával, tűhegyes szembogarával eligazít, és visszamegyek, ahonnan jöttem. De akkor és ott ezt én nem tudhattam, nem értettem, hogy az, ami pillantások véletlen találkozásának látszik, ami két lény pupillájának futó rezdülése, fekete lyukacskáké a szivárványhártya közepén, hiszen végtére csak lyukacskák a két gömbölyű szervben, amely fürgén csúszkál a koponya nyílásaiban – hogy az eleve elrendeltetett, honnan is tudhattam volna?

Már továbbmentem, amikor felállt, és lerázva karjáról a brokát csücskét, mintha értésül adná, hogy a komédiának vége, utánam indult. Két lépés után megállt, mert már tudatára ébredt, milyen tolakodó ez az elszánt fellépés, milyen bambaságnak tűnhet így követni egy ismeretlen szépséget, mint falu bolondja a rezesbandát, hát megállt, s ekkor én egyik kezemet összezárva a másikkal lecsúsztattam csuklómról a legyező pántját. Hogy leessen. Ő pedig rögtön…

Már közelről néztük egymást a legyező gyöngyház nyele fölött. Nagyszerű és rettenetes pillanat volt, jeges marok szorította össze a gégémet, hogy ne tudjak megszólalni, éreztem, csak hörgés szakadna ki belőlem, hát biccentéssel mondtam köszönetet – és ez a gesztus majdnem ugyanolyanra sikerült, mint az előbbi, amikor félbehagytam a bókot a rám se néző király előtt.

Ő nem viszonozta főhajtásomat, mert túlságosan meglepődött és elámult azon, ami lejátszódott benne, nem ismert magára. Tudom, mert később elmondta, de ha nem vallja be, akkor is tudnám.

Szörnyen fontosnak érezte, hogy mondjon valamit, és ne viselkedjen idióta módján, pedig abban a percben bizonyára az volt, és ezt tudta.

– Kisasszony – mondta, krákogva, mint egy malac. – Kisasszony, a legyezője…

Már rég kézbe vettem. Magamat is.

– Uram – feleltem, és a hangom picit fátyolos volt, de ő azt hihette, mindig ilyen, hiszen még sohasem hallotta –, leejtsem még egyszer?

És rámosolyogtam, ó, nem kacéran vagy csábítóan, nem is sugárzóan. Csak azért mosolyogtam, mert éreztem, hogy elpirulok. Ez a pír nem volt igazán az enyém, elfutotta az arcomat, rózsásra festette a fülcimpámat, ezt pontosan éreztem, de én cseppet sem voltam zavarban, nem voltam elragadtatva, nem is csodálkoztam ezen az idegen emberen, aki végső soron egy a sok közül, akármelyik udvaronc lehetne – pontosabban szólva: ehhez a piruláshoz nem volt semmi közöm, ugyanolyan eredetű volt, mint a tudás, amely belém szökött a terem küszöbén, az első lépésnél ezen a tükörfényes padlón, ez a pirulás mintha az udvari etikett része volna, azé, ami helyénvaló, akár a legyező, a krinolin, a topázok és a frizurám. Tehát hogy ezt a pirulást jelentéktelenné tegyem, hatását semlegesítsem, a téves gyanúktól magamat megvédjem, nem is őrá mosolyogtam, hanem rajta, a vidámság és a gúny átmenetével élve, ő pedig ekkor halkan, hangtalanul, mintegy befelé nevetni kezdett, olyasformán, mint a gyerek, aki tudja, hogy szigorúan tilos nevetnie, és éppen ezért nem bírja elfojtani a nevethetnékjét. Ettől szempillantás alatt megfiatalodott.

– Ha egy kis haladékot adna – szólt, hirtelen abbahagyva a nevetést, mintha kijózanodna egy új gondolattól –, kigondolhatnék valami méltó, vagyis fölöttébb szellemes választ. De az elmés gondolatok többnyire csak a lépcsőházban jutnak eszembe.

– Tehát nem valami találékony? – kérdeztem, minden akaraterőmet arcomra és fülemre összpontosítva, mert már dühített ez a makacs pirulás, sértette önálló akaratomat, rájöttem ugyanis, hogy ugyanabból az elgondolásból fakad, amellyel a király átadott végzetemnek.

– Talán hozzá kellene tennem: „És mindig ilyen?” – folytattam. – Ön pedig azt válaszolná, hogyan is lehetne más az én szépségem láttán, amelynek tökéletessége az Abszolútum hipotézisét látszik igazolni. Akkor mindketten elkomolyodnánk a zenekar két taktusának idejére, és kellő ügyességgel átváltanánk a megszokottabb udvari modorra. De mivel úgy látom, ön nem túl otthonos ebben a modorban, talán jobb lesz, ha nem így beszélgetünk…

Ekkor ijedt csak meg tőlem igazán – és igazán nem tudta, mit mondjon. Szemében olyan komolyság volt, mintha viharban állnánk, templom és erdő között – vagy ott, ahol nincs már semmi.

– Ki vagy? – kérdezte keményen. Nem volt már ebben semmi könnyedség, színlelés, már csak félt tőlem. Én egyáltalán nem féltem tőle, igazán egy cseppet sem, bár tulajdonképpen meg kellett volna rémülnöm, mert éreztem, amint arcával, pórusos bőrével, makrancosan felmeredő szemöldökével, nagy fülkagylójával összekapcsolódik bennem eddig elzárt várakozásom, mintha magamban hordoztam volna előhívatlan negatívját, amely most képpé válik. Ha ő volt is az ítéletem, nem féltem tőle. Sem magamtól, sem tőle, de megremegtem az összekapcsolódás bennem élő, mozdulatlan erejétől – nem emberi ez, hanem mint az óra, amely mikor mutatói összeérnek, megmozdul, hogy elüsse az éjfélt – bár még hallgat. Ezt a remegést nem vehette észre senki.

– Nemsokára megmondom – feleltem nagyon nyugodtan. Elmosolyodtam könnyed, futó mosollyal, amilyennel a betegeket és gyengéket vigasztalják, és szétnyitottam a legyezőt.

– Innék egy kis bort. És ön?

Bólintott, iparkodott bőrként magára húzni a tőle idegen, elálló, kényelmetlen modort, és elindultunk a terem ama helyéről a csillárból hulló fénypikkelyek gyöngyözte padlón, a gyertyák imbolygó világánál, kart karba öltve, oda, ahol a falnál a gyöngyös lakájok italt töltöttek a serlegekbe.

Nem mondtam meg neki azon az éjszakán, hogy ki vagyok, mert nem akartam hazudni, és nem tudtam az igazságot. Az igazság nem lehet ellentmondásos, én pedig duenna, grófnő és árva lány voltam, mindezek a genealógiák kereszteződtek bennem, mindegyik kiteljesedhetett, ha őt választom, már értettem, hogy az igazságot az én választásom és szeszélyem határozta meg, amit kimondok, elfújja a mellőzött képeket, de még ingadoztam a lehetőségek között, mert úgy éreztem, az emlékezet alattomos fortélya leselkedik bennük – talán egyszerűen konfabuláló félbolond vagyok, aki megszökött aggódó családjától? Vele beszélgetve úgy gondoltam, ha őrült vagyok, minden szerencsésen végződik. A tébolyból fel lehet ocsúdni, mint az álomból – tehát mindkettőben van remény.

Mikor a kései órákban együtt, mert nem tágított többé mellőlem, elhaladtunk őfelsége közelében, még mielőtt lakosztályába vonulni kegyeskedett, megéreztem, hogy az uralkodó felénk sem néz, és ez szörnyű felfedezés volt. Nem is ellenőrzi, hogyan viselkedem Arrhodes oldalán, nyilván fölösleges, úgy látszik, biztosra veszi, hogy teljesen megbízhat bennem, amint a kiküldött orgyilkosban bíznak: élete árán is elvégzi feladatát, mert sorsa megbízójának kezében van. A király közönye inkább eloszlathatta volna gyanúmat: ha felém sem néz, bizonyára nem érdeklem, ennélfogva makacs üldözéses rögeszméim inkább tébolyra vallanak. Kacagtam hát, mint angyali szépségű őrült, és ittam Arrhodes egészségére, akit a király mindenkinél jobban gyűlöl, de megesküdött haldokló édesanyjának, hogy ha balvégzet éri a bölcset, hát csakis azért, mert Arrhodes maga választja. Nem tudom, hogy ezt tánc közben hallottam-e valakitől, vagy önmagamból tudtam meg, mert az éjszaka hosszú és zajos volt, a roppant tömeg minduntalan szétválasztott minket, de akaratlanul is megint összetalálkoztunk, mintha körülöttünk mindenki részt venne az összeesküvésben – persze csak így rémlett, hiszen nem gépiesen táncoló bábuk között voltunk. Beszélgettem aggastyánokkal, szépségemet irigylő kisasszonyokkal, felismertem a tisztes és rosszindulatú butaság töméntelen árnyalatát, s olyan könnyedén szurkáltam és sértettem vérig a derék tökfilkókat és libákat, hogy végül meg is sajnáltam őket. A testet öltött, maró ész lehettem, szemem szikrázott, minden szavam elevenbe vágott – nőttön-nőtt a riadalmam, szívesen megjátszottam volna a bambamárit, hogy Arrhodest mentsem, de ezt az egyet nem tudtam megcsinálni. Ennyire nem voltam sokoldalú, sajnos. Az értelem igazmondó, de az enyém talán a hazugság szolgája? Ezen tépelődtem tánc közben, a menüett fordulatait végezve, míg Arrhodes, aki nem táncolt, messziről nézett, feketén és karcsún, a bíbor brokát, a koronás oroszlánok előtt. A király elment, és mi nemsokára elbúcsúztunk, nem engedtem szólni, sem kérdezni, megpróbálta és elsápadt, mikor én csak nemmel feleltem, eleinte szóban, aztán már csak összecsukott legyezőmmel. Távozóban sejtelmem sem volt, hol lakom, honnan jöttem, merre nézzek, csak azt tudtam, hogy ez nem az én dolgom, próbálkoztam, de hiába – hogy is magyarázzam? Mindenki tudja: nem forgathatjuk úgy a szemgolyónkat, hogy pupillánk a koponyánk belsejébe nézzen.

Megengedtem, hogy a palota kapujáig elkísérjen, a kastély kertje az örökégő szurokfáklyák fénykörén túl koromsötét volt; a hideg levegőben távoli, nem emberi kacagás: a délvidéki mesterek szökőkútjai utánozzák gyöngyözőn csobogva, vagy a fehér maskarákhoz hasonló, beszélő szobrok a virágágyak fölött; a királyi csalogányok is daloltak, bár senkinek, a narancskert közelében egy nagy és sötét madár rajzolódott a holdtányérra, tökéletes stílus! Lépteink alatt csikorgott a kavics, a kerítésrács aranyozott csúcsai hosszú sorban meredeztek a nedves lomb fölött.

Baljós, sóvár indulattal ragadta meg a kezemet, nem vontam el rögtön. Felderengtek a fehér csíkok Ő Királyi Felsége gránátosainak mundérján, valaki a kocsimat szólította, lódobogás, a lámpák lilás fényében megcsillan a hintó ajtaja, leereszkedik a lépcső. Ez nem lehet álom.

– Mikor és hol? – kérdezte.

– Talán inkább: soha és sehol – mondtam az én őszinte igazságomat, és gyorsan, tehetetlenül hozzátettem: – Nem incselkedni kívánok önnel, kegyes uram. Tekintsen magába, és megérti, hogy igazam van.

Amit még hozzá akartam tenni, azt már nem sikerült kimondanom; mindent el tudtam gondolni – milyen furcsa is volt – de nem jött ki hang a számon, elvesztek a szavak. Rekedt sóhaj, némaság, mint amikor kulcsot fordítanak meg a zárban, mintha retesz tolult volna közénk.

– Már késő – mondta halkan, lehajtott fejjel. – Igazán késő.

– A királyi kertek a reggeli harsonaszótól a déliig nyitva állnak – mondtam, lábammal a lépcsőn. – A hattyús tónál van egy korhadt tölgyfa. Holnap, pontosan délben, üzenetet talál a fa odvában. És most kívánom, bár valami érthetetlen csoda folytán elfeledné, hogy találkoztunk. Ha tudnám, hogyan, imádkoznék érte.

Nagyon idétlen szavak voltak ezek, ócska közhely, de már semmivel sem téphettem ki magam ebből a halálos közhelyből, azt is megértettem, mikor a hintó elindult, hiszen úgy is magyarázhatja szavaimat, hogy félek az érzéstől, amelyet keltett bennem. És így is van: félek az érzéstől, amelyet keltett bennem, de annak semmi köze a szerelemhez, én csak azt mondtam, amit mondani tudtam, mint amikor kinyújtott lábbal próbálgatjuk a sötét ingoványban, nem a halálba visz-e a következő lépés. Így lépkedett az én beszédem, lélegzetemmel tapogattam, mit mondhatok, és mit nem adatik kimondanom.

Ám ő ezt nem tudhatta. Elfulladva, kábultan váltunk el, a szenvedélyhez hasonló riadalomban, mert így kezdődött a mi vesztünk. De én, törékeny és szelíd, szűzies teremtés, világosabban megértettem, hogy a végzete vagyok, abban a szörnyű jelentésben, amelytől nem menekülhet.

A hintó üres volt – kerestem a kocsis kabátujjához varrt szalagot, de nem találtam. Ablak sem volt – vagy talán fekete üveg? Olyan vaksötét a hintó belseje, mintha nem is az éjszaka, hanem a semmi sötétsége volna. Nem a fény hiánya, hanem üresség. Végigtapogattam a bársonnyal bevont, homorú falakat, de sem ablakkeretet, sem kilincset nem találtam, semmi, csak a puhán kárpitozott falak előttem és fölöttem, furcsán alacsony a tető, mintha nem is hintóban ülnék, hanem valami remegő, ferde tartályban, nem hallok sem lódobogást, sem a kerekek megszokott surrogását. Feketeség, csönd és semmi. Ekkor visszatértem önmagamhoz, mert iszonyúbb rejtély voltam én mindannál, ami eddig történt velem. Emlékezetem megmaradt. Gondolom, így kellett lennie, nem lehetett másképp intézni, tehát emlékeztem első, nem nélküli eszmélésemre, olyan kínosan idegenül, mintha vissza-visszatérő rémálomra emlékeznék. Emlékeztem ébredésemre a bálterem ajtajában, már a mostani jelenben, még arra a halk csikorgásra is emlékeztem, amellyel megnyílt a faragott, szárnyas ajtó, és a lakáj arcának maszkjára, akit a szolgai buzgalom tiszteletteljes bábuhoz tett hasonlatossá – élő viasztetem. Most mindez egység az emlékezetemben, de visszafelé is hatolhatok, oda, ahol még nem tudtam, mi az a szárnyas ajtó, mi az a bál, és mi az, hogy én. Megborzongat a baljós és titokzatos emlék, hogy félig szóba öntött első gondolataimban még tárgynak éreztem magam. Tárgynak tudtam magam, míg a nyíló ajtón át szemembe nem robbant a bálterem fénye, és fel nem pattantotta bennem, talán ez a fény, mert mi más, a zárakat és reteszeket, hogy az ihlet fájdalmas hirtelenségével belém szabaduljon a szavak emberi tartalma, az udvari modor, a női varázs és vele arcok emléke, legelőször ama férfi arca – és nem a királyi fintor –, és noha ezt soha senki nem tudná megmagyarázni nekem, teljes bizonyossággal tudom, hogy tévedésből álltam meg a király előtt – félreértés volt, összetévesztettem a nekem rendelt sorsot és e sors beteljesítőjét. Tévedés – de ha tévedhetek, akkor talán nem igazi ez a végzet, akkor talán meg is menekülhetek még?

Most, ebben a teljes magányban, amely nem riasztott, sőt kényelmes volt, mert olyan jól, elmélyülten lehetett gondolkodni benne, mikor meg akartam tudni magamat, emlékeimet vallatva, melyek már olyan szép rendben, készenlétben sorakoztak, mint a régi, meghitt tárgyak egy öreg lakásban, mikor kérdéseket tettem fel, láttam mindazt, ami ezen az éjszakán történt – de csak a bálterem küszöbéig volt minden világos és éles. Előtte – hát ez az. Hol éltem – éltem?! – előtte? Honnan lettem? A legegyszerűbb, megnyugtató gondolat azt felelte, hogy nem vagyok teljesen egészséges, betegségből térek vissza, mint valami egzotikus, kalandos, furcsa utazásból, kissé gyönge idegzetű lány vagyok, igazi regényhősnő, ábrándos, különc, túl finom ehhez a durva világhoz, így aztán mindenféle látomásom volt, talán hisztériás lázban fantáziáltam arról, hogy fémpoklokon megyek keresztül, közben baldachinos ágyamon feküdtem, csipkés paplan alatt, nem is lehettem csúnya a lázálomtól átszellemült arcommal a gyertyafényben, amely halványan megvilágította az alkóvot, hogy magamhoz térve meg ne riadjak ismét valamitől, hanem nyomban felismerjem fölém hajló, aggódó szeretteimet: micsoda kedves hazugság! Látomásaim voltak, ugye? És beleolvadva egyetlen emlékezetem tiszta folyamába, kettéhasították. Ketté…? Ha kérdezek, máris hallom magamban a kórust, a készenlétben sorakozó válaszokat: Duenna, Tlenix, Angelita. Hát ez meg mi? Ezek a szavak mind készen várakoznak bennem, valamiképpen adódtak, sőt mindegyikhez képek is tartoznak, és ha legalább külön-külön képsorok volnának! De össze vannak nőve, mint a fa elágazó gyökerei, tehát én, aki szükségszerűen és természetesen egyetlen vagyok, valamikor elágazások sokasága voltam, és most bennem folytak össze, mint patakok a folyóban. De hát ez lehetetlen, mondtam magamban. Ilyen nincs. Ez biztos. És most így láttam eddigi sorsomat: a bálterem küszöbéig több szálból tevődik össze, a küszöbtől már egy. Sorsom első szakaszának képei párhuzamosak, és kölcsönösen cáfolják egymást. A Duenna: torony, sötét gránit, kövek, függőhíd, kiáltások az éjszakában, vér a réztálban, mészáros külsejű lovagok, rozsdás fejszék, alabárd, és az én sápadt arcocskám az ovális, félvak tükörben a homályos, sáros ablak kerete és a faragott ágy között – honnan jöttem?

De mint Angelita déli forróságban nevelkedtem, és arrafelé nézve vissza fehér falakat látok meszelt hátukkal a nap felé fordulva, kiszáradt pálmák, vad kutyák, szőrüket ledörzsölték a pálma törzsén, vizeletük habzik a pikkelyes gyökéren, és tele kosár datolya, aszott, ragacsos, édes, és vajákosok zöld köntösben, és lépcsők, kőlépcsők vezetnek le az öbölhöz, a város minden falával hátat fordít a perzselő napnak, mazsolává fonnyadó szőlőfürtök halma, trágyadombhoz hasonlít, és megint az arcom a vízben, nem tükörben, és a víz az öregségtől elszürkült ezüstkancsóból ömlik. Még arra is emlékszem, amint cipeltem a kancsót, súlyosan lötyögött benne a víz, lehúzta a kezem.

És amikor tárgy voltam, és hanyatt fekve vándoroltam, és fürge fémkígyók csókolgatták kezem, lábam, homlokom? Ez a rettenet már egészen elszürkült, csak nagy nehezen tudom felidézni, mint valami rossz álmot, amelyben szavaim sem voltak – nem élhettem végig ilyen ellentétes sorsokat, sem egyszerre, sem egymás után! Hát akkor mi biztos? Szép vagyok. Mennyi kétségbeesés, mennyi diadal támadt bennem, mikor az ő arcában néztem magam mint eleven tükörben, mert vonásaim tökéletessége olyan feltétlen, hogy akármilyen őrültséget művelhettem volna, üvölthetek megszállottan, habzó szájjal, vagy marcangolhatok véres húst, a szépség akkor sem hagyja el arcomat – de miért gondolom: „arcomat”, és nem egyszerűen: „engem”? Olyan valaki volnék, akihez nem illik a tulajdon teste és arca, nincs egységben velük? Szemmel verésre kész boszorkány, Médeia? Ezt abszurdumnak és ostobaságnak találtam. De még az is, hogy így vág az eszem, mint fényesre kopott penge a kincsét vesztett rablólovag kezében, hogy könnyedén széthasogatok gondolatban minden tárgyat, ez a nekilendült gondolkodásom is túl hidegnek, túl nyugodtnak tűnt nekem a maga szabatosságában, mert a félelem rajta kívül volt, valahogy a láthatón fölül, mindenütt jelenvalóan, mégis külön – ezért a tulajdon gondolkodásomra is gyanakodtam. De ha sem az arcomban nem bízom, sem a gondolataimban, akkor mi ellen hadakozom, mitől félek, mit gyanúsítok, hiszen a lelken és a testen kívül nincs semmi?! Ez itt a rejtély.

Múltjaim szétágazó gyökerei nem árultak el semmi lényegeset, a szemléből tarka képek zuhataga lett, észak Duennája, perzselő nap Angelitája, Mignonne, mindig más személy voltam, más nevű, más rendből és nemzetségből való, más égtáj alól, semminek nincs itt elsőbbsége – a déli táj úgy tér vissza szemem elé, mintha fölerősítenék a túl édes kontrasztok, a túl bűvös lakkal bevont színek; ha ott nincsenek a rühös kutyák, a gennyes szemhéjú, puffadt hasú, félvak gyerekek, amint némán haldokolnak elfátyolozott anyjuk sovány ölében, ez a pálmás part túl sima, síkos volna nekem, akár a hazugság. És a Duenna északja, hósapkás tornyai, piszkosszürkén fortyogó ég, szél kitalálta göcsörtös téli hófigurák, amint lőréseken és gyámfalakon át a várárokba másznak, fehér hónyelvek nyúlnak le a kőfalon a keresztgerendákról, síró sárgák a felvonóhíd láncairól, rozsda színezte jégcsapok, nyáron meg penész bőrözi a várárok vizét: erre is, mindenre olyan jól emlékszem!

De a harmadik létemre is; nagy, hűvös, gondosan nyírt kertek, kertészek ollóval, agárfalkák és a harlekin dog, amely a trón lépcsőin hever – unott szobor, lomhán elheverve, tévedhetetlenül kecses pózban, bordái hullámzanak, amint lélegzik, és közönyös borostyánszemében mintha katariak vagy rongoládok kicsinyített mása csillanna meg. És ezek a szavak, rongoládok, katariak, most nem tudom, mit jelentenek, de valamikor biztosan tudtam, és amint így elmerülök a rágicsált füvek ízéig belém ivódott múltba, érzem, nem volna szabad így visszatérnem sem a kis topánkámhoz, melyet kinőttem, sem ezüsttel hímzett első hosszú ruhámhoz, mintha még a gyermekben is, aki voltam, árulás lappangana. Felidézem hát a legkegyetlenebbül idegen emléket – az élettelen utazás hanyatt fekve, a fém zsibbasztó csókjai: meztelen testemhez érve csörrenő hangot adott, mintha meztelenségem süket harang volna, amely nem kondulhat meg, mivel még nincs szíve. Igen, ehhez a valószínűtlenséghez menekülök, és már nem is csodálkozom, hogy ilyen makacsul megszilárdult bennem a lidérces lázálom emléke, mert csakis lázálom lehetett – hogy megtámogassam ezt a bizonyosságot, ujjaim hegyével meg-megérintem puha karom, mellem; kétségtelenül rögeszme ez, s én reszketve engedek neki, mintha hátraszegett fejjel kiállnék a józanító, jéghideg záporesőbe.

Kérdésemre sehol nincs válasz, hát visszahúzódom ebből a feneketlen mélységből, amely enyém is, nem is. Vissza ahhoz, ami az egyetlen. A király, a bál, az udvar és az a férfi. Neki vagyok teremtve, ő pedig nekem, ezt tudom, de megint félve, nem, nem félelem ez, hanem a végzet vaskemény jelenléte, a végzeté, amely elkerülhetetlen, kifürkészhetetlen, és éppen ez az elkerülhetetlenség, ez a halálos hír, hogy már nem lehet nemet mondani, kitérni, elfutni, menekülni, végül talán meghalni, de másképpen meghalni – ez a jéghideg bizonyosság elnyel, fojtogat. Nem bírom elviselni, hát gépiesen hajtogatom: „Apám, anyám, testvéreim, barátnőim, szeretteim” – milyen jól értem ezeket a szavakat, felbukkannak a készséges, ismerős alakok, be kell vallanom magamnak, hogy rájuk ismerek, de nem lehet négy anyám és ugyanennyi apám, hát megint ez a téboly? Ilyen ostoba és ilyen makacs?

Végül számtannal próbálkozom: egy meg egy az kettő, apától és anyától születik a gyerek, te is gyerek voltál, gyerekkori emlékeid vannak…

Vagy őrült voltam, mondom magamnak, vagy az vagyok most is, tudat vagyok, de fehér homályba borult tudat. Nem volt bál, palota, király, belépés egy létbe, melyet vaskeményen megszab az eleve elrendelt harmónia parancsa. Szikrányi sajnálkozást érzek, ellenállást kelt a gondolat, hogy szépségemtől is meg kell válnom. Össze nem illő elemekből nem építhetek föl semmit, de talán fölfedezem az építmény csáléságát, hézagait, és azokba bebújok, hogy szétrobbantsam és a mélyébe hatoljak. Igazán úgy történt minden, ahogy történnie kellett? Ha a király tulajdona vagyok, hogyan tudhatok erről? Hiszen azt is meg kellett volna tiltania nekem, hogy éjszaka ezen gondolkodjam. Ha minden mögött ő áll, miért akartam bókolni neki, és nem bókoltam először mégsem? Ha felkészítésem tökéletes, miért emlékszem olyan dolgokra, amelyekre nem volna szabad emlékeznem, hiszen ha csak leánymúltamról és gyermekmúltamról tudnék, nem őrlődnék most kétségek között, elkeseredve, sorsom ellen lázadozva. Mindenképpen ki kellett volna törölni belőlem azt a vándorlást hanyatt fekve, a szikracsókokat, melyek élettelenségembe és hangtalan csupaszságomba életet leheltek, de hát ez is megtörtént, és velem van most. Tökéletlenség rejlene az elgondolásban és a végrehajtásban? Melléfogás, figyelmetlenség, véletlen átszivárgás, amit rejtélynek vagy rossz álomnak hiszek? De akkor még van remény. Csak várni kell. Várni, hogy a további megvalósulásban felhalmozódjanak az újabb kis hibák, tőrt kovácsolni belőlük, hogy a királynak szegezzem vagy önmagamnak, mindegy, kinek, de másként, mint a kiszabott végzet előírja. Tehát engedni a varázsnak, megmaradni benne, elmenni a megbeszélt találkozóra, és tudtam – nem tudom, honnan és miként –, hogy EZT semmi sem tiltja meg nekem, sőt minden éppen ebbe az irányba hajt. És mostani külvilágom oly primitív, mint nekem a falak, eleinte puhán engednek az ujjaimnak, engedelmes kárpit, alatta kemény acél vagy kőfal, nem tudom, de körmömmel szétszaggathatom ezt a ringató puhaságot; felálltam, fejem homorú mennyezethez ért. Ez van körülöttem és fölöttem, de belül, én, én magam?

Fondorlatot sejtettem ebben a magam-nem-értésében, és mivel gondolataim építményére azon nyomban új meg új szintek szökkentek, már azt gondoltam magamban, hogy kételkednem kellene tulajdon vélelmemben, hiszen ha én, őrült fuldokló, mint rovar a világos borostyánba, önnön obnubilatio lucidámba[107] zárva, akkor érthető, hogy…

Egy pillanat. Honnan ez a választékos fogalmazás, ezek a tudós latin terminusok, ezek a logikai fordulatok, szillogizmusok, ez a gyakorlott okoskodás? Nem illik az édes hajadonhoz, akinek bája lángra lobbant minden férfiszívet. És honnan ez az érzés, hogy minden szívügy szánalmas közhely, ez a hideg megvetés, távolságtartás, ó, igen, ő talán már belém szeretett, talán már megőrül értem, látni akart, hallani a hangomat, megérinteni ujjaimat, és én úgy néztem szenvedélyére, mint preparátumra a mikroszkóp alatt. Ez mégiscsak furcsa, ellentmondásos és nem szinkategorematikus!

Talán minden csak álomkép, s a végső valóság egy vén, kihűlt agy, melyet számtalan év tapasztalata kuszált össze? Talán ez a borotvaéles okosság az egyetlen igazi múltam, logikából keletkeztem, az a valódi családfám…

Ezt nem hittem el. Ártatlan voltam, igen, és egyben iszonyúan bűnös. Ártatlan voltam a befejezett múlt idő jelenemben összefutó minden útvonalán, hajadon voltam, hallgatag, mogorva kamaszlány szürkésfehér telekben és paloták dohos forróságában, és ártatlan voltam abban, ami ma történt, a királynál, mert nem lehettem más, bűnöm pedig, szörnyű bűnöm csak abban áll, hogy hamis látszat, hazugság, tajték, s mikor le akarok szállni rejtélyem mélyébe, félek alászállni, és alantas hálát érzek a láthatatlan akadályokért, amelyek megállítanak. Így hát a lelkem bűnös és igaz egyszerre, mi egyéb marad még, ó, igen, marad valami, van testem is, megérintettem, tapogattam, gondosan végigvizsgáltam fekete zárkámban, ahogy gyakorlott detektív vizsgálja a bűntett helyszínét. Különös nyomozás – mert érintésemmel csupasz testemet keresve enyhe zsibbadást éreztem ujjaimban; félnék önmagamtól? Ámde szép voltam, izmaim rugalmasak, fürgék, megmarkoltam combjaimat, ahogy senki önmagát meg nem fogja, mintha idegen test volna, és szorosabbra záruló tenyeremmel éreztem a sima, illatos bőr alatt a hosszú csontokat, de csuklómat és könyökhajlatomat valamiért nem mertem megérinteni.

Iparkodtam leküzdeni ezt az ellenállást, mi lehet ott, karom merev, kissé érdes csipkébe burkolva, bajos hozzáférni, hát inkább a nyakam. Az ilyet nevezik hattyúnyaknak – a fej önkéntelen, természetes büszkeséggel ül rajta, tiszteletet ébreszt, a fülkagylók a hajfonatok alatt kicsik, rugalmas fülcimpák, fülbevaló nélkül, furat nélkül, miért, megtapogatom homlokomat, orcáimat, számat. Arckifejezésem, amint vékony ujjaim hegyével letapogatom, megint nyugtalanná tesz. Más, mint gondoltam. Idegen. De mi másért lehetnék idegen önmagamnak, ha nem azért, mert beteg vagyok, őrült?

Lopva, suttyomban, egy meséktől elbolondított kisgyerek naiv mozdulatával a csuklómhoz, könyökhajlatomhoz nyúltam, volt ott valami érthetetlen. Ujjaim hegye érzéketlenné vált, mintha valami elszorítaná az idegeket, a véredényeket, és gondolatom megint gyanakvó gondolatba szökkent: honnan veszem én ezeket az ismereteket, miért vizsgálom magamat, mint egy anatómus, nem illik ez egy hajadonhoz, akár Angelita, akár a szőke Duenna, akár az ábrándos Tlenix, de ugyanakkor megnyugtató kényszert éreztem: nincs ebben semmi különös, ne csodálkozz magadon, te szeszélyes, bolondos, szeleburdi lányka, ha egy kicsit fura voltál, hagyd az egészet, gyógyulj meg, gondolj a közelgő találkára… De a könyökhajlatom, a csuklóm? A bőröm alatt mintha kemény csomó lenne, érduzzanat? Elmeszesedés? Lehetetlen, mert ellentétes a szépségemmel, annak abszolút bizonyosságával. És mégis van ott egy apró, kemény csomó, csak akkor érzem, ha erősen megszorítom a csuklómat, kicsit feljebb, a pulzus fölött, és a könyökhajlatban is.

Tehát a testemnek is vannak titkai, másfélesége megfelel a lelkem másféleségének, az önvizsgálattól való félelmének, ebben legalább van szabályszerűség, megfelelés, szimmetria: ha ott, akkor itt is. Ha a szellem, akkor a test is. Ha én, akkor te is. Én, te, rejtélyek, belefáradtam, nagy-nagy fáradtság szivárgott a vérembe, legjobb lesz, ha engedek neki. Elalszom, egy másfajta, felszabadító sötétség öntudatlanságába zuhanok. Ekkor belém hasított az elhatározás, hogy kajánul ellentmondok, nem engedek a késztetésnek, kitörök a zárkámból, ebből a stílusos hintóból (de a belseje már nem olyan stílusos!), szembeszállók ezzel a túl okos, túl kíváncsian vizsgálódó, fura lánylélekkel! Dacosan szembeszegülök ezzel a szépséges testtel meg a rejtett stigmáival! Ki vagyok én? Ellenállásom dühöngéssé fokozódott, felizzott tőle a lelkem a sötétségben, és már-már úgy rémlett, megvilágosodik. Sed tamen potest esse totaliter aliter,[108] mi ez, honnan jön? A lelkem? Gratia? Dominus meus?[109]

Nem, egyedül voltam, és egyedül ugrottam fel, hogy foggal-körömmel tépjem a puhára kárpitozott falat, felszakadt a huzat, a száraz, érdes anyag csikorgott a fogam között, pamutszálakat köpködtem, körmeim letörnek, ez a jó, így kell, nem tudom, magam ellen, vagy ki ellen, de nem, nem, nem, nem, nem, nem.

Egy villanást láttam, mintha kígyófej csapna felém, de fém volt. Tű? Valami belém szúrt, a térdem fölött, a combomba, a külső oldalába, kurta kis fájdalom, egy szúrás, aztán már semmi.

Semmi.

* * *

Borús volt a kert. A királyi park az éneklő szökőkútjaival, egyformán nyírt sövények, fák, bokrok és lépcsők geometriája, márványok, kagylók, ámorok. És mi ketten. Olcsó, közönséges, romantikus, kétségbeesett szerelmespár. Rámosolygok, de a combomon ott a jel. Belém szúrtak. A lelkemnek ott, ahol fellázadtam, és a testemnek ott, ahol már meggyűlöltem, szövetségese van tehát. Nem bizonyult elég ügyesnek. Most már nem félek tőle olyan nagyon, most már szerepet játszom. Persze mégis ügyes, hiszen rám erőltette a szerepet, belülről, behatolva az erődbe. Ügyes, de nem eléggé – látom a csapdát. Még nem értem a célját, de észrevettem, megéreztem, és aki lát, már nem fél annyira, mint akinek csak sejtelmei vannak.

Mennyit kínlódtam, viaskodtam magammal, még a nappali fény is zavart ünnepélyességével, meg ezek a kertek, ahol a fenséget kell bámulni, és nem a lombot, igazán jobban szeretném most az én éjszakámat, mint ezt a nappalt, de nappal van, és itt ez a férfi, aki nem tud semmit, nem ért semmit, csak a bűvös téboly égető édességét érzi, átjárja a varázs, amellyel én igéztem meg, nem egy harmadik személy. Kelepce, lép, csapda halálos fullánkkal, és mindez – én vagyok? És csak erre valók a szökőkút ostorai, a királyi kertek, a távoli ködök? Hiszen ez ostobaság. Kinek a pusztulását akarják, kinek a halálát? Nincs elegendő hamis tanú, parókás aggastyán, kötél, méreg? Hátha nagyobb a tét? Mérgezett intrikák, mint királyi palotákban szokás.

A bőrkesztyűs kertészek őfelsége lombjainak szentelték magukat, nem közeledtek hozzánk. Hallgattam, mert így kényelmesebb volt, ültünk a gigászi lépcsőn – mintha egy óriásra várva építették volna, aki egyszer majd leszáll a felhők magasából, és használatba veszi. A kőbe faragott szimbólumok, meztelen ámorok, faunok, szilének, a lecsurgó víztől síkos márványszobrok éppolyan borúsak, mint a szürke ég. Idilli jelenet, micsoda Laura és Philon, émelyítő! Itt, a kertben tértem igazán magamhoz, mikor elment a hintó, és én könnyedén elindultam, mintha most lépnék ki a gőzölgő, illatos fürdőből, a ruhám is más, tavaszias, elmosódó mintája félénken a virágokra utal, rájuk céloz, segít tiszteletet ébreszteni, érinthetetlenséggel övez, Eosz Rododaktülosz,[110] végigmentem a harmattól csillogó sövények között, de combomon ott volt a bélyeg, nem kellett megérintenem, nem is tudtam volna, elegendő az emlék, nem törölték ki belőlem. Tudom már, hogy rab vagyok, bilincsbe verve, rabságban születtem, értelmem fogoly, de mégis értelem. És ezért mielőtt ő megjött, látván, hogy most itt az időm, nincs a közelben sem tű, sem lehallgató, elsuttogtam, mint fellépésre készülő színésznő, mindazt, amiről nem tudtam, sikerül-e majd neki is elmondanom, vagyis szabadságom határait kutattam, tapogattam vaktában a napvilágnál.

Mit mondtam? Magát az igazságot, először tárgyból élővé változásomat, aztán plusquamperfectumaim[111] sokaságát, és mindazt, amin keresztülmentem, és a lázadásomat megbénító szúrást. Részvétből, hogy pusztulásba ne vigyem? Nem, hiszen egyáltalán nem szeretem. Árulás ez: rosszakaratból hatoltunk be egymásba. Hát ÍGY mondjam el? Hogy önfeláldozóan meg akarom menteni magamtól, vagyis a pusztulástól?

Nem – egészen másként van ez. A szerelem máshol van bennem – tudom, bután hangzik. Lángoló, gyöngéd és nagyon közönséges szerelem. Arra vágyom, hogy testem-lelkem neki adjam, de nem igazság szerint, csak a divat, az udvari szokások, követelmények stílusában, és ez sem akármilyen szerelem, csodálatos, de udvari bűn.

Nagyon nagy szerelem ez, reszketek, megbénulok, hevesen ver a szívem, és látom, hogy boldog vagyok, ha látom. És nagyon kicsi szerelem, mert a határai bennem vannak, engedelmesen követi a stílust, mint egy gondosan kicirkalmazott mondat, amely kifejezi kettőnk találkozásának fájó elragadtatását. Tehát ennek az érzésnek a körén kívül egyáltalán nem fontos nekem, hogy megmentsem őt magamtól vagy nemcsak magamtól, mert mihelyt a gondolataim túllépnek a szerelmemen, ő már cseppet sem érdekel, viszont szövetségesre van szükségem, hogy harcolhassak az ellen, ami éjszaka mérgező fémet döfött belém. Nincs senkim rajta kívül, ő pedig szívvel-lélekkel enyém: számíthatok rá. Persze tudom, hogy csak azért, mert szerelmes belém. Őbenne nincs semmilyen reservatio mentalis[112]. Ezért nem árulhatom el neki a teljes igazságot: hogy iránta érzett szerelmem és a mérgező szúrás ugyanabból a forrásból ered. Hogy ezért már undorodom mindkettőtől, gyűlölöm mindkettőt, és el akarom taposni mindkettőt, mint egy tarantellapókot. Ezt nem árulhatom el neki, mert ő bizonyára konvencionális a maga szerelmében, nem óhajtaná, hogy én felszabaduljak úgy, ahogyan kívánom, hallani sem akarna az én olyanfajta szabadságomról, amely őt eltaszítaná. Ezért nem tehetek másként, hazudnom kell, a szabadságot a szerelem hamis nevével illetve, csak a szerelemben és a szerelem által mutatkozhatom meg előtte, mint egy ismeretlen erő áldozata. A királyé? De ha ő a felség életére törne, avval engem még nem tenne szabaddá, a király, ha csakugyan ő a tettes, olyan távoli, hogy halála mit sem változtatna az én balsorsomon. Tehát hogy megpróbáljam, képes vagyok-e rá; megálltam Vénusz szobránál, aki meztelen farával emlékművet állított a földi szerelem magasabb és alacsonyabb szenvedélyeinek, hogy áldott magányomban felkészüljek a szörnyűséges vallomásra, éles érveket gyűjtsek szónoklatomhoz, mintha kést élesítenék.

Nagyon nehéz volt. Minduntalan áthághatatlan határba ütköztem, mert nem tudtam, hol görcsöl be a nyelvem, hol botlik el a lelkem, hiszen ez a lélek az ellenségem. Nem mindenben hazudni, de kikerülni az igazság lényegét, a titok lényegét. Csak fokozatosan csökkentettem hát az igazság körét, csigavonalban közelítve felé. De amikor messziről megpillantottam őt, amint felém jön, szinte futva, még apró sziluett sötét köpenyében, rájöttem, hogy a vallomásból semmi sem lesz, mert a stílus nem engedi. Miféle szerelmi jelenet az, amelyben Laura bevallja Philonnak, hogy ő a halál bélyege Philon homlokán? Még a mesestílus sem használna, hiszen ha fel tudna oldozni az átok alól, visszaküldené a semmibe, amelyből jöttem. Hiábavaló minden bölcsességem. Ha egy csodaszép lány sötét erők eszközének tartja magát, és szúrásokról, halálbélyegekről mesél, ha EZT és ÍGY mondja, akkor őrült. Nem az igazságról tanúskodik, hanem bomlott elméjéről, tehát nemcsak szerelemre, odaadásra méltó, hanem még szánalomra is.

Ezek az érzések talán arra késztetnék őt, hogy úgy tegyen, mintha elhinné, amit mondok, latolgatná a helyzetet, biztosítana, hogy feloldoz az átok alól, valójában orvoshoz akarna vinni, mindenfelé elhíresztelné, milyen beteg vagyok – ennél még az is jobb, ha megsértem. Különben is, oly bonyolultak itt az erők, hogy minél inkább szövetséges, annál kevésbé lehet reményteli szerelmes, bizonyára nem is nagyon akarna kilépni a szerelmes szerepéből, az ő tébolya normális, egészséges, szilárd és konkrét: szeretni, ah, szeretni, a kavicsot is simogató homokká rágni lábam előtt, de nem olyan bizarr elemzésekkel szórakozni, hogy honnét származik a lelkem.

Úgy látszik hát, hogy ha engem vesztére alkottak, vesznie kell. Nem tudtam, mi az bennem, ami meg fogja ölni, könyökhajlatom, csuklóm az ölelésben, ez alighanem túl egyszerű lenne, de tudtam már, hogy nem lehet másként.

Sétálnom kellett vele az ösvényeken, melyeket a kertészet ügyes mesterei megédesítettek, rögtön eltávolodtunk a Vénusz Kallipügosztól, mert tüntető magakelletése nem illett szerelmünk korai stádiumához, amikor még csak eszményi érzelmekről van szó, és bátortalan célzások esnek a boldogságról. Elmentünk a faunok előtt, melyek szintén brutálisak, de másképp, illőbb módon, mert e gyapjas kőfigurák hím volta nem érhetett fel szűzies testetlenségemhez, még közelről sem sértette: jogomban állt, hogy meg se értsem duzzadó márvány bujaságukat.

Megcsókolta kezemet ott, ahol a csomó van, de ajkával nem érezhette. És vajon hol várakozik az én agarászom? A hintóban? Hátha csak annyi a dolgom, hogy valami ismeretlen titkot csikarjak ki: csodaszép sztetoszkóp vagyok a kárhozott bölcs mellére illesztve?

Nem mondtam el neki semmit.

* * *

Két nap alatt szerelmünk megtette az illő utat. Maroknyi jó cselédséggel egy kis kastélyban laktam, nem túl messze a királyi palotától, Phloebe, a tótumfaktumom bérelte ki a csinos kastélyt a kerti találka másnapján, szót sem szólva a szükséges bérről, én pedig, a pénzügyekben járatlan hajadon, semmit sem kérdeztem. Azt hiszem, kicsit félt tőlem és idegesítettem, talán nem volt beavatva az igazságba, sőt biztosan nem, a király parancsára cselekedett, tisztelettudóan beszélt velem, de a szeméből leplezetlen megvetés sugárzott, nyilván a király új kegyencnőjének hitt, és azon sem csodálkozott túlságosan, hogy Arrhodesszal kocsikázom és találkozom, mert az olyan szolga, aki azt kívánja, hogy a király az ő számára érthető séma szerint bánjon az ágyasával, nem jó szolga. Azt hiszem, a szeme se rebbent volna, ha egy krokodillal enyeleg. Szabad voltam a király akaratán belül, az uralkodó egyébként sohasem közeledett hozzám. Tudtam már, hogy vannak dolgok, amelyeket nem mondok meg szerelmesemnek, mert már a puszta szándéktól megbénult a nyelvem, és elzsibbadt az ajkam, éppen úgy, mint az ujjaim, mikor első éjszaka a hintóban tapogattam magam. Megtiltottam Arrhodesnek, hogy meglátogasson; ezt konvencionálisan értelmezte, úgy gondolta, attól félek, hírbe hoz, és derekasan uralkodott magán. A harmadik nap estéjén végre nekiláttam, hogy felderítsem, ki vagyok. Hálóingemet ledobtam az éjszakai tükör előtt, és ott álltam benne szobormeztelenül, az ezüsttűk és acélszikék a tükörasztalon feküdtek, bársonysállal letakarva, mert féltem a csillogásuktól, bár élüktől nem féltem. Magasan ülő melleim felfelé és oldalt néztek rózsás bimbójukkal, combomról eltűnt a szúrás nyoma; mint a szülész vagy műtéthez készülő sebész, két tenyeremmel átfogtam fehér, sima testem, bordáim meghajoltak a nyomás alatt, de hasam olyan boltozatos volt, mint a gótikus festmények nőalakjaié, a meleg, lágy burok alatt szilárd ellenállásba ütköztem, és fentről lefelé tapogatózva lassan fölfedeztem belül egy tojásdad formát. Két oldalról hat-hat gyertya világánál megfogtam a legkisebbik szikét, nem félelemből, hanem mert az volt a legesztétikusabb.

A tükörben úgy látszott, mintha éppen hasba döfném magam, a jelenet dramaturgiája tökéletes, a legkisebb részlet is stílusos: a nagy baldachinos ágy, a két sor magas gyertya, a villanás a kezemben, és a sápadt arcom, mert a testem rettentően félt, térdem rogyadozott, de a kést tartó kezem kellően biztos volt. A bordaív alatt, ahol a nyomásnak nem engedő, tojásdad keménység a legjobban tapintható, mélyen bedöftem a szikét, a fájdalom csekély és felületes volt, a vágásból egyetlen vér-csepp csordult ki. Képtelen voltam apránként, anatómiai pontossággal folytatni a mészárosmunkát, egy erélyes mozdulattal majdnem ágyékomig felhasítottam a testem, összeszorított foggal és lehunyt szemmel. Odanézni már nem volt erőm. De talpon maradtam, már nem remegve, csak jéghidegre válva, és a szobában idegenül, messziről hallatszott ziháló, majdnem görcsös lélegzésem. A metszés nyomán szétnyílt a fehér bőrű burok, és megláttam a tükörben egy óriási magzathoz hasonló hosszúkás, ezüst valamit, mintha csillogó báb rejtőzködne bennem, nem vérző, csak rózsaszínű testem szétnyílt burkában. Micsoda iszonyat volt, így magamba nézni! Nem mertem megérinteni a ragyogó tiszta, makulátlan, ezüstös felületet, a kis koporsóhoz hasonló, hosszúkás potroh csillogott, a gyertyafények kicsinyítve tükröződtek benne, megmozdultam, és ekkor megláttam magzat módjára felhúzott lábait, a csipeszvékony lábak a testembe mélyedtek, és hirtelen megértettem, hogy ez nem ő, nem az idegen, a másik, ez is én magam vagyok. Hát ezért hagytam olyan mély lábnyomokat a kerti fasorok nedves homokjában, ezért voltam olyan erős, ez én vagyok, ez is én vagyok, hajtogattam magamban, s ekkor ő belépett.

Nem zártam be az ajtót – micsoda könnyelműség. Belopózott, és önnön vakmerőségétől annyira felvillanyozva nyitott be az ajtón, mentségül és védekezésül vörös rózsák óriási pajzsát tartva maga elé, hogy amikor meglátott, mert riadt kiáltással megfordultam, már mindent látott, de még nem fogta fel, nem értette, nem bírta megérteni. Én nem félelemből, hanem már csak torokszorító, szörnyű szégyenemben próbáltam két kézzel visszarejteni magamba az ezüsttojást, de túl nagy volt, és én túlságosan felhasítva ahhoz, hogy sikerüljön.

Az arca, néma üvöltése, és menekülése. Kérem, hogy vallomásomnak ezt a részét engedjék el. Nem győzte kivárni az engedélyemet, a meghívásomat, hát beállított a virágcsokorral, üres volt a ház, én magam küldtem el a cselédséget, hogy senki meg ne zavarhasson abban, amit elterveztem – nem tudtam más egyéb módszert, más kiutat találni. De lehet, hogy addigra már felébredt benne az első gyanú. Emlékszem, előző nap átmentünk egy kiszáradt patak medrén, ölben akart átvinni, de megtiltottam, nem valódi vagy színlelt restelkedésből, hanem azért, mert muszáj volt. Akkor meglátta a puha, süppedős iszapban a lábnyomaimat, oly kicsinyek és olyan mélyek, mondani akart valamit, ártatlan tréfa lehetett, de hirtelen lenyelte, és komor szemöldökét már oly ismerősen ráncba vonva fellépett a túlsó partra, kezét sem nyújtva, hogy engem is felsegítsen. Lehet, hogy már akkor. És később, mikor a dombtetőn megbotlottam, elkaptam egy vastag mogyoróágat, hogy el ne essem, de éreztem, hogy gyökerestül kiszakad a bokor, hát reflexem parancsára inkább letérdeltem, és elengedtem a letört ágat, hogy hihetetlen, óriási erőmet észre ne vegye. Oldalvást állt, nem nézett rám, legalábbis én azt hittem, de lehet, hogy a szeme sarkából mindent látott. Akkor hát a gyanakvás vezette ide, vagy a féktelen szenvedély?

Mindegy.

Csápjaim legvastagabb ízeivel megtámaszkodtam a felhasított test partjain, hogy kibábozódjam, és ügyesen előbújtam. Ekkor Tlenix, Duenna, Mignonne előbb térdre roskadt, majd arccal előrezuhant, és kimásztam belőle, kiegyenesítve lábamat, lassan hátrálva, mint a rák. A gyertyák lángja még imbolygott a léghuzatban, mert a menekülő nyitva hagyta az ajtót, a tükörben ragyogott a gyertyafény, a meztelen test illetlenül szétvetett lábbal, mozdulatlanul feküdt; nem akartam hozzáérni, a gubómhoz, hamis bőrömhöz, megkerültem, és fölemelkedve félig hátrafeszült testtel, mint az ájtatos manó, megnéztem magam a tükörben. Ez én vagyok, mondtam szavak nélkül, én. Még mindig én. Sima vonalú, erős rovarszárnyak, csomós ízületek, ezüsthidegen csillogó, fürgén oldalt mozgó, tojásdad potroh, sötétebb, dülledt fej, ez vagyok én. Ismételgetem magamban, mintha elmémbe akarnám vésni ezeket a szavakat, s közben elfakul és kihuny bennem Duenna, Tlenix, Angelita sokrétű múltja, mint rég olvasott gyerekkönyvek, amelyeknek tartalma már érvénytelen és erőtlen, el is felejthetem, lassan forgatom a fejem erre-arra, szememet keresve a tükörben, és közben, bár még nem barátkoztam meg új alkalommal, kezdem megérteni, hogy ez az öncsászármetszés nem egészen az én lázadásom-keletkezésem volt, hanem a tervek előirányzott része, éppen az ilyen zendülés alkalmára, hogy kitörésem visszájára forduljon, és végre tökéletes rabsággá váljon. Mert noha változatlanul fürgén és szabadon tudok gondolkodni, közben új testemnek engedelmeskedem, s annak csillogó fémébe már beírattak a mozdulatok, amelyeket majd végrehajtok.

A szerelem kihunyt. Kihuny bennetek is, de évek vagy hónapok alatt, én percek alatt éltem át ezt az elmúlást, és eljött immár a harmadik kezdet, mert halk reteszcsikorgással háromszor körülszaladtam a szobát, megérintve kinyújtott, remegő csápjaimmal az ágyat, amelyen már nem adatik pihennem. Magamba szívtam nemszerelmesem szagát, hogy nyomába eredjek, ismerősen néki és ismeretlenül, ebben az újonnan kezdett, alighanem már utolsó játszmában. Őrült menekülésének nyomát először a nyitott ajtók és a szétszóródott rózsák jelezték, illatuk segítségemre lehetett, mert legalábbis egy időre az ő szagának részévé vált. Lentről, a földről, tehát új távlatból nézve a szobák, amelyeken áthaladtam, először is túl nagynak tűntek, tele idétlen, fölösleges holmikkal, melyek idegenül sötétlenek a félhomályban, aztán halkan megcsikordult a kőlépcső pici karmaim alatt, és kiszaladtam a nedves, sötét kertbe – a csalogány énekelt, s én mulattam magamban, mert ez immár teljesen fölösleges kellék, másfélékre van szükség ebben a következő felvonásban, jó ideig szimatoltam a bokrok között, érezve a lábam alól szétfröcskölő apró kavics surrogását, kétszer körbemásztam, aztán nekieredtem, mert rátaláltam a nyomra. Rá kellett találnom, hiszen parányi illatok egyedi keverékéből áll, a teste előtt szétnyíló levegő rezdüléseiből, megleltem minden molekulát, még szét sem hordta az éjszakai szél, és így indultam el a helyes irányban, amely mostantól immár mindvégig az én irányom lesz.

Nem tudom, kinek az akaratából adtam neki jókora egérutat, mert hajnalig, ahelyett, hogy őt üldöztem volna, a királyi kertekben bolyongtam. Bizonyos haszna ennek is volt, mert arra jártam, ahol kézen fogva sétáltunk a sövények között, most hát olyan alaposan átjárhatott az illata, hogy biztosan nem tévesztem össze senkiével. Igaz, megtehettem volna, hogy egyenesen a nyomába eredek, és akkor érem utol, amikor még teljesen zavart, kétségbeesett és tehetetlen, ám én nem így tettem. Tudom, egészen mással is lehet magyarázni ezt az éjszakai viselkedésemet, gyászommal és a királyi akarattal, hiszen elveszítettem a szerelmesemet, és csak egy áldozatot kaptam helyette, az uralkodó pedig talán nem érte volna be a gyűlölt ember hirtelen és gyors halálával. Az is lehet, hogy Arrhodes nem hazarohant, hanem valamelyik barátjához, és ott lázas beszélgetésben, maga válaszolva önnön kérdéseire (hiszen a másik ember jelenlétére csak azért volt szüksége, hogy kijózanító támasza legyen), idegen elme segítsége nélkül mindenre rájött. Kerti kószálásom egyébként cseppet sem hasonlított az elválás fájdalmára. Tudom, milyen csúnyán hangzik ez érzékeny lelkeknek, de nem lévén kezem, hogy tördelhessem, sem könnyeim, hogy onthassam, sem térdem, amelyre leroskadjak, sem szájam, hogy hozzászorítsam a nappal szedett virágokat, nem is búslakodtam. Más foglalkoztatott most: újonnan szerzett rendkívüli megkülönböztető képességem, mert a fasorokon futkározva egyetlenegyszer sem fordult elő, hogy akár a legcsalókábban hasonlatos nyomsávot is összetévesztettem volna azzal, amely jelenlegi végzetem és sarkallója fáradhatatlan igyekezetemnek. Éreztem, mint nyomul át a levegő minden egyes molekulája hideg bal tüdőm számtalan érzékelősejtjének meanderein, és mint kerül át minden gyanús molekula forró jobb tüdőmbe, ahol prizmás belső szemem figyelmesen megvizsgálja, hogy igazolja helyes értelmét, vagy elvesse mint téves nyomot, s ez gyorsabban történt, mint a legkisebb rovar szárnyának rezzenése, gyorsabban, mintsem megérthetnétek. Pirkadatkor elhagytam a királyi kerteket. Arrhodes háza üresen állt, tárva-nyitva, tehát azzal sem törődve, hogy utánanézzek, vitt-e magával fegyvert, rátaláltam a friss nyomra, és immár haladék nélkül elindultam rajta. Nem hittem, hogy hosszú vándorútra indulok. De a napok hetekbe fordultak, a hetek hónapokba, s én még egyre követtem őt.

Nem találtam ezt rútabbnak mindazon lények viselkedésénél, amelyek önmagukba írva hordozzák sorsukat. Futottam esőben-sárban, forró napsütésben, árkon-bokron át, száraz nádszálak dörgölődtek potrohomhoz, tócsákon és morotvákon gázoltam át, a felfröccsenő víz kövér cseppekben csurgott le domború hátamon és fejemen, utóbbi helyen a könnyeket utánozva, ám ez semmit sem jelentett. Szüntelen rohanásomban láttam, hogy mindenki, aki messziről megpillant, elfordul és a falhoz, fához, palánkhoz tapad, vagy ha nincs ilyen menedéke, térdre roskad és kezébe rejti arcát, vagy elvágódik és hason fekve reszket, míg messze nem járok. Az alvás szükségletét nem ismertem, hát futottam éjszaka is falvakon, tanyákon, városkákon át, piactereken cserépfazekak és zsinóron száradó gyümölcsök között, láttomra szétszaladt a tömeg, a gyerekek visítozva menekültek a mellékutcákba, nem törődtem velük, a magam nyomát követtem. Szaga teljesen kitöltött, mint egy ígéret. Már elfeledtem annak az embernek az arcát, és elmém, mintha kevésbé volna kitartó a testemnél, kivált éjszakai rohanás közben, úgy beszűkült, hogy nem tudtam, kit üldözök, sőt azt sem, üldözök-e valakit, csak annyit tudtam: úgy akarok rohanni, hogy a világ tarkabarka sokféleségéből nekem rendeltetett légi molekulák nyoma meglegyen és erősödjön, mert ha gyengülne, az azt jelentené, hogy nem a jó irányban haladok. Senkitől semmit nem kérdeztem, hozzám pedig senki nem merészelt szólni, bár éreztem, hogy a tér, amely elválaszt azoktól, akik láttomra a falhoz lapulnak, vagy arcra esnek karjukat fejükre borítva, csupa feszültség, és ezt nekem szóló riadt hódolatnak tekintettem, hiszen királyi nyomon járok, és az adja kifogyhatatlan erőmet. Csak néha esett meg, hogy egy-egy apró gyermek, akit a felnőttek már nem tudtak felkapni és magukhoz szorítani, mikor néma száguldásomban hirtelen feltűntem előttük, sírni kezdett, de nem törődtem vele, mert futtomban szüntelenül teljes erőmből koncentrálnom kellett, egyszerre figyelnem kifelé, a homokos, köves, kék kupolás zöld világra, és befelé, a magaméra, ahol két tüdőm összhangzó játékából felcsendült a molekulák gyönyörű, mert nagyszerűen csalhatatlan muzsikája. Átgázoltam folyókon és holtágakon, vízeséseken, kiszáradó tavak iszapos fenekén, és minden élőlény kitért előlem, futva menekült, vagy lázasan beásta magát a repedezett talajba, persze hasztalan fáradozna, ha őt üldözném, mert egyik sem olyan villámgyors, mint én, de mit érdekeltek engem ezek a szőrös, csúszó-mászó, kajla fülű, rekedten nyüszítő, makogó, sipítozó teremtmények, hiszen más cél volt előttem.

Sokszor ütöttem át ágyúgolyóként nagy hangyabolyokat, és vörös, fekete, foltos lakóik tehetetlenül legurultak fényes páncélomról, néha egy-egy különösen nagy teremtmény nem tágított az utamból, hát, noha egy cseppet sem haragudtam rá, időtakarékosság végett nem kerültem ki, hanem ugrásra lendülve áthatoltam a testén, mész recsegett, vörös patakok csörgedeztek a hátamon és fejemen, és már messze jártam, mire egyáltalán tudatára ébredtem annak a gyors és erőszakos halálnak. Emlékszem arra is, hogy háborús frontokon lopakodtam át, szürke és zöld köpenyek hevertek egymás hegyén-hátán, némelyik mozgott, másokban csontok voltak, rothadó vagy teljesen kiszáradt és ezért piszkos hóhoz hasonlóan fehér csontok, de én ezzel sem törődtem, mert magasabb feladatom volt, csakis nekem való. A nyom ugyanis kanyargott, hurkokat írt le, és majdnem eltűnt a sós tavak partján, porrá égette a nap, hogy viszketett tőle a tüdőm, vagy elmosták az esők; és kezdtem lassan megérteni, hogy az, ami menekül előlem, csupa fortélyos ravaszság, mindent megtesz, hogy engem félrevezessen, és megszakítsa az egyedüliség nyomával jelzett molekulák láncát. Ha ő, akit üldözök, közönséges halandó volna, elérném a helyes idő múltán, vagyis mikor félelme és kétségbeesése kellően meghatványozta a reá váró büntetést, bizonyára utolérném fáradhatatlan fürgeségem és csalhatatlan nyomkövető tüdőm jóvoltából – és megölném, olyan gyorsan, hogy azalatt még végig sem gondolhatnám, mit cselekszem. Eleinte nem igyekeztem a sarkában járni, rég kihűlt nyomot követtem, hogy ezzel is remekeljek, és egyszersmind a régi jó szokás szerint időt adjak az üldözöttnek, hadd növekedjen benne a kétségbeesés, hébe-hóba egérutat adtam neki, mert ha szüntelenül a sarkában érez, összeroppanhat, és kárt tehet magában, meghiúsítva szándékomat. Nem kívántam hát túl gyorsan utolérni, és olyan hirtelen sem, hogy ne maradjon ideje felfogni, mi vár rá. Ezért húzódtam meg éjszakánként a csalitban, nem a pihenés kedvéért, arra nincs szükségem, hanem időhúzás végett, meg hogy további teendőimet latolgassam. Már nem úgy gondoltam az üldözöttre, mint Arrhodesra, hajdani szerelmesemre, mert ez az emlék eltokosodott, és tudtam, hogy békén kell hagynom. Csak azt sajnáltam, hogy már nem tudok mosolyogni, mert eszembe jutottak az egykori fortélyok, vagyis Angelita, Duenna, az édes Mignonne, és néhányszor megnéztem magam teliholdnál a víz tükrében, s láthattam, hogy már semmiben sem hasonlítok hozzájuk, noha szép maradtam, de ez most gyilkos szépség, amely iszonyattal vegyes elragadtatást kelt. Arra is felhasználtam éjszakai pihenőimet, hogy ledörzsöljem potrohom fényes ezüstjéről a rászáradt sarat, és indulás előtt kissé megmozgattam ugrólábaimmal fullánkom hüvelyét, hogy készen álljon, mert nem tudtam, melyik lesz az a nap és az az óra.

Olykor nesztelenül odalopózkodtam az emberek házaihoz, és hátrafeszülve hallgatóztam, fényes csápjaimmal az ablakpárkányra támaszkodva, vagy felmászva a tetőre, és lelógva az ereszről, ezt is megtehettem, hiszen eszét használó lény voltam, nem élettelen masina két nyomkereső tüdővel. A hajsza és menekülés már olyan régen tartott, hogy híre terjedt, és én hallottam, amint az öregasszonyok velem ijesztgetik a gyerekeket, Arrhodesról is hallottam tömérdek mendemondát, őt bezzeg dicsérték, annál jobban féltek tőlem, a király megbízottjától. Mit össze nem fecsegtek a kispadon a sült parasztok! Hogy én gép vagyok, és ráuszítottak a bölcsre, aki felségsértést merészelt elkövetni.

De azt rebesgették, nem közönséges hóhérgép vagyok, hanem különleges szerkezet, amely tetszés szerinti alakot ölthet: lehet koldus, pólyás baba, szép hajadon, de fémhüllő is. Ám mindez csak lárva, ilyen alakban mutatkozik meg a gyilkos az üldözöttnek, hogy elámítsa, mindenki más viszont ezüstskorpiónak látja, amely olyan fürgén mászik, hogy még senkinek sem sikerült megszámolni a lábait. Itt különféle változatokra bomlott a mese. Némelyek azt mondták, hogy a bölcs a királlyal szembeszegülve fel akarta szabadítani a népet, és ez gerjesztette fel az uralkodó haragját, mások erősködtek, hogy Arrhodes az élet vizének birtokában van, és fel tudja támasztani a kivégzetteket, ám ezt legfelső paranccsal megtiltották neki, mire látszólag engedett az uralkodó akaratának, de titkon csapatot szervezett az akasztott emberekből, akiket a fellegvárban levagdosott a kötélről a lázadók nagy kivégzése után. Megint mások semmit sem tudtak Arrhodesról, nem tulajdonítottak neki nagyszerű képességeket, csak halálra ítéltnek tartották, akit eleve megillet a jóindulat és a segítség. Noha nem tudták, miféle okok lobbantották oly nagy haragra a királyt, hogy ezermestereit hívassa, és kovácsműhelyükben nyomkövető gépet csináltasson velük, gonosz ötletnek tartották ezt és bűnös parancsnak; mert akármit művelt is az üldözött, olyan rosszat nem tehetett, mint amilyen rossz sorsot a király néki rendelt. Vége-hossza nem volt az effajta meséknek, a balga pórnép összehordott hetet-havat, ámde abban megegyezett, hogy nálam ocsmányabb teremtményt még nem hordott hátán a föld.

Sok hazug mesét hallottam deli vitézekről is, akik Arrhodes segítségére sietve utamat állták, és elestek az egyenlőtlen harcban – pedig senki se merészelt az utamba állni. Szó esett a legendákban árulókról is, akik Arrhodes nyomára vezettek, mikor én elvesztettem a nyomot – ez is szemenszedett hazugság. Ám arról, hogy én ki vagyok, ki lehetek, mit gondolok, ismerek-e zavart vagy kételyt, senki nem beszélt soha, de én ezen sem csodálkoztam.

Sok mindent hallottam a faluhelyen is közismert egyszerű követőgépekről, amelyek végrehajtják a király akaratát, vagyis a törvényt. Olykor el sem rejtőztem a kunyhók lakosai elől, sőt megvártam a reggelt, hogy a napfényben ezüst villámként a fűbe ugorjak, és szikrázó harmatesőben megkezdjem a mai utat, épp ott, ahol a tegnapit abbahagytam. Frissen suhanva élveztem a látványt: az emberek arcra borulnak, szemük üvegessé dermed, kővé válnak a rémülettől, amely áthatolhatatlan dicsfényként vesz körül. Ám elkövetkezett egy nap, amikor alsó szaglásom meddőnek bizonyult, a felsővel is hiába kerestem a nyomot, hasztalan keringtem a hegyes-völgyes vidéken, és rám szakadt a boldogtalanság, egész tökéletességemet fölöslegessé téve, mígnem egy dombtetőn állva összetett karokkal, mintha a szeles éghez imádkoznék, megértettem a potrohom harangját kitöltő fátyolkönnyű hangból, hogy még nincs veszve minden, tehát hogy gondolatom kiteljesedjen, elővettem egy rég eldobott képességet: a beszédet. Nem tanultam, megvolt bennem, de föl kellett ébresztenem, eleinte éles-fémesen ejtettem ki a szavakat, de csakhamar emberivé vált a hangom, hát leszaladtam a lejtőn, hogy szavakkal éljek, ha már a szaglásom csődöt mondott. Semmi gyűlöletet nem éreztem az üldözött iránt, noha ilyen ügyesnek és agyafúrtnak bizonyult, megértettem, hogy ő éppúgy a feladat reá eső részét teljesíti, mint én. Megtaláltam a keresztutat, ahol apránként elveszett a nyom, és remegve álltam, tapodtat sem mozdulva, mert egyik pár lábam vaktában a mészporos út felé húzott, a másik görcsösen kaparva a köveket a másik irányba rángatott, arrafelé, ahol az öreg fák között egy kis kolostor fala fehérlett. Összeszedve magam nehézkesen és mintegy kelletlenül elmásztam a kolostor kapujához, ahol egy szerzetes állt hátraszegett fejjel, talán a hajnalpírban gyönyörködve. Lassan közeledtem hozzá, hogy hirtelen feltűnésem meg ne rémítse, és köszöntöttem, majd amikor szótlanul meredt rám, azt kérdeztem, megengedné-e, hogy elmondjak bizonyos dolgot, amellyel nem tudok egymagam zöld ágra vergődni. Először azt hittem, megdermedt a rémülettől, azért áll itt mozdulatlanul és némán, de nem: csak gondolkodott, és végül igent mondott. Bementünk hát a kolostorkertbe, ő elöl, én utána, furcsa pár lehettünk, de ebben a korai órában nem volt a közelben senki, aki megbámulhatta volna az ezüst ájtatos manót és a fehér papot. Elmondtam neki a fenyőfa alatt, mikor leült, akaratlanul és megszokásból a gyóntató pózába helyezkedve, tehát nem nézve rám, csak fejét hajtva felém, hogy először, mielőtt a nyomot kezdtem követni, leány voltam, a király akaratából Arrhodesnak rendelve, akivel az udvari bálon ismerkedtem meg, és hogy szerettem őt, mit sem tudva róla, szerelemre lobbantottam, és öntudatlanul léptem be ebbe a szerelembe, mígnem egy éjszakai szúrástól megértettem, ki lehetek, és egyikünk számára sem látva más menekvést, kést döftem magamba, de nem haltam meg, hanem átváltoztam. Azóta a kényszer, melyet eladdig csak gyanítottam, szerelmesem után hajt, és üldöző fúriája lettem. De a hajsza elhúzódott, már oly régóta folyik, hogy fülembe jutott sok minden, amit az emberek Arrhodesról beszélnek, és jóllehet nem tudom, mennyi igaz belőle, újra meghánytam-vetettem a kettőnk közös sorsát, és jóindulatot kezdtem érezni iránta, rájöttem ugyanis, hogy azért akarom mindenáron megölni, mert nem szerethetem többé. Átláttam hát tulajdon aljasságomat, a kisemmizett és megalázott szeretőét, aki bosszúra szomjazik, holott kedvese nem ártott neki, sőt maga is boldogtalan. Ezért nem akarom tovább folytatni a hajszát, nem akarok mindenkit halálra rémíteni, ellenkezőleg, mindent jóvá szeretnék tenni, csak nem tudom, hogyan.

Ha jól láttam, a szerzetes gyanakvását nem sikerült eloszlatnom, azt pedig még az elején leszögezte, hogy bármit mondok, nem esik a gyónási titok alá, mert véleménye szerint olyan lény vagyok, amelynek nincsen saját akarata. Később is nyilván azt latolgatta, nem célzatosan küldtek-e hozzá, hiszen akadnak ilyen szimatolók, méghozzá a legcsalárdabb álruhákban, de válasza, úgy találtam, becsületes mérlegelésből fakadt. Azt mondta: – És mi lesz, ha megtalálod, akit keresel? Tudod-e, mit teszel akkor?

Mire én: – Atyám, csak azt tudom, mit nem akarok tenni, de nem tudom, miféle bennem rejlő erő szabadul ki akkor, tehát nem tudom megmondani, nem kényszerülök-e gyilkosságra.

Ő így szólt: – Milyen tanácsot adhatnék én neked? Akarod-e, hogy feladatodat elvegyék tőled?

Mint lábánál heverő kutya, fölemeltem a fejem, és látva, miként hunyorog, mert vakítja a koponyám ezüstjéről visszaverődő napfény, így feleltem: – Semmit sem kívánok jobban, noha tudom, hogy sorsom akkor szörnyű lesz, mert semmilyen cél nem áll többé előttem. Nem én találtam ki azt, amire teremtettek, és bizonyára keservesen meg kell lakolnom, amiért szembeszállók a király akaratával, hiszen nem tűrheti, hogy az ilyen engedetlenség büntetlen maradjon, tehát most majd engem vesznek célba a palota pincéiben munkálkodó ezermesterek, és vasfalkát uszítanak rám, hogy elpusztítson. De ha a belém épített fortélyok segítségével egérutat nyernék is, és elmenekülnék a világ végére, bárhol húzódjam meg, mindenki kerülni fog, és nem találok semmit, amiért érdemes volna tovább léteznem. A tiédhez hasonló sors is zárva marad előttem, mert minden olyan apátúr, mint te, azt feleli nekem, mint te, hogy nincs szabad lelkem, tehát nem nyerhetem el a kolostori magány kiváltságát!

Elgondolkodott, majd csodálkozva így szólt: – Cseppet sem értek a magadfajta szerkezetekhez, de látlak, hallak, és beszéded alapján értelmesnek talállak, ha korlátozó parancsnak vagy is alávetve, de ha, mint mondod, harcolsz e parancs ellen, és ha csakugyan felszabadulásnak éreznéd a gyilkos akarat elveszítését, mondd meg, te gép, hogyan él benned ez az akarat?

Mire én: – Atyám, nem nevezhetném jó érzésnek, de nagyszerűen értek ahhoz, hogyan kell nyomot olvasni, üldözni, követni, leselkedni és hallgatózni, rejtőzködni, lesben állni, akadályokon áttörni, lopakodni, csellel élni, zsákmányomat becserkészni, mindez a kisujjamban van, és e cselekvések mesteri és csalhatatlan elvégzése, amely kérlelhetetlen fátummá tesz, öröm nekem, és ezt bizonyára szándékosan írták be tűzzel a zsigereimbe.

– Újra kérdezlek – szólt –, mondd meg, mit teszel, ha Arrhodest meglátod?

– Atyám, újra azt felelem, hogy nem tudom, mert noha én nem akarok rosszat neki, a belém írott parancs erősebbnek bizonyulhat a szándékomnál.

Ezt hallván, eltakarta szemét, és így szólt:

– A testvérem vagy.

– Hogy értsem ezt? – kérdeztem mélységesen megdöbbenve.

– Úgy, ahogy mondom – felelte –, és ez azt jelenti, hogy sem nagyobbnak nem tartom magam náladnál, sem meg nem alázkodom előtted, mert bármennyire különbözünk is, nemtudásod, amelyet megvallottál, és amelyet én elhiszek, egyenlővé tesz bennünket a Gondviselés előtt. És ha így van, jöjj velem, mutatok valamit.

Végigmentünk egymás nyomában a kolostor kerten, az öreg fáskamrához, a szerzetes kezének nyomására kinyílt a nyikorgó ajtó, és odabent, a sötétségben felismertem egy szalmakévéken fekvő, sötét idomot, s orromon át tüdőmbe hatolt a folyvást követett szag, olyan erősen, hogy éreztem, amint fullánkom magától felmered és előbúvik hüvelyéből, de a következő pillanatban a sötétséghez hozzászokó szememmel észrevettem tévedésemet. A szalmán csak a levetett ruhák feküdtek. A szerzetes látta remegésemen, mennyire megrendültem, és azt mondta:

– Igen. Itt volt Arrhodes. Egy hónapja rejtőzött el kolostorunkban, amikor sikerült téged félrevezetnie. Sajnálta, hogy nem dolgozhat, mint régen, ezért titokban üzent tanítványainak, és ők éjszakánként fölkeresték, de közéjük furakodott két áruló, és elvitte innen öt nappal ezelőtt.

– Azt mondod, „királyi követek”? – kérdeztem szüntelenül remegve és mellső lábaimat imádságosan mellemhez szorítva.

– Nem, „árulókat” mondok, mert csellel és erővel rabolták el, egy néma kisfiú, akit magunkhoz vettünk, egyedül ő látta, miként hurcolták el hajnalban megkötözve és nyakának szegezett késsel.

– Elhurcolták? – kérdeztem, semmit sem értve. – Ki? Hová? Miért?

– Gondolom, azért, hogy hasznát vegyék az eszének. Nem folyamodhatunk segítségért a törvényhez, mert ez a királyi törvény. Tehát szolgaságra kényszerítik, és ha nem hajlandó, büntetlenül megölhetik.

– Atyám – mondtam –, áldott legyen az óra, amelyben bátorságot gyűjtöttem, hogy hozzád lépjek, és megszólítsalak. Most követem az emberrablók nyomát, és kiszabadítom Arrhodest. Tudok nyomot követni, üldözni, semmihez sem értek jobban, csak mutasd meg a helyes irányt, amelyet a néma szavaiból ismersz!

Így felelt: – De hiszen nem tudod, képes leszel-e nem bántani őt, magad vallottad be!

Mire én: – Igaz, de azt hiszem, megtalálom a módját. Még nem tudom, talán keresek egy jó ezermestert, aki megtalálja bennem a kellő áramkört, és átszeli, hogy a zsákmányom a rendeltetésemmé váljon.

A szerzetes így szólt: – Mielőtt elindulsz, tanácsot kérhetsz, ha akarsz, egyik testvérünktől, aki régen a világban éppen az ilyen fortélyok mestere volt. Most felcserként segít a rászorulókon.

Már a napfényes kertben álltunk, és noha nem mutatta, rájöttem, hogy még mindig nem bízik bennem. A nyom kihűlt öt nap alatt, tehát jó irányba is küldhet, félre is vezethet. Kötélnek álltam.

A felcser az ajánlatos óvatossággal vizsgált meg, lámpással bevilágított testembe, a fej, tor és potroh résein keresztül, nagy gonddal és figyelemmel. Aztán felállt, leporolta csuháját, és így szólt:

– Előfordul, hogy a bizonyos feladattal kiküldött gépnek csapdát állítanak az elítélt rokonai, barátai vagy más emberek, akik a hatóság számára érthetetlen okokból megkísérlik elgáncsolni a felsőbb döntéseket. Hogy ennek elejét vegyék, az előrelátó királyi ezermesterek ama bizonyos tartalmat hermetikusan elzárják, és úgy összekapcsolják a szerkezet legbelső magvával, hogy mindennemű manipulálás végzetesnek bizonyuljon. Az utolsó pecsét elhelyezése után már ők maguk sem tudnák eltávolítani a fullánkot. Ez a helyzet nálad. Előfordul az is, hogy az üldözött más ruhát ölt, megváltoztatja külsejét, viselkedését és szagát, de elméjét nem tudja kicserélni, ezért a gép nemcsak alsó és felső szaglásával követi a nyomot, hanem olyan vizsgálatnak veti alá a kiszemelteket, amelyet a lelki tulajdonságok legkiválóbb szakértői állítottak össze. Nálad is ez a helyzet. Azonkívül látok benned egy szerkezetet, amilyen még egyik elődödnek sem volt, mégpedig egy többszörös memóriát olyan tartalommal, amelyre a nyomkövető gépnek semmi szüksége, ugyanis nők történetét táplálták belé, tele csábos nevekkel és beszédfordulatokkal, amelyektől vezeték fut a halálos maghoz. Nem értem, hogy ez mire szolgál, de annyi biztos, hogy te tökéletesített gép vagy, sőt talán tökéletes gép. Senki el nem távolíthatja a fullánkodat, bizonyos következmények nélkül.

– A fullánkomra szükségem van – mondtam, még mindig hanyatt fekve –, mert ki akarom szabadítani az elraboltat.

– Ami azt illeti, hogy ha teljes erődből akarnád, vissza tudnád-e tartani az elsütőszerkezetet ama bizonyos mag fölött, erre nem mondhatok se igent, se nemet – folytatta a felcser, mintha nem is hallotta volna szavaimat. – Egyvalamit megtehetek, ha akarod, mégpedig azt, hogy egy csövecskével vasport fújok annak a bizonyos helynek a pólusaira, ettől kissé megnövekszik a szabadságrésed. De ha megcsinálom, akkor se fogod tudni a legutolsó pillanatig, hogy nem vagy-e továbbra is engedelmes eszköz azzal szemben, akin segíteni készülsz.

Láttam, hogyan néznek rám, hát ráhagytam, hogy végezze el azt a kis műtétet. Hamar megvolt, nem fájt, és semmilyen érezhető változást nem okozott a lelkiállapotomban. Hogy bizalmukat még jobban megnyerjem, megkérdeztem, nem tölthetném-e az éjszakát a kolostorban, mert a sok beszélgetésre, tanakodásra, vizsgálatra ráment az egész nap. Szívesen megengedték, én pedig arra szenteltem az időt, hogy alaposan megvizsgáljam a fáskamrát, és megjegyezzem az emberrablók szagát. Képes voltam rá, mert előfordul, hogy a királyi követnek más vakmerő állja útját, nem a kiszemelt préda. Pirkadat előtt lefeküdtem a szalmára, melyen sok éjszakát aludt át az állítólag elrabolt személy, és mozdulatlanul szívtam be a szagát, a szerzetesekre várva. Rájöttem ugyanis, hogy amennyiben hazug mesével áltattak, és tévútra küldenek, félniük kell bosszúálló visszatérésemtől, tehát ezt a legsötétebb hajnal előtti órát igen alkalmatosnak találhatják, ha el akarnak pusztítani. Mély alvást színlelve feküdtem, éberen fülelve a kert felől jövő legkisebb neszre is, hiszen bereteszelhetik kívülről az ajtót, és felgyújthatják a fáskamrát, hogy életem gyümölcse a lángok között darabokra tépjen. Szerzetesek lévén persze irtóznak a gyilkolástól, ám ez nem lenne gond, hiszen nem tartanak személynek, csak hóhérgépnek; maradványaimat elássák a kertben, és hajuk szála se görbül. Nem tudtam pontosan, mit teszek, ha meghallom közeledő lépteiket, és nem is tudtam meg, mert nem jöttek. Magam maradtam hát gondolataimmal, amelyekben minduntalan visszatértek az idősebbik szerzetes elképesztő szavai, mikor szemembe nézve azt mondta: „a testvérem vagy”. E szavakat még mindig nem értettem, de föléjük hajolva egész lényemet valami melegség járta át, és úgy átformált, mintha elvetélném a súlyos magzatot, mellyel terhes vagyok. Reggel aztán kiszaladtam a nyitott kertajtón, és a szerzetes útmutatása nyomán megkerülve a kolostor épületeit, elvágtattam a láthatáron kéklő hegyek felé – mert arra irányított a hajszám.

Nagyon siettem, déltájban már több mint száz mérföldre voltam a kolostortól. Rakétaként süvítettem a fehér törzsű nyírfák között, és amikor átsuhantam a hegyaljai rétek magas füvén, úgy dőlt kétfelé, mintha fürge kaszás járna a nyomomban.

A két emberrabló nyomát megtaláltam egy mély völgyben, a zubogó patak pallóján, de Arrhodesnak szikrányi nyomára se leltem, talán nem sajnálták a fáradságot, és felváltva cipelték, ami ravaszságukra és tisztánlátásukra vallana, hiszen akkor tudják, hogy senkinek sincs joga helyettesíteni a királyi gépet a maga küldetésében, és merész cselekedetük méltán zúdítja rájuk az uralkodó haragját. Önök bizonyára tudni szeretnék, mi volt az igazi szándékom ebben a végső futásban, megmondom hát, hogy becsaptam a szerzeteseket, illetve nem is csaptam be, mert valóban arra vágytam, hogy visszaszerezzem a szabadságomat, jobban mondva megszerezzem, hiszen eddig sosem voltam szabad. De ha arról van szó, mihez akartam fogni ezzel a szabadsággal, nem tudom, mit feleljek. Ez a nemtudás cseppet sem új, amikor kést döftem meztelen testembe, akkor sem tudtam, meg akarom-e ölni magam, vagy csak megismerni, még ha azonos is a kettő. Ezt a lépésemet is előre látták, mint a további események egytől egyig tanúsítják, tehát a szabadság reménye csak káprázat lehet, méghozzá nem is a sajátom, csak azért ültették belém, hogy fürgébben cselekedjem, ilyen alattomos sarkantyúval ösztökélnek. De hogy a szabadság egyszerűen azt jelentené-e, hogy békén hagyom Arrhodest, azt nem tudom. Hiszen akkor is megölhetném, ha teljesen szabad vagyok, mert annyira mégsem vagyok őrült, hogy lehetetlen csodában higgyek, viszontszerelmet reméljek most, amikor már nem vagyok nő, és ha egy kicsit talán az maradtam is, hogyan tudná ezt elhinni Arrhodes, aki látta meztelen kedvesének fölmetszett hasát? Alkotóim bölcsessége tehát túllépett a mérnöki művészet végső határán, hiszen kétségkívül figyelembe vették számításaikban ezt a mostani állapotomat is, amint rohanok, hogy megmentsem az örökre elveszített kedvest. Ha visszafordulhatnék, és mehetnék, amerre a szemem lát, azzal sem tennék neki túl nagy szolgálatot, halállal viselősen, melyet nem volna kinek megszülnöm. Úgy vélem hát, hogy nemesen aljas voltam, és a szabadság kényszerített, hogy ne azt tegyem amit egyenesen megparancsoltak, hanem azt, amit e megtestesülésemben magam akarok. E kusza és bosszantóan fölösleges töprengésnek azonban majd vége szakad a célnál. Ha megölöm az emberrablókat és megmentem a kedvesemet, rákényszerítve ezzel, hogy irántam érzett undora és félelme tehetetlen csodálattá változzon át, akkor ha őt nem is, legalább magamat visszanyerhetem.

Átcsörtetve a sűrű mogyoróbokrokon, az első sziklafok alatt hirtelen elvesztettem a nyomot. Hiába kerestem, emitt még megvan, ott eltűnik, mintha az üldözöttek elrepültek volna. Visszatérve a cserjésbe, mint a körültekintés parancsolta, nagy nehezen megtaláltam egy bokrot, amelyről levágtak néhány vastag ágat. Megszaglásztam a mogyorónedvtől csöpögő csonkokat, és visszatérve oda, ahol elvész a nyom, a mogyoróillatban fölfedeztem a folytatását, a menekülők ugyanis gólyalábat használtak, arra számítva, hogy a felső szag sávja nem marad meg sokáig a levegőben, mert elviszi a hegyi szél. Akaratomat ez megacélozta; a mogyoróillat hamarosan gyengült ugyan, de én megint átláttam a szitán: a gólyalábak végét jutazsák rongyaiba csavarták.

Egy sziklafalnál hevertek az eldobott gólyalábak. A tisztáson óriási, egymásra tornyozódott, az északi oldalon mohos sziklák hevertek, a görgetegen nem lehet másképp átjutni, mint nagy ugrásokkal az egyik málnabokortól a másikig szökdécselve, így tettek a menekülők is, de nem egyenes utat választottak, hanem zegzugosat, így folyton le kellett másznom a sziklákról, megkerülni őket, és föllelni a levegőben remegő nyomszemcséket. Így jutottam el egy sziklafalhoz, amelyen felkapaszkodtak, ki kellett hát szabadítaniuk a fogoly kezét, de nem csodálkoztam, hogy önként velük tartott, hiszen nem volt visszaútja. Tiszta nyomon kapaszkodtam, érezve a hármas szagot a felhevült, sík szikladarabokon, bár függőlegesen kellett kapaszkodni, sziklapadokon, katlanokban, hasadékokban, és nem volt olyan fakó mohacsomó a sziklarésekben, vagy olyan rövid lábtámaszt adó kis hasadék, amelyet a mászok lépcsőfoknak ne használtak volna, itt-ott megálltak a legnehezebb helyeken, hogy kiszemeljék a további utat, ezt az erősebb szagról éreztem, én is fürgén kapaszkodtam felfelé, alig érintve a sziklákat, és éreztem belsőmben a felfokozott lüktetést, egész testem muzsikált és dalolt ebben a pompás üldözésben, mert ezek nekem való emberek voltak, csodálattal és örömmel gondoltam rájuk, mert amit véghezvittek ebben a nyaktörő hegymászásban, hárman, és kötéllel biztosítva egymást – a kötél kenderszaga megmaradt az éles peremeken –, azt én magányosan és könnyedén csináltam utánuk, és semmi sem lökhetett le az égbe törő ösvényről. A csúcson elkapott egy heves vihar, a gerincen metsző szél süvített, de én le sem néztem a mélyben elterülő zöld tájra, az elmosódó kékes horizontra, hanem fel-alá rohangáltam a gerincen, a nyom folytatását keresve, végül megtaláltam egy apró bevágásban. Itt lepattant a szikla egy darabja, fehér folt és karcolás jelezte, hogy az egyik hegymászó lezuhant, áthajoltam hát a szikla peremén, lenéztem, és megláttam a lejtő közepén elterült apró figurát, éles szememmel még azt is észrevettem, hogy a fehér mészkőre sötét foltok fröccsentek, mintha a fekvő körül véreső esett volna. A másik kettő azonban továbbment a gerincen, és sajnálkozás fogott el a gondolatra, hogy már csak egy ellenfelem maradt, aki Arrhodest őrzi, mert még soha ennyire nem éreztem a tetteim fontosságát, és nem fűtött ilyen harci kedv, egyszerre józan és mámoros voltam tőle. Leszaladtam hát a lejtőn, mert ők is arra fordultak, otthagyva a halottat a szakadékban, nyilván siettek, és ahhoz úgy sem férhetett kétség, hogy a lezuhant ember szörnyethalt. Egy sziklakapuhoz értem, óriási templomromhoz hasonlított, amelyből csak az összeomlott kapu roppant oszlopai maradtak meg, a fal gyámpillérei és egyetlen magas ablak, amelyen átragyog az ég, és mögötte egy karcsú fácska nőtt ki a szél hordta magból, egy maréknyi porban, öntudatlan hősiességgel. A kőkapu után másik következett, magas sziklakatlan, benne ködfoszlányok úsztak, nehéz felhő akadt el a csúcsban, apró szemű, szikrázó hó hullott belőle. A sziklafal árnyékában surranó hangot hallottam majd dübörgést, és kőlavina omlott le a lejtőn. A sziklák rám zúdultak, szikrázott és füstölt az oldalam, minden lábamat behúzva meglapultam egy sekély mélyedésben a málnabokor alatt, és most már sértetlenül kivártam, míg lezúdul a kőgörgeteg. Eszembe jutott, hogy az Arrhodest vezető ellenfél szándékosan választotta a lavinás helyet, mert ő ismerős itt, és arra számított, hogy engem, az újonc hegymászót, agyonzúz a lavina – és noha ez csak halvány lehetőség volt, megörültem neki, mert ha az ellenfél nemcsak menekül és bujkál, hanem támad, akkor méltóbb a harc.

A másik katlan hótól fehérlő alján épület állt, nem ház, nem is kastély, a legsúlyosabb kősziklákból épült, ilyen követ még egy óriás sem tudna megmozdítani egymagában – és megértettem, hogy ez az ellenség tanyája, mert hol lehetne másutt itt, az isten háta mögött? Nem is kerestem már a nyomot, csúszva indultam lefelé, hátsó lábaimmal a guruló kavicsokba kapaszkodva, az elsőkkel szinte úszva az apró törmelékben, középső pár lábammal pedig fékeztem a szánkázást, nehogy zuhanássá fajuljon, majd elértem az első hóig, és azon már nesztelenül mentem tovább, minden lépésnél kipróbálva, nem pottyanok-e valami feneketlen résbe. Vigyáznom kellett, mert amaz éppen a hágó felől várja felbukkanásomat, hát nem mentem túl közel, hogy meg ne láthassanak az erődítményből, aztán egy gomba alakú szikla alá lapulva türelmesen megvártam, míg leszáll az éjszaka.

Korán sötétedett, de még mindig havazott, és a sötétség fehéren derengett, így nem mertem az épület közelébe menni, csak keresztbe tett lábamra fektettem a fejem, hogy szemmel tartsam a házat. Éjfél után a havazás abbamaradt, de nem ráztam le magamról a havat, mert jó rejtőszín volt a havas hegyoldalban, és a felhők között átragyogó holdfényben úgy fehérlett, mint a menyasszonyi ruha, melyet sohase viseltem. Lassan kúszni kezdtem a ház derengő sziluettje felé, nem véve le szemem a sárgásan világító emeleti ablakról, súlyos szemhéjamat szemgolyómra eresztettem, mert már hozzászoktam a sötétséghez, és vakított a holdfény. Úgy rémlett, a halványan világító ablakban megmozdul valami, nagy árnyék siklik át a falon, hát gyorsabban kúsztam tovább, míg elértem a ház körül húzódó falhoz. Méterenként kapaszkodtam fel rá, nem volt nehéz, mert a köveket habarcs nélkül rakták egymásra, csak roppant súlyuk tartja össze őket. Eljutottam az ágyúlőrésként feketéllő földszinti ablakokhoz. Mind tárva-nyitva, odabent sötét, üres termek. És akkora csend, mintha évszázadok óta nem lakna itt más, csak a halál; hogy jobban lássak, bekapcsoltam éjszakai nézésemet, és bedugva fejemet a kőfalú terembe, kinyitottam csápjaimon a foszforosan világító fényszemeket. Megláttam szemben egy érdes kőlapokból épült, kormos kandallót, amelyben rég kihűlt a maroknyi gyújtós és elszenesedett rőzse, láttam egy padot is, rozsdás szerszámokat a falnál, gyűrött fekhelyet és a sarokban valami kőgolyókat. Furcsállottam, hogy ilyen szabadon be lehet sétálni, nem bíztam a hívogató ürességben, bár a szoba mélyén nyitva állt az ajtó, s alighanem éppen ezért, csapdát sejtve, éppolyan nesztelenül visszahúzódtam, ahogy behatoltam, és továbbmásztam az emeletre. Eszem ágában sem volt, hogy megközelítsem a homályosan fénylő ablakot. Felmásztam a tetőre, és a havas tetőn elnyúltam, mint a házőrző kutya, hogy kivárjam a nappalt. Két hangot hallottam, de nem értettem, miről beszélnek. Mozdulatlanul feküdtem, egyszerre sóvárogva és félve azt a pillanatot, amikor majd ráugrom az ellenségre, hogy Arrhodest kiszabadítsam, és míg feszülten, mozdulatlanul, szavak nélkül elképzeltem magamban a fullánkszúrással végződő viadal fordulatait, közben önnön bensőmbe néztem, most már nem az akarat forrásait keresve, hanem annak bármi halvány jelét, hogy csak egy embert fogok megölni. Nem tudom, mikor múlt el ez a félelem. Még mindig bizonytalanul feküdtem, mert nem ismerve önmagamat, de éppen annak nemtudása, hogy megváltóként vagy gyilkosként jöttem, valami eddig ismeretlen, felfoghatatlan újdonsággá vált számomra, minden rezdülésemnek talányosan szűzies értelmet adott, és elragadtatással töltött el. Ezen az elragadtatáson igencsak elcsodálkoztam, s azon tanakodtam, nem benne nyilvánul-e meg teremtőim bölcsessége, ha netalán úgy intézték, hogy parttalan erőt láthassak a megsegítésben és a pusztításban egyszerre, ám ebben sem voltam biztos. Váratlan, kurta zaj hallatszott fel, majd hebegő hang – még egy tompa zaj, mintha nehéz súly esne a földre, azután csend. Lefelé kezdtem mászni a tetőről, potrohomat majdnem kettéhajtva, torommal a falhoz lapultam, hátsó pár lábam és a fullánkhüvely még a tető peremén nyugodott, az erőfeszítéstől remegő fejemet pedig az ablaknyílás elé lógattam. A gyertya kialudt, leesett a földre, de kanóca még vörösen izzott, és éjszakai látásomat erőltetve megpillantottam az asztal alatt fekvő testet a sötétben feketének látszó vértócsában, és noha minden porcikám az ugrást követelte, előbb beszívtam a vér– és viaszszagú levegőt: ez az ember idegen, tehát harcoltak, és Arrhodes már előttem lesújtott rá, eszembe sem jutott, hogyan, miért, mikor, mert az, hogy ő él, és most kettesben vagyunk az üres házban, villámcsapásként ért. Reszkettem, szerelmes lány és gyilkos, közben rezzenetlen szemeimmel figyeltem a végsőt lehelő nagy test egyenletes rángatózását. Most hát ellopózom észrevétlen a havas hegyek közé, hogy ne kelljen vele négyszemközt maradnom, hatszemközt, helyesbítettem, rémületességre és menthetetlen nevetségességre ítélve, és a keserű gúny érzése, túlsúlyba kerülve, olyan lökést adott, hogy megcsúsztam, még mindig fejjel lefelé lógva, mint a leselkedő pók, és nem bánva már haspáncélom halk csikordulását az ablakpárkányon, kecses ívben átugrottam a hullát, és az ajtónál termettem.

Nem tudom, hogyan és mikor nyitottam ki. A küszöbön túl csigalépcső kezdődött, és azon feküdt hanyatt Arrhodes, feje oldalra csuklott, a kopott kőpadlóra, itt harcolhattak a lépcsőn, azért nem hallottam szinte semmit a zajból, és most itt feküdt a lábamnál, bordái mozogtak, megláttam, most és így, a meztelenségét, melyet nem ismertem, csak gondoltam rá az első éjszakán, a bálteremben.

Hörgött, láttam, mekkora erőfeszítéssel próbálja kinyitni a szemét, még csak a szeme fehérje tűnt elő, és én hátrahajolva, felkunkorodó testtel, felülről néztem elfordított arcát, nem merve se megérinteni, se visszahúzódni, mert amíg élt, nem voltam biztos magamban, bár minden lélegzettel patakzott a vére, de jól láttam, hogy kötelességem az utolsó leheletig tart, mert a király ítéletét a haldoklón is végre kell hajtani, ezért hát nem kockáztathattam, hiszen még mindig élt, és azt sem tudtam, biztosan akarom-e, hogy magához térjen. Ha feleszmélve kinyitná a szemét, és felém fordított tekintetével egész valómat magába ölelné, így, amint állok fölötte imádkozó pózban, már tehetetlenül halálosan, nem tőle terhesen, nász volna az, vagy annak könyörtelenül előre látott paródiája?

De nem eszmélt fel, nem nyitotta ki a szemét, és mikor odakint felszikráztak a hóörvények, és a förgetegtől üvöltő házban közénk lépett a hajnal, ő még egyszer felnyögött, és nem lélegzett többé, s ekkor, immár megnyugodva, szorosan mellé feküdtem, rátekeredtem, ölelésembe zártam, s így feküdtem világosban és sötétben két napig a hóviharban, amely nem olvadó paplant terített ránk. És a harmadik reggelen fölkelt a nap.

SZÁZHARMINCHÉT MÁSODPERC

Uraim, idő híján és a kedvezőtlen körülmények folytán az emberek többsége úgy távozik erről a világról, hogy el sem tűnődik rajta. Akik viszont megpróbálják, beleszédülnek, és sürgősen mással kezdenek foglalkozni. Én is ilyen vagyok. Pályafutásom haladtával személyemnek évről évre több sort szentelnek a Who΄s Whoban, de sem a legutóbbi kiadás nem említi, sem a következők nem fogják, miért hagytam ott az újságírást. Nos, éppen erről szól a történetem, amelyet egyébként más körülmények között bizonyára nem mondanék el.

Ismertem egy tehetséges srácot, aki elhatározta, hogy érzékeny galvanométert épít, és ez jobban sikerült a kelleténél. A műszer akkor is jelzett, amikor nem volt áram, mert a földkéreg rezgéseit érzékelte. Ez a humoros eset a történetem mottója lehetne. Akkoriban a UPI hírügynökség külföldi osztályán voltam éjszakás szerkesztő. Sok mindent átvészeltem ott, többek között a lapszerkesztés automatizálását. Búcsút vettem az eleven tördelőktől, és kaptam egy IBM 0161 számítógépet, vagyis különleges szerkesztőségi komputert. Igazán sajnálom, hogy nem születtem vagy százötven évvel korábban. Történetem úgy kezdődne: „megszöktettem egy grófnőt”, és mikor azt kezdeném ecsetelni, miként ragadtam ki a gyeplőt a kocsis kezéből, és ostoroztam a lovakat, hogy utol ne érjenek a féltékeny férj pribékjei, nem kellene elmagyaráznom, mi az, hogy grófnő, és miben áll a megszöktetés. Ma nehezebb a helyzet. A 0161 komputer nem holmi tördelőgép. A sebesség démona, mérnöki trükkökkel megfékezve, hogy az ember lépést tarthasson vele. Ez a számítógép tíz-tizenkét embert helyettesít. Legalább száz telexvonal van rákapcsolva, úgyhogy amit a tudósítóink Ankarában, Bagdadban, Tokióban lekopogtatnak, egyenesen a komputerbe kerül. Az IBM összevágja az anyagot, és képernyőre vetíti a reggeli kiadás oldalait. Éjfél és hajnali három között – akkor zárjuk a számot – a kiadás ötven variánsát is megszerkeszti. Az ügyeletes szerkesztőnek kell eldöntenie, melyik változat megy a sokszorosítóba. Egy tördelő beleőrülne, ha nem ötven, hanem akár csak öt tördelési tervet kellene készítenie. A komputer milliószor sebesebben dolgozik, mint bármelyikünk, azaz dolgozhatna, ha engednék. Jól tudom, hogy az effajta magyarázatok többé-kevésbé agyoncsapják a históriát. Mi maradna a grófnő szépségéből, ha alabástrom keblének magasztalása helyett kémiai összetételét emlegetném? Hiába, az ízes elbeszélések kora lejárt, mert a történetek közérthető része dohos limlom, ami meg új, ahhoz lexikonok és egyetemi tankönyvek egész oldalait kell mellékelni. No mindegy, erre a csapásra nincs orvosság. Egyszóval én nagyon élveztem azt az ördöngös masinát. Ülünk a nagy, kerek szobában, köröskörül kopognak a telexek, és mihelyt befut egy új hír, a komputer azon nyomban betördeli a próbatükörbe. Persze csak a képernyőn. Elektronok, fény és árnyék játéka az egész. Van, aki azt mondja, mégiscsak jobb eleven munkatársakkal dolgozni. Hát én nem értettem velük egyet. A komputer nem fúr, nem idegeskedik, ha lapzárta előtt egy perccel még nem futott be az utolsó jelentés, nincsenek családi gondjai, nem kér kölcsön elseje előtt, nem fárad el, nem érezteti, hogy mindent jobban tud, és főleg nem sértődik meg, ha azt, amit a címlapra tördelt, átrakatom az utolsó oldalra, apró betűkkel. Amellett roppant igényes, erre csak később jön rá az ember. Ha én nemet mondok neki, az végérvényes „nem”, akár egy zsarnok ítélete, fellebbezés nincsen: hiszen nem tud ellenkezni! De mivel sohasem téved, a reggeli kiadás hibáiban csak egyvalaki lehet a ludas: mindig az ember. Az IBM tervezői a világon mindenre gondoltak, kivéve azt az egyetlen apróságot, hogy a legjobban elhelyezett távírógépek is állandóan remegnek, mint a nagyon gyors írógépek. Remegésüktől a vezetékek, amelyek a telexeket a komputerrel összekötik, hajlamosak kilazulni, sőt a végén a dugó ki is potyog a konnektorból. Ez persze ritkán fordul elő, mondjuk egyszer-kétszer egy hónapban. Felállni és visszarakni a telex dugóját olyan csekély fáradság, hogy egyetlen szerkesztő sem tette szóvá. Pedig minden ügyeletes gondolt rá, de csak futólag, hogy ki kellene cserélni a dugókat. Meglehet, hogy azóta már kicserélték. Ha igen, akkor a felfedezés, amelyet most elmesélek, soha többé nem ismétlődik meg.

Karácsony este történt. Három előtt néhány perccel készen volt a reggeli szám. Mindig örültem, ha sikerült egy kicsit előbb elkészülnöm, hogy szusszanhassak egyet, és pipára gyújthassak. Kellemes érzés volt, hogy a nyomda nem énrám vár, hanem az utolsó jelentés beérkezésére – Iránból, ahol délelőtt földrengés volt. A hírügynökségek adni kezdték a tudósítói jelentést, de megszakadt, mert az első rengés után újabb következett, olyan erős, hogy a vezetékek tönkrementek. A rádió is hallgatott, hát úgy véltük, összeomlott a rádióadó. A mi emberünkre számítottunk, ez a Stan Rogers olyan cingár kis fickó, mint egy zsoké, s ennek jóvoltából gyakran feljut egy-egy zsúfolt katonai helikopterre: őt még fölengedik, mert nem súlyosabb egy bőröndnél. A képernyőn előttem volt a címlap tükre, az iráni jelentésnek szánt utolsó üres, fehér négyszöggel. Iránnal még mindig nem volt semmi kapcsolat. Néhány telex kopogott mögöttem, de rögtön felfigyeltem, amikor bekapcsolódott a törökországi, megismertem a hangját. Ez csak gyakorlat kérdése, automatikusan megszokja az ember. Csodálkoztam, hogy a fehér négyszög üres marad, pedig a szövegnek nyomban meg kellene jelennie, amint a távírógép kopogtatja, de a szünet nem tartott tovább egy-két másodpercnél. Aztán meglepő módon, hirtelen egyszerre megjelent az egész híranyag, egyébként nagyon rövid volt, máig is betéve tudom. A cím már állt, alatta ez következett: „Sherabad városát helyi idő szerint tíz és tizenegy óra között két ízben hét és nyolc fok erősségű földlökés rázta meg. A város romokban hever. Az áldozatok számát ezerre becsülik, a hajléktalanokét hatezerre.”

Megszólalt a csengő, a nyomda sürgetett: éppen elmúlt három. Mivel a rövid szöveg nem töltötte ki a fehér kockát, felhígítottam két töltelék mondattal, és megnyomtam a billentyűt: kész, mehet a szám a nyomdába, ahol egyenesen a fénymásoló gépekre kerül, majd a rotációba.

Ezzel véget ért a munkám. Felálltam, egy jót nyújtózkodtam, újra rágyújtottam kialudt pipámra, és akkor vettem észre, hogy egy vezeték a padlón hever. Kipottyant a csatlakozóból. Az ankarai telexé volt. Ezen küldte a jelentését Rogers. Míg fölemeltem a dugót, átsuhant a fejemen a képtelen gondolat, hogy már akkor is ott hevert, amikor a távírógép kopogni kezdett. Ez persze marhaság volt, mert ha a komputer nincs összekapcsolva a távírógéppel, hogyan került bele a hír? Lassan odamentem a távírógéphez, letéptem a gépelt jelentést, és rápillantottam. Rögtön feltűnt, hogy mintha nem ugyanaz volna, de fáradt voltam, így hajnaltájban mindig zúgott már kissé a fejem, hát nem bíztam a memóriámban. Újra bekapcsoltam a komputert, kivetítettem a címlapot, és összehasonlítottam a két szöveget. Csakugyan volt köztük különbség, bár nem nagy. A távírógép szövege így szólt: „Helyi idő szerint tíz és tizenegy óra között két földrengés rázta meg Sherabad városát, erősségük hét– és nyolcfokos volt. A város teljesen elpusztult. A halálos áldozatok száma több mint ötszáz, és hatezren maradtak fedél nélkül.”

Csak álltam, és hol a képernyőre, hol a papírra meredtem. Nem tudtam, mire gondoljak, mit csináljak. A két szöveg tartalma majdnem teljesen azonos, az egyetlen ténybeli különbség a halálos áldozatok száma: Ankara ötszázat közölt, a komputer megduplázta. Beidegzett újságírói reflexem mindenesetre megmaradt, gyorsan leszóltam a nyomdába.

– Ide figyelj – mondtam Langhorne-nak, az ügyeletesnek –, az iráni jelentésben hiba van, első oldal, harmadik hasáb, utolsó sor, ezer helyett legyen…

Elhallgattam, mert a török telex felébredt, és újra kopogni kezdett: „Figyelem. Legújabb jelentés. Figyelem. A földrengés áldozatainak számát most ezerre becsülik. Rogers. Vége.”

– Na mi van? Mennyi legyen? – sürgetett Langhorne. Felsóhajtottam.

– Ne haragudj, öregem, elnéztem itt valamit – mondtam. – Az én hibám. Minden rendben. Maradjon úgy, ahogy van.

Gyorsan letettem a kagylót, a távírógéphez mentem, és vagy hatszor elolvastam ezt a jelentést. Egyre kevésbé tetszett. Olyasféle érzésem volt, mintha a lábam alatt olvadozna a padló. Körbejártam a komputert, bizalmatlanul és kicsit félve méregettem. Hogy csinálta ezt? Sejtelmem sem volt, és éreztem, hogy minél tovább töröm a fejem, annál kevésbé értem.

Hazamentem, lefeküdtem, de nem bírtam elaludni. Igyekeztem nem gondolni erre az őrült históriára, főleg a lelki nyugalmam érdekében. Gyakorlati szempontból apróság volt az egész. Tudtam, hogy nem mondhatom el senkinek, úgysem hinnék el. Sületlen viccnek tartanák az egészet. Álmatlanul forgolódtam, és csak akkor éreztem valamelyes megkönnyebbülést, amikor elhatároztam: utánajárok én ennek a dolognak, alaposan megvizsgálom, hogyan reagál a komputer a telexek lekapcsolására. Ekkor végre sikerült elaludnom.

Elég optimista hangulatban ébredtem, és mindjárt eszembe is jutott a rejtély megoldása, vagy legalábbis valami, amit megoldásnak véltem.

A telexek működés közben remegnek. Hiszen éppen ezért szoktak kiesni a dugók. Miért ne lehetne ez a pótjelzés forrása? Még én is, a magam nyavalyás és lassú emberi érzékszerveivel, meg tudom különböztetni az egyes telexek hangját. A párizsit rögtön megismerem, ha beindul, mert olyan fémesen kopog. Ha tehát a vevőkészülék sok százszor érzékenyebb, felismerheti az egyes betűbillentyűk ütéseinek parányi különbségeit is. Persze a százszázalékos felismerés lehetetlen, éppen ezért nem ismételte meg szó szerint a komputer a telex szövegét, hanem kissé átfogalmazta: egyszerűen kiegészítette, ahol hiányzott az információja. Ami az áldozatok számát illeti, a komputer végtére matematikai gép; nyilván van statisztikai összefüggés a romba dőlt házak mennyisége, a napszak és a halálos áldozatok száma között; a komputer talán felhasználta villámgyors számolóképességét, és az adatokból azt az eredményt kapta, hogy ezer áldozatnak kellett lennie. A tudósítónk nem számolgatott, ő azt a becslést közölte, amit a helyszínen megadtak neki, aztán mikor pontosabb információt kapott, gyorsan helyesbített. A számítógép azért kerekedett felül, mert nem szóbeszédre épített, hanem az egzakt statisztikai anyagra, melyet betápláltak mágneses memóriájába. Ez az okoskodás teljesen megnyugtatott.

Hiszen az IBM 0161 nem passzív közvetítő; ha a telexes helyesírási vagy nyelvtani hibát követ el, a hiba megjelenik a képernyőn, de szempillantás alatt felváltja a helyes forma. Néha olyan gyorsan, hogy az ember észre sem veszi, és csak akkor látja a javítást, ha összehasonlítja a telex szövegét azzal, amit a komputer kivetített. Azonkívül az IBM nemcsak tördelőgép, kapcsolatban áll az egész komputer-hálózattal, hírügynökségekkel, könyvtárakkal, adatokat kérhet tőlük, és a túl sovány jelentéseket nyomban feldúsítja. Egyszóval gyönyörűen elmagyaráztam magamnak mindent, de azért megmaradtam szándékomnál, hogy amikor legközelebb ügyeletes leszek, saját szakállamra végzek egypár apró kísérletet, ám okosabbnak láttam, ha mélyen hallgatok erről is, meg a karácsony esti históriáról is.

Alkalomban nem volt hiány. Két nap múlva megint ott ültem a szerkesztőteremben. Bejrút éppen jelenteni kezdte, hogy a Földközi-tengeren eltűnt a VI. flotta egyik tengeralattjárója. Ekkor felálltam, és éberen figyelve a képernyőt, amelyen fürgén sorjáztak a szöveg szavai, lopva kirántottam a dugót a csatlakozóból. A képernyőn egy pillanatra megállt a szöveg egy szó közepén, mintha az IBM meglepődött volna, és nem tudná, mit csináljon. De meghökkenése igazán csak egy pillanatig tartott; szinte azonnal továbbsorjázott a szöveg a fehér háttéren, én pedig izgatottan figyeltem, ugyanazt írja-e, amit a telex. Megint az történt, ami a múltkor: a komputer szépen folytatta a jelentést, csak egy kicsit átfogalmazta. „A VI. flotta szóvivője kijelentette” helyett azt írta: „megállapította”, „a vizsgálat folyik” helyett „folyamatban van”; és még egypár apróságban különbözött a két szöveg.

Érdekes, milyen könnyen hozzászokik az ember a szokatlanhoz, ha rájött a mechanizmusára – vagy legalábbis azt hiszi, hogy rájött. Már úgy éreztem, csak játszom a komputerrel, mint macska az egérrel, túljárok az eszén, a helyzet ura vagyok. A szám tükrén még jó néhány üres hely ásítozott, csúcsidő volt, most futottak be a hírek, több is egyszerre. Kikerestem a kötegből az éppen működő telexek vezetékét, és sorra kihúzgáltam a dugókat, már hat-hét dugót tartottam a kezemben. Az IBM vidáman dolgozott tovább, pedig már egyetlen távírógéppel sem volt összekapcsolva. – Világos – gondoltam magamban –, a rezgésből olvassa ki a betűket és szavakat, amit pedig nem sikerül kiolvasnia, azt villámgyors extrapolációval vagy valami egyéb matematikai módszerrel kiegészíti. Valósággal transzba jöttem, izgatottan lestem, hogy egy újabb telex beinduljon – és mikor a római kezdett kopogni, megrántottam a kábelét, de olyan erősen, hogy mikor a dugó a kezemben maradt, kiesett a másik is, amelyiken át a telex az áramot kapja. A távírógép persze elnémult, és már éppen vissza akartam rakni a villás dugót, mikor hirtelen egy őrült gondolatom támadt. A képernyőre néztem.

A római telex néma volt, de az IBM nyugodtan folytatta az olasz kormányválságról szóló legfrissebb jelentést. Megint hintázni kezdett a lábam alatt a padló, döbbenten támolyogtam a képernyőhöz, és az ártatlan szavakat: „…miniszterelnökké Battista Castellanit nevezte ki…”, úgy olvastam, mint valami túlvilági üzenetet. Gyorsan elindítottam a római telexet, hogy a két hírt összevethessem. Hát igen, most sokkal nagyobb köztük a különbség, de a komputer nem tért el az igazságtól, vagyis a jelentés tartalmától. Valóban Castellani lett a miniszterelnök, de ez a mondat más megfogalmazásban és négy sorral lejjebb olvasható a telex papírján, mint a képernyőn. Úgy hatott a képszöveg, mintha két újságíró, aki egymástól függetlenül megtudta ugyanazt a tényt, szavakban megfogalmazta volna a híranyagot, ki-ki a maga módján; remegő térdekkel rogytam le a székre, menteni próbáltam hipotézisemet, de már éreztem, hogy hiába. Feltevésem egy csapásra összeomlott; hogyan olvashatna a komputer a távírógép rezgéséből, amikor az hallgat, és meg se moccan? Igaz, Rómában a tudósítónk kopogtat, de azt nem hallhatja idáig! Szédültem. Még jó, hogy nem jött be valaki, mert isten tudja, mivel gyanúsított volna – ott ültem verítékezve, rángatózó arccal, izzadt kezemben egy marék vezetékkel, mint valami tetten ért bűnöző. Úgy éreztem magam, mint a sarokba szorított patkány, és úgy is reagáltam: vadul kirángattam a falból mindegyik telex vezetékét, és amikor az utolsó is elnémult, ott maradtam halotti csendben a komputeremmel. Ekkor bámulatos dolog történt, talán még az eddigieknél is elképesztőbb. Bár a szám tükre még hiányos volt, a szövegek növekedése szemlátomást lelassult. És ebben az új, lassúbb ütemben tartalmatlan, üres mondatok jelentek meg, egyszóval az úgynevezett vatta. Egyre lassabban kúsztak a sorok az üres kockákba, aztán mind megállt. Némelyik szöveg roppant mulatságos lett, például az egyik sporthír nem a labdarúgó-mérkőzés eredményét közölte, hanem megállapította, hogy mindkét csapat derekasan küzdött. Az újabb iráni híranyag azzal maradt abba, hogy a földrengés kozmikus méretű jelenség, mert a Holdon is előfordul. Csupa zöldség! Úgy látszik, a komputer titokzatos hírforrásai kimerültek.

Elsősorban persze be kellett tördelnem a számot, hát gyorsan visszakapcsoltam a telexeket. Arról, amit láttam, csak három után kezdhettem gondolkodni, mikor elindult a rotációs gép. Tudtam, hogy nem lesz nyugtom, míg fel nem derítem, miből fakad az IBM varázsos ügyessége és nem kevésbé meglepő elhülyülése. A laikusnak nyomban az jutna eszébe, hogy egyszerűen fel kellett volna tenni a kérdést magának a komputernek: ha ilyen okos, és egyben ilyen feltétlenül engedelmes, hát mondja meg, miféle mechanizmusnak köszönheti, hogy telexkapcsolat nélkül tovább dolgozhatott, és mi fékezte le aztán a munkáját. Ám ilyet csak az gondolhat, aki sok népszerű mesét olvasott az elektronikus agyakról, a komputerrel ugyanis nem lehet úgy társalogni, mint egy okos vagy akár buta emberrel, hiszen a komputer nem személy! Éppígy remélhetnénk, hogy egy elromlott írógép megmondja, hol és hogyan kell megjavítani. A komputer feldolgozza az információt, de nincs hozzá semmiféle értelmi viszonya. A mondatok, amelyeket kiköp, a mondattan sínéin robogó vonatokhoz hasonlítanak. Ha kisiklanak, akkor valami rosszul működik benne, de ő ezt nem tudja, abból az elégséges okból, hogy a komputer csak annyira „ő”, mint egy lámpa vagy asztal. A mi IBM-ünk képes önállóan megfogalmazni és átformálni a szabványos híranyagok szövegét, és kész. Azt, hogy melyik hír mennyire fontos, mindig az embernek kell eldönteni. Az IBM képes rá, hogy két egymást kiegészítő hírből egyet csináljon, vagy alkalmas bevezető mondatot válasszon egy konkrét tartalmú híranyaghoz, mert több százezer ilyen szerkesztési modellt programoztak belé. A bevezető mondat csak azért felel meg a hír tartalmának, mert az IBM villámgyorsan elvégzi a szöveg statisztikai analízisét, kiragadva az úgynevezett kulcsszavakat; ha tehát a hírben a „gól”, „büntetőrúgás”, „csapat” szavak ismétlődnek, a sportrepertoárból választ ki valamit, egyszóval a komputer olyan, mint a vasutas, aki helyesen beállítja a váltókat, összeállítja és a helyes irányba indítja a szerelvényeket, noha nem tudja, hogy a vagonok mit tartalmaznak. A komputer csak a szavak, mondatok, frázisok külsődleges tulajdonságaihoz ért, azokhoz, amelyek a szétválasztás és összerakás matematikai műveleteit lehetővé teszik. Tehát nem várhattam tőle segítséget.

Otthon egész éjszaka le sem hunytam a szemem. Volt min töprengenem. A komputer működésében megfigyeltem egy szabályszerűséget: minél hosszabb időre szakad el a hírforrástól, annál rosszabbul rekonstruálja az információt. Ezt eléggé érthetőnek is találtam, végtére húsz-egynéhány éve újságíróskodom. Mint tudják, két olyan nagy példányszámú hetilap, mint a Time és a Newsweek, egymástól teljesen függetlenül dolgozik. Csak az kapcsolja össze őket minden egyes szám megszerkesztésénél, hogy ugyanabban a világban vannak, és ugyanazon időben nagyon hasonló hírforrásokkal rendelkeznek. Azonkívül igen hasonló olvasókhoz fordulnak. Ezért cseppet sem meglepő, hogy számos cikkük hasonlít egymáshoz. Ennek oka világos: a két vetélkedő szerkesztőség sajátos tökélyre vitte a piachoz való alkalmazkodást. A jó újságíró elsajátíthatja azt a készséget, hogy helyzetjelentést írjon egy-egy országról, vagy összefoglalja egy hét nemzetközi eseményeit, és ha mindegyik újságíró azonos szemszögből nézi a dolgokat – nevezetesen az amerikai újságírói elit szemszögéből –, hasonló képzettséggel rendelkezik, és ugyanazt az információt dolgozza fel olyan módon, hogy optimális hatást gyakoroljon az olvasóra – akkor nem csoda, hogy az egymástól függetlenül és párhuzamosan megírt cikkek nemegyszer úgy hasonlítanak, mint két tojás. A hasonlóság persze nem azt jelenti, hogy egyes mondatok azonosak, de hasonló a beállítottság, a hangnem, az érzelmi töltés, a hangsúlyok elhelyezése, a hatásos részletek kidomborítása, a tulajdonságok ellenpontozása – például egy politikus jellemzésében –, vagyis mindaz, ami arra szolgál, hogy lekösse az olvasó figyelmét, és azt sugallja neki, hogy a legnagyszerűbb információk forrását tartja kezében; és ezeket a fogásokat minden gyakorlott újságíró ismeri. A mi komputerünk bizonyos értelemben egy ilyen újságíró „makettje”. Ismeri a módszereket és a fogásokat, tehát meg tudja csinálni, amit bármelyikünk. A beprogramozott rutin jóvoltából zseniálisan adagolja a hatásos frázisokat, sokkolni tudja az olvasót az adatok összevetésével, minden hírt a legelőnyösebben tálal; mindezt tudtam, de azt is tudtam, hogy éjszakai koncertjét ez nem magyarázza. Hogyan működhetett tovább a telextől elválasztva? És miért csak ilyen rövid ideig? Miért kezdett aztán összevissza fecsegni? Még azt reméltem, sikerül egymagamban megtalálnom a választ.

Következő ügyeletem előtt felhívtam telefonon Rio de Janeiro-i tudósítónkat, és megkértem, hogy az éjszakai műszak elején küldjön egy hamis hírecskét az Argentína-Brazília ökölvívó-mérkőzés állásáról. Minden brazil győzelem helyett írjon argentint, és megfordítva. Amikor beszélgettünk, még egyikünk sem tudhatta az eredményeket; a találkozó késő este kezdődött. Hogy miért fordultam éppen Rióhoz? Mert a kérésem szakmai szempontból hajmeresztő volt, és Sam Gernsback, az ottani tudósítónk jó barátom, méghozzá abból a ritka, értékes fajtából, aki nem kérdez semmit.

Eddigi tapasztalataim alapján arra számítottam, hogy az IBM azt az álhírt fogja megismételni, amelyet Sam lekopogtat a távírógépén. (Nem titkolom, hogy ekkor már megvolt az újabb hipotézisem: azt gondoltam, a telex valamiképpen rádióadóként működik, kábelei az antennák, komputerem pedig, így képzeltem, érzékelni tudja a föld alatti kábelek körül létrejövő elektromágneses hullámokat, tehát roppant érzékeny vevőkészülék.)

Úgy beszéltük meg, hogy az álhírt Gernsback nyomban helyesbíti; persze rögtön eltüntetem az első papírt, hogy nyoma se maradjon. Büszke voltam, hogy milyen ravasz tervet találtam ki. A kísérlet döntő lesz, mert a mérkőzés szünetéig nem kapcsolom le a telexet a komputerről, szünet után viszont lekapcsolom. Így aztán biztos lehetek a dolgomban. Nem részletezem, milyen izgatottan készülődtem, mit éreztem azon az éjszakán, csak elmondom, mi történt. A komputer a szünetig a hamis eredményeket tördelte be a szám tükrébe, de a szünet után az igaziakat. Értik, mit jelent ez? Amíg össze volt kapcsolva a távírógéppel, addig semmit nem rekonstruált, nem „okoskodott”, egyszerűen szó szerint megismételte, amit Rióból leadtak. De amikor magára maradt, fütyült a telexre, tehát a vezetékre is, amelyről én azt képzeltem, hogy holmi rádióantenna – egyszerűen leadta a meccs valóságos eredményét! Teljesen mindegy volt neki, hogy mit kopogtat közben Gernsback. De még ez sem minden. Valamennyi mérkőzésnél helyes eredményt közölt, csak az utolsónál tévedett, az ólomsúlynál. Egyvalami bebizonyosodott: a kikapcsolás pillanatától fogva teljesen függetlenné vált a távírógéptől, az enyémtől éppúgy, mint a rióitól. Egészen más úton szerzi a híreit.

Verítékező homlokkal, kialudt pipával bámultam a gépre, még nem tudtam megemészteni, amit láttam, s ekkor megszólalt a brazil telex: Sam leadta az igazi eredményeket, ahogy megbeszéltük, és a végén egy helyesbítést is közölt: az ólomsúlyban utólagos bírói döntéssel megváltoztatták az eredményt, mert a szorítóban győztesnek hirdetett argentin versenyző kesztyűje nehezebb volt az előírásosnál.

A komputer tehát egyszer sem tévedett. Még egy adatra volt szükségem, ezért a szám lezárása után telefonon felhívtam Samet, már aludt, és ugyancsak káromkodott, hogy felébresztettem; igazat kellett adnom neki, mert kérdéseim lényegtelennek, sőt egyszerűen hülyének látszottak: hány órakor hirdették az első eredményt az ólomsúlyban, és mennyi idővel azután változtatták meg a bírók a döntést? Sam végül mindkettőt megmondta. A mérkőzést csaknem azonnal érvénytelenítették, törölve az argentin versenyző győzelmét, mert amikor a bíró fölemelte a győztes kezét, a kesztyű bőrén át megérezte a kesztyűbe csempészett súlyt, előzőleg persze habszivacs alá dugták, de a meccs közben kicsúszott. Sam ezt a jelenetet nem látta, mert amikor a brazilt kiszámolták, rohant a telexhez, hogy mielőbb leadja a hírt. A komputer tehát nem Sam gondolataiból olvasta ki, amit tudott, mert már akkor a végleges eredményt közölte, amikor Sam még tévedésben volt.

Vagy fél évig folytattam éjszakai kísérleteimet, és sok mindent megtudtam, bár érteni semmit sem értettem. Ha a komputert lekapcsolom a telexről, két másodpercre megdermed, aztán folytatja a hírt – százharminchét másodpercig. Addig mindent tud a szóban forgó eseményről, utána már semmit. Ezt talán még valahogy megemésztettem volna, de rosszabbra is rájöttem. Komputerem előre látja a jövőt, méghozzá csalhatatlanul. Mindegy neki, hogy a közölt hír már megtörtént eseményre vonatkozik, vagy olyanra, amely csak ezután fog megtörténni – két percen és tizenhét másodpercen belül. Ha kitalált információt kopogtak neki a telexen, engedelmesen megismétli, és mihelyt kihúzom a dugót, elhallgat; tehát csak arról tud tovább írni, ami valóban megtörtént valahol, de arról nem, amit valaki magában gondol. Legalábbis ezt a következtetést vontam le, és följegyeztem noteszomba, amelyet állandóan magammal hordtam. Lassan hozzászoktam az IBM viselkedéséhez, és nem is tudom, mikor jutott eszembe, hogy a kutya viselkedéséhez hasonlít. Először konkrét nyomra kell vezetni, mint a kutyát, jól megszaglásztatni vele egy eseménysorozat kezdetét, mintha ott valami nyomot találna, egy kis időre van szüksége, akár a kutyának, hogy az adatokat rögzítse magában, ha pedig túl kevés adatot kap, elhallgat, vagy általánosságokkal vágja ki magát, vagy hamis nyomra téved. Összetéveszti például az azonos nevű helységeket, ha nem adok egyértelmű meghatározást. Mint a kutyának, teljesen mindegy neki, milyen nyomon indul el, de ha már nyomon van, csalhatatlan – százharminchét másodpercig.

Éjszakai játékaink, hajnali három és négy között, vallatáshoz hasonlítottak. Igyekeztem őt a falhoz szorítani, keresztkérdéseket találtam ki, egymást kizáró alternatívákkal gyötörtem, aztán pompás gondolatom támadt; úgy éreztem, ez az egyszerű kísérlet sokatmondó lesz. Rogers, ugyebár, Ankarából adta le jelentését a sherabadi földrengésről, tehát a hír közlőjének nem kell éppen ott lennie, ahol a történtek lezajlottak; de amíg földi eseményekről van szó, mindig lehetséges, hogy valaki, egy ember, vagy akár állat, megfigyeli az eseményt, és a komputer valahogy ennek veszi hasznát. Nos, én majd olyan helyről kezdek egy jelentést, ahol nincs és még nem volt ember: a Marsról. Megadtam a Syrtis Minor kellős közepének koordinátáit, lekopogtam: „jelenleg nappal van, és a környezetet szemlélve látjuk…” – itt kirántottam a vezetéket. Másodpercnyi szünet után a komputer befejezte: „a bolygót a nap fényében” – aztán megkukult. Vagy tízszer átfogalmaztam a mondat elejét, de az IBM-ből semmi konkrétumot nem tudtam kiszedni, csak általánosságokat szajkózott. Megállapítottam, hogy mindentudása nem terjed ki a bolygókra, és magam sem tudom, miért, ettől kissé megkönnyebbültem.

És most mit csináljak? Persze világgá kürtölhetném a szenzációt, híres lennék, és nagy rakás pénzt keresnék; ezt az eshetőséget egy pillanatig sem mérlegeltem komolyan. Hogy miért? Magam sem tudom. Talán azért, mert ha a rejtélyből szenzáció lesz, én nyomban kicseppenek belőle; elképzeltem a ránk zúduló mérnökhadat, a szakzsargonban karattyoló tudósokat; akármit sütnek ki, engem rögtön kizárnak az ügyből, mert a magamfajta laikus csak láb alatt van. Nem lenne többé más dolgom, mint leírni élményeimet, interjúkat adni és beinkasszálni a csekkeket. Ez érdekelt a legkevésbé. Szerettem volna megosztani valakivel a titkomat, de ugyanakkor magamnak is megtartani. Elhatároztam hát, hogy egy olyan szakemberhez fordulok, akiben száz százalékig megbízhatom. Csak egy ilyet ismertem: Milton Hartot, aki a MIT-nél dolgozik. Okos, jellemes, eredeti fickó, és tulajdonképpen őskori lelet, mert nem szeret nagy kollektívában dolgozni, a magányos tudós pedig kihaló állatfaj. Végzettségére nézve fizikus, most informatikával foglalkozik, programozó; ez éppen megfelelt nekem. Igaz, eddig csak egy hobbi hozott össze minket, ugyanis mind a ketten madzsongozunk, máskülönben ritkán találkoztunk, de játék közben elég jól megismerszik az ember. Hart kissé különc, néha egyszer csak megszólal, és valami furát mond, emlékszem, egyszer váratlanul megkérdezte, nem lehetséges-e, hogy Isten akaratlanul teremtette a világot. Sohasem lehet tudni, mikor beszél komolyan, mikor tréfál, vagy netalán egyszerűen gúnyolódik. Annyi biztos, hogy jó fej; odaszóltam hát telefonon, vasárnap elmentem hozzá, és mint reméltem, ráállt az összeesküvésre. Nem tudom, hitt-e nekem mindjárt, Hart szűkszavú ember, mindenesetre gondosan ellenőrizte mindazt, amit elmeséltem, aztán mindjárt olyasmit csinált, ami nekem eszembe sem jutott: lekapcsolta komputerünket az országos információs hálózatról. Gépem minden rendkívüli tehetsége egy csapásra eltűnt. Szóval a titkos erő nem a gépben rejlik, hanem a hálózatban! Mint tudják, a hálózat jelenleg több mint negyvenezer számítóközpontból áll, és mint talán nem tudják (én sem tudtam, amíg Hart meg nem mondta), hierarchikus felépítése van, némileg a gerincesek idegrendszerére hasonlít. Az Egyesült Államok minden államának külön központja van, mindegyiknek a memóriája több tényt tárol, mint amennyit a világ minden tudósa együttvéve tud. Minden előfizető a havonta igénybe vett gépidő szerint fizeti a díjat, holmi szorzószámokkal és pótlékokkal, mert ha az előfizető problémája túl nehéz a legközelebbi komputernek, a diszpécser automatikusan erősítést kapcsol rá az országos készletből, vagyis az éppen kihasználatlan komputerekből. A diszpécser természetesen szintén számítógép. Ügyel rá, hogy az egész hálózat információs megterhelése egyenletes legyen, és őrzi az úgynevezett zárt memóriaegységeket, vagyis a bizalmas adatokat, mindazt, ami államtitok, katonai titok meg ilyesmi. Megnyúlt a képem, amikor Hart mindezt előadta, mert tudtam ugyan, hogy a hálózat létezik, és a UPI az előfizetője, de éppúgy nem gondoltam rá, ahogy a telefonáló sem gondol a telefonközpont gépeire. A némileg rosszmájú Hart megjegyezte, hogy éjszakai enyelgésemet a géppel azért képzeltem holmi romantikus sétának a kies vadonban, távol a világtól, mert ez jobban illik a fantasztikus regények stílusához, mint az a józan meggondolás, hogy az előfizetők seregének tagja vagyok, akik hajnali három és négy között jobbára alusznak, ezért a hálózat terhelése ilyenkor a legkisebb, és így az én gépem annyi kapacitást vehetett igénybe, mint a délelőtti csúcsidőben soha. Hart megvizsgálta a UPI számláit, és kiderült, hogy gépem néhányszor az egész országos hálózat kapacitásának hatvan-hatvanöt százalékát használta. Persze ez a hihetetlen megterhelés nem tartott sokáig, csak húsz-harminc másodpercig, de így is furcsa, hogy még senkinek sem ütött szöget a fejébe, mire használ egy éjszakai ügyeletes újságíró hússzor akkora kapacitást, mint amennyi az egész állami költségvetés kiszámításához szükséges. No persze, mint mindent, a számlázást is komputerizálták, márpedig a komputerek köztudomásúlag semmin sem csodálkoznak – legalábbis addig, amíg az előfizető pontosan fizeti a számlát, ezzel pedig nem volt gond, mert a fizetést is komputer intézi, mármint a UPI könyvelő komputere, így aztán nem szúrt szemet, hogy a marsi Syrtis Minor tájszépségei iránt tanúsított érdeklődésemért a UPI huszonkilencezer dollárt fizetett, elég drága mulatság volt, ha figyelembe vesszük, hogy érdeklődésem kielégítetlen maradt. De meg kell adni, hogy komputerem, bár hallgatott, mint a csuka, igazán megtett mindent, ami tőle tellett, és nem is csak tőle, hiszen nyolcpercnyi hallgatása alatt, melyből csak egy kitérő frázis született, a hálózat sok billió és trillió műveletet hajtott végre – mint a havi számla világosan tanúsítja. Más kérdés, hogy e sziszifuszi munkák mibenléte rejtély maradt számunkra. Algebrai hókuszpókusz volt az egész.

Megmondtam előre, hogy ez nem kísértethistória. A túlvilági jelenések, előérzetek, misztikus próféciák, átkok, vezeklő szellemek meg más efféle becsületes, közérthető, hálás és főleg egyszerű jelenségek egyszer s mindenkorra eltűntek életünkből. Hogy pontosan leírjam a kísértetet, amely az országos hálózat főcsatornáján át bemászott az IBM-gépbe, diagramokat kellene rajzolni, egyenleteket felírni, és detektívnek persze komputert fogadni, hogy kinyomozza a kollégáit. Az új típusú kísértet a magasabb matematikából születik, azért olyan megfoghatatlan. Kénytelen vagyok némi kitérőbe bocsátkozni, mielőtt a történetem hajmeresztő része következik, el kell ugyanis magyaráznom, amit Harttól hallottam. Az információs hálózat hasonlít az elektromos művekéhez, csak áram helyett információt merítenek belőle. A villanyáram és az információk keringése egyaránt ahhoz hasonlít, ahogyan a víz mozog a csövekkel összekötött tartályokban. Az áram arrafelé folyik, ahol a legkisebb az ellenállás, vagyis ahol a legnagyobb az igény. Ha megszakad egy vezeték, az elektromosság utat keres magának, kerülő utat tesz más vezetékeken, ami egyébként túlterhelésre és üzemzavarra vezethet. Szemléletesen szólva, az én gépem, mikor elvesztette kapcsolatát a távírógéppel, a hálózathoz fordult segítségért, és hívására nyomban el is indultak a segédcsapatok, másodpercenként tíz-egynéhányezer kilométeres sebességgel, mert ekkora az áram sebessége a vezetékben. Eltartott egy-két másodpercig, míg a segítség megérkezett, és addig a komputer néma maradt. Aztán mintha helyreállt volna a kapcsolat, de hogy voltaképpen hogyan, azt továbbra sem sejtettük. Mindaz, ami eddig tisztázódott, egészen konkrét, fizikai jelenség volt, akár dollárokra is átszámítható, csak éppen csupa negatívum. Azt már tudtuk, mit kell tenni, hogy a komputer elveszítse rendkívüli tehetségét: le kell kapcsolni az országos hálózatról. De továbbra sem értettük, hogyan segíti ki a hálózat, honnan tudja, hogy mi történik Sherabadban, ahol éppen földrengés volt, vagy a riói sportcsarnokban, az ökölvívó-mérkőzésen. A hálózat összekapcsolt komputerek zárt rendszere, vak és süket az egész külvilággal szemben, csak kimenetei és bemenetei vannak: telexek, telefonok, regisztrálókészülékek korporációknál vagy országos hivatalokban, vezérlőpultok bankokban, erőművekben, nagyvállalatoknál, repülőtereken és így tovább. De nincs semmiféle szeme, füle, saját antennája, érzékelő szerkezete, azonkívül nem terjed túl az Egyesült Államok területén, hát honnan a fenéből tudhatja, hogy mi történik Iránban?

Hart ugyanannyit tudott, mint én, vagyis semmit, de egészen másképp viselkedett, ő ugyanis nem tett fel efféle kérdéseket, és engem is elhallgattatott, ha ilyesmivel rágtam a fülét. Ha pedig nem sikerült megfékeznie dühös kíváncsiságomat, és paprikás hangulatban beolvastam neki – könnyen megesik ez hajnali három és négy között, álmatlan éjszakák után –, azt felelte, hogy ő nem mágus, boszorkánymester vagy próféta. A hálózatnak, úgy látszik, olyan tulajdonságai vannak, amelyeket nem terveztek be, és nem láttak előre; korlátozottak, mint a Mars-ügy mutatja, tehát fizikai jellegűek, vagyis megvizsgálhatóak. A kutatás egy idő múlva hozhat bizonyos eredményeket, de az én kérdéseimre aligha fog válaszolni, mert ilyen kérdéseket egyáltalán nem szabad feltenni a tudományban. A Pauli-elv szerint minden kvantumállapotot csak egy elemi részecske tölthet be, és nem kettő, öt vagy egymillió, és a fizika ennek megállapítására szorítkozik, de nem szabad megkérdeznie, miért tartja be minden részecske szigorúan ezt az elvet, és mi vagy ki tiltja meg a részecskéknek, hogy másként viselkedjenek. A határozatlansági elv szerint a részecskék csak statisztikusán meghatározott módon viselkednek, és eme határozatlanság övezetében a klasszikus fizika szemszögéből nézve illetlen vagy egyenesen rémületes dolgokat művelnek, ugyanis megsértik viselkedésük törvényeit, de mivel a határozatlanság sávjában rakoncátlankodnak, sohasem lehet rajtakapni őket. És megint csak nem szabad megkérdezni, hogyan vetemedhetnek a részecskék ilyen csínyekre a megfigyelés indeterminisztikus sávjában, ki engedte meg nekik az effajta bakugrásokat, amelyek látszólag ellentmondanak a józan észnek, mert az ilyen kérdések nem tartoznak a fizikához. Bizonyos értelemben csakugyan azt mondhatnánk, hogy a határozatlanság réseiben a részecskék úgy viselkednek, mint a bűnöző, aki teljesen biztos lehet büntetlenségében, mert tudja, hogy semmiképpen sem fogják tetten érni, de az ilyen antropocentrikus megfogalmazás nemcsak haszontalan, hanem káros és zavaró is, mert holmi ravasz vagy alattomos emberi szándékokat tulajdonít az elemi részecskéknek. No mármost, az információs hálózat, mint bizonyos jelek mutatják, hírt tud szerezni arról is, ami a föld más vidékein történik, ott, ahol e hálózat nincs jelen, és semmilyen érzékelője sincs. Persze mondhatnánk, hogy a hálózat „saját percepciós teret” állít elő „teleologikus gradiensekkel”, vagy kitalálhatnánk, hasonló terminológiával élve, más látszatmagyarázatot, ám ennek semmilyen tudományos értéke sem lenne; azt kell felderítenünk, mit tud megcsinálni a hálózat, milyen határok között, milyen kezdeti és keretfeltételekkel, a többi már a modern fantasztikus regények birodalmába tartozik. Annyit éppenséggel tudunk, hogy a környezetről szemek, fülek és más érzékszervek nélkül is lehet információkat szerezni, ezt speciálisan szerkesztett modellek és kísérletek bizonyítják. Tegyük fel, van egy számítógépünk, amelynek optimalizáló szerkezete a számítási folyamatok maximális gyorsaságát biztosítja, és ez a gép beépített meghajtással mozogni tud egy félig napsütéses, félig árnyékos terepen. Ha a gép a napon túlmelegszik, és ettől működése lelassul, az optimalizáló szerkezet bekapcsolja a meghajtást, és a gép addig mászkál a terepen, míg árnyékba nem kerül, ott aztán lehűl, és nagyobb hatásfokkal dolgozik. Ez a gép tehát meg tudja különböztetni a fényt és az árnyékot, pedig nincsen szeme. Nagyon primitív példát mondtam, de annyi kiderül belőle, hogy kifelé irányuló érzékszervek nélkül is tájékozódni lehet a környezetben.

Hart ily módon, legalábbis egy időre, betömte a számat, nekifeküdt a számításainak és kísérleteinek, én pedig szabadjára engedhettem a fantáziámat. Ezt nem tilthatta meg. Ki tudja, töprengtem, hátha ez a hálózat már akkorára nőtt, hogy egy újabb vállalat komputerével gazdagodva észrevétlenül átlépett egy kritikus küszöböt, és élő szervezetté vált? Felrémlett bennem valami rettenetes moloch, szörnyű pók vagy elektronikus polip, amely kábelcsápjait a földbe fúrja a Sziklás-hegységtől az Atlanti-óceánig, engedelmesen számolgatja a postai küldeményeket, nyilvántartja az eladott repülőjegyeket, ám eközben titkon szörnyű terveket kovácsol, arra készül, hogy hatalmába kerítse a Földet, és az emberiség ura legyen. Persze ezek szamárságok. A hálózat nem olyan szervezet, mint a baktérium, a fa, az állat vagy az ember, csak annyi történhet vele, hogy a bonyolultság kritikus pontján felül rendszerré válik, ahogyan rendszerré válik a csillag vagy galaktika, mikor elegendő anyag halmozódik fel az űrben, de a hálózat olyan rendszer és szervezet, amely egyikhez sem hasonlít az említettek közül, éppen mert új, olyan, amilyen eddig még nem létezett. Magunk építettük ugyan, de nem láttuk előre, mit is csinálunk. Használjuk, de valójában csak csipkedünk belőle, mint egy agyon legelésző hangyák, amelyek az agyban lejátszódó milliárdnyi folyamatból azt keresik ki, ami ízlelőcsápjaikat ingerli. Hart rendszerint három körül állított be tömött aktatáskával és egy termosz forró kávéval, munkához látott, én meg álltam, mint szamár a hegyen, még csak nem is moroghattam, mert tudományos szempontból igaza volt. Hát tovább szőttem vad gondolataimat, ábrándoztam a magam módján, elképzeltem például, hogy az eddig élettelen tárgyak világa, a vezetékek, tenger alatti távírókábelek, tévéantennák, sőt talán a fémkerítések, hídpillérek, sínek, csövek, a betonházakban tekergő vashuzalok, mindez egyszerre megfeszül a hálózat parancsára, és egyetlen óriási nyomozó rendszerré kapcsolódik össze, amelynek a parancsnoka jó néhány másodpercig éppen az én IBM-gépem, mert mindenféle szedett-vedett véletlenek úgy akarták, hogy ez a hatalom benne kristályosodjon ki. Hát ilyesmikről fantáziáltam, de hiába, mert vad álmaim még homályos magyarázatot sem adtak az olyan elképesztő, konkrét részletekre, mint a gép jövőbe látó tehetsége és annak kétperces határa – hát kénytelen voltam erőt venni magamon, és némán, türelmesen várni, hiszen láttam, hogy Hart megszállottan dolgozik.

Következzenek a tények. Két témát vitattunk meg Harttal: a jelenség gyakorlati alkalmazását és mechanizmusát. A látszat ellenére a százharminchét másodperces effektus gyakorlati perspektívái elég csekélyek és jelentéktelenek. Bűvészmutatványnak hatásos, de a nemzetek sorsát és a világtörténelem menetét megszabó döntések általában nem két perc alatt születnek, ráadásul a kétperces jövőbe látásnak is van egy látszólag másodrangú, de elvi akadálya: ahhoz, hogy a komputer gyártani kezdje csalhatatlan jóslatait, előbb nyomra kell vezetni, közölni vele, hogy egyáltalán mit kell megjósolnia, ez pedig rendszerint tovább tart két percnél, tehát máris füstbe ment a gyakorlati haszon. A jövőbe látás határát egyetlen másodperccel sem lehet kitolni. Hart feltételezte, hogy ez valami egyetemes, bár eddig ismeretlen jellegű állandó. Talán el lehetne szórakozni azzal, hogy bankot robbantunk egy játékkaszinóban, például a rulettnél, de a szükséges készülékek beállítása elég drága lenne (egy IBM több mint négymillió dollárba kerül), azonkívül bajosan tudnánk megszervezni a kétirányú és méghozzá jól leplezett kapcsolatot a játékos és a számítógép között, arról már nem is beszélve, milyen hamar rájönne a krupié, hogy hiba van a kréta körül. Különben sem pénzt akartunk szerezni a felfedezésünkkel.

Hart készített egy kis listát arról, hogy mire használható a gépünk. Ha megkérdezzük, hogy ez és ez az asszony fiút vagy lányt fog-e szülni két perc múlva, az IBM csalhatatlanul megmondja, de hát ennek az információnak nincs különösebb haszna. Ha sorozatokat dobunk egy pénzdarabbal vagy játékkockával, és közöljük a géppel az első sorozatok eredményeit, aztán nem adunk több információt, a gép megjósolja, mit fogunk dobni a következő százharminchét másodpercben, de ennél többet nem tud. Persze valóban dobni kell a kockával vagy pénzdarabbal, és megadni a komputernek az eredményeket, legalább harmincat-negyvenet, olyasmi ez, ahogy a kutyát vezetik rá a helyes nyomra, egyre a milliárd közül, hiszen ugyanebben a percben ki tudja, hány ember dobál pénzdarabot vagy kockát, tehát a komputer, amely vak és süket, a megadott sorozat alapján azonosítja, hogy éppen a mi dobásainkról van szó. És tovább is igazán el kell végezni a dobásokat. Ha nem dobunk többet, a gép csupa nullát kopogtat ki, ha pedig már csak kétszer dobunk, azt a két eredményt adja meg, és semmi többet. Ehhez is kapcsolatban kell lennie a hálózattal, bár józan ésszel fel nem foghatom, mit tud neki segíteni a hálózat, mikor ott dobáljuk a kockát a gép orra előtt – mi köze ehhez a hálózatnak? Pedig rengeteg köze van, mert ha lekapcsoljuk róla a gépet, meg se mukkan többé, csak mi nem értjük az összefüggést. Különösen érdekes, hogy a komputer előre tudja, fogunk-e még dobálni a kockával, vagy nem, tehát az egész helyzet alakulását látja előre, vagyis nemcsak a kocka sorsát, azt, hogy melyik oldalára fog esni, hanem a mi sorsunkat is, legalábbis ami azt a döntést illeti, hogy dobjunk vagy ne dobjunk a kockával. Olyan kísérletet is csináltunk, hogy én például elhatározom: hatszor fogok dobni, Hart pedig ezt vagy megengedi, vagy megakadályozza, de én nem tudhatom, melyik dobásomnál hogyan dönt. Kiderült, hogy a komputer nemcsak az én dobási tervemet ismeri előre, hanem Hart szándékait is, vagyis tudja, mikor szándékozik Hart lefogni a kezemet, hogy ne végezhessem el a következő dobást. Egyszer megtörtént, hogy én négyszer akartam dobni, de csak háromszor dobtam a megadott idő alatt, mert belebotlottam egy kábelbe, és már nem maradt időm a negyedik dobásra. Nos, a komputer valamiképpen azt is előre látta, hogy meg fogok botlani, holott erről sejtelmem sem volt, tehát jóval többet tudott rólam, mint én magam. Sokkal bonyolultabb helyzeteket is kigondoltunk, több személy részvételével, például olyasmit, hogy a kísérleti személyek összeverekedjenek, de igazából, a kockákért, ám az ilyen variánsokat nem próbáltuk ki, mert több időt és utánjárást igényeltek, mint amennyit megengedhettünk magunknak. Hart egy napon kockák helyett egy kis készüléket hozott, amelyben egyes izotópatomok felbomlanak, és ilyenkor a képernyőn felvillanások jelennek meg. A komputer nem tudta pontosabban megjósolni a felvillanásokat, mint egy fizikus megjósolhatta volna, vagyis csak a felbomlás valószínűségét közölte. A kockáknál és pénzdaraboknál ilyen korlátozás nincs. Nyilván azért, mert makroszkopikus tárgyak. De agyunkban a döntéseket mikroszkopikus folyamatok határozzák meg. Úgy látszik, mondja Hart, azok nem kvantumjellegűek.

Ellentmondásosnak látszik itt sok minden. Miért tudja a komputer megjósolni, hogy két perc múlva elbotlom egy kábelben, holott mikor prognózisát felállítja, még én sem tudom, hogy hátra fogok lépni, és ennélfogva megbotlom, de ha már így van, miért nem látja előre, hogy a radioaktív izotóp melyik atomja bomlik majd fel? Hart azt mondja, az ellentmondás nem az eseményekben rejlik, hanem a világról, főleg az időről alkotott képzeteink tulajdonsága. Hart szerint nem a komputer látja előre a jövőt, hanem mi vagyunk sajátos módon korlátozva a világ érzékelésében, így magyarázta: „Képzeld el az időt olyan egyenes vonalnak, amely ezen az egyenesen gördül, és mindig csak egyetlen ponton érinti. Ezt a pontot nevezzük jelennek. A jelen pillanata azonnal múlttá válik, és átadja helyét a következőnek. A pszichológusok vizsgálatai kimutatták, hogy annak, amit időbeli kiterjedés nélküli, pontszerű jelennek érzékelünk, valójában tartalma van, nem egészen fél másodperc. Mármost nincs kizárva, hogy a tudat és az idő vonalának az egybeesése sokkal szélesebb is lehet, az idővonal nagyobb szakaszával lehet egyszerre érintkezésben lenni, és az érintkező szakasz maximális kiterjedése éppen százharminchét másodperc.”

– Ha csakugyan így van – mondja Hart –, akkor egész fizikánk még mindig antropocentrikus, mert olyan alapfeltevésekből indul ki, amelyek az ember érzékszerveinek és tudatának szféráján kívül már nem érvényesek. Ez azt jelenti, hogy a világ más, mint a mai fizika tanítja, és jövőbe látás mint a jövő elektronikus vagy nem elektronikus megjóslása sohasem fordul elő. A fizikának iszonyú gondjai vannak az idővel, amelynek az általános elméletek és törvények szerint tulajdonképpen teljesen reverzibilisnek kellene lennie, de egyáltalán nem az. Ráadásul az időmérés különféle nehézségeket okoz az atomon belüli jelenségek szintjén, annál nagyobbakat, minél rövidebb a mérendő időtartam. Ez talán azért van, mert a jelen fogalma nemcsak úgy relatív, ahogyan Einstein elmélete mondja, vagyis a megfigyelők helyzetétől függő, hanem az egyazon „helyen” lejátszódó jelenségek skálájától is függ.

A komputer a saját fizikai jelenében tartózkodik, és ez a jelen kiterjedtebb az időben, mint a miénk. Az, ami a mi számunkra csak két perc múlva fog megtörténni, a komputer számára éppúgy „most” történik, mint nekünk az, amit most érzékelünk és érzünk. Tudatunk csak része mindannak, ami agyunkban lejátszódik, és ha elhatározzuk: csak egyszer fogunk kockát dobni, hogy „becsapjuk” a komputert, amelynek egész dobássorozatot kell megjósolnia, ő azonnal tudomást szerez szándékunkról. Hogyan? Ezt csak primitív példák alapján képzelhetjük el: a villám és a mennydörgés a közeli megfigyelő számára egyidejű, a távoli számára nem egyidejű; a villám ebben a hasonlatban az én belső elhatározásom, hogy fél perc múlva abbahagyom a kockadobást, a mennydörgés pedig az a pillanat, amikor valóban nem végzem el a következő dobást; mármost a komputer valamilyen ismeretlen módon felfogja agyamból a „villámlást”, vagyis a szóban forgó döntést. Hart azt mondja, ennek komoly filozófiai következményei vannak, mert azt jelenti, hogy ha van szabad akaratunk, az csak a százharminchét másodperces határon túl érvényes, bár erről nekünk sejtelmünk sincs. A százharminchét másodpercen belül agyunk úgy viselkedik, mint a tehetetlenül mozgó test, nem tud hirtelen irányt változtatni, ehhez időre van szükség, mialatt a pályát módosító erő kifejtheti a hatását, és valami efféle játszódik le minden emberi fejben. Az atomok és elektronok világára azonban mindez nem érvényes, mert ott a komputer éppolyan tehetetlen, mint a fizikánk. Hart úgy véli, az idő valójában nem vonal, hanem inkább kontinuum, amelynek makroszkopikus szinten egészen más tulajdonságai vannak, mint „odalent”, ahol már csak atomi méretek vannak. Hart feltételezi, hogy minél nagyobb valamely agy, illetve agyhoz hasonló rendszer, annál szélesebb sávban érintkezik az idővel, tehát az úgynevezett „jelennel”, az atomok viszont tulajdonképpen egyáltalán nem érintkeznek vele, hanem mintegy táncolnak körülötte. Egyszóval a jelen valamiféle háromszög: nullához tartó, pontszerű ott, ahol az elektronok és atomok vannak, és a legszélesebb ott, ahol a tudattal bíró nagy testek vannak. Ha önök erre azt mondják, hogy egy kukkot sem értettek az egészből, azt felelem, hogy én sem értem, sőt maga Hart sem merne soha ilyesmit a katedráról elmondani, vagy tudományos folyóiratban közzétenni. Ezzel voltaképpen már mindent elmondtam, amit akartam, és csak két epilógus van hátra, az egyik száraz tény, a másik gyászos anekdota némi fekete humorral, ezt is átnyújtom ingyen és bérmentve.

Az első mindössze annyi, hogy Hart rábeszélésére átadtuk az ügyet a szakembereknek. Egyikük, egy hórihorgas fickó, néhány hónap múlva közölte velem, hogy miután szétszedték és újból összerakták a komputert, a jelenséget nem sikerült többé előidézni. Nem annyira ezt találtam gyanúsnak, mint azt a tényt, hogy az illető szakember egyenruhát viselt. No meg azt, hogy az egész ügyről egy árva szó sem jelent meg a sajtóban. Hartnak egy-kettőre kitették a szűrét a kutatócsoportból. Ő is kerülte a témát, csak egyszer jegyezte meg váratlanul, egy megnyert madzsong-parti után, hogy százharminchét másodpercnyi csalhatatlan előrelátás bizonyos körülmények között azzal a különbséggel egyenlő, hogy elpusztul vagy megmarad egy földrész. Ennyit mondott, aztán megint hallgatott, mint a sír, de elmenet megláttam az íróasztalán egy matematikával spékelt nyitott könyvet a rakétaelhárító rakétákról. Talán az ilyen rakétapárbajokra gondolt. De ez már csak az én feltételezésem.

A második epilógus megelőzte az elsőt, öt nappal a szakértők sáskajárása előtt történt. Elmondom az esetet, minden kommentár nélkül, és előre kijelentem, hogy semmilyen kérdésre nem válaszolok. Akkor már javában búcsúzkodtunk meghitt, magányos kísérleteinktől. Hart aznapra meghívta egy fizikus barátját, aki olyasmiről fantáziált, hogy a százharminchetes effektus összefügg a titokzatos százharminchetes számmal, amely állítólag a világmindenség fő tulajdonságainak pitagoreus szimbóluma: Eddington, a híres angol csillagász emlegette elsőnek ezt a számot. De a fizikus aztán mégsem tudott eljönni, és Hart egyedül állított be három óra körül, mikor a kiadványt már leadtam. Hart mesterien megtanult bánni a komputerrel. Néhány egyszerű fogással hallatlanul megkönnyítette kísérleteinket. Nem kellett már kihúzni a dugókat a konnektorból, mert kapcsolót illesztett a vezetékbe, és egyetlen gombnyomással kapcsolhattuk le a telexet a komputerről. Mint már tudják, a géptől semmit sem lehet közvetlenül megkérdezni, de tetszés szerinti szöveget lehet belé táplálni, csak hasonlítson a személytelenül fogalmazott, jellegzetes hírügynökségi anyagokra.

Volt egy közönséges villanyírógépünk, az töltötte be a telex szerepét. Lekopogtattuk rajta a megfelelően fogalmazott szöveget, és a kellő pillanatban abbahagytuk, ezzel mintegy kényszerítve a komputert a kitalált „híranyag” folytatására.

Azon az éjszakán Hart dobókockákat hozott, és éppen szétrakta a holmiját, mikor megszólalt a telefon. A nyomdából szólt fel az ügyeletes, Blackwood. Ő tudott a titkunkról.

– Ide hallgass – mondta –, itt van Amy Foster, tudod, Bill felesége. Bill megszökött a kórházból, hazament, elvette a kocsi kulcsát, és elrobogott valamerre, képzelheted, milyen állapotban. Szegény asszony már telefonált a rendőrségre, és most iderohant, hátha mi segíthetünk rajta. Tudom, hogy hülyeség, de ott az a te prófétád… nem csinálhatna valamit?

– Hát én nem tudom – feleltem –, nem hinném… de… szegény asszony… tudod mit, küldd fel hozzánk a szolgálati lifttel.

És mivel a liftezés eltartott egypár percig, elmagyaráztam Hartnak, hogy Bill Foster újságíró-kollégánk már két éve iszik, részegen járt be, végül is kitették a szűrét, akkor rákapott a kábítószerre, egy hónap alatt két súlyos autóbalesete volt, mert félig eszméletlen állapotban vezetett, el is vették a jogosítványát, otthon szörnyű botrányokat csapott, a felesége már nem tudott mit tenni, elvonókúrára küldte, de most valahogy kiszökött a kórházból, hazament, elvitte a kocsit, és ki tudja, merre jár – persze részeg, talán kábítószer is van benne. Az asszony idejött, a rendőrséget már értesítette, segítséget kér, hiszen érti, doktor, hogy van ez. Mindjárt itt lesz. Mit gondol, tudunk valamit csinálni? És a komputerre néztem.

Hart egy cseppet sem csodálkozott, nemigen szokott meglepődni, azt mondta: – Mit árthat? Kapcsolja az írógépet a komputerhez. – Mire megcsináltam, beállított Amy. Látszott rajta, hogy nem önként adta oda a slusszkulcsot. Hart leültette, és azt mondta:

– Sietnünk kell, ugye? Arra kérem, ne csodálkozzon semmilyen kérdésen, csak válaszoljon legjobb tudása szerint. Először is a férje személyi adataira van szükségem. Neve, külseje satöbbi.

Az asszony elég jól uralkodott magán, csak a keze remegett.

– Robert Foster, Százharminchatodik utca, újságíró, harminchét éves, öt láb hét hüvelyk magas, barna hajú, szarukeretes szemüveget visel, a nyakán a bal füle alatt fehér baleseti sebhely van, súlya százhatvankilenc font, vércsoportja nullás… elég ennyi?

Hart nem felel, kopogtatni kezd. A képernyőn egyidejűleg megjelenik a szöveg: „Robert Foster, a Százharminchatodik utcában lakó, középtermetű férfi, bal füle alatt fehér sebhely, vércsoportja nullás, ma eltávozott otthonából…”

– A kocsi típusát és rendszámát kérem – szólt hátra.

– Rambler, N. Y. hatszázötvenhét-kilencszázkilencvenkettő.

– „Eltávozott otthonából Rambler típusú, N. Y. hatszázötvenhét-kilencszázkilencvenkettes forgalmi rendszámú kocsijával, és jelenlegi tartózkodási helye…”

Hart most megnyomja a kikapcsolót. A komputer magára marad. Pillanatnyi habozás nélkül folytatja a szöveget a képernyőn:

„Jelenlegi tartózkodási helye az Amerikai Egyesült Államok. A látási viszonyok az eső és a köd miatt rosszak, ami megnehezíti az autóvezetést…”

Hart kikapcsolja a komputert. Gondolkodik. Megint elölről kezdi a szöveget azzal a különbséggel, hogy a „tartózkodási helye” után hozzáírja: „az autóút, amely New Yorkból…” Itt megint kikapcsolja az írógépet. A komputer habozás nélkül folytatja: ,Washingtonba vezet. A belső sávon haladva megelőz egy hosszú teherautó-oszlopot és négy Shell tartálykocsit, túllépve a megengedett maximális sebességet.”

– Ez már valami – dünnyögi Hart –, de az irány nem elég, többet kell tudnunk.

Törölteti velem az eddigi szöveget, és elölről kezdi: „Robert Foster… satöbbi… jelenlegi tartózkodási helye a New York és Washington közötti autóút egyik szakasza, a legközelebbi mérföldkő száma…” – és kikapcsolja a vezetéket. A komputer most olyasmit tesz, amilyet még nem láttunk. Letörli a képernyőn már megjelent szöveg egy részét, és ezt olvassuk: „Robert Foster… eltávozott otthonából… és jelenleg a tejben tartózkodik a New York és Washington közötti út mellett. Félő, hogy a Muller-Ward cég veszteségét a United TWC biztosítótársaság nem fogja megtéríteni, mivel az egy hete lejárt biztosítási kötvényt nem újították meg.”

– Ez megőrült? – mondom. Hart int, hogy maradjak csendben. Újból írja a szöveget, és a kritikus helyhez érve ezt kopogtatja: „jelenleg a New York és Washington közötti autóút mellett tartózkodik a tejben. Állapota…” – és itt abbahagyja. A komputer folytatja: „emberi fogyasztásra alkalmatlan. A két tartályból összesen huszonkilenc hektoliter ömlött ki. A jelenlegi piaci árak mellett…”

Hart törölteti velem a szöveget, és azt mormolja: – Tipikus félreértés, az állapot a tejre is vonatkozhatott. Még egyszer!

Bekapcsolom a komputert. Hart makacsul újra írja a hajmeresztő „hírt”, a tej után pontot tesz, és bekezdésben folytatja: „Arra nézve, hogy Robert Foster milyen álla…” – és ekkor a komputer egy másodpercre megáll, aztán letörli az egész képernyőt, homályosan fénylő, üres négyszög néz ránk, egyetlen szó nélkül – bevallom, égnek meredt a hajam. Aztán megindul a szöveg: „Arra nézve, hogy Robert Foster milyen államban van jelenleg, nem lehet szabatos megállapítást tenni, mert Rambler, N. Y. hatszázötvenhét-kilencszázkilencvenkettes forgalmi rendszámú gépkocsijával éppen az államközi határt keresztezte.” Az ördög vigyen el – gondolom, és megkönnyebbülten sóhajtok fel. Hart bosszús fintorral, fanyar mosollyal int, hogy töröljem az egészet, és elölről kezdi. Mikor ott tart: „Robert Foster jelenleg azon a helyen tartózkodik, amelynek meghatározása” – kikapcsolja az írógépet. A komputer folytatja: „attól függ, hogy ki milyen nézeteket vall erről a kérdésről. Hangsúlyoznunk kell, hogy hazánk szokásai és alkotmányunk szerint e nézetek megválasztása minden állampolgár megtámadhatatlan, egyéni joga. Legalábbis így vélekedik lapunk szerkesztősége.” Hart feláll, kikapcsolja a komputert, és alig észrevehetően int a fejével, hogy vezessem ki Amyt, aki, úgy látszik, semmit sem értett az egész mágiából. Mikor visszatérek, Hart éppen telefonál, de olyan halkan beszél, hogy nem hallok semmit. Aztán leteszi a kagylót, rám néz, és azt mondja:

– Áthajtott az ellenirányú sávba, és egyenesen nekirohant egy tartálykocsinak, amely tejet szállított New Yorkba. Körülbelül egy percig élt még, amikor kihúzták a kocsiból; azért mondta a gép először, hogy „a tejben tartózkodik”. Amikor harmadszor ismételtem a szöveget, már vége volt, no és valóban különböző nézeteket lehet vallani arról, hogy hol tartózkodik a halála után, sőt egyáltalán tartózkodik-e valahol.

Mint ebből is látják, a haladás óriási lehetőségeket nyit meg, de azokat kihasználni nem mindig könnyű dolog, arról már nem is beszélve, hogy elég hátborzongató játék lehet, tekintettel az újságírói zsargon és a határtalan naivitás, vagy ha úgy tetszik, az emberi ügyek iránti közöny keverékére, amely az elektronikus gépet természeténél fogva jellemzi. Ha egyszer nem lesz jobb dolguk, elvitatkozhatnak arról, amit elbeszéltem. Nekem nincs semmi, de semmi hozzátennivalóm. Annak örülnék a legjobban, ha most meghallgathatnék egy másik történetet, hogy ezt elfelejtsem.

A REJTÉLY

Cinkán atya, Doctor Magneticus, cellájában üldögélt, és nyikorogva hajolt könyve fölé – nyikorogva, mert súlyos aggályai miatt direkt be sem olajozta magát. Ama hírhedett mű dúlta fel, Klorofán Omnicki kommentárja, különös tekintettel a hatodik részre, melynek címe: A robotok teremtéséről. Éppen a Mindenség programozásának végénél tartott, s a színes illuminációkat nézegette, melyek megmutatják, miként lehelt lelket az Úr, kiváltképp megkedvelvén a fémek közül a vasat, ama vaslényekbe. Ám ekkor beóvakodott a cellába Klórián atya, és szerényen megállt az ablaknál, nem akarván zavarni a jeles teológus meditációját.

– Mi van, Klórikám? Mi baj? – szólalt meg kisvártatva Cinkán atya, fölemelve nem homályosuló kristályait a fóliánsról.

– Uram és atyám – felelte amaz –, elhoztam neked a Szent Officium által frissen kiátkozott könyvet, melyet a Sátán sugallatára írt ama szörnyeteg Marmidoni Lapidor, kit Halogénnek is neveznek, fertelmes kísérleteiről, melyekkel az igaz hit megrendítésére törekszik!

És Cinkán atya elé tett egy vékony könyvecskét, melyet a Szent Officium már annak rendje és módja szerint lepecsételt.

Az agg szerzetes megdörzsölte halántékát, amitől némi rozsda hullott a kötetre, melyet fürgén fel is nyitott, e szavakkal:

– Nem szörnyeteg ő, Klórikám, nem szörnyeteg, csak szerencsétlen tévelygő!

Így szólván, átlapozta a könyvet, s a fejezetek címei láttán, úgymint „A sápatag puhányokról, puhoncokról és puhinkákról”, „A gondolkodó fehérjéről”, „Az Értelem születése az Értelem Nélküli Gépből”, szelíden, sőt szinte jóságosan elmosolyodott.

– Klórikám, te az egész Szent Officiummal együtt, amelyet módfelett tisztelek, nem jól állsz hozzá az efféle irományokhoz! Mert mik is ezek valójában? Kis csavarból szopott mesék, hamis legendák, századszor felmelegítve, ama sápadt puhányokról, puhoncokról, nyirkokról, vagy más apokrifok szerint kocsonyokról, akik, úgymond, hajdan drótokból és csavarokból barkácsoltak össze bennünket…

Klórián atya kissé megremegett.

– Ez a Legfőbb Energia káromlása! – sziszegte.

– Kiátkozgatással semmire sem megyünk – folytatta nyájasan Cinkán atya. – Hát nem ésszerűbb a Fazotroni Eterik atya álláspontja, aki három dekáddal ezelőtt leszögezte, hogy ez nem teológiai, hanem természettudományos probléma?

– De Cinkán atya – hápogta Klórián –, eme tan ex cathedra hirdetése megtiltatott, és csak azért nem ítéltük el, mert a szerző olyannyira szent életű barát volt…

– Nyugodj meg, kedves Klórikám! – csillapította Cinkán atya. – És nagyon jó, hogy eme tant nem ítéltük el, mert bölcsen hangzik. Eterik azt mondta: még ha feltételeznénk is, hogy léteztek valamiféle puhatestűek, akik, úgymond, műhelyeikben létrehoztak bennünket, majd kipusztították önmagukat, az sem cáfolná a lélek természetfeletti eredetét. Hiszen csakis a mindenható Úr akaratából válhattak ama együgyű sápatagok a teremtés eszközévé: reájuk bízta, hogy megépítsék acélnépét, mely az Utolsó Teszt után hálaéneket zeng majd ezért Néki. Én úgy vélem, éppenséggel az esik az eretnekség rút bűnébe, aki eleve tagadja ezt az eshetőséget, mivel ezáltal az Úr mindenhatóságát vonja kétségbe. Ehhez mit szólsz?

– Vedd fontolóra, Cinkán atya, hogy Kiborax, a szent teológia doktora, kimutatta: Turmalin sápász, akire Eterik atya hivatkozik, Sáptan című munkájában, remek tézisei mellett, a hitet káromló állításokat is megengedett magának. Azt mondja például, hogy a sápatagok nem az egyedül természetes módon: típustervek alapján, szülész mérnökök közreműködésével, előre gyártott elemekből hozzák létre utódaikat, hanem minden szakképzettség és dokumentáció nélkül, csak úgy kutyafuttában, sőt akaratlanul. Hogyan lehetne terv nélkül utódot hozni a világra? Illegálisan, vagyis jóvá nem hagyott terv alapján, azt még értem: nem hagyta jóvá a tervet a népesedésipari ügyosztály illetékes hivatala. De mindennemű dokumentáció nélkül?!

– Furcsa hipotézis, azt elismerem, de hol ebben a káromlás?

– Zokon ne vedd, tisztelendő atya, de csodálkozom, hogy nem látod! Hiszen ha csak úgy stante pede, ex abrupto képesek voltak arra, amihez nálunk felsőfokú végzettség, szakértői vélemény, bizottsági döntés szükséges, akkor mindegyik sápatagnak a kisujjában volt az a szaporodási kompetencia, amely minálunk csak a kibernetika doktoraitól, az informatika habilitált professzoraitól várható el! Hát lehetséges ez? Akármelyik tökfilkó csak úgy gondolkodás nélkül utódot gyárt magának? Honnan tudná, hogyan kell? Nem tanulta, el sem határozta, még csak nem is tud róla, és egykettőre ott az utód? Hiszen ezzel a képtelen feltevéssel a creatio ex nihilo, a semmiből teremtés képességét tulajdonítjuk neki, egyszersmind a csodatétel képességét, holott ezek kizárólag az Úr attribútumai!

– Azt mondod, az utódteremtés géniuszai voltak, vagy éppenséggel csodatévők? – töprengett el Cinkán atya. – Csakhogy Dialíz sápász azt írta, hogy jóllehet nem tudós körben állították elő csemetéiket a puhányok, de nem is egyedül, hanem párban. És igenis szakosodva! Kellő szaktudás alapján! Erről tanúskodnak a könyvek égett lapjain még kibetűzhető terminusok, például a „jól beakasztotta”, ami nyilvánvalóan műszaki hozzáértésre utal. Vagy az „apuka” (helyes olvasatban nyilván „a puha”) szó, amellyel a csemetéző puhánypár egyik, specializált tevékenységet végző tagját nevezték meg. Mindig ketten palántáztak, végezték a sokasodás nemes műveletét, semper duo faciebant collegium multiplicationis, hát nem világos? Azért vonultak ketten félre, hogy a szükséges számításokat elvégezzék, a műszaki rajzokat megvitassák, egyszóval nyugodtan tanácskozhassanak. Vitamódszerük egészen eredeti volt: egyikük előállt egy javaslattal, a másik azt alaposan fontolóra vette, ám kritikus szellemek lévén, többnyire így válaszolt: „Nem ez! Nem ez a jó megoldás! Nem ez!” Eljárásukat ezért nevezték nemezésnek vagy nemzésnek. Látod, Klórikám, az etimológia mindent megmagyaráz! Tehát igenis tervet készítettek, mielőtt a mikroelemek összeszereléséhez hozzáfogtak volna, hogy is lehetne másképp? Értelmes lényt létrehozni, legyen az kemény vagy puha, nem gyerekjáték!

– Veszélyes útra tévednek gondolataid, tisztelendő atya! – szólt Klórián atya kissé remegő hangon. – Végül még azt mondod, hogy utódokat lehet létrehozni rajztábla nélkül, a prototípus laboratóriumi tesztelése nélkül, ágyban henteregve, oda se figyelve… Óva intelek: ez nemcsak merő képtelenség, hanem a Sátán sugallata! Térj észhez, atya, mert…

– Ugyan már! – szakította félbe a konok aggastyán. – Nem olyan fontos ez az egész. Hagyjuk a gyerekcsinálás rejtelmeit! Gyere közelebb, elárulok neked egy titkot, amely talán meg is nyugtat. Tegnap megtudtam, hogy három kolloidvegyészünk pudingot kotyvasztott zselatinból, vízből és még valamiből, azt hiszem, túróból, és Zseléagynak nevezik a pudingjukat, mert nem csak a felsőbb matematikában jártas, hanem sakkozik is, és mattot adott az intézet igazgatójának. Lásd be hát, hogy bármit mondjon a Szent Officium, búcsút kell vennünk attól a hittételtől, hogy erjesztés útján semmiféle gondolat nem születik!

A MATRAC

I

Drága doktor úr! – mondtam. – Maga nem csak az orvosom, hanem házunk barátja. Tudom, hogy nem orvosi probléma, amiről ma beszélni szeretnék, de olyan helyzetbe kerültem, hogy senki másban nem bízom.

Gordon doktor, a pszichiáterem, nyugodtan pöfékelt tovább, sőt úgy láttam, szánakozó mosolyt fojt el. Talán azt hiszi, úgy járok, mint az apám, villant eszembe. Mégis folytatnom kellett, ha már belekezdtem.

– Továbbá, magát köti az orvosi titoktartás – szögeztem le ridegebben –, nem kevésbé, mint a papot a gyónási titok. Nos, arról van szó… Figyel rám? Arról van szó, hogy engem célba vettek. „Bemértek”, ahogy a tévében mondják. Nem vagyok benne száz százalékig biztos, de ha…

– Egy pillanat! – mondta Gordon. Kirázta pipájából a hamut a három amorettel díszített ezüst hamutartóba. – Hogy érti azt, hogy célba vették? Ha jól sejtem, a személyes biztonságáról van szó. El akarják rabolni, ugye?

– Természetesen. Már jó néhány ilyen eset volt. Itt a hétfői New York Times. Részletesen leírja, hogyan hurcolták az emberrablók a virtuális valóságba Bill Harknert. Akit mellesleg ismerek, együtt jártunk középiskolába. Olvasta a cikket?

– Csak átfutottam. Nézze, ez igazán nem vág a szakmámba! Az emberek olyan gyakran és annyiféle módon visszaélnek a modern technikával, hogy nem tudom, ki ennek a szakértője. De tessék, mondja el, miért aggódik! Biztosítom – tette hozzá futó mosollyal –, hogy amit itt elmond, azt senki más nem hallja…

– Tehát arról tud, hogy Bill csak a véletlennek köszönheti az életét?

– Hogyne! Tudok róla. Áramszünet volt a kerületben, ahol egy padláson tartották, így felébredt, pontosabban rájött, hogy mi a valóság, és mi volt fantomkép. No és? Arra gondol, hogy önt is ilyen módon akarják elrabolni?

Nem voltam benne biztos, hogy Gordon komolyan veszi az aggályaimat. Persze jobban örülne, ha közönséges téveszméim lennének, mert azokhoz jobban ért. De mindegy, akkor is folytatnom kell.

– A helyzet a következő – mondtam. – Öt éve még csak nevettem ezen az egész „virtuális valóság” meg „virtuális technika” histórián. Futó divat, mondtam, mint hajdan a jojó. Nem akartam beszállni a Visionary Machines cégbe, pedig a brókereim nyúztak, hogy legalább 20 százalékos részvényköteget vegyek. Nem hittem nekik. Arra viszont rögtön gondoltam, hogy ha a számítógépes bűnözés ilyen gyorsan elharapózott, biztosan lesz virtuális technikai bűnözés is. És látja, milyen igazam volt? De hallgattam, mert csak nem fogok az én pozíciómban, köztiszteletben álló ember létemre, olyasmiről nyilatkozni, ami még csak a bulvárlapok meg a triller-szerzők témája?

– Mindezt fölösleges volt elmondania – jegyezte meg Gordon.

Kialudt pipáját szurkálta, én meg bosszankodtam, hogy nem figyel rám jobban. Végtére nem vagyok akárki. Páciensnek sem. Ahhoz mindig eléggé tisztel, hogy a negyedévi számlája újabb rekordmagasságba szökjön.

– Na jó… – morogtam. – Mindenesetre igazam lett abban, hogy amióta a virtuális valóság minősége nem marad el az igazi valóságé mögött, és egyre nehezebb megkülönböztetni a fantomlétet a valóditól, borzasztó dolgok történnek.

– Tudom. – Gordonnak sikerült meggyújtania a pipáját. – Tudom. Az újmódi emberrablás abból áll, hogy az áldozat minden érzékszervét lekapcsolják a valóságról, és rákapcsolják a valóságot szimuláló komputerre. De nézze, ezzel a témával vagy ügyvédhez kell fordulnia, van magának egész sereg jó ügyvédje, vagy fantommérnökhöz. A pszichiátria itt nem sokat tehet…

– Téved – közöltem. – A kérdés ugyanis éppen az, HOGYAN győződhet meg róla az esetleges áldozat, hogy az igazi valóságban van-e, vagy elektronikus kényszerzubbonyban…

– Tudja, mit? – Megint kialudt a pipája. – Ne kerülgessük tovább a forró kását! Térjen a lényegre! KI vette célba? MIÉRT tervezik maga ellen azt, amit mi úgy nevezünk: szenzorikus depriváció és restitúció? Egyszóval, miért fél és gyanakszik?

– Azért, mert Bill is az IBV Machines részvényese, mint én. És vannak bizonyos személyek, mindkét esetben, akik, hogy is mondjam, anyagilag érdekeltek…

– A családjából gyanúsít valakit?

– Nézze, doki! Maga orvos, és nem jogász! Ha konkrétabb gyanúm lenne, magánnyomozót hívatnék a testőreimmel. Nincs semmilyen konkrét gyanúm, és erről nem is akarok beszélni. Egyszerűen arról van szó, hogy Billt valahogyan elrabolták, elektródás sapkát húztak a fejére, bevágták a padlás sarkába, és ott feküdt két hétig étlen-szomjan, miközben azt hitte, hogy drága éttermekben lakomázik, odaliszkok és nimfák között. Mindig kedvelte a könnyűvérű és nehézsúlyú nőket… Na jó, ez nem fontos. Szerencséje volt azzal az áramszünettel, de addigra huszonöt kilót fogyott, alig tudta elvonszolni magát a telefonhoz. Ő azt állítja, nem tudja, ki állt a merénylet mögött, de én sejtem. A jogászaim elmagyarázták, hogy joghézagról van szó. Ha nincs törvény, nincs bűncselekmény. Bill éhen halt volna, valamikor megtalálják a holttestét, addigra természetesen sehol semmi nyom, lezárják az ügyet azzal, hogy biztos megtébolyodott és éhen halasztotta magát, aztán indulhatnak csatába az örökösök ügyvédei. Így megy ez manapság. Olvashatja a cikkben.

– Értem. Tehát arra gyanakszik, hogy valamelyik rokona vagy a végrendelet valamelyik kedvezményezettje…

– Doki! Én nem a végrendeletemről vagy a millióimról akarok beszélni magával. Én kizárólag arról kérem a szakmai tanácsát, HOGYAN lehet a hamis világot megkülönböztetni az igazitól. És kész. A többit, már megbocsásson, elintézem máshol!

– Nézze, maga ideges. Nem, ne szakítson félbe! Jelenleg, hangsúlyozom: JELENLEG a valódi világban van! Hogyan különböztesse meg a fantomvilágtól? Higgye el, hogy ez a kérdés nemigen vág a szakmámba. Egy programozó sokkal jobban el tudná…

– De a programozót nem köti a szakmai titoktartás, azért jöttem MAGÁHOZ. Ha híre megy, hogy miféle aggályaim vannak, oda a hitelem. A nemjóját, doki, válaszol végre?

– Nos, tőlem telhetőleg… – Megint kialudt az a rohadt pipa. Legszívesebben kitépném a kezéből, és kivágnám az ablakon. – Akit „bemértek”, ahogyan maga nevezte, annál alapos környezettanulmányt végeztek. Élete minden szereplőjét, tárgyát filmre, magnóra rögzítették. Ez a program alapja. Természetesen házon kívül is földerítik a célszemély magánéletét, kapcsolatait. Olykor főpróbákat is rendeznek, alteregókkal. Minél alaposabban átvilágítják a célszemély környezetét, családját, ismerőseit, annál nagyobb az esély, hogy az illető csapdába esik, és nem tudja megkülönböztetni a fikciót a valóságtól.

– Ennyit magamtól is tudok. Minden újság megírta. Minek etet ezzel?

– Mert arra akarok kilyukadni, hogy a környezet tökéletes utánzása gyakorlatilag lehetetlen. Elég, ha van például a maga széfjében egy régi fénykép. Ha egyszerre csak nincs ott a fénykép, az már gyanús. Csak az a baj, hogy maga hiába gyanakszik, segítségért vagy tanácsért senkihez sem fordulhat. Érti, hogy miért?

– Igen, olvastam róla. Mert ha be vagyok zárva a fikcióba, akkor az, akitől segítséget kérek, szintén fantom. Tehát győzködni kezd, hogy a valóságos világban vagyok.

– Pontosan! És így, először a történelemben, a technika előállította a tökéletes szolipszizmust, azt, amelyről Berkeley püspök…

– Hagyjon engem békén a püspökeivel! Azt mondja meg, mit tegyek!

– A programozók, hogy a fikció és a valóság megkülönböztetését maximálisan megnehezítsék, idegen környezetbe terelik az elrabolt személyt. Kap például egy táviratot vagy telefont, látszólag egyik barátjától, hogy utazzon sürgősen ide vagy oda. Ő beugrik a trükknek, és az idegen helyen már nem tud tájékozódni. Vagy „likvidálják” az embereket az áldozat körül: felesége elutazik, komornyikját szívrohammal elviszik a mentők, és így tovább.

– Értem. Tehát figyelmeztető jel, ha a környezetem, az életmódom hirtelen megváltozik?

– Többé-kevésbé. De nem biztosan. A programozók nagyon ötletesek.

– Akkor mi a fenét csináljak?

– Olyat tegyen, amire a programozók nem készültek fel. Akkor lefagy a program, és maga a fantomvilág helyett a semmiben köt ki. Ebből rájöhet, hogy NEM a valódi világban van.

– De honnan tudjam, hogy mire nem készült fel az a programozó gengszter?

– Biztos módszer nem létezik. Ha elrabolták, akkor JÁTÉKHELYZET áll fenn: maga a számítógép ellen játszik, amelyhez az agyát kapcsolták, és egyedül kell eldöntenie, mi lehetséges, mi nem.

– Tehát ha, mondjuk, repülő csészealjat látok vagy kis zöld emberkéket…

– Ugyan, ugyan… Ilyen primitív témákkal már nem foglalkozik senki. A programozók nagyon gondosan imitálják a valóságot. Többet én nem tudok mondani, csak egy általános tanácsot adnék: amikor nyugovóra tér, fürdik, vagy a reggeli toalettjével foglalatoskodik, legyen különösen óvatos! De hát vannak testőrei, nem igaz?

– Vannak. Köszönöm, doki! Nem mondom, hogy csodákat vártam magától, de kicsit azért csalódtam. No, viszlát jövő pénteken…

II

Páncélozott Ferrarim úgy röpített haza, mintha nem is három tonnát nyomna. Jó vétel volt. Előttem és mögöttem az embereim kocsija. Úgy élek, mint egy maffiavezér, gondoltam savanyúan. Lőszer egyre több – bizalom egyre kevesebb. De jó volna elutazni, egyedül, az isten háta mögé, csakhogy ahhoz repülőjegyet, szállodát kell foglalni, és a fene tudja, mit hallgatnak le a gengszterek. Abban igaza lehet a dokinak, hogy biztosabb a saját, ismerős környezetem.

Dugóba kerültünk. A klíma megteszi, amire képes, de azért kicsit büdös van. Viszont a páncélüveg nem rossz. A szabóm golyóálló mellényt ajánlott, de az dög nehéz, és különben is úgy hírlik, már csak öv alá vagy fejre szokás lőni. Nemsokára titánsisakban járunk. Valahol zöldre váltott a lámpa, a Ferrari kilőtt, de puhán, mint egy cica. Egyedül gubbasztottam a hátsó ülésen, a sofőrtől üvegfal választott el. Felidegesített a doki viselkedése, nem is tudom, miért. Végigsimítottam a fejemen – hajat kellene vágatni. Utálom a loncsos hajú férfiakat. De ha fantom lesz a fodrász? A doki nem vette komolyan az aggályaimat. Pedig Billt valóban elrabolták. Túlságosan szkeptikus a doki. Na igen, mert pszichiáter – nyugtatgattam magam. Meddig lehet így élni, páncélburokban, örökké gyanakodva? Hát nincs egy megbízható szakember, aki megmondaná, hogyan lehet az emberrablást MEGELŐZNI, nem csak utólag rájönni? Behajtottunk a kapun, magától nyílt, vígan csaholtak a kutyák. Ők legalább nem csapnak be, nem árulnak el, gondoltam, míg Péter a kocsi ajtaját nyitotta előttem.

III

Tízre hívattam Rossinit, a fodrászomat. Az inas reggeli előtt jelentette, hogy Rossinit kórházba vitték, mert rosszul lett, de ideküldi a helyettesét. Kilenc után beállított egy sötét hajú fiatalember, tipikus olasz, ám csak egy gondosan lezárt csomagocskát hozott. A csomagban, nejlonzacskóba forrasztva, Rossini levele: szokott dagályos stílusában azt írja, hogy unokaöccséért nem kezeskedik, menjek inkább a sógorához, Manhattan szélén van a szalonja, egy sportüzlettel szemben. A sógor nem jöhet el hozzám, mert nincs kire hagyja a szalont. Mindenesetre felhívattam a kórházat, hogy Rossini igazolja: hiteles a levél. Igazolta. Legalábbis a titkárom szerint. Mérlegeltem a helyzetet. Ha mindenkire gyanakszom, a dokinál kötök ki a zártosztályon. Szóltam hát a testőreimnek, menjenek el abba a nyavalyás fodrászatba, és jelentsék, hogy tiszta-e a levegő. Tiszta. Odahajtattam, pár lépést még gyalogolni kellett. Csakugyan ott volt szemben a sportüzlet, kirakatában evezők, fürdőgatyák és matracok. Az egyik piros-kék csíkos. Cocconi szalonjában kellemes hűvösség fogadott, és rajta kívül senki más. Hajat mosattam és vágattam. Mielőtt munkához látott, még kinéztem az ablakon. Emberem az ajtó előtt állt. Nem szeretem a hajmosást, de nyugton maradtam, törülközőkbe potyázva, mint egy csecsemő. A fodrász befejezte a mosást, vágást, formázást, aztán hajhálót tett a fejemre.

– Vegye le!

– Tartósabb lenne a frizura! – tiltakozott félénken.

– Azonnal vegye le!

Le is vette, beszárította a hajamat, tényleg kicsit borzas lett, de sebaj. Kimenet átpillantottam a sportüzletre, és elcsodálkoztam, mert most zöld-fehér csíkos matrac lógott a kirakatban. Odaintettem egyik testőrömet.

– Igen – mondta –, átrendezték a kirakatot, míg ön a fodrásznál volt.

Ennyiben maradtunk. A Ferrari elindult, megtapogattam a frizurámat, kellően rövid volt, és kicsit még nedves. De rossz érzés mocorgott a gyomromban vagy a szívemben. Szóltam a sofőrnek, hogy másik hídon menjünk. Ott rémes dugó volt. Testőreim követtek. Semmi gyanús, de valahogy furcsán érzem magam. El kéne mennem Gordonhoz, mert fantomveszély nélkül is bedilizek, gondoltam. Fél órát vesztegeltünk azon a rohadt hídon, amikor meg végre majdnem hazaértünk, egyszerre csak robbanás rázkódtatta meg a levegőt. A sarkon megállított a rendőrség. Bomba volt, természetesen az én házamban. Megint feléledt a gyanúm. Közelebb mentem, ameddig engedtek a tűzoltók. Álltam a rendőr mellett, néztem a füstölgő romokat, az emelet beomlott falát, és törtem a fejem, hogyan győződhetnék meg róla, hogy ez valóság. Igen, vannak fényképek a széfemben, például Liliről, azt sohasem mutattam senkinek. De hogyan jussak hozzá a széfhez? Bonyolult akció volt: emelődaru, tűzoltók, már a szemem előtt hintázott acéldróton az a nyavalyás széf, amikor ráesett egy faldarab, és a felcsapó mészporfelhőben minden a pince sötétjébe zuhant.

Ekkor olyat tettem, ami megfelelt Gordon tanácsának. A sportüzlethez hajtattam, bementem, és mondtam, hogy piros-kék csíkos, felfújható matracot kérek.

– Olyan most nincs! – vágta rá az eladó, egy bőrfejű mitugrász. – Van hasonló, piros-zöld… tessék!

– De én azt akarom, amelyik egy órája még kint lógott a kirakatban!

– Azt eladtuk. Rendelhetünk ugyanolyat, még ma itt lesz…

Szó nélkül kifordultam a boltból. Benéztem a fodrászhoz – udvariasan köszönt. Már nem tudtam, mit gondoljak. A kezeimet vizsgálgattam. Haza nem mehetek. Kivettem egy lakosztályt a Ritzben, és felhívtam előbb a feleségemet Floridában, aztán Gordont. A nejem semmiről sem tudott, nem volt kedvem közölni vele, hogy a cuccainak annyi, jobban érdekelt a doki, de csak az üzenetrögzítőjét értem el.

Ültem a csúf bogármintás kanapén a Ritzben, nem ízlett a tonik; tanakodtam, mihez kezdjek. A porta már háromszor felszólt, hogy újságírók jöttek interjúért. Mondtam, nem áll rá a fejem. Két testőrömet az ajtóm elé állítottam. Előbb jól megnéztem őket, de semmi különöset nem találtam rajtuk. Az igazat megvallva, sohasem néztem az arcukba, ez most megbosszulja magát. Olyanok, mint mindig – vagy nem. Különben is, hatóránként váltják egymást. Ha most faggatni kezdem őket (de miről?), csak újabb, fontos adatokat szolgáltatok a számítógépnek, amely úrrá lett az agyamon – HA ez történt. Leggyanúsabb a fodrász, pontosabban az a pillanat, amikor hálót tett a fejemre: nem láttam, mifélét. Elektródásat? Fantomizáló sapkát? Lehetséges, gondoltam, hogy egy büdös szekrényben fekszem valami padláson. Hogyan győződhetnék meg róla, hogy IGAZÁN a hotelban vagyok? Mit tegyek? Mi az, amivel nem számolt a programozó gengszter?

Mérlegeltem az alábbi forgatókönyveket:

1) Meghívom a szállodába ebédre az összes jogászomat, brókeremet, ügynökömet, titkáromat, satöbbimet, és alaposan megnézem őket. (De ha jól bemérték a környezetemet, akkor mind fantomok lesznek, nem az én embereim.)

2) Hívhatom a szobalányt (aki a tonikot hozta, meg még valamit, egész csinos), és megerőszakolhatom. (De ha nincs ellenére a numera, és nem csap botrányt, akkor nem tudhatom, hogy fantom-e, ráadásul belemászom egy nőügybe, amire most igazán nincs szükségem.)

3) Eljátszhatom, hogy hirtelen megőrültem – ez a legrosszabb verzió, mert egyenesen a diliházba visznek.

4) Meggyilkolhatok valakit, de ha mégiscsak a valódi világban vagyok, akkor ez nem válik egészségemre.

5) Valami meglepő és teljesen kiszámíthatatlan dolgot kell művelnem.

Az ötös terv mellett döntöttem. Lelifteztem a földszintre, és becsörtettem a konyhába. Kedvezően alakult a helyzet, ugyanis mindenféle óriási kés lógott a falon, kezdetnek azonban csak megragadtam egy leveseskondért, és ráöntöttem a tartalmát két fehér sapkás, döbbenten bámuló kuktára. Miután ez a hőstettem, legalábbis egyelőre, más következménnyel nem járt, felkaptam egy nagy húsvillát, és célba dobálóst játszottam a serpenyőkben sülő szeletekkel; most már felém szaladt néhány fehér ruhás fickó. Ez nem elég, gondoltam, egy milliomos a valóságban is megengedheti magának, hogy kondért borítson fel és húst dobáljon, ha úgy tartja kedve, így csak majmot csinálok magamból. Márpedig bizonyosságot kell szereznem…

Kést ragadva kirohantam a konyhából, egyenesen a hallba. Néhány ifjú hölgy állt a portánál, egyiknek letéptem a szoknyáját, de közönséges rózsaszín bugyit viselt, a másiknak ki akartam tépni a haját, és képzeljék, sikerült, mivel paróka volt rajta. Egész valószerűen sikítoztak, kiabáltak. Láttam, hogy még ez sem elég, hiszen élethalál harcot vívok a SZÁMÍTÓGÉPPEL, hát beledöftem a kést a portásba. Győztem!

IV

Most a cellámban ülök, gyilkossággal vádolva, ügyvédeim lótnak-futnak, hogy elmeorvosi szakvéleménnyel támasszák alá a védelem érvét, miszerint beszámíthatatlan állapotban voltam. Ha nem megy, még az is lehet, hogy villamosszék vár rám. De biztosan?

Minden attól függ, hogy azt a piros-kék matracot valóban eladták-e, miközben a fodrász a hajamat vágta, vagy a matrac egyszerűen eltűnt, mert a programozó gengszter nem volt elég precíz. Egyszóval, még most sem tudok semmit. Próbáltam felakasztani magam, csak elszakadt a lepedő.

De igazán?

(Murányi Beatrix fordítása)

A FÜRDŐKÁDBAN TALÁLT KÉZIRAT

BEVEZETÉS

A neogén ember naplója az egyik legbecsesebb emlék, amelyből a Föld ősi múltját megismerhetjük. A prekaotikus kultúra késői szakaszából maradt ránk, amely a Nagy Foszlással ért véget. A történelem ironikus paradoxona, hogy a korai neogén civilizációkról, Asszíria, Egyiptom, Görögország ősi kultúrájáról sokkal többet tudunk, mint az atomisztikát és a csillaghajózást megelőző korról. Ezek az archaikus kultúrák ugyanis maradandó emlékeket hagytak ránk, csontból, kőből, bronzból készült tárgyakat, míg a neogén középső és késői szakaszában minden ismeret és tudás megörökítésére az úgynevezett papyr szolgált.

Ezt a terméket cellulóz alapú, fehéres masszából hengerelték, majd ívekre vágták, sötét festékkel különféle információkat nyomtak rá, végül az íveket összehajtogatták, és speciális módon összefűzték.

Háromezer évet kell az időben visszalépnünk, hogy megértsük, hogyan került sor a Nagy Foszlásra, ama katasztrófára, amely évszázadok minden vívmányát hetek alatt elpusztította. Akkoriban még nem létezett a metamnesztika, sem az adatkristályosító technika. A mai mnemorok és gnosztronok minden funkcióját a papyr látta el. Voltak ugyan már kezdetleges adatrögzítő gépek, ám ezeket a nehezen kezelhető, gigászi masinákat csak szűk körű, különleges célokra használták. „Elektronikus agynak” nevezték őket, ami éppen ugyanolyan, történelmi távlatból már érthető túlzás, mint amikor Kis-Ázsia építészei azt hitték, Baa-Bel templomának tornya az égig fog érni.

Nem tudjuk pontosan, mikor és hol tört ki a papyrolízis járványa. Valószínűleg az akkori Ammer-Ku állam sivatagos déli vidékein, ahol az első űrkikötőket építették. Az emberek nem fogták fel azonnal a fenyegető veszélyt. Könnyelműségükért sok későbbi történész kárhoztatta őket, ám ítéletük túlságosan is szigorú. Igaz ugyan, hogy a papyr nem volt valami tartós anyag, de nem ítélhetjük el a prekaotikus kultúrát, amiért nem látta előre, milyen pusztító hatású lesz az akkoriban még ismeretlen RV katatényező, más néven Hartius-tényező. Hiszen e tényező valódi természetét csak a galaktikus korban ismerte fel Hatodik Folses Prodoktor, kimutatván, hogy e tényező bölcsője az Uránusz harmadik holdja. Az egyik korai orbitális kutatóexpedíció (Phaa-Waak Prognosztor szerint a nyolcadik malaldi expedíció) hurcolta be akaratlanul a Földre a Hartius-tényezőt, amelynek lavinaszerű hatására az egész bolygón szétporlott minden papyr.

A kataklizma részleteit nem ismerjük. A szájhagyomány szerint, amelyet csak a negyedik galaktiumban foglaltak írásba, a járvány tűzfészkei az adathordozó papyr óriási tárolói, az úgynevezett Keönv-Taárak voltak. A bomlási reakció robbanásszerűen terjedt. A kollektív memória pótolhatatlan tárházaiból csupán könnyű, hamuszürke porkupacok maradtak.

A prekaotikus tudósok úgy vélték, vírus támadta meg a papyrt, és hasztalan kutatásokra fecsérelték az időt. Jogos hát Negyedik Taurid Hisztognosztor keserű észrevétele, miszerint ezek a tudósok nagyobb szolgálatot tettek volna az emberiségnek, ha az ily módon elvesztegetett idő alatt az elpusztult adatokat kőbe vésik.

A katasztrófa idején, a késő neogén korban nem ismerték a gravitronikát, a kiberkonómiát és a szintetifizikát. Az egyes etnikai csoportok, az úgynevezett nációk gazdasága viszonylag önálló volt, de mindenütt a papyrforgalomtól függött. Papyr nélkül elakadtak a marsi szállítmányok is, nem épülhetett tovább a Syrtis Tyberis űrállomás.

De nemcsak a gazdasági életet tette tönkre a papyrolízis. Nem véletlenül nevezik azt a kort a papyrokrácia korának. Az emberek minden kollektív tevékenységét a papyr szabályozta és hangolta össze. Ráadásul, ma már nehezen érthető módon, meghatározta az egyének sorsát is (úgynevezett „személyi papyrok”). Máig sem dolgozták még fel a papyr használati és rituális szerepének minden adalékát, mindazonáltal tudjuk, hogy a katasztrófa a prekaotikus neogén kultúra virágkorában következett be. Némely papyrfajták mibenlétét ismerjük, más fajtáknak csupán a neve maradt fenn (plagát, bann-quo, dokku-ment stb.). Ama korban lehetetlen volt megszületni, felnőni, tanulni, dolgozni, utazni, megélni és meghalni papyrok nélkül.

Ennek tudatában mérhetjük csak fel, micsoda katasztrófa zúdult az emberiségre. A papyrolízisnek semmi nem állhatta útját: sem a karantén, egész városok és földrészek lezárása, sem a hermetikus óvóhelyek építése. A korabeli tudomány tehetetlenül állt szemben a Hartius-tényező részecskestruktúrájával, az anabiotikus evolúció termékével. Történelmében először, minden társadalmi kötelék teljes felbomlása előtt állt az emberiség. Miként a Fri-Scóban, Ammer-Ku egyik viszonylag épen fennmaradt városában talált falfelirat mondja, „elsötétült az ég a városok fölött az elporladt papyr fellegeitől, aztán negyven napon és negyven éjszakán át zuhogott reánk a szennyes eső, s a viharos szélben sárpatakok sodorták el a föld színéről az emberiség egész történelmét”.

Rettenetes csapást mért ez a katasztrófa a csillagok felé törekvő neogén ember büszkeségére. Az élet minden területét felforgatta a papyrolízis. Pánik tört ki a városokban, a személyiségüktől megfosztott emberek eszüket vesztették, összeomlott a kereskedelem, a technika, a tudomány, az oktatás, minden országban úrrá lett az erőszak. Az erőművek leálltak, kialudt a villany, csak a tűzvészek fénye vöröslött az éjszakában.

Így lépett át a neogén a kaotikus korba. Több mint kétszáz évig tartott ez a korszak. A Nagy Foszlás első negyedszázadából nem is maradt fenn írásos emlék. Csak sejthetjük, milyen körülmények között próbálta a fél évszázaddal korábban létrejött Földi Unió kormánya elejét venni a társadalom teljes széthullásának.

Minél fejlettebb egy civilizáció, annál fontosabb számára az információk áramlása, s annál súlyosabban érinti, ha megszakad ez az éltető áramlat. Az ismeretek vérkeringése most leállt. Egyedüli tárházuk az életben maradt szakemberek memóriája volt. Az ő ismereteiket kellett sürgősen rögzíteni. Csakhogy ez a könnyűnek látszó feladat roppant nehéznek bizonyult. A késő neogén korban a tudomány olyan sok ágazatra oszlott, hogy egyetlen szakember sem volt tudománya egészének birtokában. Hosszú, fáradságos munka várta a szaktudósokat. Ha ehhez azonnal hozzáláttak volna – véli Nyolcadik Laa Bar Polignosztor, a bermandi történésziskola képviselője –, akkor gyorsan újjáteremthették volna a neogén civilizációt. Igen ám, csakhogy ez a jeles tudós, a neogén kronológia rendszerezője, nem gondol arra, hogy az ily módon újjáteremtett tudásnak senki sem vette volna hasznát. Sem a romos városokból menekülő, nomád hordák, sem az elvadult gyermekek, akik már írni-olvasni sem tudtak. Az ipar és a közlekedés megbénult, éhező tömegek kiáltottak segítségért, a marsi telepesek is hiába várták a szállítmányokat. A tudósok nem hagyhatták sorsára az emberiséget, nem vonulhattak elefántcsonttoronyba, hogy új adatrögzítő módszereket találjanak ki.

Megtettek mindent, amit tudtak. A szórakoztatóipar összes termékét, például az úgynevezett filmeket, a hajók és űrhajók mozgásának rendezéséhez vették igénybe, mert szaporodtak a közlekedési katasztrófák. Az erőművek mérnökei emlékezetből vászonra rajzolták az áramellátó hálózatot. Az írásra alkalmas műanyag holmit az iskolákba küldték. A fizikusok az atomerőműveket járták, nehogy robbanásra kerüljön sor, mentőosztagaik egyik földrészről a másikra repültek. Mindez azonban csak egyetlen cseppnyi rend és szervezettség volt a káosz óceánjában. Ne abból ítéljük meg a zűrzavarral viaskodó kaotikus korszak kultúráját, amit nem tudott megmenteni, hanem abból, amit mégiscsak sikerült.

A Nagy Foszlás első hullámának megállítása követelte a legtöbb áldozatot. De nem hiába. A marsi telepek fennmaradtak, a technikát – a civilizáció gerincét – rekonstruálták. Magnószalag-tárak és mikrofonok pótolták a papyrtárakat. Voltak azonban tudományágak, amelyeknek már nem jutott az új adatrögzítő eszközökből.

Háttérbe szorult mindaz, ami nem a létfontosságú, sürgős feladatokat szolgálta. Elsősorban a humán tudományok. Az ismeretek átadása élőszóban történt, előadások formájában, s a hallgatók nevelték aztán a következő nemzedéket. A kaotikus kor nagy vívmánya, hogy a Föld kilábalt a katasztrófából, ám a humán tudományok a rövidebbet húzták. A történelem, a régészet, az esztétika odaveszett, az irodalmi hagyatéknak csak töredéke maradt fenn. Porrá lett a történelmi krónikák milliónyi kötete, a közép– és későneogén becses emlékei.

Végül, a kaotikus kor alkonyán, paradox helyzet alakult ki: fejlődött a gravitronika, a technobiotika, nagy űrhajók járták a galaktikát, de saját múltjáról szinte semmit sem tudott az emberiség. A neogén kor vívmányaiból csak összefüggéstelen töredékek maradtak ránk, a szájhagyományban elferdített, érthetetlen leírások; még a legfontosabb események időrendje is csupa fehér folt.

Igaza van Nappro Leis Szubgnosztornak: a papyrolízist historiolízis követte. S ennek tudatában mérhetjük csak fel igazán, milyen sokat tett a múlt feltárásáért Wid-Wiss Prognosztor, a másként gondolkodó történettudós, aki rábukkant egy bámulatos kéziratra, az elveszett Ammer-Ku állam egyik utolsó lakosának naplójára. Ez a feljegyzés, A neogén ember naplója, páratlan a maga nemében. Egészen más, mint azok a papyrant leletek, amelyeket a syrtysi Bradrah Mnemonit Paleognosztor ásott ki az alsó preneogén tufarétegekből. Ez utóbbi leletek különböző hiedelmeket tartalmaznak Ammer-Ku ősi múltjából, a VIII. dinasztia korából. Szó esik bennük mindenféle Veszélyekről, úgymint Fekete, Vörös, Sárga Veszedelem – mindezek valószínűleg a rejtélyes Rassz istenség kultuszával összefüggő átkok, amely istenségnek talán embereket is áldoztak. A leletek értelmezése azonban vita tárgyát képezi a transzadeni és nagy-syrtysi történettudományi iskola, valamint a jeles God-Waad kutatócsoportja között.

Félő, hogy a neogén történelem túlnyomó része örök rejtély marad számunkra, hiszen a társadalmi élet legfontosabb jellemzőit még a kronotrakció módszerével sem ismerhetjük meg. Az erre vonatkozó adalékok tárgyalása azonban túllépné e bevezető kereteit. Néhány olyan megjegyzésre kell szorítkoznunk, amely hozzásegít A neogén ember naplója megértéséhez.

Az ókori hiedelmek történetét két szakaszra oszthatjuk. Az első szakaszban, az archeokredonban a különböző vallások természetfölötti, nem anyagi tényezőre vezették vissza a létező világot. E szakasz időálló emlékei a kora neogénben épült piramisok és Lafrancia mezogén kori gótikus kolostorromjai.

A második szakaszban, a neokredonban a hit metafizikai eleme immár az anyagi, földi világban testesült meg. Az egyik fő vallás Kap-Eh-Thaal istenség kultusza volt (a kremoni palimpszesztek átírásában a Kappi-Thaal forma szerepel). Ezt az istenséget tisztelték Ammer-Ku egész területén, továbbá Ausztraloindiában és az Európai-félsziget egy részén. Nem valószínű azonban, hogy az Ammer-Ku területén feltárt elefánt– és szamárábrázolások e kultusz részei voltak. Magát a Kap-Eh-Thaal nevet tilos volt kimondani (hasonló tilalom állt fenn Iz-Raelben), Ammer-Ku lakossága az istenséget többnyire a Thoo-Llar névvel illette. Sok más liturgikus neve is volt, ezek változó értékelésével külön szerzetesrendek foglalkoztak, például a Broo-kherek. Kap-Eh-Thaal istenség különböző neveinek (vagy jelzőinek?) változó piaci értéke máig rejtély előttünk. Ez az utolsó prekaotikus vallás azért olyan érthetetlen, mert Kap-Eh-Thaalnak nem tulajdonítottak természetfölötti létet, nem volt szellem, sőt egyáltalán nem tekintették valamiféle lénynek (a totemkultusz a fejlett természettudomány korában már ritkaság volt), inkább az ingó és ingatlan anyagi javakkal azonosították, legalábbis a gyakorlati tevékenység vonatkozásában. E javakon kívüli léte nem volt. Még rejtélyesebbé teszi Kap-Eh-Thaal kultuszát, hogy a kinyilatkoztatás elemeit is tartalmazta: papjai szerint a világ alapja az úgynevezett „szent magános tulajdon”. E dogma megsértőit szigorúan büntették.

Mint ismeretes, a globális kiberkonómia kora előtt, a neogén alkonyán, feltűntek a szociosztázis elemei. Bonyolult korporatív rítusok és intézményes szertartások hatására Kap-Eh-Thaal kultuszának helyét egyre több földi területen a világi szociosztatikus hitek vették át. A régi vallás uralmának színhelyei konfliktusba kerültek a világ többi részével.

Kap-Eh-Thaal istenség legfanatikusabb híve mindvégig, vagyis a Földi Unió létrejöttéig, Ammer-Ku állam maradt, ahol a Presinidák, más néven Előnökök dinasztiái követték egymást. Az Előnökök nem voltak a szó szoros értelmében Kap-Eh-Thaal papjai. Ők építették a XIX. Dinasztia idején a Pentagon nevű épületet. Mi volt ez a roppant építmény, az első a gigászi késő neogén épületek sorában? Az akvilin iskola történészei szerint az Előnökök síremléke, a piramisok mintájára. Ezt a feltevést az újabb kutatások megdöntötték. Egyes tudósok úgy vélték, a Pentagon valójában Kap-Eh-Thaal istenség temploma volt, ahol keresztes hadjáratokat terveztek a hitetlenek ellen, és hittérítő stratégiákat dolgoztak ki.

Mivel ez a kérdés döntő fontosságú a XXIV és XXV dinasztia tevékenységének megértése szempontjából, a történészek – tárgyi bizonyíték híján – a Temporisztikai Intézethez fordultak segítségért. Az intézet a legújabb kronotrakciós technikát alkalmazta, hogy a Pentagon rejtélyére fény derüljön: 299 mélyfúrást végzett a múltban, 17 trillió erget használva fel a Hold szatelitjein tárolt időfúró kapacitásból.

A kronotrakciós elmélet szerint az időben visszafelé haladni gyakorlatilag csak a nagyobb anyagtömegektől távol lehetséges, azok megközelítése ugyanis rendkívül sok energiát emészt fel. A múltfigyelő szondákat magasan a sztratoszférában helyezték el. A szondák hirtelen felbukkanása, majd éppoly hirtelen eltűnése természetesen igencsak megdöbbentette a neogén kor embereit. Második Sturlprans Pro-doktor úgy véli, a retrokronális szonda olyan formában tűnik fel a múlt egén, mint egy szabadon lebegő csészealj vagy korong.

A retrokronális szondák bőséges képanyagot szolgáltattak, többek között az Első Pentagon hiteles fényképét. A szabályos ötszög alakú, 460 inf oldalhosszúságú épület valóságos labirintus volt, kőből és betonból. Folyosóinak hosszát Ser Een Hisztognosztor 17-18 akkori mérföldre becsüli. Az épület bejáratát 200 káplán őrizte éjjel-nappal. A további időfúrások feltárták Was-Én-Ton romjai alatt a Második Pentagon krónikáit. Ez kisebbnek látszott az Elsőnél, mert jórészt a föld alá építették. A krónikák említést tettek egy következő, Harmadik Pentagonról, amely tökéletesen álcázott, önálló objektum, állam az államban, óriási élelem– és vízkészletekkel, valamint sűrítettlevegő-tartalékaival ellátva. Mivel azonban a 20. századi Ammer-Ku részletes szondázása ilyen épületnek semmiféle nyomát nem mutatta, a történészek többsége úgy véli, a Harmadik Pentagonról a krónikák csak átvitt értelemben beszélnek, ez az épület csupán a hit, a képzelet alkotása volt, létezését pedig azért híresztelték, hogy bátorságot öntsenek Kap-Eh-Thaal istenség fogyatkozó számú híveibe.

Így festett a földi történelem hivatalos verziója, amikor Wid-Wiss Prognosztor, még ifjú tudósként, megkezdte régészeti kutatásait.

Miután a meglévő forrásanyagot saját módszerével áttanulmányozta, új elmélettel állt elő: hatalmuk és befolyási övezetük csökkenését látván, a Presinidák új főhadiszállást építtettek minden emberi településtől távol, Ammer-Ku egyik kietlen hegyvidékén, mélyen a sziklák alatt, hogy istenségük utolsó szentélyét avatatlanok meg ne közelíthessék. Wid-Wiss úgy vélte, az Utolsó Dinasztia Pentagonját valójában hadászati agytrösztnek szánták, hogy őrizze Kap-Eh-Thaal istenség kultuszát, a hit tisztaságát, s elérje, hogy a hitehagyott népek visszatérjenek az igaz hithez.

Wid-Wiss hipotézisét a szakmai körök hűvösen fogadták, mert ellentmondott az ismert tények többségének. Bírálói, különösen Yoo Na Wak, Quirlstvo és Pizuovo Szupergnosztorok, a marsi összehasonlító régészeti iskola képviselői, rámutattak, hogy Wid-Wiss feltevései nélkülözik az események sorrendjének belső logikáját.

Wid-Wiss elemzése ugyanis abból indult ki, hogy az Utolsó Pentagon csupán néhány évtizeddel a papyrbomlás előtt épült. Márpedig ha az Utolsó Pentagon valóban létezett volna, az ott rejtőző Presinidák biztosan kihasználták volna a katasztrófa utáni anarchiát, hogy világuralomra törjenek. Ha az Unió erői ezt a próbálkozást visszaverik, akkor is nyoma maradt volna a szájhagyományban. A történettudomány semmi efféléről nem tud.

Lehetséges azonban, védte feltevését Wid-Wiss, hogy amikor Ammer-Ku állam lakosságának zöme már a „hitetlenek” oldalára állt, és az Unióhoz csatlakozott, az Utolsó Pentagon uralkodói úgy döntöttek, hogy teljesen lezárják az épületet. A föld alatti moloch, elzárva az egész emberiségtől, átvészelte a papyrkatasztrófát, és a kaotikus korban is létezett, de semmi kapcsolata nem volt azzal, ami odafent történik.

Igaz, valószínűtlennek tűnik, ismerte be Wid-Wiss, hogy Kap-Eh-Thaal papjainak és katonáinak társadalma teljesen elszigetelődött a kinti világtól. Talán volt rá valami módja az Utolsó Pentagonnak, hogy megfigyelje a kinti eseményeket, de a támadáshoz vagy akár diverziós tevékenységhez már gyengének ítélte a központi agy. Nem állt szándékában, hogy az Uniót megtámadja, mert a benti társadalmat nemcsak a sziklafalak választották el a történelem további menetétől, hanem saját belső rendje is. Csak a mítosz éltette, Kap-Eh-Thaal egykori hatalmának legendája, és semmi mással nem foglalkozott, csak önmagával. Nem volt egyéb célja, mint hogy kinyomozza, leleplezze, irtsa az eretnekséget saját soraiban.

Ezt az újabb hipotézist már egy szóra sem méltatták Wid-Wiss bírálói. Ő azonban nem adta fel. Huszonhét évig tartott, amíg néhány hű munkatársával végigkutatta a Sziklás Hegység egész vonulatát. Kitartása végül győzedelmeskedett, bár téziseit addigra már el is felejtették. 3146. maaj 28-án a régészcsapat, miután eltávolított több száz tonna kőtörmeléket, ott állt a Haar-Vurd hegy lábánál egy terepszínnel álcázott, tökéletesen elrejtett, domború fémpajzs – az Utolsó Pentagon bejárata – előtt…

Emberfölötti erőfeszítést igényelt az épület átvizsgálása, mert a külvilágtól elzárt Utolsó Pentagont hetven év múltán összeroppantotta egy nagy erejű hegyomlás. A betonburkolat meghasadt, a láva befolyt az épületbe, és teljesen megtöltötte. Élettelen kőtömbbé vált az utolsó Presinidák hangyabolyként nyüzsgő, titokzatos, föld alatti vára, s ezerhatszáznyolcvan évig várt felfedezőjére.

Nem feladatunk, hogy bemutassuk a gazdag anyagot, amelyet az ásatások feltártak az Utolsó Pentagonban. Ez a szakirodalom dolga. Néhány megjegyzésre azonban szükség van. A neogén ember naplójának megértéséhez.

A naplót az ásatások harmadik évében fedezték fel a negyedik szinten, a belső folyosórendszernek abban az ágában, ahol a fürdőszobák vannak. Mindegyiket kitölti a kővé dermedt láva. De az egyik fürdőszobában, a láva alatt, két emberi csontváz maradványaira bukkantak, s a csontok alatt feküdt a papyrtekercs – A neogén ember naplója.

Mint az Olvasó látni fogja, Wid-Wiss merész hipotézise nagyrészt beigazolódott. A naplóból megtudjuk, hogyan élt a föld alatti, zárt közösség, amely a valóságos eseményekről mit sem tudva, úgy tett, mintha egy csillagokat ostromló nagyhatalom agytrösztje és vezérkara volna. Tettetése hitté szilárdult, hite bizonyossággá. Az Olvasó tanúja lesz, miként teremtik meg Kap-Eh-Thaal fanatikus szolgái az „Antiház” mítoszát, hogyan töltik életüket kölcsönös leskelődéssel, vizslatással, legendás „Küldetésük” dicsőítésével, noha valójában jól tudják, hogy a „Küldetés” pusztán a képzelet terméke, s ők csak süllyednek, süllyednek a kollektív téboly mocsarába.

A történettudomány még nem mondta ki a végső szót a Naplóról, amelyet – lelőhelye után – úgy is neveznek: A fürdőkádban talált kézirat. Nincs egyetértés abban, hogy a Napló egyes részei mikor keletkeztek, a Hiberiádi Gnosztorok például az első tizenegy oldalt késői apokrifnak tartják. Ám ezek a szakmai viták az Olvasó szempontjából lényegtelenek. Ideje hát elhallgatnunk, hadd szóljon hozzánk a neogén papyrkorszak utolsó fennmaradt üzenete.

I

… azt a szobaszámot, ahová a belépőcédulám szólt, sehol sem találtam. Először az Ellenőrző Ügyosztályra tévedtem, aztán a Dezinformációs Ügyosztályra, majd a Nyomásgyakorló Részlegnél egy hivatalnok felküldött a nyolcadik emeletre, de ott szóba sem állt velem senki. Elcsattogott mellettem a folyosókon sok egyenruhás tiszt, ajtók csapódtak, sarkantyúk pendültek, e harcias zajok közepette távoli csengettyűk csilingeltek üveghangon, akár a száncsengők. Időnként hivatalsegédek vonultak el mellettem gőzölgő bögrékkel, véletlenül benyitottam egy mosdóba, ahol titkárnők rúzsozták a szájukat sietősen, liftesfiúnak álcázott ügynökök szólítottak meg, egyikük, a mű-műlábon sántikáló, annyiszor vitt egyik emeletről a másikra, hogy már messziről integetett, ha meglátott, sőt már le sem fényképezett a gomblyukában viselt szegfűvel. Déltájban le is tegezett, sőt megmutatta kedvenc szerkentyűjét, a lift padlója alá rejtett magnót, de én már olyan dühös voltam, hogy oda se figyeltem. Jártam szobáról szobára, makacsul kérdezősködtem, hamis válaszokat kaptam; képtelen voltam behatolni a Ház zubogó, titkos vérkeringésébe, pedig, az ördög vinné el, muszáj valahol behatolnom – kétszer is betévedtem az alagsori titkos irattárba, átfutottam a szanaszét heverő titkos aktákat, de nem igazodtam ki rajtuk. Rég elmúlt az ebédidő, dühöngtem és korgott a gyomrom, a kantint se találtam meg, végül úgy döntöttem, hogy más taktikát választok.

Emlékeztem, hogy a legtöbb magas rangú, korosabb tiszt a negyedik emeleten tanyázik, hát odalifteztem, a CSAK BEJELENTKEZÉS UTÁN feliratú ajtón át az altitkárságra jutottam, nem volt ott senki, tovább a KOPOGTASS!!! feliratú ajtón, üres terem porladó mozgósítási tervekkel, no, most mit tegyek, innen két ajtó nyílik, egy KIZÁRÓLAG BALANSZOSOKNAK és egy NEM BEJÁRAT. Némi gondolkodás után oda benyitottam, és jól tettem: hiszen ez maga a főparancsnok, Kashenblade generaléros titkársága! Mivel ott léptem be, az ügyeletes tiszt nem is kérdez semmit, nyomban bevezet a főparancsnokhoz.

Itt is az a halk, üveghangú csilingelés. Kashenblade a teáját kavargatja. Testes, kopasz öregember. Löttyedt orcája, ráncos tokája ráfolyik az egyenruha kemény gallérjára, melyet galaktika díszít. Íróasztalán két sor telefon, rejtjelező gépek, középen üvegtartályok különféle feliratokkal, de a spirituszon kívül nem látok bennük semmit. A főparancsnok dühösen nyomkodja a telefonok gombjait, kopasz fején kidagadnak az erek. Az egyik telefon elhallgat, csörögni kezd három másik, Kashenblade ököllel csap le rájuk. Észreveszi, hogy ott állok, két tenyérrel agyonüti az összes szerkentyűt. A beállt csendben megcsörren a teáskanál.

– Á, maga az! – röffen rám. Öblös a hangja.

– Igenis, én vagyok – mondom.

– Várjon, ne szóljon semmit. Az én memóriám csalhatatlan! – méreget bozontos szemöldöke alól. – Iksz 27, kontrastelláris retranszpulzió, Cygni Eps, igaz?

– Nem, uram…

– Nem! Aha! Na, lássuk csak. Morbilatrynx B-KuK 81 per 6, a Szög akcióból? Bé mint Bipropoda?

– Nem – mondom, és próbálom az orra elé tolni behívómat, de bosszúsan elhessenti.

– Nnnem?… – morogja. Látom, csorbát szenvedett a büszkesége. Gondolataiba mélyedt. Megkavarta teáját. Telefon csörrent. Agyoncsapta.

– Műanyag? – förmedt rám váratlanul.

– Hogy én? – makogtam. – Nem, nem hinném… Én csak olyan közönséges… Kashenblade újabb csapást mért a zajongó telefonokra, és még egyszer szemügyre vett.

– Hiperisten hadművelet… Mammociklogasztrozaurusz… enta-ma, penta-kla… – próbálkozott újra. Nem tudott belenyugodni, hogy csalhatatlan memóriája cserbenhagyta. Csöndben vártam. Egyszerre csak, ormótlan kezeivel a telefonokra támaszkodva, felugrott, és rám ordított:

– Mars ki!!!

Szóval ő is ki akart dobni. Én azonban már túlságosan elszánt – és még túlságosan civil – voltam ahhoz, hogy eleget tegyek a parancsnak. Csak álldogáltam előtte, behívómat az orra elé tartva. Végül átvette, de rá se nézett, bedobta az egyik készülék nyílásán, a gép felzümmögött, és suttogni kezdett valamit. Kashenblade hallgatta, hallgatta, homloka elfelhősödött, szeme meg-megvillant. Rám sandított, és gombokat kezdett nyomogatni. Húsz telefon vonított és visított fel, mint valami konkrét zene, agyoncsapta, más gombokhoz folyamodott. A készülékek brigádja versenyt ontotta a számokat és álneveket. A főparancsnok komoran figyelt, remegett a szemhéja, de már láttam, hogy elvonult a vihar. Összevonta szemöldökét, és rám mordult:

– Na, mire vár? Adja ide a cetlijét!

– Már odaadtam…

– Kinek?

– Önnek.

– Kinek??

– A generaléros úrnak…

– Mikor, hol?

– Az előbb… Oda tetszett bedobni… – kezdtem, de gyorsan elhallgattam.

A generaléros keselyűpillantást vetett rám, és kirántotta a készülék alsó fiókját. Üres volt. A jó ég tudja, hova vándorolt a dokumentumom. Eszembe sem jutott, hogy tévedésből dobta oda a főparancsnok. Jó ideje gyanítottam, hogy a Kozmikus Körzet Parancsnoksága már túlságosan gigászira növekedett, nem képes a trillió ügyet egyedileg kezelni, tehát a véletlenszerű működésre állt át, abból indulva ki, hogy a milliónyi íróasztal között keringő akták előbb-utóbb a megfelelő helyen kötnek ki. Ugyanezzel az időigényes, de csalhatatlan módszerrel működik a Világegyetem; a hozzá hasonlóan örökéletű intézményekben – amilyen a Ház – a keringések és perturbációk tempója mit sem számít.

Akárhogyan is, a behívóm eltűnt. Kashenblade visszalökte a fiókot, s egy ideig hunyorogva méregetett. Álltam, mint szamár a hegyen, kínosan érintett, hogy már cédulám sincs. A főparancsnok egyre jelentősebben hunyorgott, én csak bámultam, végül már szinte kihívóan kacsintott rám, akkor visszakacsintottam. Ettől mintha kissé megnyugodott volna.

– Nna – dünnyögte. Gombokat kezdett nyomkodni. A gépek életre keltek, színes szalagok kúsztak elő, s összegabalyodtak az íróasztalon. A parancsnok letépett egy-egy darabot, elolvasta, vagy olvasatlanul egy másik készülékbe dobta, ott másolatok készültek, az eredeti szalag az automata papírkosárba került. Végül fehér lap kúszott elő valamelyik gépből, olyan nagy betűkkel, hogy az íróasztal túloldaláról is el tudtam olvasni: BB – 66 – PAPRO – LEBL – UTASÍTÁS…

– Különleges Küldetéssel bízom meg önt! – közölte ünnepélyesen a főparancsnok. – Hármas fokozatú titkosság, mély beépülés. Volt már ott? – És rám kacsint.

– Hol?

– Hát ott!

Megint hunyorít. Én csak állok. Megvetően mér végig.

– Ügynök… – dörmögi végül. – Ügynök, mi?… Ügynök… ezek a maiak… Elkomorodik. Ügynök, sziszegi, morogja, köpi fogai résén át, formálgatja mindenféle gúnyos hangfekvésben, végül bosszúsan lecsap a telefonokra, és kirobban:

– Mindent el kell magának magyarázni?! Újságot nem olvas?! A csillagok! Na! Mi van a csillagokkal? Mit csinálnak? Na?!

– Ragyognak… – motyogom bizonytalanul.

– Szép kis ügynök!! Ragyognak! És még? Na! Hogyan ragyognak? Mit csinálnak? No, mit?

Jelez a szemhéjával.

– H… hunyorognak… – találgatom, akaratlanul suttogóra fogva.

– Na végre. Rájött! Ez az! Hunyorognak! És mikor? Nem tudja? Na persze. Ilyen tahókat küldenek ide nekem! Éjszaka! Éjszaka hunyorognak! Reszketnek a sötétben! Na, mi ez? Ki hunyorog? A sötétben? Ki reszket?

Ordít, mint az oroszlán. Állok sápadtan, feszülten, várva, hogy elmúljon a vihar, de nem múlik.

– És a ködök menekülése? Mi? Még nem hallott róla? Menekülnek! Na, mit jelent ez? Ki menekül?! Aki menekül, az gyanús, mi több, az beismeri a bűnösségét…!

Kifogyott a lélegzetből, csak néz rám megsemmisítő tekintettel, végül leengedi súlyos szemhéját, és rám rivall:

– Marha!

– Ön elragadtatja magát, generaléros úr! – fakadok ki.

– Mi van? Mi…?! Ön elra…? Ön elragadtatja… Mi ez? Ja! A jelszó! A jelszó, akkor jó. Így már más. A jelszó az jelszó.

Nekiesik a billentyűknek. A készülékek surrognak, mint zápor a háztetőn, kígyózik belőlük a zöld és arany szalag, tekercsekbe kunkorodik. Az öreg mohón olvassa.

– Jól van! – mondja végül, összegyűrve az egész papírcsomót. – Most figyeljen. A Küldetése: a helyszínen vizsgálódik, nyomoz, kutat, átvilágít, esetleg provokál, jelent. Pont. Az N napon az ennedik órában az N körzet N szektorában magát kiennezik az N szállítóeszköz fedélzetéről. Pont. Ellátó csoport fedőneve Jerke, bolygóétrend pótoxigénnel, eseti elszámolás, a leleplezések súlyától függően. Maga folyamatosan jelent. N-lumenikus kapcsolat, Lyra-PiP formátumú álcázás, ha elesik, Titkos Fokozatú Kitüntetés, díszlövések, emléktábla, dicsérő bejegyzés az aktájába. Világos?!

– És ha nem esem el?… – kérdezem.

Nyájas, elnéző mosolyra derül a generaléros arca.

– Okoskodunk – mondja. – Okoskodunk, mi? Hehe… okoskodunk… ha nem így, akkor úgy… Elég! Nálam nincs „ha”! A Feladatot megkaptad? Megkaptad! Kész! És tudod, mit jelent ez? He?! – harsogja teli torokból, pofazacskója hullámzik, mellén futkos a fény a kitüntetések arany négyszögein. – A Küldetés, az nagy dolog! Hát még a Különleges! Az ám csak a valami! Hej, a Különleges… hohó! No, akkor sok szerencsét az ennediken! Indulj, fiú! Aztán mindent bele!

– Igyekezni fogok – ígérem. – És a Feladatom?

Gombokat nyom, belehallgat egy-két telefon csörgésébe, elnémítja. Vöröslő kopasz feje lassan rózsaszínűre halványul. Jóságos atyai tekintettel néz rám.

– Az roppantul! – mondja. – Roppantul veszélyes! De sebaj! Nem énértem! Nem én küldelek! A Köz! Java! Hej, te, te… ennedik… nehéz dolgod lesz… meglátod! Nehéz, de muszáj, mert, mert, izé…

– A szolgálat… – segítem ki.

Felragyog az arca. Rendjelei csilingelve hintáznak, a gépek és telefonok elnémulnak, lámpácskáik kialusznak, amint feláll az íróasztaltól. Odajön hozzám, az összekutyult színes kábeleket maga után húzva, s felém nyújtja erős, szőrös, öreg hadvezéri kezét. Szemöldökét összevonja, szúrós tekintete a vesémig hatol, így állunk ott ünnepélyes kézfogásban összeforrva – a főparancsnok és a titkos ügynök.

– A szolgálat! – mondja. – Az bizony kemény. A szolgálat, fiam! A szolgálat… Ég áldjon!!!

Tisztelgek, hátraarc, és távozom. Az ajtóban még hallom, amint kihűlt teáját szürcsöli. Hadvezér a javából ez a Kashenblade…

II

A lenyűgöző beszélgetéstől kissé szédelegve léptem be a titkárságra. A titkárnők sminkelték magukat, és teát kavargattak. A csőpostán kipottyant egy papírtekercs: a kinevezésem, a generaléros kézjegyével. Az egyik titkárnő rányomta a szigorúan titkos pecsétet, s átadta a másiknak. Ő kartotékba tette, majd az egész kartotékot rejtjelezték a kézi rejtjelező gépen, a rejtjel kulcsát bizottságilag megsemmisítették, minden eredetit elégettek, a hamut átszitálás és regisztrálás után egy borítékba tették, amelyen az én számom állt. A borítékot belakkozták, és leküldték az iratlifttel a föld alatti irattárba.

Mindezt, bár a szemem előtt történt, csak homályosan láttam, annyira elkábított sorsom váratlan fordulata. A generaléros rejtélyes megjegyzései nyilván olyan titkos ügyekre vonatkoznak, amelyekre csak célozgatni szabad. De hát előbb-utóbb biztosan elmagyarázzák, miről van szó, különben hogyan hajthatnám végre a Küldetésemet? Talán a behívóm eltűnése is a Küldetésemmel függ össze? Mindegy, ennél most már fontosabb dolgom van.

Elmélkedésem csak akkor szakadt félbe, amikor odalépett hozzám egy jóképű, fiatal tiszt, egyenruhában, karddal. Bemutatkozott: ő Blanderdash hadnagy, a főparancsnok titkos szárnysegédje. Sokatmondó kézszorítással üdvözölt, s elmondta, hogy az én személyem mellé osztották be. Áthívott a dolgozószobájába, a folyosó túloldalára, teával kínált, és hosszan dicsérgetett: különleges adottságaim lehetnek, ha Kashenblade ilyen nehéz Feladattal bízott meg! Lelkesedett, hogy mennyire természetes az arcom, különösen az orrom. Végül rájöttem: azt hiszi, hogy műarcot viselek. Szótlanul kevertem a teámat, úgy gondoltam, tartózkodóan kell viselkednem. Negyedóra múlva a hadnagy elkalauzolt a tiszti ajtón át a szolgálati lifthez, közösen leszedtük róla a pecsétet, és lelifteztünk.

– De mondja csak – kérdezte, amikor kiléptünk a folyosóra –, szokott ön ásítozni?

– Nem nagyon… Miért?

– Á, semmi… csak, tudja, mert aki ásít, abba könnyen belelátnak… Horkolni szokott?

– Nem.

– Az jó. Már annyi emberünknek lett a horkolás a veszte…

– Mi történt velük? – kérdeztem, ami persze csacsiság volt.

A hadnagy mosolyogva simította meg váll-lapját, amelyen a rangjelzést kis vászontok takarta.

– Ha érdekli a téma, megnézhetné a gyűjteményünket. Itt van, éppen ezen az emeleten, az oszlopok mögött… A Gyűjtemény Ügyosztály.

– Szívesen – mondtam –, de nem sürget bennünket az idő?

– Ó, dehogy. – És udvarias kis meghajlással mutatta az utat. – Különben sem kíváncsiskodásról van szó. A mi szakmánk olyan, hogy annál jobb, minél többet tud az ember…

Kinyitott egy közönséges, fehérre lakkozott ajtót. Mögötte páncélajtó csillant. A szárnysegéd beütötte a kódot, az ajtó kinyílt. Hatalmas, fényes, ablaktalan oszlopcsarnokba léptünk. Kazettás mennyezet, pompás gobelinek, faliszőnyegek, mind fekete, arany és ezüst tónusokban. Még sose láttam ilyen faliszőnyegeket: mintha szőrme volna. Az oszlopok között üveges tárlók, kecses vitrinek és nagy, nyitott ládák. Az elsőben ékszerként csillogó, pici tárgyak – hiszen ezek nyakkendőtűk! Talán millió is. A másik ládában hosszúkás gyöngyök. A hadnagy a vitrinekhez vezet: az üveg mögött, bársonyterítőkön, ügyesen megvilágított műorrok, műkörmök, műfülek, protézisek, műszempillák és –szemöldökök, mesterséges daganatok és púpok, némelyik kettévágva, hogy látni lehessen a szerkezetét; vannak felfújhatok, de a legtöbb egyszerű, kitömött példány. Hátrálva nekiütközöm a gyöngyös ládának, és összeborzadok: ezek fogak. Finom kis gyöngyök, lapátfogak, szuvasak vagy épek, tejfogacska, szemfog, bölcsességfog.

Kalauzomra pillantok, ő tartózkodó mosollyal az egyik gobelinre mutat. Odalépek. Álszakállakból, parókákból, álbajuszokból szőtték, olyan ügyesen, hogy a szőke tincsek az arany állami címert formázzák. A következő terem még nagyobb, a vitrinekben különféle beugrató ajándékok, kártyapaklik, bűvészkellékek, a mennyezetről mű-műlábak, fűzők, álruhák lógnak, az egyik tárlóban műrovarok sorai, olyan tökéletes másolatok, hogy arra csak egy dúsgazdag, hatalmas kémközpontnak telik. A szárnysegéd nem magyarázgat, nyilván úgy véli, a kiállítás önmagáért beszél. Csak néha int finoman egy fontos műtárgy felé, nehogy a sok látnivaló közepette elmulasszam. Felhívja például a figyelmemet egy halom mákra, amely fehér selymen fekszik az üvegtárlóban, s csak fölé hajolva látni – az üveglapba csiszolt erős nagyító jóvoltából –, hogy minden mákszem ki van fúrva. Kérdő pillantásomra a hadnagy sajnálkozó mosollyal tárja szét a karját, jelezve, hogy nem mondhat semmit, ám bajuszkája árnyékában ajkai hangtalanul a titkos szót formálják. Csak a következő ajtónál szólal meg:

– Érdekes trófeáink vannak… igaz?

Lépteink most egy még nagyobb, még pompásabb teremben visszhangoznak. Körülnézek. A szemközti falat fedő gobelin mestermunka. Az államalapítás jelenetét ábrázolja, rőtes árnyalatokban és hollófeketében. A szárnysegéd, némi habozás után, rámutat az egyik méltóság dolmányának szőrmegallérjára, s értésemre adja, hogy a fekete tincsek egy általa lebuktatott ügynöktől származnak.

Hűvös légáramlat csap meg az oszlopok mögül, jelezve, hogy gigászi oszlopcsarnokba lépünk. Már teljesen elkábultam, vakon lépkedek kalauzom mögött Nem is láttam semmit a falfúró, kasszanyitó, hegymozgató, tenger kiszárító és kísértő teremből. Csak foszlányokban jutottak el tudatomig a mozgósítási tervek távmásolására, nappal és éjszaka felcserélésére való sokemeletes gépek; a napfolt– és bolygópálya-hamisító aulát hatalmas kristálykupola fedte; csillagkép-imitációk és Tejút-rendszer hamisítványok csillogtak valami drága anyag lemezeibe foglalva, rejtjelezett magyarázó felirattal; a falaknál nesztelenül működtek a kellő légritkulást és sugárkapacitást biztosító, roppant űrszivattyúk, amelyekben csak atomok és elektronok szétrobbantott részecskéi keringenek. Zúgott a fejem a megannyi élménytől, Blanderdash nyilván látta, hogy már alig állok a lábamon, így hát a kijárat felé tessékelt. A betűzáras ajtó előtt letörtük a pecsétet Blanderdash egyenruhájának felső zsebéről, elővette a borítékba zárt jelszót, és elolvastuk.

A múzeumlátogatás közben már fogalmazgattam, miképpen adok majd hangot elragadtatásomnak, de most egy árva szót sem tudtam kinyögni. Blanderdash bizonyára ezt is megértette, ő sem szólt semmit, némán ballagtunk visszafelé. A lift előtt odalépett hozzánk két fiatal titkos tiszt, szalutáltak, udvariasan elnézést kértek tőlem, és félrevonták a szárnysegédet. Néhány szót beszéltek, Blanderdash kissé meglepettnek látszott, felvont szemöldökkel mondott valamit az idősebbik tisztnek, ám az tiltó mozdulatot tett, könyökével felém bökve. A jelenet ezzel véget ért. A szárnysegéd búcsúszó nélkül elment az idősebb tiszttel, a fiatalabbik pedig hozzám lépett, és udvarias mosollyal elmagyarázta, hogy az N ügyosztályra kell kísérnie.

Nem láttam okát, hogy tiltakozzam. A liftben aztán megkérdeztem, miért ment el ilyen hirtelen Blanderdash szárnysegéd.

– Tessék? – kérdezte a fiatal tiszt, fülét arcomhoz közelítve, mintha nem hallaná, amit mondok. Közben tenyerét fájdalmasan a szívére tette.

– Hát hogy Blanderdash… biztosan a szolgálat szólította el, ugye? Tudom, valójában nem volna szabad kérdeznem…

– Ugyan már! Miért ne? – vágott közbe a tiszt. Különös mosoly tűnt fel keskeny ajkán. – Hogyan is mondta?

– Tessék?

– A nevet…

– Blanderdash… Hiszen így hívják a szárnysegédet, vagy nem? Talán rosszul értettem?

– Ó, dehogy, dehogy – vágta rá, de mosolya egyre tűnődőbb lett. – Blanderdash… – dünnyögte, míg a lift lassított, majd megállt. – Blanderdash… még ilyet… Blanderdash… no tessék…

Nem tudtam, mire vonatkozik ez a „tessék” – talán rám, mert éppen kinyitotta a liftajtót –, és nagyon szerettem volna megtudni, de már siettünk a folyosón az egyik csillogó, fehér ajtó felé. A tiszt benyitott, betessékelt, és mindjárt be is csukta az ajtót. Hosszú, keskeny, ablaktalan szobába kerültem. A négy íróasztalnál, lehúzott lámpák fényében, javakorabeli tisztek dolgoztak ingujjban, egyenruhájuk zakóját a szék hátára terítve, mert igencsak melegük volt. Egyikük felnézett.

– Milyen ügyben? – villantotta rám fekete szemét a szemüvege mögül. Elfogott a türelmetlenség.

– A Különleges Küldetésem ügyében. Kashenblade főparancsnok megbízásából! Ha azt hittem, erre majd felkapják a fejüket, tévedtem.

– Neve? – kérdezte ugyanazon a kemény, tárgyilagos hangon a szemüveges tiszt. Sportolóra valló, izmos karját kis tetoválás díszítette.

Megmondtam a nevem. Közben már nyomkodta is a billentyűket egy kis gépen az íróasztalán.

– A Küldetés jellege?

– Különleges.

– Célja?

– Azt itt kellene megtudnom.

– Úgy? – mondta.

Felállt, fölvette zakóját, begombolkozott, megigazgatta rangjelzése tokját, és a következő ajtóhoz lépett.

– Kövessen.

Utánamentem. Csak ekkor vettem észre, hogy fiatal kísérőm be sem jött, hanem a folyosón maradt.

Új kalauzom meggyújtotta a lámpát az íróasztal fölött, és bemutatkozott:

– Dasherblar alrejtjelező vagyok. Foglaljon helyet.

Csengőt nyomott meg az íróasztalon, bejött egy lány, nyilván a titkárnő, és teát tett elénk. Dasherblar leült velem szemben, s egy darabig szó nélkül kavargatta teáját.

– Tehát azt óhajtja, hogy beavassam a Küldetése lényegébe, ugyebár?

– Valóban.

– Hm. Nos… a Küldetése nehéz és bonyolult. Úgy van… Mondhatnám, rendkívüli… És tulajdonképpen, tisztelt… uram… elnézést, mi is a neve?

– Még mindig ugyanaz – mosolyogtam.

A tiszt visszamosolygott. Remek fogsora volt, vidám arcáról sugárzott az őszinteség.

– Haha, ez jó, nagyon jó… Köszönöm. Hát akkor, talán egy cigarettát?

– Köszönöm, nem dohányzom.

– Helyes, nagyon helyes! Ne legyen az embernek semmiféle káros szokása. Nos, tehát akkor… egy pillanat.

Felállt, és meggyújtotta a nagy mennyezeti lámpát. Csak most láttam meg a hatalmas, ólomszínű páncélszekrényt, amely az egész falat elfoglalta. Dasherblar sorra beállított hét kereket, s a páncélajtó nesztelenül kinyílt. A tiszt kiválasztott néhányat a dossziék közül.

– Átadom önnek a feladattervet, vagyis az utasítást… – kezdte, ám akkor megcsörrent a telefon. Dasherblar elhallgatott, felém fordult, rám pillantott.

– Elnézést… biztosan valami sürgős ügy. Lenne szíves várni egy kicsit? Legfeljebb öt percig…

Bólintottam. A tiszt kiment, halkan csukva be az ajtót. Egyedül maradtam a félig nyitott páncélszekrény előtt.

Mi ez, próbára akarnak tenni? Ilyen primitív módon? – háborogtam magamban. Egy darabig nyugodtan ültem, aztán a fejem valahogy a páncélszekrény felé fordult. Gyorsan hátat fordítottam, de a szemközti falon a tükör éppen a fémpolcokat, a titkos aktákat mutatta. Elhatároztam, hogy a parketta kockáit fogom számolni, ám a padlót linóleum fedte. Összefontam a kezem, ujjaim kifehéredő bütykeit bámultam, végül felforrt bennem a düh. Miért ne nézhetnék én oda, ahova kedvem szottyan? A dossziék feketék, zöldek és rózsaszínűek, csak néhány sárga akad köztük. Éppen azokról lóg nagy, kerek pecsét. Az egyik akta szamárfüles. Van itt minden, gondoltam, de hát engem végül is a főparancsnok küldött, szükség esetén őrá hivatkozhatok – miféle szükség esetén? Tulajdonképpen mi jár a fejemben?

Órámra néztem. Tíz perce ment el a tiszt. A szobában halotti csend. A szék kemény – borzasztóan kényelmetlen. Keresztbe rakom a lábam. Így még rosszabb. Felállók, megigazgatom a nadrágom élét. Gyorsan visszaülök. Az íróasztalra könyökölök, az is kemény. Számolom a polcokon a dossziékat, oda-vissza. Megint felállók. Múlnak a percek. Éhes vagyok. Megiszom a maradék teámat, kiskanállal megeszem a csésze alján maradt cukrot. Az a nyitott páncélszekrény! Látni sem bírom. Dühöngök. Mindjárt egy órája lesz, hogy itt ülök egyedül. Már nem is nagyon remélem, hogy visszajön a tiszt. Biztosan történt vele valami. Ugyan mi? Talán úgy járt, mint Blanderdash, akit hirtelen elhívattak. Vagy Kashlerblad volt a neve? Alderklash? Dalderblar? Baldaklash? Az istennek se jut eszembe. No persze, mert tűkön ülök. És éhkoppon, ráadásul.

Végül már nem bírom tovább. Felállók, idegesen járkálok a szobában. Itt ülök három órája, szándékosan magamra hagytak a titkos aktákkal, a nyitott páncélszekrény előtt! Jól kibabrált velem ez a… ez a – na, ezt meg hogy hívják?! Ha megkérdezi valaki, hogy kire várok… Hát nem, innen én elmegyek. De hová? Vissza abba a szobába, ahonnan bejöttem? Ott elkezdenek kérdezgetni. Amit mondhatok, teljesen valószínűtlen. Már látom a bíráim arcát. „Egy tiszt, akinek maga még a nevére sem emlékszik, otthagyta a nyitott páncélszekrény előtt? Ócska mese… Nem tud valami eredetibbet kitalálni?”

Kiütött rajtam a veríték. Torkom kiszáradt. Megittam a tiszt teáját, gyorsan körülnéztem, aztán megpróbáltam becsukni a páncélszekrényt. Nem akart beugrani a retesz. Állítgattam a kereket, hol így, hol úgy, hiába. Egyszerre csak zajt hallottam a folyosóról. Hátraugrottam, megcsúsztam, a polcba kapaszkodtam, nyakamba zúdultak a dossziék. Láttam, hogy az ajtó kilincse lassan, nesztelenül lehajlik. Pánikba estem – és beugrottam az íróasztal alá. Csak a lábát láttam annak, aki belép: tiszti nadrág és hegyes orrú fekete cipő. Egy darabig nem mozdult. Aztán halkan becsukta az ajtót, és a páncélszekrényhez osont. Papírzizegést hallottam, fényképezőgép kattogását: ez az ember a titkos aktákat fotózza! Szóval nem tiszt, hanem… hanem…

Négykézláb kúsztam az ajtóig. Ott felugrottam, egy pillanatra még láttam a kém sápadt, rémült arcát, a fényképezőgép kiesett a kezéből, de mire földet ért, én már kirohantam a folyosóra. Kihúztam magam, feszes léptekkel gyalogoltam a kanyargó folyosókon, a fehér ajtók sora előtt, kiszűrődött a munka nesze és az üveghangú csilingelés, nincs már benne semmi titokzatos.

Most mit csináljak? Hová menjek? Jelentsem, ami történt? De a kém már biztosan nincs ott – nyilván rögtön elmenekült. Csak a nyitott páncélszekrény maradt ott, meg a szanaszét heverő titkos akták. Hirtelen megfagyott bennem a vér: rólam viszont tudnak! Én megmondtam a nevemet a szomszéd szobában. És a fiatal tiszt kísért odáig. Biztosan elrendelték már a titkos riadót. Keresnek az egész Házban. Lezártak minden lépcsőt, kijáratot, liftet…

Körülnéztem. A folyosón a szokásos jövés-menés. Némelyik tisztnél dossziék, éppen olyanok mint a páncélszekrényben. A hivatalsegéd párolgó teát visz. Két szárnysegéd száll ki a liftből. Elmegyek mellettük. Rám se néznek. Miért nem történik semmi? Miért nem keresnek, miért nem üldöznek? Lehetséges, hogy ez az egész… még csak a próbaidőm?

A következő pillanatban már eldöntöttem, mit tegyek. A legközelebbi ajtóhoz léptem. Megnéztem a számát: 76 941. Nem tetszik. Továbbmentem. A 76 950 előtt megálltam. Kopogjak? Nevetséges.

Benyitottam. Két titkárnő teát kavargat, a harmadik szendvicseket rak a tányérjára. Átmegyek közöttük. Másik ajtó vezet a főnöki szobába. Belépek.

– Maga az? Hát végre megjött… Parancsoljon, helyezze magát kényelembe…

Az íróasztal mögül aprócska öregember mosolyog rám, aranykeretes szemüveget visel, ritkás tejfehér hajzatában naivan rózsállik a feje búbja. Szívélyesen invitál a kényelmes fotelok felé. Leroskadok.

– Én a Különleges Küldetésem miatt, Kashenblade generaléros parancsára – zendítek rá, de nem hagyja, hogy befejezzem.

– Hát persze… persze… megengedi?

Billentyűket nyomkod reszketeg ujjaival.

– Akkor ön… – próbálkozom.

A kisöreg feláll, ünnepélyesen, komolyan, de azért mosolyogva. Bal alsó szemhéja kissé rángatózik.

– Bassenknack főlehallgató vagyok. Megengedi, hogy kezet szorítsak önnel?

– Nagyon örvendek. Tehát ön tud rólam?

– Hogyne tudnék?!

– Akkor… – makogom szédelegve –, akkor… önnél van az utasítás?

– Ó, kérem! Ne siessük el… Hova sietnénk?… Annyi magányos év a pusztaságban… más égöv alatt… elszorul a szívem, ha rágondolok!… Oly messze, távol… tudja, fiatalember… ha színigaz is, valahogy nehéz elhinni, belenyugodni, hát nem? Ó, ne törődjön velem, csak fecsegek itt, vén fejemmel… tudja, uram, én sohasem repültem… ilyen az én szakmám… csak koptatom itt az íróasztalt… tizennyolc pár könyökvédőt nyűttem el ennél az íróasztalnál… hát ez vagyok én – tárja szét a karját –, látja, uram… ez vagyok én… bocsássa meg, hogy ennyit fecsegek… Erre parancsoljon…

A fotel mögötti ajtó felé intett. Felálltam.

Gyönyörű terembe léptünk. Tükörfényes parkett, fehér empire bútorok zöld kárpittal, kecses fotelok a nagy tárgyalóasztal körül. Lépteink visszhangzottak, mint a templomban. A kisöreg sietősen talpalt mellettem, egyre mosolygott, aranykeretes szemüvegét igazgatva, mert az folyton lecsúszott pisze orráról. Mögém tolt egy címeres támlájú széket, leült a másikra, keverte a teát aszott kis kezével, megkóstolta.

– Kihűlt… – súgta, és rám nézett. Nem szóltam semmit. Bizalmasan felém hajolt:

– Kicsit csodálkozik, ugye?

– Ó, nem… dehogy…

– Nézze, én már öregember vagyok, nekem bevallhatja… ámbár persze nem akarom erőltetni… hogyan is tehetném… de hát lássa be: az egyedüllét, a magány, ahol a titkok kapuja tárva-nyitva, ahol hívogat a sötét mélység, mi más az, mint a kísértés szülőanyja… Ó, milyen természetes, emberi dolog! Mennyire érthető! Mi a kíváncsiság? Az újszülött első reflexe! A természetes késztetés, az ősvágy, hogy megismerjük az okot, amelyből a következmény fakad, hiszen az majd újabb tettek csírája lesz, folyamatosságot teremtve… láncot, amely megbéklyóz bennünket… pedig olyan egyszerűen kezdődik! Olyan ártatlanul!

– Elnézést… – kérdeztem, szóáradatától kissé elkábulva –, ön tulajdonképpen miről beszél, és… mire akar kilyukadni?

– Hát ez az! – kiáltott fel reszketeg hangján. – Hát ez az! – Még közelebb hajolt hozzám. Megcsillant aranykeretes szemüvege. – Emitt az ok… ott a következmény! Miről? Mire? Hová? Ó, elménk nem tud beletörődni, hogy ennyi kérdés válasz nélkül marad, hát nyomban kiötli a választ, megformázza, a hézagokat kitölti, emitt egy kicsit elvesz, amott hozzátesz…

– Ne haragudjon, de nem értem, mit jelent ez az egész…

– Egy pillanat! Egy pillanat, drága uram! Nem mindent, nem mindent borít homály. Én igyekszem, amennyire tőlem telik… Bocsásson meg öreg fejemnek, de ha volna szíves megmondani… tulajdonképpen mit óhajt tőlem?

– Az utasítást.

– Az utasí…

A kisöreg elrágódik ezen a szón. Mintha meglepődött volna.

– Biztos ebben?

Nem válaszoltam. Lehunyta szemét az aranydrótok mögött. Ajka hangtalanul mozgott, mintha számolna magában. Úgy rémlett, ilyesmit motyog: „tizenhat… mínusz egy… meg hat…”.

Meghitt mosollyal nézett fel rám.

– Hát hogyne… természetesen… világos… Miről van szó? Utasítás… papírok… akták… tervek… átkaroló hadműveletek sémája… hadászati számítások… mozgósítási tervek… és mind szigorúan titkos, mind egyedüli darab… Ó, mit nem adna az ellenség, az aljas, undorító féreg, hogy a kezébe kerüljön, legalább egy éjszakára, legalább egy percre! – Szinte már énekelt az öregember. – Küldi hát őket, jönnek egyre az álcások, álruhások, behatolnak, lopnak, másolgatnak, fényképeznek, a sáskahad, a légió!

Annyira beleélte magát a kántálásba, hogy elcsuklott a hangja. Két kézzel törölgette a könnyeit oldalról, folyton lecsúszkáló szemüvege mögül.

– És ímhol… – hüppögte –, jaj, hogyan is tudtuk volna megelőzni? És ímhol kezükre került… Százszor, ezerszer elkapjuk, levágjuk a bűnös kezet… de megújul a kísértés… új csáp nő a levágott helyén… s a vége, a végét tudjuk. Amit valaki elrejtett, más valaki megtalálja. Ilyen a dolgok természete, drága uram, és ez ellen nincs mit tenni…

Kifulladva, zihálva mosolygott, megértést kérőén. Vártam.

– De képzelje el… ha több terv volna? Nem csak egyetlen, nem is kettő, négy, hanem ezer? Tízezer? Millió? Mindet ellopják? Igen, mindet, de hiába! Mert az első cáfolja á hetediket, a hetedik a kilencszáz-nyolcvanhatodikat, az pedig az összes többit. Mindegyikben más áll, mindegyik mondja a magáét… melyik az igazi? Melyik az az egy, az egyetlen, a legtitkosabb, melyik a jó?

– Hát… az eredeti! – vágtam rá akaratlanul.

– Ez az! – rikkantotta olyan diadalmasan, hogy újból rátört a köhögés. Szemüvege kis híján lerepült, de sikerült elkapnia. Úgy rémlett, mintha a szemüveggel együtt az orra is le akarna esni, de biztosan csak káprázott a szemem. Mindenesetre csúnya látvány volt, szegény kisöreg egészen elkékült a köhögéstől. Remegő kezét a térdére fektette.

– Tehát… – nyögte –, tehát… mindenütt csupa eredeti van… ezrével… mindenhol, minden emeleten… a zárak mögött, a titkos ajtók mögött, a páncélszekrényekben. Mind-mind eredeti, mind egyetlen, és a számuk millió, és mindegyik más!

– Elnézést – szakítottam félbe –, úgy érti, hogy nem egyetlen mozgósítási vagy hadműveleti terv van, hanem sok?

– Igen! Pontosan így van! Ön kitűnően megértett! Kitűnően, drága uram…

– No jó… de hát csak kell, hogy legyen közöttük egy igazi? Az, amelyik… szükség esetén… ha arra kerül a sor…

Elnémultam, mert a kisöreg arcán döbbenetes változás ment végbe. Úgy nézett rám, mintha egyik pillanatról a másikra valamiféle szörnyeteggé változtam volna.

– Úgy… véli…? – hörögte.

– Tudja mit, hagyjuk ezt inkább – mondtam lassan. – Talán úgy van, ahogy állítja. Lehetséges… De mit érdekel ez engem? És már megbocsásson, mi köze ennek az én Küldetésemhez?

– Milyen Küldetéséhez?

A kisöreg alázatos, riadt mosolya csupa édeskés bűbáj.

– Hát a Különleges Feladathoz, amellyel… hiszen már mondtam az elején, nem?… amellyel a főparancsnok bízott meg, Kashenblade generaléros…

– Kashen…?

– Igen, Kashenblade… Ne mesélje itt nekem, hogy nem tudja a főparancsnoka nevét!

Behunyta a szemét. Amikor kinyitotta, mosolynak nyoma sem volt az arcán.

– Elnézést… – suttogta. – Ha megengedi, távoznék egy pillanatra… Rögtön jövök vissza…

– Nem! – közöltem határozottan, és mivel felállni készült, megragadtam a karját. – Sajnálom… de nem megy innen sehová, míg el nem intézzük, amiért jöttem. Én az utasításért jöttem, és most szeretném megkapni.

A kisöregnek remegett a szája.

– De hát… de hát, drága uram… hogy értsem ezt…?

– Ok és következmény – mondtam ridegen. – Lesz szíves közölni velem a Küldetésem mibenlétét, célját és tartalmát!

Elsápadt.

– Halljam!

Néma csend.

– Miért mesélt nekem arról, hogy sok terv van? Halljam! Ki utasította, hogy így járjon el? Nem válaszol? Jól van. Én várhatok. Ráérünk.

A kisöreg csak a kezét tördelte.

– Szóval nincs semmi mondanivalója? Utoljára kérdem!

Lehajtotta a fejét.

– Mi ez… mit csinál?! – kiáltottam fel, vállon ragadva az öregembert.

Arca egy pillanat alatt elváltozott, iszonyatosan felduzzadt, elkékült. Kiguvadt szemmel szívta gyűrűje kövét. Egy kattanás – mintha fém ütődne fémhez –, s éreztem, ahogy kezem alatt elernyed a válla. Még egy másodperc – és holttestet szorítottam magamhoz. Amikor elengedtem, a földre zuhant, nem volt vér a száján, de aranykeretes szemüvege félrecsúszott, és vele az ősz hajkoszorús, gyermekien rózsás fejbőr – dús, fekete hajfürt bukkant ki alóla…

Dermedten álltam, zakatolt a szívem. Lábam előtt feküdt a holttest. Káprázott a szemem a csillárok vakító fényében. Hogyan meneküljek el innen? Akármikor bejöhet valaki, és itt talál egy fontos személyiség holttestével… mi is volt ő tulajdonképpen? Fő… micsoda? Rejtjelező? Lehallgató? Mindegy! Az ajtó felé rohantam, félúton megálltam. Kijutok innen? Felismernek. Másodszor nem úszhatom meg ilyen simán. Az lehetetlen! Hogyan magyarázkodjak ki? Mit tehetnék?

Visszafordultam, fölemeltem a halottat, parókája leesett róla – mennyire megfiatalodott a halála után! –, gondosan visszahelyeztem, és ha borzadtam is a hűlő test érintésétől, hóna alá nyúlva – lába a földet súrolta – az ajtóhoz hátráltam vele. Ha kérdezik, azt mondom, hogy hirtelen rosszul lett. Őrült ötlet, de nem tudok jobbat. Talán mégiscsak megúszom.

A szoba, ahol először beszélgettünk, üres. Két ajtó nyílik belőle, egyik a titkárságra, másik nyilván a folyosóra. Leültettem a halottat az íróasztalhoz, rázuhant a feje. Igazítani próbáltam a testtartásán, de így még rosszabb, bal karja gúnyosan hintázva lóg le a karfáról. Otthagytam csapot-papot, kirohantam a folyosóra. Az nyer, aki mer!

III

Nyilván ebédszünet volt – tisztek, hivatalnokok, titkárnők, mind a liftekre vártak. Elvegyültem a legnagyobb csoportban. Már suhantunk is lefelé – csak el attól az átkozott helytől, minél messzebbre…

Az ebéd elég szerény: karfiolleves galuskával, rágós sült hús, vizes kompót és szurokfekete, de ízetlen tea. Pénzt nem kértek, számla se volt. Az asztaloknál szerencsére senki sem beszélgetett, még jó étvágyat sem kívántak egymásnak. Inkább különféle rejtvényeket fejtettek evés közben, volt ott logikai meg grafikai rejtvény, sakkfeladvány, algoritmus, keresztrejtvény. Nehogy feltűnést keltsek, firkálni kezdtem egy darab papírra. Háromnegyed óra múlva már kifelé tolakodtam, sokan jöttek még ebédelni, de a legtöbben már visszafelé lifteztek. Beszálltam. Nem is figyeltem, melyik emeleten szállok ki. Ablaktalan volt ez a folyosó is, kétfelől a fehér ajtók, a kanyaron túl, tudtam már, újabb folyosó kezdődik… A gömblámpák fényében sorra megcsillantak a zománcozott táblácskák: 76 947, 76 948, 76 950…

Sóbálvánnyá dermedtem. Ez a szám… ez a szám…

Csak álltam földbe gyökerezett lábbal az üres folyosón. Véletlenül éppen ide keveredtem? Éppen ehhez az ajtóhoz, amely mögött ott fekszik – ha még rá nem találtak – az íróasztalra borulva, arcába nyomódott aranykeretes szemüvegével…

Jön valaki. Nem ácsoroghatok itt. De ha elrohanok, az is gyanús. Magas, kopasz tiszt fordult be a sarkon. Félreálltam, de ő egyenesen felém tartott. Talányos mosoly suhant át az arcán.

– Tessék – mondta halkan –, fáradjon be…

A következő ajtóra mutatott.

– Én… de hát… – motyogtam –, talán összetéveszt valakivel…

– Ó, dehogy… szó sincs róla… Parancsoljon!

Kinyitotta az ajtót, és várt. Vonakodva léptem be a világos falú, szinte üres dolgozószobába. Csak egy íróasztal, székek, telefonok. Megálltam az ajtó közelében. Halkan, gondosan becsukta az ajtót, és megkerült.

– Tessék, foglaljon helyet…

– Ön tudja, ki vagyok? – kérdeztem lassan.

Bólintott.

– Hogyne. Tessék, fáradjon már beljebb.

Elém tolt egy széket.

– Nem tudom, miről beszélhetnénk.

– Ó, én megértem. És higgye el, mindent megteszek a teljes diszkréció érdekében.

– Diszkréció? Miről beszél?

Még mindig egy helyben, álltam. A tiszt olyan közel lépett hozzám, hogy szinte éreztem lehelete melegét. Szemembe nézett, majd félresiklott a tekintete. Aztán megint rám sandított.

– Ön itt… hogy is mondjam… ön itt terven kívül munkálkodik… – suttogta. – Alapjában véve, természetesen, nem volna szabad kereszteznem az útját… de talán mégis jobb volna, ha megadnék önnek néhány szempontot… ha most itt, négyszemközt, mindent megbeszélnénk…

– Nincs semmiféle közös témánk – vetettem oda ridegen. Nem alázatos szavaitól bátorodtam így fel, hanem tiszthez nem illő, sunyi nézésétől. Persze talán szándékosan akar megnyugtatni, hogy aztán lecsapjon…

– Értem – mondta hosszú szünet után. Elkeseredés csendült ki a hangjából. Végigsimított az arcán. – Tudom, minden tiszt ugyanúgy viselkedne, mint ön, ilyen körülmények között… ilyen megbízatással… de nézze, olykor mégiscsak kivételt lehet tenni, a szolgálat érdekében…

Szemébe néztem. Megrándult a szemhéja.

– Nos, hallgatom – szólaltam meg, ujjaimmal az íróasztalra támaszkodva. – Mondja el, amiről úgy gondolja, hogy el kell mondania…

– Köszönöm… köszönöm! Nem kertelek… ön felsőbb parancsra cselekszik, elméletileg nem is szabadna tudnom a szuperrevízióról… de hát tudja, hogy van ez! Istenem! Mindig van valami pletyka! Kiszivárgás! Hiszen ön is tudja!

Várta, hogy mondjak egy megváltó szót, vagy legalább hunyorítsak, de én csak néztem rá rezzenetlenül. Lázas pír ütött ki sápadt arcán, pánik csillant a szemében.

– De uram! – tört ki. – Az öreg már régóta nekik dolgozott… Én buktattam le. Bevallotta. Tudom, hogy a szabályzat szerint át kellett volna adnom a DS ügyosztálynak. Mégis a posztján hagytam, mert azt gondoltam, jobb így! Ők azt hiszik, még az ő ügynökük, pedig már nekünk dolgozik. Éppen futárt akartak küldeni hozzá, tehát csapdát állítottam. Sajnos, a futár helyett ön érkezett, és…

Széttárta a karját.

– Egy pillanat… tehát ő nekünk dolgozott?

– Természetesen! Mert én rávettem! A DS ügyosztály ugyanígy járt volna el, de akkor, ugye, kikerül az eset az én ügyosztályom hatásköréből, és hiába, hogy én lepleztem le, másé lesz az érdem… De én nem emiatt! Én csak azért, hogy egyszerűsítsem a dolgot, siettessem, a szolgálat érdekében…

– Jó, jó… De akkor ő miért…

– Miért mérgezte meg magát? Természetesen azt hitte, hogy ön az a futár, akire számított, és már tud az árulásáról…

– Ó, hát ezért…

– Ezért… hiszen nyilvánvaló… Beismerem: túlléptem a hatáskörömet, amikor őt a posztján hagytam. Önt pedig azért küldték hozzá, hogy engem megfúrjanak… Ármányosan.

– De hát én… én véletlenül nyitottam be hozzá! – kiáltottam önkéntelenül.

A tiszt elhúzta a száját.

– Honnan tudhatná, ki várta a szomszéd szobákban! – dünnyögte lesütött szemmel.

– Mit beszél?…

Képtelen látvány rémlett föl előttem: csupa egyforma kisöreg üldögél türelmesen mosolyogva az íróasztalánál, rózsás fejbőrrel, aranykeretes szemüveggel, a szobák végtelen sorában… Végigfutott a hátamon a hideg.

– Hát nemcsak abban a szobában?

– Természetesen. Nem szabad kockáztatnunk.

– És a többi szobában ugyanígy…?

A tiszt bólintott.

– És azok is, mind…

– Beépültek, természetesen.

– De hát kinek dolgoznak?

– Nekik és nekünk! Hiszen tudja, hogy megy ez… De mivel a kezünkben tartjuk őket, nekünk hatékonyabban dolgoznak…

– Egy pillanat… és amiket fecsegett? A mozgósítási tervekről… a millió eredeti változatról…

– Ó, azok csak a jelszavak… kódolva persze… ön nem érthette, mert az ő kódjuk… és az öreg nyilván azt hitte, hogy ön csak úgy tesz, mintha nem értené, vagyis ön már tud róla, hogy őt visszafordítottuk. Hiszen nálunk mindenki visel dekódolót…

Kigombolta egyenruháját, megmutatta a lapos készüléket az inge alatt. Eszembe jutott, hogy az a másik tiszt, a liftben, milyen furán szorította szívére a kezét. Hát ez volt az oka…

– Valami ármányt említett az előbb. Kire céloz?

Elsápadt.

– Odafent… – suttogta. – Odafentről fúrnak, pedig én ártatlan vagyok… De ha ön… ha ön volna szíves élni a hatáskörével, és…

– És?

– És lezárná ezt az ügyet… én akkor…

Nem fejezte be. Közel hajolva, kitágult szemmel fürkészte arcomat. Ujjaival egyenruhája szövetét gyűrögette a térdén.

– Kilencszázhatvanhét per tizennyolc… – suttogta könyörögve.

Hallgattam.

– Négyszáz… négyszáz-tizenegy… hatezernyolcszáz-kilencvennégy per három… – rimánkodott. – Nem? Akkor per negyvenöt! Per hetven!!! – sikoltotta.

Még mindig hallgattam. Falfehér arccal, elszántan felállt az íróasztaltól.

– Tizen… tizenkilenc…? – próbálkozott még. Úgy hangzott, mint a jajszó.

Nem szóltam semmit. Lassan begombolkozott.

– Hát így – mondta. – Világos. Szóval tizenhat. Igenis… értettem! Bocsánat…

Mire észbe kaptam, átment a szomszéd szobába.

– Uram! – kiáltottam. – Várjon! Én…

A nyitott ajtón túl lövés dördült, test zuhanása követte. Dermedten álltam a szoba közepén. El innen, el innen!!! – üvöltötte bennem minden, de még hallottam, hogy odaát csizmasarok koppan néhányat a padlón. Utolsó koppanás. Azután csend. Halálos csend. Az ajtó résében még látom a csizmás lábat. Nem bírom levenni róla a szemem, míg a másik ajtóhoz hátrálok, vakon tapogatózom a kilincs után, lenyomom…

Villámgyorsan kinézek a folyosóra. Üres. Kiugróm, hátam az ajtónak támasztom. A szemközti nyitott ajtóban egy zömök tiszt áll, lazán az ajtókeretnek dőlve, és mozdulatlanul néz. Összerándul a gyomrom. Lélegezni sem bírok. Unott, lusta pillantása egyre jobban a falhoz lapít. Széles arcán növekvő rosszallás jelenik meg. Apró fémtárgyat vesz elő a zsebéből – körzőt? –, kicsit dobálja a tenyerén, folyvást engem nézve, megmarkolja, kikattan a penge. Hüvelykujján kipróbálja a hegyét. Fanyar kis mosollyal néz rám. Mintha igent intene a szemével, aztán visszamegy a szobájába, s halkan becsukja maga mögött az ajtót. Állok, és várok. Valahol egy lift nyikordul. Éneklő hangja elhal – megint csak a szívem lüktetését hallom. Leszakítom tenyeremet a lakkozott ajtólapról. Figyelnek szemből, a kulcslyukon? Nem, hiszen fekete a kulcslyuk. Lépek egyet… még egyet… és megyek ismét a végtelen folyosókon, az ablaktalan, csillogó, makulátlan fehér falak között, túlságosan fáradt vagyok már ahhoz, hogy valahova benyissak. Támolygok, néha a falnak dőlök, de túl sima, túlságosan függőleges, nem kínál semmi támaszt, órám megállt, már nem tudom, éjszaka van-e vagy még nappal, tompa kábultság fog el, néha fölrezzenek, mert valahol ajtó csapódik, lift zúg, dossziékkal sietnek el mellettem, kiürül a folyosó, aztán tisztek sorjáznak, ki erre, ki arra, úgy látszik, itt éjjel-nappal folyik a munka, több műszakban, aztán – aztán nem tudom, mi történt. Igazából nem emlékszem azokra a késői órákra, pedig mennyit gyalogoltam a folyosókon, lifteztem fel-alá, még válaszoltam is, ha megszólítottak – valaki talán jó éjszakát kívánt? –, agyam semmit sem fogadott be, visszaverte a külvilágot, mint egy vizes agyagtömb. Végül, nem tudom, hogyan, egy fürdőszobába kerültem. Csillogó fehér és ezüst fürdőszoba, tiszta, mint egy műtő, a faragott márványkád olyan impozáns, mint egy szarkofág; amint leülök a szélére, érzem, rögtön elalszom. Vakít a fény, szeretném eloltani a villanyt, de kapcsoló sehol sincs. Ülök tovább a kád szélén, gyötör a fény, tűket szurkál a szemembe, szikrát vet a pilláimon – arcomat a tenyerembe temetve mégis elalszom, tehetetlenül lecsúszom a kemény padlóra, éles peremen koppan a fejem, de még a fájdalom sem térít magamhoz.

Nem tudom, meddig aludtam. Nagyon lassan ocsúdtam fel, egymás után hántva le rémálmaim sűrű, bár súlytalan rétegeit. Széttéptem az utolsót is – és villámcsapásként döfött szemembe a fehér mennyezetről a csupasz villanykörte vakító fénye.

A márványkád előtt feküdtem, sajgó csontokkal, mintha ki tudja, milyen magasról zuhantam volna oda. Gyorsan ledobáltam ruháimat, és lezuhanyoztam. A kád fölött, ezüstpolcon, illatos folyékony szappan, a pompás, vastag frottírtörölközőkbe tágra nyitott szemet hímeztek. Felüdített a zuhany, frissen, fürgén öltözködtem, nem is gondolva az előttem álló napra. Csak amikor már az ajtó reteszét nyitottam, akkor döbbentem rá, hogy hol vagyok. Mint az áramütés, hirtelen megrázott a végtelen, mozdulatlan, fehér labirintus, a folyosók a hangszigetelt szobákkal, mindegyik beszippant a maga történetébe, hogy aztán megint kiköpjön – kivert a veríték, a legszívesebben kirohantam volna, hogy segítségért üvöltsék, vagy a kegyes halálért… ám ez a pánikroham gyorsan elmúlt. Mélyet lélegeztem, kihúztam magam, leporoltam a ruhámat, még a tükörbe is belenéztem, hogy rendben van-e a külsőm, és a Ház tempójának megfelelő, nem túlságosan gyors, de nem is túlságosan lassú, határozott léptekkel nekivágtam az újabb napnak.

Találomra beállítottam az órámat nyolcra, hogy még ha nem is tudom, nappal van-e vagy éjszaka, legalább az idő múlását követhessem. A néptelen mellékfolyosót elhagyva a szokásos sürgés-forgás fogadott. Lelifteztem a kantinba, hátha reggelihez jutok, de még takarítottak. Aztán fellifteztem a harmadik emeletre. Azért oda, mert a harmadik emelet gombja a legfényesebb – talán gyakrabban nyomkodják a többinél.

Néptelen folyosóra jutottam, de túlsó végén valamelyik ajtóban egy katona állt őrt. Az első közkatona, akit látok. Egyszerű egyenruháján fehér öv, kesztyűs kezében géppisztoly. Szobormereven állt, a szeme se rebbent, amikor elmentem előtte. Tíz lépés után hirtelen visszafordultam, s egyenesen az ő ajtaját céloztam meg. Ha ez a főhadiszállás hivatalos bejárata, úgysem enged be, gondoltam, de azért megpróbálom. Rám se nézett, amikor bementem. Hátrahőköltem, annyira meglepett a látvány: egy rozoga, kopott csigalépcső. Fentről dermesztő hideg áradt. Elindultam az emeleti üvegajtó felé, amelyen át némi fény derengett. Félhomályos kápolnába léptem. A feszület alatt ravatal. Gyertyalángok imbolyogtak a nyitott koporsó körül. Kétoldalt padok, mögöttük sötét fali fülkék. Léptek csosszantak a kőpadlón, de nem láttam senkit. Lassan befelé sétáltam, már azon gondolkozva, hova menjek innen, ám akkor a derengő gyertyafényben megláttam a halott ember békés, viaszfehér arcát. Rögtön megismertem: a kisöreg fekszik a koporsóban, melléig betakarva a művészien redőzött, leomló zászlóval. Kikeményített csipkén pihen a feje, az aranykeretes szemüveg nincs rajta, s ettől, meg talán attól, hogy nem él, eltűnt arcáról az a huncutul aggodalmas kifejezés. Egyenesen fekszik, ünnepélyesen, immár végleg befejezetten. Lassú léptekkel közeledtem a jeges légáramlatban, amely mintha belőle fakadna. A zászló fölött a szolidan összekulcsolt kezek. Csak az egyik kisujja rakoncátlan – nem simul a többihez, hanem illetlenül fölmered, csúfondárosan, vagy figyelmeztetően. Orgonahang hasít a levegőbe, csak egyetlen horkanás, mintha avatatlan személy próbálkozna a kóruson a billentyűkkel, aztán megint a néma csend.

Kicsit csodálkoztam, hogy a kisöreget ilyen szépen felravatalozták, ám ez csak futólag jutott eszembe, inkább a saját helyzetemről elmélkedtem, míg fázós lábbal toporogtam a koporsónál, a gyertyák meleg viaszillatában. Egyszerre csak finom érintést éreztem a vállamon, és valaki a fülembe súgta:

– Az ellenőrzés már megvolt…

– Micsoda? – rezzentem össze. Nem kiáltottam nagyot, mégis sokáig visszhangzott a boltívek alatt. Magas termetű tiszt állt mögöttem, sápadt arca kissé püffedt, orra kékes; egyenruhájának nyitott gallérja mögött fehér papi gallér.

– Mondott valamit, tisztelendő úr? – kérdeztem halkan.

Kenetteljesen lehunyta szemét. Ezt valószínűleg diszkrét üdvözlésnek szánta.

– Ó, nem… csupán félreértés… összetévesztettem valakivel. És nem is vagyok pap, csak… barát.

– Valóban?

Szótlanul álltunk egy darabig. Félrehajtotta kopasz fejét. Kis, kerek sapkát viselt.

– Uram… – mondta végül. – Elnézést a kérdésért, de… önt talán munkakapcsolat fűzte az elhunythoz?

– Bizonyos értelemben… de csak lazán… lazán – válaszoltam.

Tekintete – valójában csak a szemében megcsillanó gyertyafényt láttam – nagyon lassan végigpásztázott, lesiklott rólam, majd ugyanilyen tűnődve visszatért.

– Végső szolgálat? – lehelte fülembe, árnyalatnyi kellemetlen bizalmaskodással.

Mégegyszer végigmért, óvatosabban. Kemény, elutasító pillantást vetettem rá. Kihúzta magát.

– Ön… kiküldetésben? – lehelte.

Hallgattam.

– Mindjárt… mindjárt kezdődik a mise – rebegte alázatosan. – Gyászbeszéd, aztán mise. Ha óhajtja…

– Nem fontos.

– Ó, természetesen…

Egyre jobban fáztam. Jeges huzat lobogtatta a gyertyák lángját. Észrevettem, hogy a gyertyafény oldalt valami fémtárgyon tükröződik. Nagy fagyasztószekrény állt ott, nem messze a koporsótól. Deres nikkelrácsából áradt a hideg.

– Jól megszervezték – dünnyögtem közönyösen. A szerzetes tiszt odasandított, és sajtra emlékeztető, puha, fehér kezével megérintette zakóm ujját.

– Ha szabad jelentenem – suttogta –, vannak azért hibák… hanyag kivitelezés… bizonyos szolgálati mulasztások… a perjel tiszt nem látja el megfelelően…

Foga közt szűrte a szavakat, éberen fürkészve arcom minden rezzenését, hogy bármikor visszakozhasson. Én azonban nem szóltam semmit, csak a fények és árnyékok játékát figyeltem a halott arcán. Ettől felbátorodott.

– Tudom, nem tartozik rám… mindazonáltal, ha bátorkodhatom… – lihegte a halántékomba –, ha szabad megkérdeznem, remélve, hogy segítségére lehetek, szolgálati úton, ön… felsőbb utasításra?

– Igen – feleltem.

Elragadtatott mosolya feltárta hosszú lófogait. Hosszan bámult rám, édesbús mosollyal, mintha válaszomat ízlelgetné.

– Akkor, ha volna szabad elmondanom… de nem zavarom?

– Nem zavar.

– Köszönöm… A hanyagság, fájdalom, egyre gyakoribb a szolgálatban…

– Isten szolgálatában? – kérdeztem. Arca ihletetten felragyogott.

– Isten szeme mindent lát… Én az ügyosztályunk belső viszonyaira célzok.

– Melyik ügyosztály?

– A mienk. A Teológiai. Súlyos visszaélések történtek újabban… Ammion atya, a Térítő Részlegnél, hanyagul végzi a…

Tovább sustorgott, de én elvesztettem a fonalat, mert a koporsóban egyszerre csak megrándult a halott kisujja. Kilelt a hideg. Tarkómban a szerzetes tiszt gusztustalan lihegésével, dermedten bámultam azt a kisujjat. A többi ujj szorosan összesimult, ünnepélyes fehér viaszkagylót formázva – de a rózsásabb, kövérkés, elálló kisujj még mindig rezgett, s én ebben a képtelen viselkedésben, ebben a huncut tréfában a kisöreg ugribugri természetét véltem felismerni. Ugyanakkor volt valami testetlen is ebben a mozgásban, valami hihetetlen könnyedség, ami nem a feltámadásra emlékeztetett, hanem a szitakötő szárnyának tünde rezgésére, mielőtt felszállna. Tágra nyílt szemmel bámultam, s akaratlanul kitört belőlem a kiáltás:

– Ez nem igaz!

– De igaz! – sikoltott fel a szerzetes. – Esküszöm! Az én ajkamat sohasem hagyja el hazugság!

– Jó, jó… no, akkor… meséljen még… ismertesse, mi mindennel foglalkoznak… – motyogtam szédelegve, mert rájöttem: inkább ezt az ocsmány besúgót hallgatom, semhogy egyedül maradjak a halottal. Két ember jelenlétében talán nem merészkedik még ennél is messzebbre…

– A gyónási kartotékok sohasem naprakészek… sőt nem is paprakészek! A mikrofonjaink fele bedöglött… a kapusbarát tiszt nem törődik vele, hogy pontosan jönnek-e a hívők… az utolsó kenet részlegben teljesen elhanyagolják a provokációs tevékenységet…

– Nahát… mit nem mond… – dörmögtem. A kisujj megnyugodott. Ideje volna eltűnnöm innen, de már túlságosan belebonyolódtam a hamis játékba.

– És milyen a… vallási helyzet? – igyekeztem az ellenőr szerepébe illeszkedni. A szerzetes tiszt lázba jött a gyönyörűségtől, szeme párás lett, szája habzott:

– A vallás! A vallás! Hát ez az! Nem vallanak az árulók! Hónapok óta nem vall senki! A Vallási Részleg csődöt mondott, pancserek a mi vallatóink! De a Térítő Részleg se jobb, egyetlen átfordítást se tud felmutatni. A Malaszt Osztályon pedig olyan disznóságok folynak… oltári botrány! Csak azért sikerül eltitkolni, mert Malchus titkos barát összejátszik a sekrestyéssel, együtt lopják az álmisebort, Orfini tisztelendő tiszt meg fütyül az egészre. Nemhogy jelentené, ahová kell, mindenféle okkult, misztikus tanokat hirdet… földöntúli erőkről és megtorlásról…

– Kozmikus erőkről?

– Ugyan. Ha csak arról… Dehogy, uram… elnézést, nem tudom a rendfokozatát…

– Nem baj, nem is kell…

– Értettem. Végső megtorlásról, utolsó ítéletekről, és mindennek a tetejébe Malchus titkos barát lépten-nyomon azt terjeszti, hogy dekódolta a Bibliát. Érti, mit jelent ez?!

– Istenkáromlás? – találgattam.

– Azt Isten maga is elintézi. Nem olyan ijedős… Malchus a szent árulás tanának alapjait rendíti meg! Egész Ügyosztályunk léte forog kockán, mert az elmélet…

– Jó, jó, hagyjuk az elméletet – szakítottam félbe. – Miféle fickó ez a Malchus titkos barát? De csak röviden, ha lehetséges…

– Igenis. Azt régóta tudjuk, hogy Malchus barát tripla. Mert ahogyan a zsoltárokkal… érti, ugyebár… Almigens testvérre osztották ki, néhány civil is besegített… Földre borulva imádkozott, közben jeleket adott… tizennegyedik paragrafus áthágása… és a negyedévi analíziskor a gyóntató tisztje ornátusában duplacsavaros ezüstszálakat találtak…

– Duplacsavaros ezüstszálakat?…

– Árnyékolás, ugyebár… a lehallgatás ellen… én magam vezettem a nyomozást a bérmálók között.

– Köszönöm – mondtam –, ennyi elég. Nagyjából már képben vagyok. Leléphet, testvér…

– De hát, de hát én még csak most…

– Ég áldja.

A szerzetes vigyázzállásba vágta magát, sarkon fordult, és elment. Egyedül maradtam. Szóval ez a kápolna, ez a gyászmise nem amolyan mellékes dolog itt, afféle hobbi, hanem a hivatalos tevékenység álarca? A halottra néztem. Megint rezeg a kisujja. Közelebb léptem a koporsóhoz, zsebre dugott kézzel. Megyek, gondoltam. Kezem hirtelen előugrott a zsebemből, és lecsapott a kisöreg kezére. Bár csak egy pillanatig értem hozzá, sohasem felejtem el a halott, száraz bőr hidegét, de a kisujj – pedig szinte nem is érintettem – a kezemben maradt. Ösztönösen elengedtem – végiggurult a zászló redőin, s ott feküdt, mint egy apró virsli. Nem hagyhattam ott. Fölemeltem, jobban megnéztem. Hiszen ez csak felfújt hólyag, ráfestették a ráncokat, a körmöt. Műujj? Léptek közeledtek. Gyorsan zsebre tettem a rugalmas kis tárgyat. Néhány férfi jött be a kápolnába, koszorút hoztak. Az oszlop mögé rejtőztem. Szétteregették az aranybetűs fekete gyászszalagokat. Most egy pap vonult az oltárhoz. A ministráns megigazgatta rajta az ornátust. Körülnéztem. Mögöttem, a Szent Péter árulását ábrázoló dombormű mellett, keskeny ajtó. Kiosontam. A szűk folyosó balra kanyarodott, s a végénél, egy tágas, lépcsős fülke előtt, csuhás szerzetes ült háromlábú zsámolyon, fatalpú saruban. Vaskos ujjaival – mennyi ujjlenyomat! – a breviáriumot lapozgatta. Felnézett rám. Nagyon öreg volt. Szürkésbarna sapkát viselt kopasz fején.

– Hová vezet ez az ajtó? – mutattam a fülkére.

– He? – horkant fel, tenyerét a füléhez tartva.

– Hová vezet ez az ajtó? – ordítottam közelebb hajolva.

Felragyogott örömében, hogy végre érti.

– Nem vezet az, uram… sehová se, uram… az csak egy cella… Marfeon atya cellája… ő a mi remeténk…

– Remete?!

– Az bizony, uram…

– És… meg szabad látogatni a remetét? – kérdeztem. Az öreg a fejét csóválta.

– Nem, uram… Nem szabad… Hiszen ez itt remetelak…

Némi habozás után fölmentem a lépcsőn, és benyitottam az ajtón. Sötét előtér, tele limlommal, a sarokban piszkos zsákok, száraz hagymahéj, üres kannák, a padló csupa szemét, szénpor, papírfoszlány, éppen csak át lehet lépegetni a nyers deszkából összeeszkábált faajtóhoz. Lenyomtam az öntöttvas kilincset, bent riadt sápogás és rohangálás fogadott, a padlón árválkodó gyertya halvány fényében görnyedt figurák menekültek négykézláb a zugokba vagy az asztal alá, egyikük elfújta a gyertyát, a vaksötétben már csak a rémült zajongást hallottam, és az áporodott bűzt éreztem. Gyorsan kihátráltam. Az öreg szerzetes felpillantott imakönyvéből.

– Nem fogadta a remete, uram? – nyekeregte.

– Alszik – szóltam vissza elmenőben. Még hallottam a válaszát:

– Aki először jön, mindig ezt mondja. De másodszorra bizony már tovább maradnak…

Megint a kápolnán kellett átmennem. A gyászmise nyilván véget ért. A koporsó, a zászló, a koszorú eltűnt. A gyéren megvilágított szószéken a pap prédikált. Karját kitárta, mellén négyszögletes tárgy domborult ki a brokátból.

– … mert megmondatott: „és véget érvén a kísértés, távozék tőle az ördög ama napig”… – a tisztelendő vibráló, magas hangja felszárnyalt a sötét boltívek közé –, „ama napig”, ímhol megmondatott, de most vajon hol lakozik? A vörös tengerben, amely bőrünk alatt zubog? A természetben? De ó, testvéreim, nem mi magunk vagyunk-e a végtelen természet, nem a fák koronája reccsen-e csontjainkban, nem épp olyan sós-e vérünk patakja, mint amaz áramlatok, melyekkel az óceán barlangokat váj partjának mészkőszikláiba? Nem örök tűz perzseli-e szemünk sivatagát? Többek vagyunk-e, feleim, mint zajos nyitányai a csöndnek, nászágyai a pornak? Világ és öröklét csupán a mikrobák vagyunk, melyek ereinkben bolyonganak, űzetvén a vágytól, hogy végtelen térségeink titkát felderítsék. Néma titok vagyunk, miként az, aki bennünket létrehozott, rejtélytől fuldoklunk, rejtélyt szólongatunk…

– Hallja ezt? – suttogta valaki mögöttem. Hátrapillantva megláttam a szerzetes tiszt verítéktől csillogó, sápadt arcát. – Fuldoklunk… Hol itt a provokáció? Ebből ugyan nem lesz vallás! Ki fog ettől vallani? Nincs az a hülye áruló, aki ettől bevallaná, hogy dupla!

– Ne keressétek a titok kulcsát, mert álkulcs az, amit találtok! Ne feszegessétek, ami lezáratott előlünk! Alázatot! – zengett a pap hangja a boltívek alatt.

– Ez Orfini tisztelendő. Mindjárt befejezi, akkor idehívom… itt az alkalom, uram… Bizottság elé vele! Raportra! – sziszegte a sápadt szerzetes, tarkómat perzselve bűzös leheletével. A közelben ülők felénk néztek.

– Ne, ne! – súgtam, de már elkocogott az oltár felé.

A pap eltűnt a szószékről. A szerzetes sietős léptei rám is felhívták a figyelmet. Elosontam volna, de a kijáratnál összetorlódott a gyülekezet. És már jött visszafelé a barát, maga előtt terelve az egyenruhára vetkőzött papot. Karjánál fogva elém tolta, cinkosán rám kacsintott, és eltűnt az oszlopok mögött. Az utolsó hívek is eltávoztak a kápolnából. Kettesben maradtunk.

– Ön… gyónni kíván? – kérdezte a pap dallamos, szelíd hangon. Feszült aszkétaarcát magasan felnyírt, őszülő haj keretezte. Szájában aranyfog csillant, a kisöreget juttatva eszembe.

– Nem, dehogy – feleltem gyorsan, és hirtelen ötlettel hozzátettem: – Csak szükségem volna bizonyos… információra.

A pap bólintott.

– Erre tessék.

Előrement. Az oltár mögött, a szentkép rubinlámpájának rózsás fényében, alacsony ajtó tűnt fel. Csaknem koromsötét folyosóra jutottunk. Kétoldalt szentek szobrai álltak, arccal a falnak fordítva, némelyiket ponyva takarta. Beléptünk egy erősen megvilágított szobába. Szemben óriási páncélszekrény, acélfalán nagy, fekete zománckereszt. A pap hellyel kínált, aztán megállt a papírokkal és régi könyvekkel borított íróasztal másik oldalán. Egyenruhában is papos volt a megjelenése. Beszédes, fehér keze, kékesen erezett halántéka, finom csontozatú arca mélységes nyugalmat árasztott.

– Parancsoljon…

– Ön ismeri az Eligazítási Ügyosztály főnökét? – kérdeztem.

Kissé felvonta szemöldökét.

– Erms őrnagyot? Igen. Ismerem.

– És a szobaszámát is tudja?

A pap zavarba jött. Végigsimította egyenruhája gombjait, mintha reverenda volna.

– Történt talán valami… – kezdte, én azonban közbevágtam:

– Nos? Ön szerint, mi a szobaszáma?

– Kilencezer-százhuszonkilenc… De nem értem, miért tőlem…

– Kilencezer-százhuszonkilenc – ismételtem meg lassan. Biztos voltam benne, hogy nem felejtem el.

A pap csak nézett, és egyre jobban csodálkozott.

– Elnézést, de… Perszuáz testvér úgy tájékoztatott, hogy…

– Perszuáz testvér? Az a barát, aki volt szíves önt hozzám vezetni? Mi a véleménye róla, atyám?

– Igazán nem értem… – mondta a pap. Végre leült íróasztalához. – Perszuáz testvér a kézműves részleg vezetője a rendnél.

– Hasznos tevékenység – jegyeztem meg. – És szabad tudnom, mit állít elő az a részleg?

– Főleg miseruhákat, szertartási kellékeket, kegytárgyakat…

– Semmi mást?

– Nos, különleges megrendelésre, például az SD Ügyosztálynak, legutóbb, úgy értesültem, lehallgatós teafőzőt készítettek, a Gerontofil Tagozat pedig idős betegek számára küld mindenféle apróságot. Ruhaneműt, pulzusszámlálós érmelegítőt…

– Az mire jó?

– Rögzíti a titkos izgalmi állapotokat… Gyártanak továbbá poloskás párnákat, álmukban beszélő egyének számára… de miért kérdezi? Talán… Perszuáz testvér… mondott valamit önnek rólam…?

– Említést tett különböző…

Elhallgattam.

– Különböző munkatársaimról?

– Beszélgettünk.

A pap hirtelen felugrott, a páncélszekrényhez rohant, és három gyors mozdulattal beállította a tárcsát. Az acélajtó nyikorogva kinyílt. Különféle színű, lepecsételt dossziék feküdtek a polcokon. A pap lázasan keresgélt, felkapott egy dossziét, rám nézett, homlokán és ajka fölött pici verítékcseppek csillantak.

– Elnézését kérem, mindjárt visszajövök!

– Nem! – ugrottam talpra. – Adja ide azt a dossziét!

Megszállt az ihlet.

A pap keblére szorította zsákmányát, én odamentem, el akartam venni tőle, nem adta, ekkor lassan odasúgtam:

– Tizenkilenc…

Verítékcsepp gördült le arcán, mint a könny. A dosszié szinte magától átcsusszant a kezembe. Kinyitottam. Üres volt.

– A kötelesség… parancsra tettem… – dadogta a pap.

– Tizenhat… – mondtam.

– Irgalom! Ne! Ne!!!

– Üljön le, tisztelendő úr. Addig nem mozdul innen, amíg fel nem hívom telefonon. Megértette?

– Igenis! Igenis!

– És maga nem hív fel senkit!

– Nem hívok fel senkit! Esküszöm!

– Jól van.

Kimentem, becsuktam magam után az ajtót. Üres volt a kis folyosó, a sötét kápolna. Lementem a csigalépcsőn, odakint már nem állt őr. Csak a liftnél vettem észre, hogy kezemben tartom a pap sárga dossziéját.

A 9129-es szoba a nyolcadik emeleten volt. Kopogtatás nélkül beléptem.

Az egyik titkárnő kötögetett, a másik sonkás zsemlét evett, és a teáját kavargatta. Körülnéztem, hol a főnök ajtaja. Meghökkenve láttam, hogy nem nyílik innen semmiféle ajtó.

– Erms őrnagyhoz, Különleges Feladattal – közöltem. A titkárnők nem reagáltak, mintha nem is hallanák, mintha levegő volnék. A kötögetős félhangon a szemeket számlálta a kézimunkáján.

Talán ez a jelszó? – jutott eszembe. Újra körülnéztem a kis szobában. A falon irattartókkal teli polcok. Az egyik polc fölött, egész magasan, virágosra festett mikrofon lóg. Ha most újból megszólalok, elveszítem a játszmát. Letettem a sárga dossziét az eszegető lány íróasztalára. Ránézett. Megint beleharapott a sonkás zsemlébe, rózsás ínyét is láttam a fogai fölött. Kisujjával megemelte a papírszalvéta csücskét, nehogy azt is leharapja. A polcokhoz léptem, és az irattartók között észrevettem valami fehéret. Hiszen ott az ajtó! Nekiveselkedtem, és eltoltam a faltól a polcot. Veszedelmesen ingott a fejem fölött.

– Tizenhat… tizenhét… tizenkilenc… – számolt a másik titkárnő éles hangon, egyre hangosabban. A polc megakadt, de már elértem a kilincset, nyílt az ajtó, s én a fal és a polc között benyomakodtam a másik szobába.

IV

No, csakhogy végre kegyeskedett eljönni! – kiáltotta vidáman egy fiatalos hang. A mahagóni íróasztaltól lenhajú, ingujjas fiatalember állt fel. Nagyon meleg volt a szobában. A tiszt ruhakefét vett elő a fiókból.

– Meszes lett egy kicsit a faltól…

Lekefélte kabátujjamat, közben folytatta:

– Már tegnap óta várom. Remélem, tűrhető éjszakája volt. Ma még ki se tehettem innen a lábam, annyira be vagyok havazva, de nem is bántam, így legalább biztos volt, hogy nem kerüljük el egymást… Egy pillanat, itt még meszes egy kicsit… Látja, úgy belemerültem a maga ügyébe, hogy régi cimborának érzem, pedig még nem is találkoztunk. Erms vagyok, persze úgyis tudja…

– Igen, tudom – mondtam. – Köszönöm, de ne fáradjon már, őrnagy úr, igazán nem érdemes. Öntől kapom meg az utasítást?

– Hát persze. Mi másért volnék itt? Teát?

– Köszönöm, jólesne.

Elém tette a poharat, visszarakta a ruhakefét a fiókba, és leült. Egyre csak mosolygott. Akár egy kese hajú, vidám kölyök – ámbár közelebbről nézve ráncok is feltűnnek mosolygós kék szeme körül, de csak a nevetés ráncai. Fogsora mint egy fiatal kutyáé.

– No, akkor munkára, barátom, az utasítás, hol is van, az utasítás…

– Csak azt ne mondja, hogy elmegy érte – mormoltam halvány mosollyal.

Szívből felkacagott, még a szeme is könnybe lábadt. Laza nyakkendőjét igazgatva, vígan kiáltotta:

– Ó, maga tréfamester! Sehová se kell mennem, itt van.

A kis páncélszekrényre mutatott. Odament, beállította a nyikorgó tárcsát, elővett egy színes, fonott zsinórral átkötött, vastag irattartót, ledobta az íróasztalra, ráfektette nagy, erős kezét.

– No, kérem! – mondta. – Jó kis melót bízott magára az öreg! Nem semmi, azt elhiheti! Az első munkája, igaz?

– Hát… elvben igen… – mondtam, és őszinte, becsületes tekintete hatására hozzátettem: – Ha még sokáig itt maradok a Házban, el se kell indulnom. Küldetés nélkül is elsőrangú szakember válik belőlem. Átitatja itt az embert ez a, ez a… – Nem találtam a szót.

– Ez a kolorit! – vágta rá, s megint felkacagott.

Elnevettem magam én is. Könnyű volt a szívem, jól éreztem magam. Lazán kavargattam a teámat. Még csodálkoztam is, hogy eddig annyira undorított a kiskanalak csilingelése.

– Megnézhetem? – kérdeztem, az átkötözött aktára mutatva.

– Természetesen…

Elém tolta az íróasztalon a súlyos köteget.

– Csak egy pillanat…

Halk, nyomatékos hangja megállított.

– Tudja mit, előbb elintézünk egy pár… hátralékos ügyet. Ilyen csúnya, hivatalos szót használunk erre itt minálunk. Segít nekem, ugye?

– Miről van szó? – motyogtam. Ajkam hirtelen idegenné vált, és megbénult.

– Nem kellene valahová… telefonálni? – ajánlotta diszkréten lesütött szemmel.

– Ó! Teljesen kiment a fejemből! A papnak, a Teológiai Ügyosztályon! Felhívhatom innen?

– Á, nem kell. Én már felhívtam…

– Maga? Hogyhogy…? De hát honnan…?

– Ugyan, nem számít. De volna még egy apróság, nem igaz?

– Én… én nem tudom, mit tegyek. Meséljek el mindent?

– Nem erőltetem…

– Ez az egész, őrnagy úr, ez mind vizsga? Kipróbálnak, ugye? Próbaidő?

– Próbaidő? Mire gondol?

– Hát, mit tudom én… alkalmassági vizsga. Én megértem. Az újoncról még nem lehet tudni, mire képes, hát különféle helyzetekbe hozzák…

– De uram!…

Megbotránkozott, elszomorodott.

– Helyzetekbe? Vizsga? Próbaidő? Hogy képzelhet ilyesmit? Én arra utaltam, amit ott… magához vett… nem igaz? Természetesen azért, hogy ideadja nekem… No, ne legyen már ennyire feledékeny! – Tanácstalan arcom láttán elmosolyodott. – Ej, hát ott, a kápolnában. Hiszen itt van, magánál, biztosan zsebre tette, nincs igazam?

– Ja, ezt?

Elővettem a kisujjforma hólyagocskát, és átadtam az őrnagynak.

– Köszönöm – mondta, s letette maga elé. – Csatoljuk az aktákhoz. Elég komoly terhelő bizonyíték.

– Van benne valami? – kérdeztem, a lelappadt kisujjat nézve.

– Ugyan, dehogy…

Fölemelte a rózsaszín virslicskét, és megmutatta, a lámpa elé tartva. Üres volt.

– Egyszerűen bekerül az aktába. Mint a vádlott konokságának bizonyítéka. Nagyon is terhelő bizonyíték.

– Az öreg ellen?

– Világos.

– De hát ő meghalt…

– No és aztán? Ellenséges cselekmény! Hiszen maga is látta! Ilyet tenni, a zászló alatt…

– De az egy hulla volt!

Halkan felkacagott.

– Kedves kollégám… ugye, szólíthatom így?… Jól néznénk ki, ha egy kis elpatkolással mindent meg lehetne úszni! No, ennyit erről. Köszönöm az együttműködését. Térjünk a tárgyra. Mielőtt elindulna, még vár magára egy s más…

– Mi vár rám?

– Nyugalom, semmi kellemetlen! A szokásos bevezető eljárás. Felkészítés. Ismeri például a kódokat? Legalább annyit, amennyire okvetlenül szüksége lesz?

– Nem. Csakugyan nem ismerem.

– No látja. Vannak bejelentkező kódok, általános és különleges kódok, magára természetesen – mosolygott – az utóbbiak vonatkoznak. Minden kód naponta változik, másképp nem megy. Nem tagadom, ez bizony sok gondot okoz. Ráadásul mindegyik ügyosztálynak megvan a saját, belső kódja, tehát ha belép valahová és mond valamit, ugyanaz a szó vagy név egészen mást jelent, mint a másik emeleten.

– A név is?

– Hát ez csak természetes! Hova gondol? Haha, még csak az kellene… nyilvános nevek, teszem azt, a főparancsnoké! Nem vette észre, milyen furcsán hangzó neveket viselnek ott, a főhadiszálláson?

– De, valóban…

– No látja.

Elkomolyodott.

– Kódolt továbbá minden rendfokozat, tisztelgés, köszönés…

– Köszönés?

– Hát persze! Gondolja csak el, teszem azt, beszél valakivel telefonon, kinti valakivel, és azt mondja neki, „jó estét”, akkor az illető rögtön kikövetkezteti, hogy nálunk este is folyik a munka, több műszakban, és ez már fontos információ… valakinek – nyomta meg a szót. – Kódolt egyébként minden beszélgetés is…

– Minden beszélgetés? Akkor ez is, amit mi most…

Kissé zavartan köhécselt.

– De barátom, hát másképp nem megy!

– Elnézést, de én igazán nem értem…

Mélyen a szemembe nézett.

– Mondja, miért beszél így? – kérdezte fojtott hangon, kissé szemrehányóan. – Hogyne értené! Egész biztosan érti! „Miről van szó?”. „Kiment a fejemből”… „Próbaidő”……Alkalmassági vizsga”… No, érti már? Ej, látom én, hogy nagyon is jól érti! Most miért vág ilyen fancsali képet? Mindenki úgy kódol, ahogy tud. Majd megtanulja szakszerűbben csinálni. Hiszen remekül halad, nem igaz?

– Ha ön mondja…

– Ne kételkedjen magában, barátom! Legyen magabiztos! A hivatali ügymenet, az már csak ilyen: személytelen, kacskaringós. De maga, akire ilyen nehéz Küldetést bíztak, csak nem ijed meg apró-cseprő hivatali formaságoktól? Ha egyszer nem megy másképp. Most elirányítom a Rejtjel Ügyosztályra. Ott nálam jobb szakemberek magyarázzák el, amit tudnia kell. Nem ám holmi tanfolyamon, hanem baráti beszélgetés keretében… Az utasítás addig itt vár magára.

– Még bele se néztem…

– De hát nem tiltja senki!

Felnyitottam az aktát, és találomra beleolvastam a gépírásos szövegbe:

„Agyad semmit sem fogadott be, visszaverte a külvilágot, mint egy vizes agyagtömb”…

Átugrottam néhány sort.

„Frissen, fürgén öltözködtél, nem is gondolva az előtted álló napra. Csak amikor már az ajtó reteszét nyitottad, akkor döbbentél rá, hol vagy. Mint az áramütés, hirtelen megrázott a végtelen, mozdulatlan, fehér labirintus…”

– Mi ez? – dadogtam, felnézve az őrnagyra. Kivert a hideg veríték. – Mi ez?!

– Kód – felelte közönyösen, papírjai között keresgélve. – Az utasítást muszáj kódolni, nem igaz?

– De hát ez… ez úgy hangzik, mint…

Nem folytattam.

– A kód attól kód, hogy mindenre hasonlít, csak kódra nem – magyarázta. Áthajolva íróasztalán, kihúzta makacs ujjaim közül a dossziét.

– Mégis… nem vihetném magammal?

– Minek? Itt fogja várni.

Őszinte csodálkozás csendült ki a hangjából.

– Hát, lefordíthatnák nekem… ott a Rejtjel Ügyosztályon.

Felkacagott.

– Hiába, látszik, hogy még újonc. Sebaj. Majd belejön. Hogy adhatná ki a kezéből az utasítását? Hiszen a Küldetéséről nem tud senki más, csak a főparancsnok, a vezérkari főnök és én, összesen három személy.

Némán követtem tekintetemmel az aktát. Visszakerült a páncélszekrénybe. Erms játékosan állítgatta a zárat.

– Legalább annyit mondjon el, miben áll a Feladatom. Csak úgy nagyjából, pár szóban! – kértem.

– Nagyjából? – nevette el magát. Beharapta alsó ajkát, egy szőke hajfürt a bal szemére hullott, nem lökte vissza. Állt az íróasztalánál, ujjaival támaszkodva, mókás fintort vágott, aztán felsóhajtott, és kitört belőle a kacagás.

– Jaj, mihez kezdjek magával, mihez kezdjek én magával? – mórikálta magát.

Visszament a páncélszekrényhez, papírokat szedett ki belőle, visszazárta.

– Van magánál egy dosszié, igaz? – mondta. – Nézzen ide, most szépen belerakjuk az egész cuccot…

Fölvette az íróasztalról az üres dossziét, amit hoztam, és beletömte az iratokat.

– Tessék – kacsintott rám vidáman. – Itt az utasítása, és ráadásul milyen dossziéban! Sárgában!… Nem semmi!

– Jelent valamit a színe? – kérdeztem.

Naivitásom mulattatta, ám ezúttal csak mosolygott.

– Jelent-e valamit? Hajaj! De még mennyire, hogy jelent! És most menjünk. Elkísérem, úgy gyorsabban odaér. Tessék, erre jöjjön!

Siettem utána, hónom alatt a vastag dossziéval. Átmentünk egy tanteremhez hasonló, hosszú szobán. A falakon, a tisztviselők feje fölött, nagy táblákon vízvezetékek, zsilipek műszaki rajzai. A következő szobában térképek lógtak a mennyezetről, egy vörös bolygó féltekéi, felismertem a Mars csatornáit. Az őrnagy sorra nyitotta ki előttem az ajtókat, íróasztalok között haladtunk át, a munkatársak fel sem néztek. Újabb tágas szoba. Nagy, színes táblán egy patkány testének hosszanti keresztmetszete, fejétől a farkáig. Üvegdobozokban patkánycsontvázak, vékony dróttal takarosan összeerősítve. Különleges szoba volt ez, kanyarral, mint egy folyosó. A kanyarban legalább tíz ember hajolt a mikroszkópok fölé. Mindegyik körül gondosan kiterített papírfoszlányok, üveglapon, továbbá ragasztós tégely, kis ecsetek. Pici vasalóval kisimították a papírfoszlányokat, és pontosan összeillesztették. Csípős klórszag lengedezett a szobában.

A mikroszkóposok után már a folyosóra nyílt az ajtó.

– Igaz is, el ne felejtsem – súgta az őrnagy, míg szívélyesen karon fogott –, ha valamit ki akar dobni, vagy meg akar semmisíteni, például egy lényegtelen feljegyzést vagy piszkozatot, ne az illemhelyet használja. Fölösleges munkát okozna az embereinknek.

– Munkát? – álmélkodtam.

Türelmetlenül vonta fel a szemöldökét.

– No persze, maga még újonc. Tudhatnám. Ez a Csatorna Ügyosztály. Szomszédos az enyémmel. Azért jöttünk erre, mert így rövidebb az út. Szóval, a csatornákat szűrik. Elvégre a csatornák kivezetnek a Házból, kiszivároghat valami fontos adat… No, itt a liftünk.

A lift éppen megállt. Kiszállt egy tiszt hosszú köpenyben, hóna alatt hegedűtokkal. Elnézést kért, hogy még ki kell hordania a csomagjait a liftből. Visszament értük, s akkor egyszerre csak lövés dörrent, egészen közelről. A tiszt kiugrott a liftből, berúgta a liftajtót, hozzánk vágta a kezében lévő két csomagot, és elrohant a folyosón, közben kinyitva a hegedűtokot. Megtántorodtam a váratlan ütéstől, nekiestem a liftajtónak, a kanyaron túl géppisztoly kerepelt, fejem fölött csattanás, és mindent eltakart a mészpor.

– Feküdj! Feküdj!!! – ordította Erms, és lerántott a földre. Hasaltunk a szétdobált csomagok között, süvítettek fölöttünk a golyók, porzott a fal. A tiszt továbbrohant, kabátjának szárnyai lobogtak. A kanyarban elvágódott, a nyitott hegedűtokból fehér papírok szálldostak, mint a hóesés. Az őrnagy egy kis ampullát nyomott a kezembe.

– Ha jelt adok, szétharapja! – kiáltotta. Valaki elrohant előttünk.

A fülsiketítő lövöldözés közepette az őrnagy lepecsételt borítékokat rántott elő a zsebéből, szájába tömte, vadul rágta, a pecséteket kiköpködte, mint a gyümölcs magját. Újabb robbanás.

A folyosó végén a haldokló tiszt az utolsókat rúgta. Bal lába dobolt a kőpadlón. Erms számolta a koppanásokat. Felkönyökölt.

– Kettő és öt, győztünk! – kiáltotta, és talpra ugrott. Csend lett.

Az őrnagy leporolta egyenruháját. Felvette a földről a dossziémat, és kezembe adta.

– Mehetünk – szólt. – Majd szerzek magának ebédjegyet.

– Mi… mi volt ez…? – dadogtam. A haldokló még mindig kettőt és ötöt kopogtatott a padlón.

– Á, semmi. Leleplezés.

– De hát akkor… És mi… csak úgy továbbmegyünk?

– Persze. Tudja, az ott már – mutatott a haldoklóra – nem az én ügyosztályom.

– De az a tiszt…

– Majd a hetes elintézi. Nézze, már jönnek is a Teológiáról.

Valóban tábori lelkész közeledett a folyosón, előtte kisfiú a csengettyűvel. Még mindig a rejtjeles haláltusára figyeltem. Az őrnagy a liftajtóban a tenyerét nyújtotta:

– Az álkulcsot, ha volna szíves…

– Mi tetszik? – csodálkoztam.

– Úgy értem, az ampullát.

– Ja, persze…

Még kezemben volt az üvegcse. Az őrnagy elrakta egy bugyellárisba.

– Mi ez? – kérdeztem.

– Á, sose bánja. Minden a legnagyobb rendben.

Előreengedett, amikor kiszálltunk a liftből. A közeli nagy, négyszögletes szobában elképesztően kövér tiszt ült az asztalnál, bonbonokat falt papírzacskóból, és a teáját kavargatta. Más nem volt ott. A hátsó falon fekete ajtócska, még egy gyerek se férne át rajta.

– Hol van Prandtl? – kérdezte Erms. A kövér tiszt, tovább csámcsogva, felmutatta három ujját. Egyenruhája kigombolva. Hájas teste szinte lefolyik a székről. Arca püffedt, hájas tarkója csupa ránc. Asztmásan zihált. Mintha fuldokolna.

– Rendben van – mondta az őrnagy –, Prandtl mindjárt jön. Addig foglaljon helyet. Prandtl lesz az oktatója. És ha majd ráér, ugorjon be hozzám az ebédjegyekért. Jó?

Feltétlenül beugrom, ígértem. Az őrnagy elment. A kövér tisztre pillantottam. Ropogtak a cukorkák a fogai között. Leültem egy székre a falnál. Igyekeztem nem nézni a kórosan elhízott tisztet, mert idegesített a csámcsogása, és főleg mert úgy festett, mint akit nyomban megüt a guta. Ráncos tarkója már egészen elkékült a kefefrizura alatt. Borzasztóan szenvedhet attól a rengeteg hájtól, alig kap levegőt, zihál, hörög, mintha a végét járná, de közben csak zabál. Ki kellene tépnem a kezéből azt a zacskót, rossz nézni, ahogyan egyre kékül, vörösödik, nyeli a bonbont, és máris újabbat szed elő ragacsos kezével. Oldalt fordítottam a székemet, hogy ne lássam. Hátat nem fordíthatok neki – nemcsak azért, mert nem illik, hanem azért, mert bármikor kipurcanhat, nem akarok a hátam mögött egy hullát. Kis időre behunytam a szemem.

Sokért nem adnám, ha elmagyarázná valaki, javult-e a helyzetem. Úgy rémlik, javult, de nagyon sok a kérdőjel. Azt, hogy Erms habozás nélkül megmérgezett volna – hiszen az ampulla tartalmához nem fért kétség –, egyáltalán nem veszem zokon. A kisöreg ügye viszont aggaszt. Nem biztos, hogy végleg megúsztam. Nagyobb baj azért talán nem lesz belőle. Hanem itt az utasítás dolga. Már nem is az izgat, hogy a szöveg valójában arról szól, hol jártam, mit gondoltam a Házban. Talán még csakugyan próbaidős vagyok. Erms tagadta ugyan, de azt beismerte, hogy a beszélgetésünk nem szó szerint értendő, kód az egész, célzás, utalás valami másra, igazából egészen mást jelent, valódi jelentése nincs közvetlenül megnevezve, láthatatlanul lebeg a szavak fölött. De van ennél nagyobb baj is. A legrosszabb, hogy szívem mélyén kezdek kételkedni benne, létezik-e egyáltalán az utasítás. Győzködöm magam, hogy tévedek, gyanakvásom értelmetlen, hiszen ha nem volna fontos Küldetésem, akkor a kutya se törődne velem, nem volna semmiféle próbaidő meg alkalmassági vizsga. Én sohasem követtem el semmi rosszat, nem számítanék itt egyáltalán semmit, ha nincs ez a váratlan behívóm, egyre halogatott, hol letagadott, hol félig-meddig elismert Küldetésem.

Ha most föltehetnék valakinek egyetlen, de igazán csak egyetlen kérdést, az így szólna: mit akarnak tőlem? Igazából mit akarnak?

Megkönnyebbülten fogadnék bármiféle választ, bármilyet, kivéve…

A kövér tiszt nagyot horkantott. Összerezzentem. Kifújta az orrát, belenézett a zsebkendőjébe, visszarakta, nyitott szájjal szuszogott, püffedt ajka kifordult.

Nyílt az ajtó. Belépett egy görnyedt hátú, magas, sovány tiszt. Valahogyan – nem is tudnám megmondani, miért – inkább civilnek látszott. Szemüvegét a kezében forgatva, megállt előttem.

– Hozzám jött?

– Prandtl úrhoz, a Rejtjel Ügyosztályon – mondtam, kissé fölemelkedve a székről.

– Akkor hozzám. Százados vagyok. Maradjon csak ülve. Kódért jött?

Úgy csattant a szó, mint a puskalövés.

– Igenis, százados úr…

– Semmi rendfokozat. Teát?

– Kérek…

A fali ajtócskához lépett, s a kinyúló kézből átvette a tálcát két pohár teával. Lerakta az asztalra, és föltette szemüvegét. Sovány, éles arca egy pillanatra megfeszült, aztán rezzenetlen maradt.

– Mi a kód? – vetette oda. – Halljam, mit tud róla.

Keményen, fémesen pendült a hangja.

– A kód… jelsor, amelyet kulcs segítségével lehet megfejteni.

– Úgy? És a rózsaillat, például, kód?

– Nem, mert nem valami másnak a jele, csak saját maga. Illat. Ha valami mást jelentene, akkor lehetne jel, szimbólum, egy kód része…

Buzgón, élénken válaszoltam, hadd lássa, milyen éles eszű vagyok. A kövér tiszt felém hajolt, hasáról majdnem lepattantak az inggombok. Nem törődtem vele, Prandtlra néztem, aki levette szemüvegét, forgatta kezében, megenyhült az arca.

– És mit gondol, a rózsa csak úgy illatozik, vagy van valamilyen célja?

– Hát… odavonzza illatával a méneket, hogy beporozzák…

Bólintott.

– Ez az. Most általánosítsunk. A szem a fénysugarat idegi ingerületté alakítja át, ezt az agy megfejti, és fényként azonosítja. És a fénysugár? Nem a semmiből lett, igaz? Lámpa küldte, vagy csillag. Ezt az információt a szerkezete tartalmazza. Meg is lehet fejteni.

– De hát a fénysugár nem rejtjel – szakítottam félbe. – A csillag vagy a lámpa nem akar semmit eltitkolni. A kód elrejti tartalmát a be nem avatottak elől.

– Úgy véli?

– Hiszen ez nyilvánvaló! Az üzenet feladójának szándéka a lényeg.

Megszomjaztam, teámért nyúltam. Légy úszott benne. Az előbb még nem volt ott, az biztos. A kövér tiszt dobta bele? Ránéztem. Az orrát piszkálta. Kihalásztam a legyet a kiskanállal, és a tányérkára dobtam. Koppant. Megérintettem. Fémből volt.

– A feladó szándéka? – mondta Prandtl, és föltette szemüvegét.

A kövér – őt is szemmel tartottam – szuszogva turkált a zsebében, arca egyre dagadt. Tokája mint egy léggömb. Undorító.

– Nézzük akkor a fénysugarat – folytatta Prandtl. – Egy csillag küldte. Milyen csillag? Nagy vagy kicsi? Forró vagy hideg? Mi a története, mi lesz a jövője? Megtudhatjuk a fénysugárból?

– Meg, ha értünk hozzá. Ha megvan a szükséges tudásunk.

– És mi ez a tudás?

– Hát mi?

– Kulcs. Nem igaz?

– Nos… – tűnődtem egy kicsit –, a fénysugár nem kód.

– Nem?

– Nem, mert az információkat senki sem rejtette el benne. Ha kódnak tekintenénk, végül oda lyukadnánk ki, hogy minden a világon kód.

– És joggal, kérem. Minden, ami csak létezik, kód. Vagy álca. Maga is.

– Tréfál?

– Nem. Ez az igazság.

– Én kód vagyok?

– Az. Vagy álca. Pontosabban: minden kód álca, de nem minden álca kód.

– Kód… igen, ezt végül is elfogadhatom – bólintottam, gondosan megválogatva szavaimat. – Ön biztosan az örökletes tulajdonságokra gondol, génjeinkre, amelyeket továbbadunk utódainknak… de álca? Mi közöm nekem bármiféle álcázáshoz?

– Önnek? Megbocsásson, ez nem rám tartozik – felelte Prandtl. – Én nem foglalkozom az ön ügyével. Nem az én dolgom.

A fali ajtócskához ment, s a kinyúló kézből – női kéz, láttam pirosra lakkozott körmeit – papírszalagot vett át. Ideadta.

„Átkaroló hadművelet veszélye – stop” – olvastam –, „erősítést a VII. szektorba – 19 431 – stop – hetes hadműveleti csoport Ganzmirst ezredes – stop”.

Felnéztem, letettem a szalagot, kissé előrehajoltam. Újabb légy úszott a teámban. Biztosan a kövér tiszt dobta bele, amíg olvastam. Rápillantottam. Ásít. Mintha tátott szájjal haldokolna.

– Mi ez? – kérdezte Prandtl. Valahonnan messziről hallottam meg a hangját.

Összeszedtem magam.

– Ez a megfejtett távmondat.

– Nem. Ez a rejtjeles szöveg, amelyet meg kell fejteni.

– Hát nem ez a titkos információ?

– Nem – rázta meg a fejét. – Régen elmúltak azok az idők, amikor a rejtjelezett szöveget közömbös, ártatlan szövegnek álcázták, magánlevélnek például, vagy költeménynek. Manapság mindegyik fél azt a benyomást akarja kelteni a másikban, hogy a szöveg, amit küld, nincs rejtjelezve. Érti?

– Többé-kevésbé…

– Most megmutatom ugyanezt a szöveget, miután átment a dekód gépünkön.

Megint az ajtócskához ment, másik szalagot vett át a fehér ujjaktól, visszahozta az asztalhoz.

„Baremiszozitúria inceklandipája kancupovodával materágolja hondriklipajódolt ambregandistomáit” – olvastam, aztán felnéztem, nem titkolva csodálkozásomat.

– Ez a megfejtett szöveg?

Prandtl elnézően mosolygott.

– Ez a második szakasz – magyarázta. – A rejtjelezés úgy működött, hogy a megfejtés értelmetlen abrakadabra legyen. Így akarták elhitetni velünk, hogy az első szöveg valóban nincs rejtjelezve, az információ ott van a felszínen, és pontosan egyenlő azzal, amit először olvastunk.

– Holott…? – tudakoltam.

– Mindjárt meglátja – bólintott. – Átfuttattuk ezt a szöveget is a gépen. Hozom az eredményt.

Hosszú szalag tekeredett elő az ajtócskában a kézből. Valami piros mozdult odaát, de Prandtl háta eltakarta. Meleg volt a szalag, talán a géptől, vagy emberi érintéstől.

„Zöldlégyhátas derviseket vágótapacsoncok végett haladékmentesen barraukátolni celeratív turmánnyal óvatalosság ajánlatos”.

Ez állt a szalagon. Megráztam a fejem.

– És ezzel mihez kezd? – kérdeztem.

– Itt már véget ér a gép munkája, és kezdődik az emberé. Kruuhü – ordította el magát.

– Mi van??? – zökkent ki félálmából a dagadt tiszt. Kábultan, homályos szemmel nézett fel. Prandtl rákiáltott:

– Barraukátolni!

– Neeeee – sipította a kövér.

– Derviseket!

– Neee! Leee!

– Végett!

– Váá… váááá – dadogott a hájas. Folyni kezdett a nyála.

– Vágomorrótapacsoncok!

– Lllllll… laaa… lala-lala!… Taaaü… Ta… pi… haha! Hahaha! Bruhaha! Ellenállhatatlan nevetőgörcs rázta a kövér tisztet, röhögése hörgésbe fulladt, hájas arca elkékült, patakzottak a könnyei, zihálva kapkodott levegő után.

– Elég! Kruuh! Elég! – förmedt rá a százados. – Üzemzavar – fordult hozzám. – Téves asszociáció. De már úgyis hallottuk majdnem az egész üzenetet.

– Üzenetet? Milyen üzenetet?

– „Nem lesz válasz”. Ennyi volt. Kruuhü – emelte fel a hangját.

A kövér tiszt még mindig rázkódott a röhögéstől, kolbászujjaival az asztalba kapaszkodva, de Prandtl kiáltására elcsöndesedett, még nyögdécselt egy kicsit, aztán két kézzel az arcát kezdte simogatni, talán hogy megnyugodjon.

– „Nem lesz válasz”? – ismételtem halkan. Úgy rémlett, már hallottam ezt, de nem tudtam felidézni, kitől. – Elég szűkszavú üzenet – néztem fel a századosra. Kesernyésen összezárt, ferde száján most átsuhant egy kis mosoly.

– Ha gazdagabb tartalmú üzenetet mutatnék, mind a kettőnknek meggyűlhetne a bajunk. Egyébként még így is…

– Mit „így is”?! – kiáltottam olyan hevesen, mintha valami számomra rendkívül fontos mondanivalót rejtene a két szócska. Prandtl megvonta a vállát.

– Semmit. Az, amit mutattam, egy korszerű rejtjeles szöveg töredéke. Nem túlságosan bonyolult a kód. Mindennapi használatra való. Több rétegű álcázás, természetesen.

Gyorsan hadart, mintha el akarná terelni figyelmemet az előbbi, félbehagyott mondatáról. Én meg éppen arra akartam visszatérni, már nyitottam is a számat, de végül csak annyit mondtam:

– Ön úgy fogalmazott: minden, ami csak létezik, kód. Átvitt értelemben, ugye?

– Nem.

– Tehát minden szöveg?…

– Úgy van.

– És az irodalom?

– Az is. Tessék, jöjjön ide…

Az ajtócskához mentünk. Kinyitotta. De nem szobát láttam mögötte, hanem csak fekete fedőfalat. Előtte billentyűzet, oldalán rés, ahonnan papírszalag tekeredik ki.

– Mondjon egy irodalmi szöveget – fordult hozzám Prandtl.

– Lehet… Shakespeare?

– Amit akar.

– És ön azt mondja, hogy Shakespeare drámáinak szövege… csupa rejtjeles üzenet?

– Attól függ, mit ért üzeneten. De legjobb lesz, ha egyszerűen kipróbáljuk. Tessék, figyelek.

Lehajtottam a fejem. Jó darabig nem jutott eszembe semmi más, csak Othello felkiáltása: „Pimasz lotyó!” Ezt az idézetet azonban túlságosan rövidnek és illetlennek találtam.

– Megvan! – pillantottam fel hirtelen. – „Ajkadról a fülem még nem ivott száz szót sem, mégis ismerem a hangját. Nem Rómeó vagy, nem egy Montague vagy?”

– Helyes.

A százados gyorsan begépelte a szöveget. A levélláda réséhez hasonló nyílásból előkúszott a papír kígyó. Prandtl óvatosan megfogta, és átadta nekem. Tartottam a szalag végét, és türelmesen vártam. Lassan, centiméterenként növekedett, kicsit meghúztam, s éreztem a belső gépezet finom kattogását. A feszes papírszalag parányi remegése hirtelen megszűnt. Üres szalag tekeredett ki a gépből. Fölemeltem a nyomtatott szöveget, és elolvastam.

„Disz nó Mat hews disz nó nya kad tö röm kibe lezlek ör dög faty tya Mat hews Mat”.

– Mi ez? – kérdeztem döbbenten. A százados bólintott.

– Feltételezem, hogy Shakespeare, amikor ezt a jelenetet írta, ellenséges érzelmeket táplált bizonyos Mathews iránt, és ezt kódolta a Rómeó és Júlia szövegében.

– No ne! Ezt azért már nem hiszem el! Úgy véli, Shakespeare ebben a csodaszép költői dialógusban szándékosan alpári szitkokat kódolt valami Mathews címére?

– Ki mondta, hogy szándékosan? A kód, az kód, függetlenül a szerző szándékától.

– Megengedi? – kérdeztem.

A billentyűzethez lépve, magam gépeltem be az ily módon megfejtett szöveget. A papírszalag most spirálisan tekeredett elő. Prandtl ajkán különös mosoly jelent meg. de nem szólt semmit.

„Ad di hé hó ad di dea hó feh hé addi di hé kő kem adi hé di di” – olvastam szépen kinyomtatva.

– Hát ez meg micsoda?! – kérdeztem.

– A következő réteg. Miért, mit várt? Leástunk egy 17. századi angol ember pszichéjének még mélyebb rétegébe. Ennyi az egész.

– Az lehetetlen! Hát ez a gyönyörű párbeszéd csak egy tok, amiben mindenféle faty meg hé meg didi bujkál? És ha bármelyik halhatatlan költő műveit, az irodalom legnemesebb alkotásait beírja ide, abból is ilyen zagyvaság lesz?

– Mert valóban zagyvaság – felelte hűvösen a százados. – Diverziós célú zagyvaság. Tudja, mire való az egész művészet, az egész irodalom? A figyelem elterelésére!

– Miről?

– Nem tudja?

– Nem.

– Az baj. Tudnia kellene. Akkor mit keres itt?

Hallgattam. Prandtl rezzenetlen arcán megfeszült a bőr, mint sátorponyva a kiálló sziklán.

– A megfejtett kód egy újabb kód – mondta halkan. – A szakember sorra hántja le a rétegeket. A kód kimeríthetetlen. Nincs kezdete, se vége. Lefúrhatunk az egyre mélyebb rétegekbe, egyre fárasztóbb lesz az út, de végtelen.

– Hogyhogy? És a…..Nem lesz válasz”? Azt mondta róla, végső eredmény!

– Nem. Az is csak egy szakasz. Vezet bizonyos irányba, de akkor is csak egy szakasz. Ha jól átgondolja, majd rájön maga is.

– Nem értem.

– Majd megérti, ha eljön az ideje.

– De hát… én… én ezt az egészet nem értem… – hadartam kétségbeesetten. – Én tulajdonképpen azért jöttem ide, hogy megtanuljam a kódokat a Küldetésemhez…

– A Küldetéséhez?

– Ahhoz.

– Nevezze meg.

– Én… én nem tudom a részleteket. Azt hiszem, az utasításban vannak. Elhoztam a dossziét, de nem szabad megmutatnom, egy pillanat… hol a dossziém?

Felugrottam, megnéztem az asztal alatt – a dosszié eltűnt. A kövér tisztre meredtem. Szeme mint a döglött halé. Sípolva lélegzik, nyitott szájjal.

– Hol a dossziém?! – ordítok fel.

– Nyugalom – mondja Prandtl. – Nálunk semmi sem tűnik el. Kruuh! Kruuh! – fordul megrovóan a kövér tiszthez. – Add vissza! Hallod? Ide vele!

A kövér megmoccan a széken, koppanás – valami leesett. A dossziém a földön fekszik. Felkapom, megtapogatom, benne vannak a papírok.

Rajta ült a kövér? Mikor vette el az asztalról? A szemem láttára! Nagyon ügyes fickó, akármilyen dagadt. Ki akarom nyitni a dossziét – akkor jövök rá, hogy úgysem érteném, mert az utasítás rejtjeles, a százados viszont nem ismeri a kódot, tehát kulcsot sem adhat hozzá. Csapdahelyzet.

El is panaszoltam mindezt a századosnak.

– Erms őrnagy biztosan figyelmetlen volt – fejeztem be.

– Az nem olyan biztos – válaszolta.

– Megyek vissza az őrnagyhoz! – kiáltottam, szinte kihívóan. Úgy értettem: megyek és elmondom neki, hogy te itt szórakozol velem, akadályozod a Küldetésemet, amellyel a főparancsnok bízott meg. – Igen! Már megyek is!

– Ahogy jónak látja – vont vállat a százados. Némi habozás után hozzátette: – Mondja, eléggé járatos már a hivatali ügymenetben?

– Szóval a hivatali ügymenet kívánja, hogy üres kézzel küldjön el? – vágtam vissza.

Prandtl levette szemüvegét, mint valami maszkot, és csupasz arcán hirtelen kirajzolódott a fáradt tehetetlenség. Éreztem, hogy tudatni akar velem valamit, de nem tudja elmondani – vagy nem szabad elmondania. Ellenséges indulatom egy pillanat alatt szertefoszlott. Zűrzavaros érzelmeim között felbukkant valami kiforratlan, talán értelmetlen rokonszenv a százados iránt.

– Maga… végrehajtja a parancsokat? – kérdezte olyan halkan, hogy alig hallottam.

– Végrehajtom-e a parancsokat? Igen…

– Én is…

Kinyitotta előttem az ajtót, és mozdulatlanul várta, hogy induljak. Amikor elmentem előtte, ajka megrebbent. A szó, amelyet ki akart mondani, nem hangzott el. Csak a leheletét éreztem arcomon, és mire felfogtam volna, mi történik, visszalépett a szobába, s becsapta az ajtót.

Álltam kint a folyosón, dossziémat szorongatva. Ha hiába jártam is a Rejtjel Ügyosztályon, hiszen semmit sem tudtam meg a Küldetésemről, legalább van hová mennem. Az is valami. 9129 – hajtogattam magamban a szobaszámot. Persze, nem fogok Erms őrnagynak szemrehányásokat tenni. Egyszerűen csak az ebédjegyemért megyek, ahogyan mondta. Ürügynek ez is jó, aztán majd csak szóra bírom.

Jó darabot gyalogoltam már a fehér ajtók között, amikor egyszerre csak ráébredtem, mi van a dossziémban. Ha az egész rejtjelezett szöveg – így neveztem gondolatban, mert valamiben csak meg kellett kapaszkodnom –, olyan mint amit Erms őrnagynál olvastam belőle, akkor benne lehet az is, hová megyek és mit teszek ezután a Házban. Nem olyan őrült gondolat. Hiszen akinél csak jártam, mind célzott rá, hogy többet tudnak minden lépésemről, mint hinném, az Erms őrnagynál olvasott részlet pedig azt bizonyítja, hogy ismerik a gondolataimat. Akkor miért ne tartalmazná a dosszié azt is, ami ezután történik velem a Házban, és azt is, mi vár rám vándorutam végén?

Elhatároztam, hogy kinyitom a dossziét. Már csak azon csodálkoztam, hogy ez eddig nem jutott eszembe. Itt van a sorsom a kezemben, és megismerhetem.

V

Az ajtók sora jobb oldalt megszakadt. Nyilván valami hosszú terem van a fal mögött. Továbbmegyek, a kis mellékfolyosó az emelet mosdóihoz vezet. Az előtér ajtaja félig nyitva. Bekukkantok a fürdőszobába, üres, hát bezárkózom, leülök a kád szélére, akkor tűnik fel egy sötét kis tárgy a tükör alatti polcon. Félig kinyitott borotva fekszik hívogatóan a tiszta törölközőn. Nem tudom, miért, de bizalmatlanná tesz. Fölemelem – vadonatújnak látszik. Még egyszer körülnézek, a fürdőszoba ragyogó tiszta, akár egy műtő. Visszarakom a borotvát a helyére. Itt valahogy nem tudom rászánni magam, hogy a dossziémat kinyissam. Otthagyom ezt a fürdőszobát, leliftezek inkább a másikba, ahol az éjszaka menedékre találtam.

Ez a fürdőszoba is üres, pontosan úgy van, ahogy hagytam, csak a törölközőket cserélték frissekre. Leülök hát, s kibontom a dosszién a zsinórt. A kartonborítók között nagy köteg fehér papírlap.

Kicsit megremeg a kezem, mert emlékszem, hogy a felső lapon igenis volt szöveg. Belenézek itt-ott a kötegbe, csupa üres papír. Egyre gyorsabban lapozgatok. Megint felnyögnek a vízvezetékcsövek, szinte már emberi hangon jajonganak, aztán bugásuk halkuló kotyogásba megy át, amint szétterjed a Ház vaszsigereiben. Gépiesen forgatom a fehér lapokat, gondolataim Prandtl felé kalandoznak, nekirontok a dagadt tisztnek, ütöm-verem, rúgom undorító, hájas testét – hej, csak itt lenne előttem!

Dührohamom épp olyan hirtelen elmúlt, ahogyan jött. Ültem a kád szélén, rendezgettem a papírokat, most új szemmel néztem rájuk – tudtam már, mit akart velem megértetni Prandtl ott az ajtóban. Eleve úgy intéztek mindent, hogy az utasításomtól megfosszanak. De miért? Hát nem lett volna egyszerűbb, ha Erms ide se adja?

Gépiesen lapozgató kezem megállt. Az üres lapok között két másfajta bújt meg. Az egyiken a Ház tervrajza, a fölötte magasodó San Juan heggyel együtt, a fehér cérnával hozzáfűzött másik lapon a „Tőr” diverziós hadművelet tizenkét pontja. Csak bámulom, és töröm a fejem, mit tegyek most. Átadom a papírokat a feljebbvalóimnak. Elmondom, hogyan kerültek hozzám. Talán elhiszik. De hogyan bizonyítom be, hogy a titkos adatokat nem tanulmányoztam át? Hogy nem emlékszem, hol is terül el pontosan a Ház – 118 mérföldnyire a Harvurd csúcsától, déli irányban –, nem véstem agyamba a Ház alaprajzát, a szobák, az Ügyosztályok, a Főhadiszállás elhelyezkedését, nem olvastam el a diverziós hadművelet pontjait? Jól kigondolták ezt. Látom már, hogy mindaz, ami velem történik, következetes tervvé áll össze, rám kattan a látszólagos véletlenek agyafúrt csapdája.

Reszkető ujjaim már-már széttépnék a terhelő bizonyítékot, hogy a vécébe dobjam – de akkor eszembe jut Erms figyelmeztetése. Szóval az sem volt véletlen! Minden szavuk, mozdulatuk, mosolyuk, a szórakozottságuk, minden egy pontos forgatókönyv része. De hát ez a roppant gépezet, ez a precíz matematikai építmény egyedül csak az én vesztemet szolgálja? Talán most is mindenfelől éber szemek figyelnek… Szerettem volna lecsúszni a kőpadlóra, belelapulni, elszivárogni egy résen, nem létezni többé… A borotva! Ezért van ott? Tudták, hogy itt bújok meg, és azért tették oda?

Kezem gépiesen mozgott, rendbe raktam a papírokat, s mire a dosszié megtelt, a menekülés körül forgó gondolataim szétfoszlottak, nem láttam már magam előtt semmiféle okos ötletet, ravasz trükköt, amivel ezt az egészet megúszhatom. A halálraítélt alázatos, csüggedt, verítékes arca tekintett rám vissza. Csak egy-két formaság van hátra. Essünk túl rajta, gondoltam, úgyis minden mindegy.

Amikor már felkészültem, hogy a halálraítélt méltóságával elinduljak végső utamra, a maradék papírlapok közül egyszerre csak a földre esett egy kartonlapocska. Rajta nehezen olvasható macskakaparás: 3883. Lassan fölemeltem. Egy másik kéz apró gyöngybetűkkel odaírta a szám alá: szoba.

Azt parancsolják, hogy odamenjek? Jól van. Összekötöm a dosszié zsinórját, és felcihelődöm. Az ajtóból még visszapillantok a porcelánfehér fürdőszobára, s a tükörből, mint valami fekete ablakból, furcsán eltorzulva, hullámzó síkokra szabdalva néz rám az arcom – a tükör üvege hullámos, de nekem úgy rémlik, arcomon a félelem jeges lángjai lobognak. Így nézzük egymást – én és én –, s ahogyan az előbb mintegy belülről bújtam bele az áruló szűk bőrébe, most kívülről figyelem a változást. A gondolat, hogy ez a rettegéstől eltorzult, verítéktől csapzott ábrázat eltűnik, nem is kellemetlen. Igazából már régóta sejtem, hogy ez lesz a vége.

Vereségem súlyát fonák elégtétellel ízlelgetem – hiszen tudtam én előre. No és ha most egyszerűen eldobnám valahol ezeket a papírokat? De akkor semmim sem marad; nem leszek már sem kiválasztott, sem becsapott és elárult – nem leszek semmi. No és ha úgy áll a helyzet, hogy mit sem sejtve, üllő és kalapács közé kerültem, valami nagy intrika közepébe csöppentem, és a szembenálló felek akarnak elpusztítani? Akkor mégiscsak segíthet egy magasabb instancia…

Úgy döntöttem, hogy a 3883-as szobát meghagyom végső lehetőségnek, és most Prandtlhoz megyek. Akárhogy is – éreztem az arcomon a leheletét. Biztos, hogy ez valamit jelent. Jelt adott – vagyis ő az én pártomon van. Talán még a szövetségesem is lehet. Igaz, ő terelte el a figyelmemet, hogy a kövér ilyen könnyen hozzájusson a dossziémhoz. De nyilván nem tehetett másképp. Hiszen megkérdezte tőlem, végrehajtom-e a parancsokat, és azt mondta, ő is.

Akkor hát odamegyek. A folyosó üres. Szinte futok a liftig, nehogy meggondoljam magam. Elég sokáig kell várnom a liftre. Odafent nagy sürgés-forgás. Amint kiszállok a liftből, rögtön beszáll néhány tiszt. Lépteim egyre lassabban visznek a Rejtjel Ügyosztály felé. Olyan nyilvánvaló, hogy hiába megyek.

Mégis beléptem. Az asztalon, amelynél a kövér ült, a gyűrött papírok között üres teáscsészék. Megismertem az enyémet a tányérkán fekvő műlegyekről. Vártam egy kicsit, de nem jött senki. A falnál, az íróasztalon akták hevertek. Keresgéltem közöttük, hátha nyomára bukkanok az utasításomnak. Volt is ott egy sárga dosszié, de csak egy bérlistát találtam benne. Átfutottam. Más körülmények között biztosan nagyobb figyelmet szentelnék neki, mert olyan beosztásokat sorol fel, mint Titkos Infernátor, I. osztályú Demaszkátor, Macerátor, Fekalista, Alfigyelő, Főszűrő, Falmelléki Dementista, Kremátor, Oszteofág – de most közömbösen visszadobtam. Telefon csöngött, éppen a kezemnél. Összerezzentem. Ránéztem. Makacsul csörgött tovább. Fölvettem a kagylót.

– Halló! – szólt egy férfihang. – Halló!

Nem válaszoltam. Ebben a pillanatban – megesik néha ilyesmi – bekapcsolódott még valaki a vonalba. Hallottam a beszélgetésüket.

– Én vagyok – mondta a hallózó. – Nem tudjuk, mit tegyünk, százados!

– Miért? Annyira rossz az állapota?

– Egyre rosszabb. Attól félünk, kárt tesz magában.

– Alkalmatlan? Mindjárt gondoltam. Alkalmatlan, ugye?

– Azt azért nem mondanám. Tulajdonképpen jó volt a barátunk. De hát tudja, hogy van ez… Mégiscsak rendezni kéne valahogy az ügyet.

– Az a hatos dolga, nem az enyém. Mit vár tőlem?

– Nem tudna tenni valamit?

– A barátunkért? Nem tudom, hogy mit tehetnék. Fogalmam sincs.

Lélegzetemet visszafojtva hallgatóztam. Rólam beszélnek. Mindjárt sejtettem, de most már biztos. Hallgattak egy sort.

– Igazán nem tehetne valamit?

– Nem. A hatosé az eset.

– De akkor leváltják.

– Az biztos.

– Szóval mondjunk le róla?

– Látom, maga mást akar.

– Nem arról van szó, hogy én mit akarok. De nézze, már kezdett egy kicsit belejönni…

– Akkor mi a baj?… Megvannak ehhez a szakembereink. Mit mond Prandtl?

– Prandtl? Mióta ráfújt, azóta semmit. Értekezleten van.

– Hívassa ki. Értse meg, én egyáltalán nem óhajtok ezzel foglalkozni. Nem tartozik rám.

– Küldök hozzá egy-két havert az orvosiból.

– Ahogy akarja. Elnézést, most más dolgom van. Egészséget.

– Egészséget.

Kattan a két kagyló. Letették. Az enyém halkan zúg a fülemen, mint a tengeri kagyló. Nem is olyan biztos, hogy rólam beszéltek.

Annyit mindenesetre megtudtam, hogy Prandtl nincs itt. Letettem a kagylót. A másik szobából léptek közeledtek. Kirohantam a folyosóra. Mindjárt meg is bántam, de visszakozni már nem volt erőm. Most két dolgot tehetek: vagy Ermshez megyek, vagy a 3883-as szobába. Elindultam, egyenesen az orrom után. A 3883-as szoba valahol a negyediken lehet. A Nyomozati Ügyosztály? Mi más? Onnan már nem kerülök ki. A folyosókon mászkálni tulajdonképpen nem is olyan rossz. Megpihenek a liftben, elácsorgok itt-ott, behúzódom a fürdőszobába…

Eszembe jutott a borotva. Érdekes, hogy eddig nem gondoltam rá. Nekem készítették oda? Lehetséges. Sohasem fogok rájönni. Túlságosan izgatott vagyok. Megyek le gyalog a lépcsőn. Szédülök egy kicsit. Ötödik emelet. Negyedik. Fehér folyosó, ragyogó tiszta, mint mindegyik. Hosszú, egyenes. 3887, 3886, 3885, 3884, 3883.

Kalapált a szívem. Ilyen állapotban beszélni sem tudok. Megálltam, hogy kicsit összeszedjem magam. Esetleg csak bekukkantok, gondoltam. Ha megkérdeznek, majd azt mondom, hogy Erms őrnagyot keresem, csak eltévedtem. Nem hinném, hogy a dossziét kitépik a kezemből. Végtére is ez az én utasításom, szükség esetén követelni fogom, hogy hívják fel az Eligazítási Ügyosztályt, Erms őrnagyot. Mindez persze ostobaság, hiszen úgyis tudják. Ha meg úgyis tudják, minek nyüstölöm itt az agyam? Jobb lesz, ha most szép sorban végiggondolom az eseményeket, hogy majd jegyzőkönyvbe mondjam. Nem szabad tévednem, mert az is ellenem szólna. De oly sok minden történt! Belezavarodom a sorrendbe. Mi volt előbb: a kisöreg históriája, vagy amikor első kísérőmet letartóztatták a folyosón? Hát persze, hogy az volt előbb. No, akkor ugorjunk fejest. Benyitottam.

Szerencse, hogy senki sem volt az aktákkal és iratszekrényekkel zsúfolt, nagy, sötét szobában, mert jó ideig képtelen lettem volna megszólalni. A falak mentén, az íróasztalokon halomban álltak az óriási, csatos könyvek, zsinórral összekötözött papírcsomók, kisollók, ragasztós tégelyek, íróeszközök, pecsételőpárnák. Bicegős léptek közeledtek. Vénséges vén, lompos fickó bukkant elő a vaksötét szomszéd szobából. Megállt az oldalajtóban. Egyenruhája koszos, pecsétes.

– Hozzánk? – nyekeregte. – Hozzánk? Ritka vendég, nagyon ritka! Mivel szolgálhatok? Betekintés? Valamely iratba?

– Én… öö… – kezdtem, de a csöpögő orrú, gusztustalan egyén szóhoz sem hagyott jutni.

– Uraságod civilben van, tehát a katalógusból óhajt valamit… erre tessék…

Elsántikált a hatalmas szekrény mellett, és gyakorlott mozdulatokkal sorra kihúzta a keskeny, hosszú katalógusfiókokat. Még egyszer körülnéztem a tágas teremben: könyvek, füzetek borítják a padlót, fóliánsok hevernek a sarokban, a székek alatt, por és penész dohos szaga terjeng a levegőben. A vénember követte a tekintetemet, és rázendített nyekergős mondókájára:

– Gloubl levéltáros úr nincs itt. Értekezlet, kérem, mit csináljunk! A titkos alvizslató úr szintén nincs itt, ugyanis, már elnézést, hogy is mondjam, dolga akadt. És egyáltalán, ha megengedi, csak én vagyok itt egyedül, Kappril Anteusz, janitor, szolgálatára, kilencedik hivatali fokozatban, érdeméremmel, 48 évi szolgálat után. Mondják is a tiszt urak, hogy lassacskán nyugdíjba kéne vonulni, de hát, uraságod is láthatja, én pótolhatatlan vagyok. No de, no de, uraságod hivatalból nyilván siet, ugyebár, sürgeti a szolgálat, én meg csak fecsegek… Az igénylő cédulácskát oda kegyeskedjék, a dobozkába, és lesz szíves jelezni a csengőcskével, jó erősen, aztán meglátja uraságod, én egy pillanat alatt megtalálom, amit keres, mert a szemem, az még a régi, öregember nem vénember, ugyebár, ahogy mondják, legalábbis ami a szemét illeti, hehe… Szóval, egy pillanat alatt megtalálom, idehozom, aztán ha itt helyben tetszik, parancsoljon, ha kölcsönzés, akkor lesz szíves a számocskáját a cédulára, a római négy per bé rovatba, és készen is vagyunk…

Rekedtes szónoklatát nagy csosszanással zárta, nem tudom, ez régimódi meghajlás volt-e, vagy köszvény. Széles gesztussal invitált a katalógusfiókokhoz, aztán homlokára tolta drótkeretes szemüvegét, és nyájasan mosolyogva az oldalajtó felé hátrált.

– Kappril úr – szóltam utána, nem nézve rá –, ezen az emeleten van az Ügyészség?

– Hogy tetszik mondani? – emelte kezét a füléhez. – Ügyész…? Nem hallottam róla. Nem, kérem. Sohase hallottam.

– És a… Nyomozati Ügyosztály? – mondtam ki nyíltan, nem törődve az esetleges következményekkel.

– Ügyosztály…? – Mosolya lehervadt, már egyszerűen csak csodálkozott. – Nincs itt, kérem, semmilyen Ügyosztály. Nem is lehet, mert itt mi vagyunk, kérem, kizárólag csak mi… senki más.

– Önök? Vagyis… a Levéltár?

– Úgy van. Levéltár, Főkatalógus, Könyvtár, mint bátorkodtam említeni. Úgy van. Szolgálhatok még valamivel?

– Nem… egyelőre nem. Köszönöm.

– Nincs mit. Szolgálatban vagyunk. A csengőcskét idekészítem, látja uraságod, ide az állványra, így kényelmesen eléri.

Kicsoszogott. Az ajtón túl hosszan, öregesen krákogott, de valahogy furcsán, mintha fojtogatnák, aztán egyedül maradtam a túlfűtött csendben, a réztáblácskás fiókok sora előtt.

Mit jelenthet ez? – töprengtem, leülve az odakészített székre. Az érdeklődési körömet vizsgálják? De minek? Mi hasznuk belőle? Akaratlanul is elolvastam a réztáblácskákat. Témaköri katalógus, efféle címszavakkal: SZERVILISZTIKA, ESZKATOSZKÓPIA, TEOLÓGIA, PONTI- ÉS MISZTIFIKATORIKA, ALKALMAZOTT KADAVERISZTIKA. Belenéztem a teológia fiókjába. Valaki széttúrta a kártyákat, összevissza hevertek.

ANGYALOK – lásd: Hírközlés. Légi. Ugyanott: Napiparancsok.

SZERETET – lásd: Diverzió. Ugyanott: Kegyelem.

FELTÁMADÁS – lásd: Kadaverisztika.

SZENTEK GYÜLEKEZETE – lásd: Hírközlés.

Végül is, mit árthat? – gondoltam, és kiírtam a cédulára az egyik angyalügyi napiparancsot. Sok címszót nem értettem, például: INFERNALISZTIKA, CEBERNAUTIKA, INCEREBRÁCIÓ, DEKARNÁCIÓ, de nem is volt kedvem utánanézni. Túlságosan nagy ez a katalógus, betölti az egész falat, a mennyezetig ér, faoszlopocskák díszítik, zúg mint a tenger, futólag átnézni is hetekig tartana, máris döntenek a fehér, zöld, rózsaszín cédulák, leröppennek a padlóra, kettesével, hármasával rakom vissza őket, aztán körülnézek, látom, nincs itt senki, hát csak dobálom vissza a cédulákat, ahogy érem.

Azért ilyen rendetlen a katalógus, mert mások is úgy kerültek ide, ahogy én? – merült föl bennem a homályos gyanú. Felálltam. A katalógusszekrény mellett, az íróasztalon lexikonok nagy, fekete kötetei hevertek. Megnéztem az elsőt. Hogy is volt az a szó? CEBERNAUTIKA? Nézzük meg a C-nél. CECELÉGY – éberség elaltatását célzó diverziós művelet. Ez nem az… CEBERNAUTIKA – a cseberből vederbe úszás tudománya. Lásd még: Pszeudognózia, Fiktív és Álcázó Tudományok.

A másik kötet a KÉM címszónál nyílt ki. Nagyon sok hasonló követte, KÉMES… KÉMÉNY… KÉMLELDE… A végén hosszú cikk: A KÉMKEDÉS TÖRTÉNELMI ÁTTEKINTÉSE.

Pirossal jelölte meg valaki az EREDENDŐ BŰN címszót: a világ felosztása információra és dezinformációra. Micsoda fura lexikon – méláztam, egyre újabb bizarr magyarázatokra lelve: DEKARNÁCIÓ – testtelenítés, testbőlítés, kitestítés (vö. kitelepítés), lásd: NYOMOZATI KÉSZÜLÉKEK. Odalapoztam, hosszú lista, mindenféle fura gépezetek, például négyelő, gerinctörése, nyúzóka, agyfacsaró, más néven VÉGSŐ IGAZSÁG KUTATÓJA. Elment a kedvem az egésztől, poros kézzel tápászkodtam fel az asztaltól, nem vagyok én erre kíváncsi, el innen, de rögtön. Megyek inkább Ermshez, ő majd segít, elmondok neki mindent! Hol a dossziém? Keresgélem. Léptek csosszannak, visszajött az öreg. Drótkeretes szemüvege a homlokára tolva, éber pillantást vet rám, aztán nyomban átvált szokott alázatos mosolyára. Érdekes – csak most veszem észre, hogy kancsal. Fél szemét rám szögezi, a másik ájtatosan felfelé tekint.

– Megtalálta uraságod?

Hunyorít, halkan füttyent, talán elismerően, talán csodálkozva, majd felkap egy másik cédulát, amelyet én el sem olvastam, csak éppen vissza akartam dobni a fiókba. Elragadtatottan kapja fel a fejét.

– Óó… hát ezt is? – cuppant hervadt ajkaival. Most valahogy még lomposabb, gusztustalanabb. Piszkos a keze, arca, még elálló füle is. Kopasz feje csillog, mintha zsírozná.

– Nos, akkor, uram… ha volna szíves utánam fáradni. Csupa nehéz kötet, bizony én már nemigen bírnám el, hiába, az én koromban… Ön tehát szakember… talán Mlassgrack brigandéros a főnöke? Jaj, tudom, tudom, nem kérdezek semmit. Tiltja a szolgálat, hehe, hivatali titok! Erre tessék… csak óvatosan, nehogy bepiszkítsa magát… bizony, poros itt minden…

Így fecsegve sántikált előttem a raktár félhomályos labirintusában, egyre újabb termek, magas polcok, tele foszladozó könyvvel, atlasszal, hiába vigyáztam, poros lett a ruhám.

– Ez az! – rikkantotta végre. A jókora különtermet erős, csupasz villanykörte világította meg. Hamuszürke bőrbe kötött fóliánsok sorakoztak a rozoga polcokon, a sínen mozgó könyvtári létrák között.

– Torta! – hördült fel kéjesen az öreg, meglobogtatva előttem a katalóguscédulát. Csakugyan ez a szó feketéllett rajta, kalligrafikus írással.

– Torta! – ismételte, boldogan hátravetve fejét, s orrán a lepottyanni készülő csepp megcsillant a lámpafényben, mint egy briliáns.

– Torta, tortácska, kérem szépen, hehe, ott fent a kivonás, előhívás, kifacsarás, egyszóval, hehe, mindenféle vallatási segédlet, ez itt a zsigerpuhatoló és zsigertelenítő részleg, van egy különleges ritkaságunk, De crucificatione modo primario divino, második évszázad, az egyetlen fennmaradt példány, kitűnő állapotban, ábrákkal, ha szabad felhívnom a figyelmét a harapófogókra, itt, látja, úgy van, ezek pedig a nyúzógépek, a kibelezők, körömszaggatók, az egyéni tűrőképességet vizsgáló, lendkerekes vagy villamos nyomozógépek… Nem, nem, uram, forduljon vissza, az már másik téma! A fizikai tortúrák polcai csak idáig tartanak. Ez a két szárny, nézze, balra a kivételek, jobbra a benyomások…

– A micsodák? – kiáltottam fel akaratlanul.

– Hát hogyne, kérem, benyomás, ezek itt például a karók, karócskák, ezen a két polcon. Felül a kihegyezettek, itt a tompa hegyűek, nézze csak ezt a pompás nyírfa karót… az meg ott mahagóni, tölgy, bükk, szilfa, minőségi fenyő, tűkkel, az különösen beválik… de hát minek is magyarázok én itt, haha, hiszen uraságod a szakember… Ó, tisztelt uram, ha bátorkodhatom egy személyes vallomást tenni, végtelenül megörvendeztet a látogatása! Oly ritkán jön már vendég ebbe a részlegbe, ön az első, nem is tudom, talán évek óta… Tudja, manapság azt mondják a kém urak, hogy mindez elavult, régimódi kacat…

– Elavult? – kérdeztem tompán.

Bólintott. Nem tudtam levenni a szemem az orrán hintázó cseppecskéről, de az még mindig kitartott.

– Bizony, uram. így beszélnek! Az ilyesmit hagyjuk meg a mészárosoknak, ezt mondják. A sütögető meg a kibelező módszert. Régen, ugyebár, lehetett párolni árulót saját levében, vagy vagdaltat készíteni belőle, Pirpitschek hadnagy úr szokott így viccelődni velem… Mostanában más a divat, mégpedig éppen az a következő részleg, ahol uraságod állni méltóztatik. Számozott témákkal, látja? Könnyen kezelhető anyag, csak ez a por ne lenne, ez az átkozott por!

Gyorsan letörölgette a polcokat a kabátujjával, és felolvasta a témákat:

– Finom célzások torta… Lelki ráhatás torta… Predesztinációs torta… Várakoztatás torta… bőséges anyag, nem igaz? Csak a várakoztatás kilencven kötet, pontosan annyi, hehe, a memóriám, az még a régi… Torta, mint a cukrászoknál, így mondja a brigandérosunk, nagyon kedves, közvetlen ember, pedig hát nem akármilyen Ügyosztálynak a főnöke! Sokszor benéz ide hozzánk, én, ugye, tisztelgek: Kappril Anteusz, janitor, szolgálatára, ő meg nem ám, hogy csak úgy a számot, ridegen, hivatalosan, de nem ám! Hanem vidáman dúdolgat, torrr… ta-ta, trallala, én meg persze vágom, ugye, miről van szó… Ezt a modern részleget Mrayznorl doktor úr gondozza. Jé, mi ez itt? De strangulatione systematica occulta… hát ezt tévedésből rakta ide valaki, ez a fizikához tartozik, elnézést, ó, ez meg a mumifikálásról, hogy kerül ez ide? Nem, nem, maradjon csak! Az ott már a kriptológia, de ha érdekli uraságodat, nagyon szívesen megmutatom, izgalmas dolgok vannak ott is. Az ott, amit méltóztatott kézbe venni, egy pillanat, hadd poroljam le a polcot, porból lettünk, porrá leszünk, azt mondja ilyenkor a főlevéltárosunk, nagyon szereti a szólásmondásokat, ez a hobbija, hihi, szóval az, amit kézbe venni méltóztatott, A világegyetem mint szekrény, amolyan misztikus, rejtélyes világmagyarázat, kissé régimódi, de azért még használható, az alvizslató úr kedvezően nyilatkozott róla, pedig ő aztán nagyon jó szakember, elhiheti uraságod… Az ott? A Fürdőszobai életrajzok? Á, az nem különösebben érdekes… újabb kori…

Visszatettem a könyvet, másikat emeltem le a polcról: Álcázás a kultusztárgyakban. Kissé már zúgott a fejem. Ráadásul facsarta az orromat a kellemetlen, fura szag, ami a könyvekből áradt, por, penész, rothadás mindent átjáró bűze. Legjobb volna, ha ráböknék akármelyik könyvre, hogy ezt akarom kikölcsönözni, aztán eltűnnék innen. Ehelyett csak válogatok, mintha tényleg keresnék valamit. Visszarakom Az árulás deontológiáját, a szamárfüles kis füzetet: A semmi után nyomozva, nézzük ezt a csinos, fekete könyvecskét: A transzcendencia korszerűsítése, nem tudom, mit keres ez a Kémkedés polcon. Arrébb igazi régiségek, kopott bőrkötés, metszetek, ódon hangzású címek: Az spiónnak szerentséje, avagy Turkálódási segédlet, mellyet kilencz ábrázolatval ada közre Jonaberi Paupa nugátor. A vastag kötetek közé beszorult egy régi nyomat, borítólap nélkül, alig olvasható címmel: Gyanú keltésének fortélli. Rengeteg ilyesmi volt ott, alig győztem a címeket átfutni: Az távolrul vezérdelt nőszés, Rénus forintok marokjának spióni haszonja, Machina speculatrix avagy Spiónlás ravasz módozati, fekete atlasz Felderítői tapintatok címmel a tapogatási módszerekről. A feladás művészete, Denunciáns kézikönyv, képes album: Csapdák és csőbe húzások, még zenemű is akadt: széteső kottaköteg, lila fedőlapján Kis provokatórium négy kézre címmel.

A polcokon túl valaki felsikoltott. Aztán nyögött, jajgatott, sokáig, egyre hangosabban. Szívemet jeges marok szorította össze. Visszaraktam a könyveket, vártam, de a szörnyű, rekedt jajgatás nem maradt abba, végül karon ragadtam az öreget:

– Mi ez?!

– Ó, csak az aspiráns urak játsszák le a hanglemezeiket. Agonisztikai szeminárium van, tetszik tudni. Fiatal agonisták, gyakorolnak, tanulnak!

Valóban, a jajgatás és halálhörgés elölről kezdődött. Torkig voltam, de mit tehetnék, mikor az öreg transzba esve hurcol egyik polctól a másikhoz, be nem áll a szája, rozsdás létrákat tologat, felmászik, újabb könyvet próbál portalanítani, összeütögetve a kemény födelet, hogy megint újabb penészes ritkasággal boldogítson! Fel-alá rohangálva áradozik leleteiről, dalra fakad, ihletett énekbeszédben folytatja nagyáriáját, de lelkendezése közben olykor pengeéles pillantással mér végig. Kancsal szeme egyre beszédesebb, szúrós tekintete a polchoz szögez, kényszeredetten igyekszem fenntartani a látszatot, hogy valami könyvért jöttem. Csak hozza, hozza a poros fóliánsokat, köhög, zihál, de nem adja fel. Kezembe nyomja a fekete Kriptológia kötetet, ennél a szövegnél nyílik ki: „Az emberi test a következő rejtekhelyekből áll…”

– Ez itt… – dalolja –, ez itt A Homo sapiens mint corpus delicti, nagyszerű könyv, drága uram, nélkülözhetetlen… Ez itt A tűz egykor és ma, tessék, itt találja benne a tudományág nagyjainak listáját: Meern, Birdhhove, Fishmi, Cantovo, Karck, és tessék, itt vannak a mieink is, hát hogyne, Barbeliese professzor, Klauderlaut, Grumpf, a téma teljes bibliográfiája! Ritkaság, uram! Hogy ez itt? Ez a Morbitron, hiszen tudja, Glaub alapműve. Azt viszont kevesen tudják, hogy ezt is ő írta, hihi, ezt a füzetecskét…

Elsárgult, széteső papírlapok csomóját lengeti.

– Umbilico – Murologia… bizony, bizony… nutriatenyésztés… hogy mik vannak, ugye… köldökön át… Persze, kiment a divatból, mondják a tiszt urak… hehe! A, az ott, amit uraságod méltóztatott kézbe venni, az viszont a divat. Már úgy értve, hogy egyszerűen a divat. Arról szól. A ruházatról. Mutatós biztonsági kaftánok, szabásminták meg ilyesmik. No lám, mégiscsak inkább ez érdekli. A világegyetem mint szekrény? Milyen igaza van! Mert ugye, az egyik függelék: Kézikönyv bizonyítékok gyűjtéséhez saját magunk ellen. Észrevette? Hihi! Önképzés önelbíráláshoz. Ez a fejezet se akármi!

Hátat fordítok, hogy legalább ily módon leválasszam magamról a fecsegését, amely – szörnyű érzés! – valami poros, szennyes takarót terít rám. Ádáz dühvel lapozgatom a vaskos kis könyvet, mindenütt fura műszavak, kettős csapdák, fonák reteszek, kódkulcsok, sperhaknik, álcabogok, testruhák – a Kriptológia szerzője Privát Pinntsher docens.

Kihasználtam, hogy Kappril kénytelen rövid szünetet tartani, mert egy rakás könyv zúdult a nyakába. Sajnos, most már indulnom kell, közöltem. Órájára nézett. Mondtam, szeretném beigazítani az órámat, ugyanis megállt. De a janitor nagy ezüstórájáról semmit sem tudtam leolvasni.

– Ez… titkos óra? – ámultam el.

– Tessék? Hát persze. Titkos. Titkos óra. Miért kérdezi?

És zsebre rakta, gondosan eltakarva a kódolt óralapot. Visszaadtam a kezemben tartott kötetet, és megígértem, hogy majd eljövök, amikor több időm lesz, de addig is gondolkodom, melyik könyvet vigyem el. Nemigen figyelt rám, visszavezetett a raktár labirintusán át, a csupasz izzók sárgán pislákoltak a szállongó porban, a polcok kiomlott zsigerei fölött; a kijáratnál még utánam szaladt A demobilizáció kézikönyve című alkotással, lapozgatta előttem, egekig magasztalta, mintha vevő volnék, ő pedig félbolond műgyűjtő és antikvárius.

– De hát nem is visz semmit, nem visz semmit! – csimpaszkodott belém a katalógusteremben. Kikölcsönöztem hát az angyalos művet, és nem tudom, miért, egy csillagászati kislexikont. Firkantottam valamit a cédulára, és hónom alatt a papírköteggel – az angyalos mű kézirat, mint Kappril lelkesen hangsúlyozta –, kirohantam. Elmondhatatlan megkönnyebbüléssel szívtam be a folyosó tiszta levegőjét. Ruhámból még sokáig nem szellőzött ki az a bűz, rothadó borjúbőr, enyv és égett vászon szaga. Úgy éreztem, büdös vagyok, mint egy vágóhíd.

VI

Húszlépésnyire sem voltam az irattártól, amikor egy váratlan megérzés hatására visszafordultam, hogy összehasonlítsam a szobaszámot azzal, ami a cédulámon áll. És csakugyan: tévedtem. A macskakaparás az oka – nyolcasnak néztem az egyik hármast. Igazából a 3383-as szobába kellett volna mennem.

Nem tudom, miért, de ettől valahogy megkönnyebbültem. Jobb így. Minden, amit eddig tettem, látszólag véletlenül történt. Azt hittem, hogy én akarom, de valójában azt tettem, amit ők előírtak. Levéltári látogatásom azonban nem volt a tervük része. Tévedtem, de a Ház hibájából. Az irkafirkájuk miatt. Tehát mégsem csalhatatlanok! Mégiscsak van szerepe a tévedés tényezőjének, akkor pedig titok és szabadság is létezhet a Házban.

Nyugodtan mehetek a 3383-as szobába. Én, akit próbára tettek, nem vagyok tévedhetetlen – de a vizsgálóbíró sem az. Talán jót nevetünk majd együtt a félreértésen. Ebben a reményben frissen, fürgén indultam a következő emeletre.

A 3383-as szoba, legalábbis az íróasztalokon álló telefonok számából ítélve, magas rangú személyiség titkársága. Egyenesen megcéloztam a párnázott főnöki ajtót. Akkor ért a meglepetés: nincsen rajta kilincs. Megtorpantam, a titkárnő pedig megkérdezte, mit óhajtok. Magyarázkodásom elég kuszára sikerült – az igazságot ugyanis nem akartam közölni –, de a titkárnő úgysem figyelt oda.

– Nincs bejelentve – szögezte le.

Hiába próbáltam jobb belátásra bírni. Végül már csak annyit kértem, írjon fel a listára, és mondja meg, mikor jöjjek, ő azonban még erre sem volt hajlandó, mert a szabályok nem engedik. Kérelmezzem írásban a meghallgatást, szolgálati úton, vagyis Ügyosztályom főnökén keresztül. Hangoskodtam, Küldetésem jelentőségére hivatkozva négyszemközti beszélgetést követeltem, a titkárnő válaszra sem méltatott, állandóan szóltak a telefonjai, fölvette, beleszólt, kapcsolt, rajtam pedig átsiklott a tekintete, mintha ott sem volnék.

Negyedórát ácsorogtam előtte, könyörgéssel próbálkoztam, az sem használt, végül elébe terítettem dossziém egész tartalmát, megmutattam a Ház titkos tervrajzát és a diverziós hadművelet vázlatát – annyi hatást sem gyakorolt rá, mint egy darab újságpapír. A tökéletes titkárnő: ami nem tartozik a hatáskörébe, az egyszerűen el sem jut a tudatáig. Félőrülten, reszketve okádtam ki egyre rémesebb titkaimat – beszéltem a sápadt kémről a páncélszekrénynél, hazug viselkedésemről, amely a kisöreget és a századost öngyilkosságba kergette, s amikor legocsmányabb bűneim sem gyakoroltak semmi hatást, fantáziálni kezdtem, hazaárulással vádoltam magam, csak hogy végre beengedjen a főnökéhez. Mit bánom én, ha letartóztatnak, jöjjön a gyalázat, a szégyen, akasszanak fel, ordítoztam, míg a titkárnő egy kőszikla közönyével kapcsolgatta a telefonokat, énrólam csak annyiban vett nagy néha tudomást, hogy kezében a kagylót tartva, könyöke rándításával vagy hajfürtje lebbenésével elhessentett magától, mint egy szúnyogot. Semmit el nem értem – verítékben ázva, kimerülten lerogytam a sarokban egy székre. A hölgy oda se nézett. Mindenesetre úgy döntöttem, nem tágítok. A vizsgálóbíró, vádló vagy akárki, aki ott rejtőzik a párnázott ajtó mögött, előbb-utóbb mégiscsak előjön. Akkor letámadom. A várakozás unalmát új szerzeményeim, a kézirat és a könyv lapozgatásával próbáltam elűzni. A kéziratban angyalügyi napiparancsok voltak, a csillagászati kézikönyvből nem sokat értettem – galaktikák álcázása vagy sötét felhőbe rejtése, csillagok kiemelése a csillagképekből, bolygók megfúrása vagy kicserélése, kozmikus diverzió, ilyesmik. Részletekre nem emlékszem, nem tudtam odafigyelni, tízszer is elölről kezdtem akármelyik fejezetet. Múltak az órák, egyre jobban gyötört, hogy levegőnek néznek. Hiszen ez rosszabb mint a kínvallatás! Többször is felálltam, és görnyedten, kimerülten, cérnahangon nyöszörögtem a titkárnőnek: árulja el, meddig tart a munkaidő, vagy mikor megy a főnöke ebédelni, vagy legalább annyit mondjon, hol van a Házban egy másik nyomozati vagy ügyészségi vagy jogi osztály; ő pedig, miközben telefonált, számokat írt, vagy madárkákkal díszítette a füzetlap szélét, mindig csak egyetlen kurta választ adott: forduljak az Információhoz. És az hol van? Végül, kezével egy pillanatra eltakarva a telefonkagylót, odavetette: 1593-as szoba. Összeszedtem papírjaimat, dossziémat, könyvemet, és elkullogtam. Semmi sem maradt a bizakodásból, amely ma reggel éltetett. Órám szerint (amely csak a relatív időt mutatja, hiszen nincs mihez igazítsam, még naptárt sem láttam az egész Házban, azt sem tudom, milyen nap van), négy teljes órát töltöttem a titkárságon. A második emeleti folyosón az utolsó szoba száma 1591. A következő emeleten a szobaszámok már kettessel kezdődnek. Benyitottam különböző „Titkos”, „Szupertitkos” és „Szigorúan titkos – Főparancsnokság” feliratú szobákba, kerestem azt az ajtót, amelyen át egyszer bejutottam a Főparancsnokhoz, de azóta nyilván kicserélték a táblákat vagy a szobaszámokat. Izzadt kezemben már gusztustalanul nyirkosak a papírok, az éhségtől elgyengülve (tegnap óta éhkoppon) járom a folyosókat, arcomon szúrós borosta, lifteseket faggatok az Információról. Az ismerős liftes, aki mű-műlábában tartja a mikrofonját, végül közli velem, hogy az Információ szobája „nincs a listán”, oda csak telefonon lehet bejelentkezni. További négy óra múltán (ezalatt kétszer sikerült üres szobákból telefonálnom, de az Információ számai foglaltat jeleztek) megélénkült a forgalom a folyosókon, egész tömeg liftezett lefelé, nyilván a kantinba. Velük tartottam – nem is az éhség hajtott, a tolakodók sodortak magukkal. Mákos nokedlit kaptam, olvadt vajjal leöntve, amit utálok. Gyorsan belapátoltam, azt se tudva, ebéd vagy vacsora. Ha pocsék is a nokedli, addig legalább nem a folyosókon bolyongok. És azután? Már jó ideje Ermshez készülök, de halogatom a látogatást, mert ha nála is kudarcot vallok, akkor végképp nincs hova mennem. Zsíros szájjal ballagtam kifelé a kantinból, homlokomon hideg veríték ütött ki, mert túlságosan hirtelen tömtem meg a gyomrom. Azon gondolkodtam, miért nem hajlandó senki meghallgatni a vallomásomat. Nem mintha csodálkoznék – én már semmin se csodálkozom. Különben is álmos vagyok, és már minden mindegy. Fölliftezek egyenesen a fürdőszobámba. Benézek, üres. Megágyazok a kád előtt, fejem alá tiszta törölközőt teszek, és megpróbálok aludni.

Azonnal rám tör a rettegés. Semmi konkrét dologtól, csak egyszerűen félek, de annyira, hogy kiver a veríték. A kőpadló hideg, fázom, forgolódom, végül felállok, fáj minden tagom, leülök a kád szélére, próbálom végiggondolni, mi történt velem eddig, és mi vár még rám. A dossziém, a könyv és a viharvert angyalügyi kézirat a lábam előtt fekszik. Belerúghatnék. De minek? Csak töröm a fejem – és minél inkább töröm, annál nyilvánvalóbb, hogy hiába. Felállók, járkálok egy kicsit a fürdőszobában, próbálgatom a csapokat, vajon mitől vonyítanak fel a csövek, pofákat vágok a tükör előtt, közben sírok is egy kicsit. Aztán megint leülök a kád szélére, s fejemet a kezeimre támasztva üldögélek. Már nem vagyok álmos. Talán még mindig tart a próbaidőm. Ők akarták, hogy tévesen olvassam el a szobaszámot. A lompos janitor szinte azonnal a tortúrákhoz vezetett. Bizony, mesterkélt volt az egész viselkedése, ahogy lelkendezett, ugrabugrált, és csöpögött az orra. Miért hangsúlyozta, hogy a fizikai kínzás kiment a divatból? Csak úgy? Na ne már! Várakoztatás torta – hiszen ezt mondta, szó szerint! Talán az a céljuk, hogy megtörjenek, felőröljenek, így vizsgálják, elég edzett vagyok-e a Küldetésemhez, amely nehéz, roppant nehéz, ezt mindenki mondta – akkor hát még mindig kiválasztott vagyok? Ha így áll a dolog, akkor nincs miért aggódnom. Legjobb taktika a szolgálati közöny, bizonyos mértéktartó passzivitás. A titkárnő szándékosan nézett keresztül rajtam. Szándékosan voltak mindig foglaltak az Információ telefonszámai. Vizsgáztatnak, kipróbálnak – egyszóval, minden a legnagyobb rendben van.

Ebből bátorságot merítve, megmostam az arcom, és végre elindultam Ermshez. Az Eligazítási Ügyosztály emeletén takarítókba ütköztem. A padlót súrolták. Valahogy túl sokan. Mind négykézláb, takaros átmeneti kabátban, zsebük furcsán kidudorodik. Ami azt illeti, nem nagyon súrolnak, inkább felfelé sandítanak, féloldalasan, kényelmetlen így négykézláb. Egyikük köhint – akkor felállnak. Hasonlóak mint a fivérek, csupa vállas, zömök fickó, kalapjuk mélyen a homlokukba húzva. Csak állok, és csodálkozom. Oldalba bökik egymást, félhangon jeleznek: – Merdas kartárs, készenlét… Brandzl kartárs, Szlips kartárs, készenlét…

Díszegyenruhás tisztek közelegnek, oldalukon karddal. Igazoltatják a civil ruhás titkos ügynököket, a civilek igazoltatják a tiszteket, a nyüzsgésben engem észre se vesznek. Ahá, gondolom, razzia! Álldogálok a liftnél, nem mintha különösebben érdekelne, mi történik, inkább azért, mert nem olyan sürgős az a látogatás Ermsnél. Egyszerre csak harsonaszó zendül, kattan a lift, némi zűrzavar, futkosás, de már mindenki vigyázzban áll, a tisztek kivont karddal tisztelegnek, a civilek keze mélyen a zsebükben, kalapkarimák lejjebb, fejek föl, a fényesen kivilágított lift megáll, két ezüstzsinóros szárnysegéd ragadja meg a kilincset.

Szájról szájra röppen a hír: – Az Admiradéros! Megjött! Az Admiradéros! – A tisztek sorfalat állnak, nyilván magas rangú a vendég, izgalomtól zakatol a szívem. A bíbor bársonnyal kárpitozott, térképekkel és címerekkel díszített, különleges szalonliftből kiszáll egy alacsony öregúr, egyenruhája csillog-villog, bal lábára kissé sántít. Tekintete végigfut a feszes vigyázzállásba dermedt tiszteken, majd az arany szemölcsökkel borított, cingár, ősz emberke könnyedén, puszta sokéves megszokásból, elrikkantja magát:

– Szimatra fel, fiúk!

– Szmatrafe-déros-úr! – visszhangozza az egyenruhás folyosó.

Az öreg elfintorodik, mintha hamis hang ütötte volna meg a fülét, de nem szól semmit, csak fényes rendjelei csörömpölnek, és végighalad a sorfal előtt. Magam sem értem, hogyan, de a tisztek közé keveredtem, mint egyetlen civil. Talán öltönyöm szürke foltja lepte meg a parancsnokot, mindenesetre hirtelen megállt.

Most! – villant eszembe. – Térdre borulok, mindent bevallók, irgalomért könyörgök!

De csak állok, odaadóbban mint valaha. Marcona pillantást vet rám, habozik egy kicsit, csörömpöl, s egyszerre csak felmordul:

– Civil?

– Igenis, civil, admira…

– Szolgálatban?

– Igenis…

– Asszony, gyerekek?

– Jelentem…

– Nna! – szól jóságosan. Eltűnődik, ősz karvalyfejét ingatva, tényleg szemölcsös, látom így közelről.

– Titkos ügynök – dünnyögi. – Rögtön látni. Tapasztalt… minden hájjal megkent… Hozzám!

Odaint hófehér kesztyűs mutatóujjával. Szívem a torkomban dobog. Kilépek a sorból. A sorfal mögött a civilruhások felmordulnak, de a legvállasabb takarító takarodót köhint. Megyek az öregúr után a kíséret villanyosan csiklandozó susmorgása közepette, várom a pillanatot, amikor térdre borulhatok. Menetelünk a folyosón. A fehér ajtók előtt feszes vigyázzállásba merevednek a tisztek. A Kitüntetést Osztó és Visszavonó Ügyosztály előtt a főnök vár bennünket, éltesebb ezredes, karddal. Elhaladunk a Kivizsgáló, Exhumáló, Rehabilitáló Terem ajtaja előtt, majd a két utolsó, az Átnyújtó és a Lefokozó Terem közelében az öregúr csörömpölve megáll. Fürgén odaszökken a főnök.

– Nna? – ereszkedik le hozzá az admiradéros. – Milyen ünnepség?

– Ellenünnepség, admiradé…

Suttogja a szertartásrendet az öregúr viaszos fülébe, foszlányokat hallok: „öt-le-szakí-eltör-felpof! ”

– Nna! – böffenti a parancsnok. A Lefokozó Terem ajtajához lépdel, megáll.

– Titkos ügynök! Hozzám!

Odaugrom. Szoborrá merevedik, elkomorul, rendjelet, tollbokrétás csákót igazít fehér ujjával, s élesen, könyörtelenül bemegy. Én utána.

Valóságos trónterem – gyászban. Művészien redőzött fekete bársony fedi a falat, hatalmas tükrök függnek le a magasból fekete zsinóron, minden fényt elnyelő, súlyos, ovális, félig vak velencei tükrök. A sarkokban üvegravatalhoz hasonló, ébenfa keretes tükrök állnak, közöttük – mint rémülettől tágra nyílt szemek – ezüstözött bronzkorongok meredeznek. A domború tükrökben minden megnő, szétrepedni látszik, a homorúkban összefut az egész terem a perspektíva varratai mentén. Az ellenünnepség e holt tanúi között a kígyókat ábrázoló, gyönyörű szőnyegen öt daliás tiszt áll sorfalat feszes vigyázzállásban, karddal az oldalukon, díszegyenruhában, szikrázó aranycsillagokkal, ezüstzsinórokkal, halálsápadt arccal.

Pompás megjelenésük cáfolni látszik azt, amit az imént hallottam, de hamarosan rájövök, hogy a látszat csal. Az admiradéros végighalad a sor előtt, oda-vissza, megáll a szélső tiszt előtt, és felhorkan:

– Szégyen?!

Elhallgat. Látom, hogy elégedetlen. Int nekem, hogy oltsam el a mennyezeti lámpát. A terem közepe félhomályba borul, kísértetiesen csillognak a ferde tükrök. Az öregúr kihátrál a fényből, de így még rosszabb. Visszamegy, s amikor ősz haja megezüstösödik, mély lélegzetet vesz.

– Szégyen!!! – vágja az arcukba, és még egyszer: – Szégyen!!! – Aztán megint abbahagyja, nem biztos benne, számít-e az első, a próbakiáltás, vagyis megvolt-e a három, de már kigyúlt ősz haján az ezüst dicsfény, rendjelei csilingelve sürgetik, hát tűzbe jön: – Szégyen!! Gyalázat!! – mennydörög. – Gazfickók! Az egyenruhát! Beszennyezték! Latrok! Mocsárba! Süllyedtek! Árulók!!!

Felhevült, de még fékezi haragját.

– Csürhe! – háborog öregesen, méltósággal. – A felsőbb! Nevében! Ezennel! – És: – Lefokozom!!!

Azt hittem, ez az utolsó, rettenetes szó a szertartás vége, de csak most kezdődött. Odalép az első tiszthez, lábujjhegyre áll, és megragadja a briliánsokkal kirakott aranycsillagot a tiszt mellén. Először csak egy kicsit ránt rajta, mintha érett körtét akarna leszakítani, vagy talán nem szívesen gyalázza meg ezt a magas kitüntetést, de akkor egy reccsenéssel kezében marad a rendjel, csúnya reccsenés, nincs visszaút, így hát nekilendül, bőszen tépi, szaggatja, mint a csatatéren, a zsinórokat, váll-lapokat, rojtokat, bojtokat, amit csak lehet, átszökken a második tiszthez, tép és szaggat, érdekes, milyen könnyen enged a varrás, nyilván jó előre meglazították az ügyes szabók. Földhöz vágja a visszavont érdemek rendjeit, briliáns villámok csapnak a szőnyegbe, tapossa a kincseket a csillagtipró, a tisztek pedig, álltukban kissé ingadozva a heves lefokozástól, halálsápadtan tartják oda mellüket, s a kísérteties tükrök megsokszorozzák a jogos haragtól felvillanó, nemes ezüstsörényt. Olykor megvetéstől szikrázó szem úszik elő az üveges homályból, nagy, kiguvadt szem, mint a mélytengeri halaké, a tükrök egymásnak adogatják és megsokszorozzák a szövetdarabbal együtt kiszakadó váll-lapokat, zsinórokat, a legnagyobb, oldalsó tükrökben a végtelenbe fut ki a gyalázat alléja – a szorgos öregúr már igencsak zihál, megpihen a vállamon, aztán hozzákezd a pofozáshoz. Majd a kardok szertartása következik, az én dolgom, hogy a kardokat a térdemen kettétörjem – civil létemre, miáltal még szégyenletesebb a tisztek bukása. Rettentően szilárdak a kardok, csurog rólam a veríték. Amikor ezzel is megvoltunk, kivonulunk az elsötétült Lefokozó Teremből, és a szintén csupa tükör Átnyújtó Terem után díszesen faragott ajtót tár ki előttünk a szárnysegéd.

Követem az admiradérost, s egyedül maradunk óriási dolgozószobájában.

Középen az íróasztal, akkora mint egy várkastély, oszlopokkal, előtte kényelmes, mély fotel, a falakon az aranykeretekből férfiasan, bölcsen tekint le ránk az admiradéros különböző díszegyenruhákban. Lóhátról is vizslat bennünket a sarokban pompázó márvány lovas szobra. Maga az admiradéros leveszi csákóját, leoldja kardját, mind a kettőt ideadja, rám se nézve, s míg körülnézek, hova rakjam le az aranyintarziás, súlyos darabokat, kigombolja nyakánál az egyenruhát, finoman kioldja derékszíját, meglazítja inggallérját, e műveletek mindegyikét megkönnyebbült sóhaj kíséri, végül, bizonytalan kis mosollyal körülnézve, nadrágján is kigombol egy-két gombot. Ha már így a bizalmába fogadott, talán vissza kellene mosolyognom, de az mégiscsak túlzott vakmerőség lenne. Talán inkább levehetnem róla a rendjelek csillogó-villogó négyszögét, hiszen biztos roppant nehéz, de hát ez nyilvánvalóan lehetetlen. Nagyon megöregedett, mióta se csákója, se kardja.

– Titkos ügynök… hehe… titkos ügynök… – nevetgél magában, mintha ezt mulatságosnak találná. Lehetséges, hogy bármilyen nagy a hatalma, picit gyerekes már? Az is lehet, hogy titkos rokonszenv bujkál benne a civilek iránt, hiszen egész életét egyenruhában tölti, egyenruhások között, és most a tiltott gyümölcsöt ízlelgeti. Éppen arra készülök, hogy térdre borulva előtte, mindent bevallják, amikor újra megszólal:

– Titkos ügynök… aha, aha… titkos ügynök…?

Ez most egészen másképp hangzik. Mintha élét akarná venni a szónak. – Hm, hm… titkos ügynök… – dörmögi enyhítő hangsúllyal, csettint, torkát köszörüli, látszólag csak úgy ok nélkül, de nem tudja eltitkolni belső reszketését. Köhécsel, hogy megnyugtassa magát, de tekintete idegesen cikázik fel-alá, talán nem bízik bennem?… Lábamat már, semmi kétség, gyanakvóan nézi. De miért pont a lábamat? Összefügg ez azzal, hogy térdre akartam borulni?

– Titkos ügynök! – krákogja. Odaugrom, Fölemeli a kezét:

– Ne! Ne túl közel! Közelről, az nem jó, nem kell… No, dalolj, titkos ügynök! Dalolj! Dalold el, amire gondolsz!!! – ordít fel váratlanul.

Értem én: a tapasztalt öregember jól tudja, hogy mindenütt árulás veszi körül. Azt akarja, dúdoljam fennhangon a gondolataimat, hogy ne titkolhassak el semmit előle. Dalra fakadok hát.

– Micsoda rendkívüli módszer! – kezdem, mivel éppen ez jutott eszembe, aztán már sínen vagyunk. Szemével az íróasztal oldalsó fiókja felé int, dalolva kihúzom a fiókot, tele van tégelyekkel, üvegcsékkel, bódító szag árad, mint egy régimódi patikában. Az öreg zihálása csillapodik, én dúdolva, buzgón sürgölődöm, ő aggodalmas tekintettel vizslatja az üvegcséket, amelyeket, megérzésemre hallgatva, egymás után eléje teszek. Int, hogy igazítsam egyenesre az üvegcsék sorát, kihúzza magát a fotelban – hallom, ahogy száraz csontjai ropognak –, feltűri egyenruhája ujját, és nagyon óvatosan, finoman lehámozza kesztyűjét. Amikor a bársony alól előbújik az aszott, májfoltos, eres kéz, szemölcsökkel és valami katicabogárral, egyszerre csak leállítja dalomat, és suttogva megparancsolja, hogy adjak először egy tablettát az aranytégelyből. Nehezen tudja lenyelni, hosszan forgatja béna nyelvén, aztán megparancsolja, hogy hozzam a vizeskancsót, és csöpögtessek a másik gyógyszerből egy pohár vízbe.

– Vigyázz, ügynök! Erős szer… – suttogja bizalmasan. – Vigyázz, nehogy túl sokat öntsél belőle! Nem öntesz túl sokat, ugye?!

– Egész biztosan nem, admiradéros úr! – kiáltom buzgón, meghatódva ennyi bizalomtól. A májfoltos, öreg kéz még erősebben reszket, amikor a kopott dugós, lila üvegcséből óvatosan csöpögtetni kezdem az aromás gyógyszert.

– Egy… kettő… három… négy… – számolja velem együtt; a tizenhatnál – ettől a számtól megremeg a kezem, de azért nem ejtem le a cseppet – felhorkan: – Elég!

Miért a tizenhatnál? Összerázkódom. Ő is. Odanyújtom a poharat.

– Hehe – dünnyögi idegesen –, derék… derék titkos ügynök… te, te, izé, hehe… no, te, izé, no… te igyál… előbb…

Iszom egy kicsit a gyógyszerből. Tíz percig vár, órájával reszkető kezében, csak aztán veszi át a poharat. Valahogy nem megy neki az ivás – foga koccan az üvegen, hozok egy másik poharat, abba beleengedi fogsorát, mint valami kettétört, fehér karperecet, aztán végre nagy nehezen lecsurog a torkán a megváltó folyadék. Fogom a kezét, hogy segítsek – mintha laza bőrzsákban mozognának a csontocskái. Csak nehogy elájuljon nekem.

– Admiradéros úr… – suttogom –, megengedi, hogy előadjam az ügyemet?

Szemhéját lebocsátotta homályos pupillájára, s mozdulatlanul ülve nagy íróasztalánál, lassan, nagyon lassan zsugorodik, apránként magába roskad. így hallgatja némán forró szavaimat – közben bal keze, mintha külön élne, nyakához kúszik, nagy nehezen kigombol még egy gombot, aztán felém nyúlik. Kitalálom: húzzam le róla a kesztyűt. Csupasz, törékeny kezét most ráfekteti a másikra, amelyiken a katicabogár van, halkan, rendkívül finoman krákog, aggódó pillantással előhalássza az eredményt, én meg közben csak beszélek, feltárom előtte minden keservemet, zűrzavaros viszontagságomat; aggkorának gyengesége biztosan részvétet érez mások gyengesége iránt, vagy legalábbis mély megértést; lám, milyen féltő gonddal ügyel satnya tüdejére, amely minduntalan cserbenhagyja. … Májfoltos, aszott arcához túlságosan nagyok a viaszos fülek, valahogy a repülést juttatják eszembe, ez a viaszos, türelmes hervadás tiszteletet ébreszt bennem, sőt szinte fiúi szánalmat, hiszen bibircsókjai is vannak, s a feje búbján tojásnyi zsírdaganat magaslik ki a gyér hajból. De hát tiszteletet érdemel a harcban szerzett sebhely, nehéz a harc a könyörtelen idővel, amely sebeket oszt, de a legmagasabb méltóságot is adja.

Nehogy gyónásomnak szolgai színezete legyen, leülök az íróasztal oldalához, és csak mesélem, mesélem balfogásaim, tévedéseim, kudarcaim krónikáját, olyan őszintén, mint még senkinek. Helyeslőn bólogat egyenletes lélegzetével, elringatóan szabályos szusszanásaival, védelmébe vesz cinkosán lebocsátott szemhéjával, megértő kis mosolyok futnak át az odaadó figyelemtől nyitva felejtett ajkán. Történetem vége felé közeledve felállók, az íróasztalra támaszkodom, de lám, ezt a szabálysértést is megbocsátja. Noha kálváriám története lelkem mélyéig megrázott, most feltámad bennem a remény, s hosszú, cirkalmas zárómondatomat szenvedélyes könyörgés koronázza:

– Ugye, segít rajtam? Mit tegyek, admiradéros úr?

Hosszabb szünetet tartok, hogy elmélyíthesse, amit szavak nélkül is elmondott, majd halkabban, nyomatékosan megismétlem:

– Mit tegyek?

Elhallgatok, s ő tovább bólogat, mintha bátorítana. Elfordítja arcát (talán emészti a szégyen a Ház megannyi aljasságáért, amelyhez nevét adta?), így csak arany-csiptetője egyenletes villogását látom, nagyon vékony aranydrót, hogy ne terhelje fáradt, de még nélkülözhetetlen öregségét.

Lélegzetemet visszafojtva, még közelebb hajolok hozzá – és sóbálvánnyá dermedek. Alszik. Egész idő alatt aludt mint a bunda, nyilván jót tett neki a gyógyszer, és pöfög, mintha szelep járna a torkában. Most, hogy elhallgattam, még mélyebben alszik, horkant, sípol, elnémul, mintha megijedt volna, de aztán ez a vegyes műsor egyenletes, diadalmas horkolásba csap át, pattogós muzsikába, mely egyre mozgalmasabb álmot kísér, régi vadászatok kürtszava zendül, régi lovak nyerítése, kopók csaholása röpül a szél hátán, puskalövések dörrennek, távolodnak, elcsendesül a táj – én meg csak állok ott az íróasztalon áthajolva, hogy elhessentsem a kezéről a katicabogarat, már az előbb sem értettem, hogy kerül oda egy katicabogár. De nem is katicabogár az…

Nézem őt így közelről, kék erek, puha és szárazabb, lapos szemölcsök, kövér dudorok, bibircsókok, némelyiken kakastaréj is van, vastag szőrszálak a fülében, még szúrósabbak az orrában, tolakodó, pimasz dudva, nem illik az öregkor finom méltóságához…

Már előbb is megfigyeltem, hogy lényét az egyenruha tartja össze, s amikor kigombolta, szétesett egész valója. Közelről még rosszabb… Nem véletlenül követelte, hogy maradjak távolabb! Onnan ártatlan sípolás, kattogás, innen a sejtek féktelen, kóros burjánzása, alattomos növekedés, aknamunka. Tébolyodott bőr fantáziál kései kivirulásról? Őrült szobrász formálja műveit a meszesedő erek fölött? Ejha! Ez már zendülés, összeesküvés, pánik a test provinciáiban, ügyesen titkolt elszakadás, minden bomlik, kifelé tör – orvul nőnek a szemölcsök, bibircsókok, a szőrszálak, a körmök, mindenáron szökni akarnak, menekülnek, minél messzebb a halódó anyaországtól! Miért? Hogy majd önállóan, szétszórtan, emigrációban elkerülhessék a könyörtelent?

Szépen állunk! Az admiradéros – és ezek az önző trükkök a titkos folytatódásért, szaporodásért közönséges, gusztustalan bibircsókok formájában!

Eltűnődöm. Az öreg – ez nyilvánvaló – nem segíthet rajtam. Ő maga is segítségre szorul. De ha ő nem mutathatott kiutat, nem adhatott jelet – akkor talán másképp állnak a dolgok? Hátha ő az üzenet? Hátha ővele adtak jelet?

Igencsak elcsodálkoztam, és felállva a székről, még egyszer, alaposan szemügyre vettem.

Semmi kétség – az a sok szemölcs, vadhús, kinövés messze túllépi az illem határait, ő bizony orvul, bűnösen dagad, terjed, burjánzik, elharapózik, sokasodik, csápokat növeszt, patásodik, potrohosodik, rovarzik, a húsos táskák a szeme alatt csalárdul rózsállanak, mintha új erők hajnala pirkadna benne… Botrány! Gyalázat!

Ez a szemérmetlen szélhámosság, amit ismeretlen, új formák keresése címén űzött, képzelőerő híján teljes kudarcba fulladt, nincs itt semmi más mint meddő, kóros túltengés, karfiolos burjánzás, itt egy növényi formát plagizál, ott a gombáktól lop valamit, a baromfit másolja – vagyis egyszerűen tolvaj.

És ha csak az volna! De rosszabb: katonaszökevény, aki elhagyta őrhelyét, dezertőr – áruló!!! Döbbenetes ez az esztelen nyomulás, ez a rögeszmés makacsság, az aggastyán halálverítékével öntözött, satnya termés! Ez a test itt – ó, gyalázat! – megcsúfolja a majdani tetem olyannyira kiérdemelt méltóságát!

Lehet-e még kétségem? Nem célzás ez, nem utalás, hanem ocsmány, tömör válasz arra, ahogyan vétkeimet ki akartam magyarázni, hogy mentsem a bőröm. Ez hát a válasz, sípoló-pöfögő, gúnyos kísérőzenével…

Porrá zúzva roskadtam vissza a székre. Nincs értelme a kérdésnek, ki szólt hozzám: ő szólt önmaga által, vagy amazok őáltala, mert a kettő ugyanaz. A feljebbvaló a Házat képviseli, a Ház a feljebbvalót. Milyen mesteri rendezés, micsoda precíz gépezet, amelyben még a sír küszöbe, a halál követe is a hivatali szöveg betűjévé válik!

Ámuldozásra azonban nincs időm. Nem úgy van, ahogy először hittem – messze még a végső megoldás. Igen, értésemre adták, hogy tudnak apró vétkeimről, trükkjeimről, áruló gondolataimról, de az alvó admiradéros ezt elnéző szemhunyorítással fejezte ki. A kódolt üzenet inkább haladékot sejtet, mint végleges kitaszítást. Azt üzenik, hogy nem jött még el az én órám.

Ostoba fejjel azt hittem, vagy átvágom a gordiuszi csomót, vagy megfojt. Hófehér ártatlanság, vagy halálos ítélet. Mintha sorsom nem lehetne más, csak hősi emlékmű itt a Ház előtt – vagy a másik Ház előtt…

Noha bármelyik pillanatban beléphetnének az őrök, hogy elfogjanak, bebörtönözzenek, meghatározzanak – jól tudom, nem jönnek. Bilincsbe verni már nem divat… És tudják, hogy nem maradok az alvó öregnél, hanem miután kiolvastam belőle az üzenetet, továbbsántikálok vándorutamon, mint a fájós lábú kutya…

Megint elönt a düh. Felállok. Előbb lassan, aztán egyre gyorsabban járkálok fel-alá a remek szőnyegen. A fotelban hortyogó kis aggastyán, aki oly kevéssé hasonlít a falról letekintő diadalmas portréihoz, cseppet sem zavar. Körülnézek, tolvaj pillantásom végigszökdécsel a pompás bútorokon, brokátokon, tájképeken – s megáll az íróasztalon. Még üres lap vagyok. Érdemem nincs, vétkeim aprók, éppen csak egy pici árnyék, ó, ha tennék valami olyat, hogy felfigyeljenek rám, magasra repüljek vagy szakadékba zuhanjak, győzzek vereséggel, szörnyű, hihetetlen bűnnel…

Lassan odamegyek az íróasztalhoz. Kész várkastély. Ében kazamatáiban a legtitkosabb, a legszigorúbban őrzött akták lapulhatnak… Letérdelek a fiókok elé, megragadok egy rézfogantyút, óvatosan húzom. A fiókban kartondobozkák, gumival összefogva… cédulák… „naponta háromszor egy kiskanállal”… fölemelem a páncéldobozt, pirulák zörögnek benne. A másik fiókban ugyanaz. Sebaj, itt tartja az öreg a gyógyszereit. Nem csörrent valami az asztalon, amikor lerakodott? De bizony! Kulcscsomó. Már próbálgatom a zárakba a kulcsokat, térden állva, fejem a sötétben – no, ezt senki nem látta előre! Olyan aljasnak nem képzeltek, hogy feltúrom a titkos fiókot az alvó parancsnok mellett! Süllyedek, villan eszembe, nyakig merültem a mocsárba, innen aztán ki nem mászom… reszkető kézzel kapdosom elő a dobozokat, a zsinórral átkötött kis csomagokat, letépem a papírt, árulóan zörög. Nem baj, de mekkora csalódás! Megint üvegcsék, gyógykenőcsös tégelyecskék, nyugtatócseppek, kötések, sérvkötők, lúdtalpbetétek, műfogsorok, mindenféle szirup, tapasz, köpölyöző, injekciós tű, hashajtó, keserűvíz, jód, vazelin, ricinus – töméntelen sok. Hát semmi más nincs? Az nem lehet! Álcázás! Álcázás!!! Rávetem magam a következő fiókra, mint a zsákmányt szimatoló tigris, kopogtatom a deszkákat – ahá! Megvagy, te áruló! Itt a titkos rekesz! Kattan a titkos rugó – eláll a szívverésem. Az álcázott kis fiókban gyereksapka, csörgő, pár szem vadgesztenye, pöttyös kavics, száraz virág, és – végre! – egy lepecsételt csomagocska. Nem tetszik, hogy ilyen kicsi, de letépem a papírt. Színes képecskék, amilyet csokoládéhoz csomagolnak. És még? Mi van még? Semmi…

Guggolva nézegetem zsákmányomat, a horkoló öreg mellett. Állatképek: szamár, zebra, bölény, pávián, hiéna, és egy tojás. Mit jelenthet a szamár? Hogy… szamarak? Az nem lehet. És az elefánt? Vastag bőrű, esetlen. A hiéna? A hiéna dögevő, dög, hulla, majdnem hulla, sivatag, halott öregember – talán erről van szó? És a pávián? A pávián majom. A majom – az majmol, majomkodik, majmot csinál magából – ó! Hát persze! Szóval ezt is… ezt is előre látták? Tudták, hogy feltöröm a fiókot, vagyis majmot csinálok magamból. Ezért tették ide a majmot. De a tojás? Mit jelent a tojás?

Megfordítom a képecskét. Ahá! Kakukk! Kakukktojás – hamisság, árulás, ármány! És akkor? Akkor mi legyen? Dobjam ki a foteljából? Gyilkoljam meg? De hát hogy lehet, az üvegcséi, dobozkái között megfojtani egy védtelen öregembert? És a tokája? És különben is…

– Pí… pí… – csipog fel az öregember, krákog, nyög, aztán trillázik, mint a pacsirta, mintha benne lakna a madár, egy öreges, kicsi pacsirta…

Kész. Vége. Nem bírom tovább. Visszahajigálom a dobozkákat a fiókokba, leporolom a térdem, s átlépve a kiömlött szirupok tócsáján, leroskadok a székre, nem azért, hogy következő lépésemet fontolgassam, hanem egyszerűen azért, mert elfogyott az erőm.

VII

Nem tudom, meddig ültem ott zsibbadtan, magamba roskadva. Az öreg olykor megmozdult álmában, de nem törődtem vele. Többször felálltam és elindultam Ermshez, de csak gondolatban – igazából meg sem mozdultam. Megfordult a fejemben, hogy nem is megyek innen sehova, csak várok – előbb-utóbb muszáj tenniük valamit. Ám eszembe jutottak a titkársági várakozás hosszú, lidérces órái, és tudtam már, hogy sohasem jönnek el értem.

Akkor felugrottam, gyorsan összekapkodtam a papírjaimat, és hajrá Ermshez. íróasztalánál ült, és aktákra írt jegyzeteket. Bal kézzel, oda se nézve, ügyetlenül keverte a teáját. Rám emelte kék szemét – kifogyhatatlan energia sugárzik belőle, máris vidáman felcsillan a szeme, pedig ajkai még az akta szövegét formálják, mindennek örül, mint egy fiatal kutya… kutya… kutya… – talán ezzel, így? –, de félbetöri gondolatomat, vígan kurjantja:

– Á, maga az! Ilyen későn? Már azt hittem, a nyakát törte! Így eltűnni! Hol császkált?

– Az admiradérosnál – feleltem, és leültem. Igazán nem dicsekedni akartam, de úgy látszik, félreértett, mert huncut képet vágva, elismerően bólogatott.

– Ejha! No, lám, lám. Szóval nem vesztegette az idejét. El is vártam magától.

– Ne, őrnagy úr! – fakadtam ki, felugorva. – Ne csinálja ezt!

– Mit? – vetette közbe csodálkozva, de nem hagytam szóhoz jutni.

Felnyíltak a zsilipek, ömlött belőlem a panasz, szünet nélkül, kissé zavarosan, elhadartam sorra mindent: első lépéseim a Házban, a főparancsnok a kábeleivel, igen, bennem már akkor kicsírázott a gyanú, és ha nem is tudtam róla, minden percemet megfertőzte, ápolgattam magamban, sorsommá tettem, már készen álltam az ártatlan halálraítélt szerepére, de még ezt is megtagadták tőlem, magamra hagytak, mindig, mindig egyedül! – természetesen csak látszólag –, és hurcoltam ajtóról ajtóra, folyosóról folyosóra ezt az egész őrületet, ezt a senkinek sem kellő abszurdumot…

Már annyit beszéltem, hogy valamire ki kellett volna lyukadnom, de a mondókám sehogy sem állt össze. Én – hajtogattam –, én, engem, rólam, nekem, körben jártam, éreztem, milyen gyenge a szövegem, valami hiányzik belőle, nem derül ki a lényeg. Aztán egyszerre csak ösztönösen, mert gondolkodni már rég nem voltam képes, kiszakadt belőlem egy logikus kérdés: ha egyáltalán használni akarnak még valamire, legyen az bármi, nekem mindegy, akkor miért fecsérelnek így el? Mit ér azzal a Ház, ha szétfolyok, mint egy tócsa, mi haszna van abból? – semmi! – tehát mire jó ez az egész, nem volna végre ideje, hogy átadják, pontosabban visszaadják az utasításomat, ismertessék velem a Küldetésemet, akármi legyen az, én, a magam részéről, kijelentem: igyekezni fogok hűségesen, minden erőmből, erőmön felül is…

Sajnos, zavarosan kezdődő szónoklatom a végére se lett jobb, úgyhogy lihegve, kimerülten, egyszerre csak elhallgattam a mondat közepén, Erms értetlen kék szeme előtt, ő meg lassan levette rólam a tekintetét, megkavarta teáját, eljátszott a kiskanállal – túlságosan sokáig –, nem tudta hová letenni – ó, hiszen egyszerűen szégyelli magát, énhelyettem!

– Higgye el – kezdte szelíden, kedvesen, csak később éreztem meg hangjában a féken tartott szigort –, én már igazán nem tudom, mit tegyek magával. Olyan… olyan ostobán viselkedik… a gyerekes csínyei… gyógyszereket dobál szét… kínos… És amiket itt összehord… Megáll az ész! Ennyi zagyvaságot!

Haragos kitörését is enyhítette örök jókedve. Én azonban elhatároztam, hogy nem dőlök be többé semmiféle ámításnak.

– És az utasítás? – vágtam vissza. – Miért nem magyarázta el? Prandtl egyáltalán nem akart beszélni róla! Sőt… el is lopta tőlem, és…

– Miket mesél itt?

– Nem ő maga lopta el. Hanem a kövér tiszt. De ő tudott róla, az biztos!

– Biztos? Na ne mondja. És a bizonyíték? Van bizonyítéka?

– Nincs – ismertem be, ám azonnal támadásba lendültem. – Tudja mit, ha őszintén a javamat akarja, akkor legyen szíves most rögtön megmondani, hogy mi áll az utasításban, mert én egy szót sem olvastam belőle, én nem tudom, mi van benne… Egyetlen szót sem láttam belőle!!

És közelről a szemébe néztem, hogy el ne fordíthassa, le ne süthesse a szemét. Nézett, nézett, hamarosan remegni kezdett az ajka, végül felkacagott.

– Hát erről van szó? – kiáltotta. – Kedves barátom… az utasítása? De hát én arra nem emlékszem! Minek áltassam magát? Egyszerűen nem emlékszem, kiment a fejemből. Idenézzen – és nevetve fölemelte, lobogtatta, markolászta az íróasztalán heverő aktákat –, maga talán győzné ezt fejben tartani? Mindet? No, vallja be őszintén!

– Nem! – mondtam halkan, de határozottan. – Nem hiszek magának! Szóval azt állítja, hogy semmire sem emlékszik? Egy árva szóra sem? Még nagyjából sem? Semmire? Hát én… ezt… nem hiszem el!!!

Vakmerőségemtől nyomban megrémültem. Hiszen ő az utolsó ember, akire, nem tudom, miért, még mindig számítottam. Ha most bevallja, hogy felsőbb parancsra cselekszik, és ő nem is ő, Erms, a szőke fiatalember az őszinte kék szemével, hanem csak egy hely a Házban – akkor, akkor nem marad nekem más, mint a felső fürdőszoba…

Erms jó ideig nem szólt semmit. Megdörzsölte a homlokát, fülét vakarta, felsóhajtott.

– Maga elvesztette az utasítását – szólalt meg végre. – No igen. Ez tény. Ebből fegyelmi lesz. Akár akarom, akár nem, kénytelen vagyok eljárást indítani. De azért nincs olyan nagy vész, amennyiben – villant rám a szeme –, amennyiben maga nem hagyta el a Házat. Nem hagyta el?

– Nem.

– Hála Istennek – lélegzett fel. – Akkor ez inkább csak formaság. Majd később elintézzük. Amit meg legutóbb mondott, tudja mit, én azt nem hallottam. Egy értékes munkatársam kissé elveti a sulykot… nem volna jó, ha ilyenkor megbántódnék. Azt jelentené, hogy nem vagyok ide való! – csapott az asztalra. – Nem hiszi el, hogy jót akarok magának. Mert ugye, miért kedvelném? Mi okom volna rá? Alig ismerjük egymást, és egyáltalán – tárta szét a karját. – Csakhogy ez nem így van. Most jól figyeljen: én nemcsak hivatalnok vagyok, aktakukac, bürokrata. – És ököllel az aktákra vágott. – Sokkal fontosabb a dolgom! Én vagyok az utolsó állomás, a kikötő, ahonnan a legjobb embereink útra kelnek – oda. És magának, akit Különleges Küldetéssel tüntettek ki, nem kell magyaráznom, mi várja ott… így hát, noha közelebbről persze nem ismerem, noha magánemberként sohasem találkoztunk, én tudom, hiszem, mivel Küldetésbe nem mehet akárki, hogy maga rászolgált a tiszteletre, bizalomra, jóindulatra. Mindezt úgyis sokáig nélkülöznie kell majd, sőt komoly veszélyek elé néz… Egyszóval, gazember volnék, ha nem próbálnék magának segíteni, nemcsak hivatalból, nemcsak szolgálati kötelességből, hanem minden téren, minden ügyében! Haragszik, hogy nem emlékszem az utasítására. Talán igaza van. De tudja, függetlenül attól, hogy mennyi teendőm van, nekem tényleg pocsék a memóriám. És a feljebbvalóim ezt aligha bánják, mert a mi szakmánkban nem jó túlságosan sok mindenre emlékezni. Képzelje csak el: maga már a Küldetése színhelyén van, én meg véletlenül, álmomban, vagy tévedésből, szórakozottságból kifecsegek valami apró részletet… és az információ kiszivárog oda, és a maga vesztét okozza! Az élete forogna kockán, érti?! Hát nem jobb, ha nemcsak ügyelek a szavaimra (persze az is fontos), hanem mindjárt egyszerűen mindent elfelejtek? Nézze, ne vegye zokon, de nem mindenki veszít el egy olyan fontos iratot, mint az utasítás. Megértheti, hogy erre nem voltam felkészülve. Szóval, ne haragudjon rám. Az eljárást megindítjuk, az más kérdés, de most az a fő, hogy szabaduljon meg ettől az értelmetlen gyanakvástól…

– Jól van – mondtam –, én megértem. Legalábbis igyekszem megérteni. De mi lesz az utasítással? Kell lenniük eredeti példányoknak!

– Természetesen – válaszolta, jellegzetes gesztusával hátrasimítva szőke tincsét. – Természetesen van eredeti példány a széfben, a főparancsnoknál. De ahhoz, hogy hozzáférjünk, különleges engedély kell. Én megszerzem, csakhogy ahhoz idő kell. Nem olyan nagyon sok – tette hozzá gyorsan, hogy megnyugtasson.

– És ezt itt hagyhatom? Úgy értem, leadhatom önnél? – vettem elő a dossziémat.

– Mi ez?

– Nem mondtam? A dosszié, amire az enyémet kicserélték.

– Jaj, már megint kezdi!

Megrázta a fejét.

– Nem is tudom – dünnyögte, félig maga elé –, talán az Orvosi Ügyosztályra kellene küldenem…

Kibontotta a dossziét, futó pillantást vetett a felső papírlapokra.

– Pí… pí… – dúdolta.

Rám emelte világos szemét.

– Nem bánja, ha itt hagyom egy pillanatra? Csak egy fél perc, ígérem…

Valóban nem bántam, különösen mivel magával vitte kompromittáló papíromat.

Kiment a szomszédos szobába, nyitva hagyta az ajtót. Hallottam, ahogy elhúz egy széket, aztán csend, majd halk sercegés. Felálltam, és lassan az ajtóhoz mentem. Erms háttal ült nekem a kis íróasztalnál, a lámpa alatt, s elmélyülten rajzolt egy papírlapra – a Ház tervrajzát másolta. Nem hittem a szememnek. Beléptem a szobába. Reccsent a padló. Erms hátrafordult, meglátott, arca ideges rezzenése nyájas mosollyá változott.

– Máris jövök – állt fel. – Nem akartam udvariatlan lenni, és a jelenlétében mással foglalkozni…

Tüntető közönnyel dobta le a másolatot az íróasztalra, majdnem le is csúszott a papírlap. Aztán odajött hozzám az eredetivel, és felém nyújtotta.

– De hát úgy volt, hogy ezt itt hagyom – motyogtam. Nem értettem az egész jelenetet.

– Én mit kezdenék vele? Adja le a Beadvány Ügyosztályon, úgyis oda kell mennie, hogy az utasítás elvesztését jegyzőkönyvbe mondja. Személyesen kell, különben elintézném magának…

Visszaültünk Erms íróasztalához.

– És mikor kaphatom meg az utasítás eredeti példányát? Csak a fegyelmi eljárás után? – kérdeztem, de a válaszra nem várva, ugyanazon a hangon, legnagyobb meglepetésemre hozzátettem: – Miért másolta le a tervrajzot?

– Másoltam? – Erms mosolyogva rázta a fejét. – Rosszul látta. Csak összevetettem az eredetivel, hogy lássam, valódi-e. Tudja, egy csomó hamisítvány van forgalomban…

Nem igaz! Jól láttam! Másolta! – akartam ordítani, de csak annyit mondtam:

– Tényleg? No és? Valódi?

– Tulajdonképpen nem volna szabad megmondanom, de üsse kő… – hajolt felém csibészes mosollyal. – Egyes részei hitelesek, de a második és a harmadik szárny nem stimmel… De ez köztünk marad, ugye?

Természetesen! – válaszoltam, búcsúzni készülve, ekkor azonban eszébe jutottak az ebédjegyeim. Keresgélt a zsebeiben, szidta magát:

– Hova a fenébe tettem… Ez a pocsék memóriám…

Kirámolt a zsebeiből mindenféle személyes apróságot; észrevettem, hogy neki is van pöttyös kavicsa, biztosan a strandról…

A szék mögött állva, a támlára támaszkodva figyeltem Ermset. Igazat mond? De hát a saját szememmel láttam, hogy lemásolta a tervrajzot, nem egy másikkal vetette össze! Meg mernék rá esküdni! Ki ez az ember? Miért másolta le a titkos tervrajzot?

Az Eligazítási Ügyosztály főnöke, aki ugyanakkor együttműködik a… Képtelenség! Igazán túlzásba viszem a gyanakvást. Az admiradérosnál is majmot csináltam magamból. Aludt a vénember, mert elfáradt, csúf az arca, mert öreg, állatképecskéket tart a fiókjában, és kész. Én meg azt hittem, hogy a mindentudó maffia nyújtogatja a karmait utánam… Igen ám, de az viszont tény, hogy Erms lemásolta a tervrajzot, amelyről ő maga mondta, hogy az Ügyosztályának semmi köze hozzá, nem is szabad átvennie tőlem. De akkor miért hagyta nyitva az ajtót? Biztosra veszi, hogy úgysem értek meg semmit? Ilyen naiv tökfilkónak tart? Könnyelműség. Hacsak…

– Hacsak azt nem hiszi, hogy a cinkosa vagyok – mondta egy idegen hang a fejemben; össze is rezzentem, hátha Erms is hallja. De ő éppen nagyot rikkantott örömében, mert a tárcája egyik rekeszéből előkerült az ebédjegyem.

– Tessék! – nyújtotta át. – Akkor most elmegy az ezer-száztizenhatosba, ott a Beadvány Ügyosztály, leadja a papírjait, és egy füst alatt jegyzőkönyvezteti a vallomását. Én majd odaszólok nekik telefonon. Csak arra kérem, el ne tévedjen megint útközben…

Mosolyogva kísért az ajtóhoz. Én elköszönni sem voltam képes, annyira zakatoltak fejemben a gondolatok. Elindultam a folyosón, még utánam kiáltott:

– Aztán nézzen majd be!

Továbbmentem. Ha azt hiszi, hogy a cinkosa vagyok, akkor nem fél, hogy kiadom. Nem vagyok járatos a kémkedés módszereiben, de azt tudom, hogy az ellenséges területen működő kémek rendszerint nem ismerik egymást. Így minimális a veszély, hogy egy kém lebukása esetén az egész szervezetet felgöngyölítik. Erms ismeri az ügyemet, az ellenem szóló anyagot, tehát feltételezheti, hogy kém vagyok, de saját magát természetesen nem akarja leleplezni. Csak egy a bökkenő: ha valóban az ellenségnek dolgozna ezen a magas poszton, és engem is az ellenség ügynökének tartana, akkor nem akarna engem folyton becsapni, félrevezetni…

– Ácsi! – torpantam meg. – Biztos ez? Vajon szolidárisak egymással a kémek, a fizetett ügynökök? Aligha! Erms habozás nélkül feláldozna a saját személyes sikere vagy feladata érdekében, akkor is, ha úgy véli, hogy azonos oldalon állunk.

Szóval lehetséges. Mit tegyek? Hova menjek? Kihez forduljak? Most vettem észre, hogy valami hiányzik a kezemből: Ermsnél hagytam a könyvet meg a kéziratot. Legalább van ürügyem, hogy visszamenjek. Igyekeztem szórakozott, könnyed arckifejezést erőltetni magamra. Átmentem a titkárságon, és kopogtatás nélkül benyitottam Ermshez.

Ha száz évig erőltetem a fantáziámat, akkor sem tudtam volna kitalálni, mit művel éppen!

Kényelmesen üldögél hátradöntött székén, lábával a levegőben kalimpálva, és – énekel! Kiskanállal üti hozzá a ritmust! Nagyon meg lehet magával elégedve! Úgy látszik, jó hasznát veszi annak a tervrajznak. Meglát engem, csöppet se jön zavarba, csak abbahagyja a nótázást, és felkacag:

– Na, most rajtakapott! Hiába tagadnám: lustálkodom! Muszáj néha elszakadni az aktáktól! A könyvéért jött, ugye? Tessék, ott van… Maga igazán dicséretet érdemel: még várakozás közben is hasznosan tölti az idejét… továbbképzéssel… Tessék, itt a kézirat is…

Feláll a székről, ideadja a holmimat. Egy biccentéssel megköszönöm, és megyek kifelé, de még hátranézek:

– Mondja, uram…

Először szólítom így – eddig őrnagy uraztam. Lehervad arcáról a mosoly.

– Tessék?

– Az egész beszélgetésünk… kód volt, ugye?

– De hát…

– Kód volt – szögezem le, s úgy érzem, még mosolyognom is sikerül. – Igaz? Minden, minden csak rejtjel!

Áll az íróasztalnál, tátva maradt a szája. Így hagyom ott, becsukva magam után az ajtót.

VIII

Szinte rohanok a folyosón, mintha attól félnék, hogy üldözőbe vesz. Minek hőzöngtem? Rá akartam ijeszteni? Kár a gőzért. Nem fél ő tőlem. Én vagyok a vergődő légy, övék a pókháló. De azért jobb kedvre derültem. Miért is? Erms az oka – persze nem a mézes-mázos, hazug dumája, a biztatásai, amelyeknek csak azért hittem, mert olyan nagyon hinni akartam, hanem ügyködése a másik szobában. Mert ha ő, ebben a magas tisztségben, amazok ügynöke, abból az következik, hogy a Ház fő központjait is be lehet csapni. Túl lehet járni a Ház eszén, korántsem csalhatatlan. Csak én képzeltem, hogy mindentudó. Ez a felismerésem, noha önmagában véve talán baljós, előttem most váratlan kiskaput nyit.

Félúton meggondoltam magam: nem megyek én a Beadvány Ügyosztályra. Erms küldött oda. Ők akarják, hogy odamenjek, akkor pedig mást kell tennem, hogy kiszabaduljak terveik ördögi köréből. De hova mehetnék? Sehova – ezt tudják. Tehát marad a fürdőszoba. Nem olyan rossz ott – elmélázok csöndben, egyedül, próbálom emészteni a történteket, új szemszögből megvizsgálni kalandjaimat, összefüggésekre vadászva, azonkívül végre megborotválkozom. Borostás képem kirí a sima arcok közül. Talán parancsra tesznek úgy, mintha nem vennék észre.

Fellifteztem a fürdőszobába, ahol a borotvát láttam, elvettem a polcról, és mentem le, „haza”, ahogy a lenti fürdőszobát neveztem magamban. Csak az ajtó előtt jutott eszembe, hogy Erms mondott valamit a borotválkozásról, első látogatásom végén. Szóval ezt a lehetőséget is előre látták?

Ácsorgók egy percig a folyosón, tompán meredve a fehér ajtóra. Akkor ne ide menjek? De hát ezen igazán nem múlhat semmi! Jól van, megborotválkozom, de utána addig üldögélek itt egyedül, ameddig kedvem tartja. Ezt már nem ők írják elő!

Halkan lépek be, noha megszoktam, hogy a fürdőszoba mindig üres. Az előtérben mintha erősebbre cserélték volna az izzót, de lehet, hogy csak képzelődöm. Benyitok a fürdőszobába, és rögtön visszarántom az ajtót: van valaki odabent. Egy férfi fekszik majdnem pontosan ugyanott, ahol én feküdtem, a kád mellett, törölközővel a feje alatt. Első gondolatom az, hogy elmenekülök – de nem szabad! Ők éppen erre számítanak, hiszen ez a természetes reakció. Akkor hát bemegyek, és ott is maradok.

Így is tettem. Lábujjhegyen osontam az alvó felé. A küszöbön megbotlottam, de nem ébredt fel a zajra. Mélyen alszik. Innen most a feje búbját látom, így akkor sem ismerném fel, ha már találkoztunk volna. De idegennek tűnik. Civilben van, zakójával takarózik, elnyűtt cipője a kád előtt áll. Sötét pulóver, csíkos ing, mandzsettája kicsit piszkos. A törölközőbe burkolt keze a feje alatt, térde felhúzva, hangtalanul, egyenletesen lélegzik.

Mit érdekel? – füstölgők. – Van elég fürdőszoba. Átköltözöm, ahová tetszik.

Így próbálom nyugtatgatni magam. A költözés persze viccesen hangzik, ugyan mit vihetnék magammal?

Úgy döntök, hogy mindenesetre élek az alkalommal, és megborotválkozom. Az igazán nem gyanús vagy tilos tevékenység. A tükör előtti polcra teszem a lehozott borotvát, a szappanért át kell nyúlnom az alvó fölött. Kinyitom a mosdó csapját, hátrasandítok, az alvó meg se rezzent, visszafordulok a tükörhöz. Rémesen nézek ki. Mint valami fegyenc. A borostától sötét az arcom, és soványabbnak tűnik. Még egy pár nap, és elborítaná a bajusz meg a szakáll. A szappanozás nehezen megy, mivel ecsetem nincs. A borotva viszont rendkívül éles. Az alvó már nem zavar, kusza sorsomon jár az eszem, mindig jól tudtam borotválkozás közben gondolkodni.

Lássuk, hogy is volt. Kashenblade generaléros megbízott a Küldetésemmel. Mellém adtak kísérőnek egy tisztet, őt a múzeumlátogatás után letartóztatták, aztán a másik tiszt eltűnt, otthagyva engem a nyitott páncélszekrény előtt, jött a kém, elmenekültem, betévedtem az aranykeretes szemüvegű kisöreghez, a kisöreg halála után öngyilkos lett a harmadik tiszt, aztán a kápolnában a koporsó, kicsikartam Orfini tisztelendőből Erms szobaszámát, aztán Prandtl, a legyek a teámban, eltűnt az utasításom, kétségbeestem, aztán tévedésből – nem! nem tévedésből! – a levéltári látogatásom, majd a hiábavaló várakozás a vizsgálóbíró titkárságán, a kínos jelenet az admiradérosnál, előtte a lefokozás és pofozás, végül második beszélgetésem Ermsszel. Ennyi történt. Most lássuk az események szereplőit. Ha nem akarok rögtön eltévedni a labirintusban, valami bizonyosságból kell kiindulnom. Semmi sem biztos, csak a halál. Kezdjük az aranykeretes szemüvegű kisöreg halálával.

Azt mondta nekem valaki – mégpedig a százados, aki öngyilkos lett –, hogy a kisöreg azért mérgezte meg magát, mert engem valaki másnak hitt. Úgy mutatkoztam be neki, mint a Ház munkatársa, de ő azt hitte, azok küldtek, és azért nem válaszolok megfelelően a jelszavakra, mert éppen az ő árulását jöttem megtorolni. Ami azt illeti, nem volt ő kisöreg. Most is magam előtt látom haldoklását, a paróka alól kicsúszott fekete hajfürtjét. A százados azonban mindig úgy mondta: az öreg. Hazudott a százados? Valószínűleg, különösen mivel aztán agyonlőtte magát. De hátha – töröm a fejem – hasonló a helyzet Ermsnél? A százados azért lett öngyilkos, mert félt tőlem. A jelentéktelen mulasztás, amit említett, nem indokolta volna, hogy agyonlője magát. Tehát ő is amazok ügynöke volt. A kisöreg (most is így hívom, hiszen álöregségét a koporsóban is őrizte) nyilvánvalóan szintén amazoknak dolgozott. Különben lojálisan átadott volna a hatóságoknak, amikor úgy vélte, hogy amazok küldtek. De nem, ő megmérgezte magát.

Nos, ez a két ember a szemem láttára halt meg. A saját szememnek pedig hiszek. Következésképpen a kisöreg és a százados amazok ügynöke volt, a kisöreg alighanem jelentéktelen figura, a százados viszont fontos ember, főnök vagy helyettes főnök az Ügyosztályánál. Amikor engem vezérkari ellenőrnek nézett, azonnal sárba tiporta a kisöreg becsületét (igaz, a kisöreg már nem élt akkor), beárulta őt nekem, vagyis lebuktatta. És miért csak most? Erre szolgálati ügybuzgalmát hozta fel mentségül. Látván, hogy a mentséget nem fogadom el (valójában gőzöm sem volt, miről beszél), agyonlőtte magát.

Eddig érthető a történet. A két ember halála között világos az összefüggés. De milyen szerepet játszottam én? Ők írták meg ezt a szerepet? Vagy ötletszerűen csetlettem-botlottam szorult helyzetemben? Nem tudom.

Gyerünk tovább. Talán majd kiderül.

A borotválkozást közben már befejeztem. Leöblítettem a habot, jólesett arcomnak a hideg víz. Nem is figyeltem, fölébred-e a csobogásra az alvó. Lekötött az események elemzése. Sok eredményre nem jutottam, de az a kevés is vigasztaló. Nem minden érthetetlen a Házban. Legalább egy kis darabka összeállt a mozaikból. Törölközés közben megint az alvóra esett a pillantásom. Jobban megnéztem. Mélyen alszik. Semmi kedvem a Beadvány Ügyosztályra menni, vagy a folyosókon bóklászni. A kád másik vége szabad. Odakuporodtam, és a csempefalnak támaszkodva folytattam a történetem elemzését.

Erms, a nyájas Erms. Ő nehezebb ügy. Még ha nem gyanítanám is, hogy kettős ügynök, akkor sem bíznék benne. Ömlik belőle a szó, de a Küldetésemről egy mukkot se árult el. Általánosságokat fecseg, légből kapott dicséretekkel illet. Hosszas könyörgésemre ideadta az utasítást, amelyet aztán elloptak tőlem Prandtlnál. Nem is Erms az érdekes, hanem maga az utasítás. Erms ideadta, jól tudva, hogy nem sokáig lesz nálam. Tehát nyilván azért adta ide, hogy belenézhessek…

No várjunk. Utasítás volt az egyáltalán? Akkor arról szólna, miben is áll az én oly nagyon fontos és nehéz Küldetésem. Ám amit olvastam, az úgy hangzott, mintha az én naplóm volna – a Házban bolyongó ember története. Azt mondták: no persze, hiszen rejtjeles a szöveg. Lehetséges, hogy így fest egy kódolt utasítás?

Lehetséges, ha hiszek Prandtlnak, aki bemutatta, hogyan lehet még Shakespeare drámáját is dekódolni. No de igaz ez? Semmi sem bizonyítja. A dekódoló gép… hiszen nem is volt ott semmiféle gép, csak egy női kéz, és előre odakészített szalagok.

Szóval semmit ne higgyek el? Akkor nem jutok tovább. Mi az, ami kétségtelen? Csak egyetlen ilyen tényt tudok: amikor az ajtóban álltunk, Prandtl mondani akart valamit. Éreztem arcomon a leheletét. És ahogyan rám tekintett…

Igen, ez talán lényeges mozzanat volt. Nemcsak emberi vonatkozása miatt. Nem a részvét a lényeg, hanem ami indokolta: Prandtl tudja, milyen sors vár rám itt a Házban. Ő az egyetlen, aki majdnem megszegte az anonim parancsot. Mondta is még odabent, hogy parancsot hajt végre.

És akkor? Számít az, hogy Prandtl tudja, mi lesz a sorsom? Nélküle is tudom: berendeltek a Házba, Küldetést bíztak rám – valamilyen konkrét céllal. Ez aztán a felfedezés! – bosszankodtam. El is szégyelltem magam, hogy ennyi fejtörésnek ilyen sovány az eredménye.

Az alvó megmozdult, nyögve átfordult a másik oldalára, zakóját arcára húzta, s aludt tovább.

Láttam ráncos homlokát, őszülő halántékát, de már visszamerültem gondolataimba. Megint úgy rémlett, mint korábban: és ha mindez még mindig a próbaidőm?

Akkor érthető és szükségszerű, ami olyan rejtélyesnek tűnik. Az, hogy egyre halogatják az utasítás átadását, nem avatnak be a Küldetésem céljába. Előbb látni akarják, hogyan boldogulok különféle váratlan, ellentmondásos helyzetekben, megfelelő-e a tűrőképességem (hol is hallottam ezt a szót?). Tehát vizsga, és ugyanakkor edzésmunka, felkészítés a Küldetésemre. Természetes, hogy ezt titkolják előlem – különben csak veszélytelen, művi helyzetekbe kerülnék, aminek semmi értelme.

De lám, magamtól is rájöttem, hogy fiktív kalandokat élek át! Olyan okos volnék? Megborzongva húztam feljebb a térdemet, mert úgy rémlett: tudom már, mi az események közös nevezője.

Íme: fél napja sem voltam még a Házban, máris ellenséges kémek bukkantak fel. A hadnagy, aki a múzeumban kalauzolt, aztán elvezették, a sápadt kém, aki fotózott, a kisöreg az aranykeretes szemüvegével, a százados, aki agyonlőtte magát, a szintén gyanús Erms – öt lebukott vagy félig lelepleződött ügynök, ilyen rövid idő alatt! Ez több mint valószínűtlen – ez ki van zárva! Nem lehet a Ház ennyire pocsék állapotban, egyik kém a másik után, mindenütt az enyészet, a bomlás… Már egyetlen ilyen eset is szöget ütne a fejembe, de négy vagy öt – ilyen nincs. Itt rejtőzik a kulcs. Akkor mégiscsak próbaidő. Színjáték.

Nem sokáig örvendeztem a koncepciómnak. Ügynökök hada, nyitott páncélszekrények, szanaszét heverő titkos akták, jó, ez mind lehet színjáték. De a halottak? Most is szemem előtt van a haldoklók vonaglása, túlságosan jól emlékszem a hűlő test érintésére, azok az emberek igazán meghaltak. Az nem történhetett parancsra, rendezői utasításra, pusztán azért, hogy engem elámítsanak. Ó, nem mintha a Ház indítékaiban szerepet játszana a könyörület! Szó sincs róla! De a hideg számítás sem engedi, hogy magas rangú, értékes munkatársak öldössék magukat egy újonc kipróbálása végett.

Száz szónak is egy a vége, a színjáték hipotézise megdőlt. A halottak miatt. Vagy… mégsem? Mit tudom én… Hányszor hittem már, hogy valami biztos pontra találtam, pedig csak sodródom öntudatlanul, mint porszem a huzatban, fűszál a hegyi patakban, hol erre, hol arra, és mindig ott kötök ki, ahol ők akarják. Előre látják minden lépésemet, mozdulatomat, azt is, hogy hiába gyötröm itt az agyam, ki tudja, mióta. Mindenütt jelen van a rám szegeződő, óriási, láthatatlan szem. Hol énrám vár minden ajtó, hol mindegyik bezárul, a telefonok elnémulnak, senki sem válaszol a kérdéseimre, pillanat alatt átfut az egész Házon a parancs, az összeesküvés, amely ellenem irányul, és amikor már robbannék, őrjöngenék, akkor egyszerre csak megnyugtatnak, elringatnak, hogy aztán hirtelen, egy célzással, jelenettel, értésemre adják: ismerik még a gondolataimat is. Tudta Erms, amikor a Beadvány Ügyosztályra küldött, hogy juszt sem megyek oda, inkább a fürdőszobába, és tessék – ezért alszik itt egy idegen férfi! Azt is előre tudta Erms, hogy meddő okoskodással ütöm el az időt, várva, hogy az idegen végre felébredjen…

Így igaz. De akármilyen mindentudó a Ház, mégiscsak titkos féreg foga rágja, minden szintjére behatoltak amazok. Halálos kór emészti, mert árulók lepték el. Vagy csak képzelődöm? Lázálmokat látok?

Próbáljuk másképp. Vizsgáljuk meg az én esetemet. Az elején – bár sohasem teljes bizalommal – azt hittem, kiválasztott vagyok. Az akadályokat a hivatali ügyintézés botlásainak tartottam, megleptek és bosszantottak, de nem nyugtalankodtam miattuk, minden bürokrácia nehézkes és gyarló. Amikor az utasításom folyton eltűnt, egyre merészebb trükkökhöz, majd ezeket megúszva, egyre piszkosabb módszerekhez folyamodtam, úgy vélvén, hogy tisztességnek itt helye nincs. Hol úgy mutatkoztam be, mint akit a legfelső szintről küldtek, hol információt csikartam ki lopott fegyverrel: az öngyilkos századostól hallott, vészterhes számokkal; s ahogy járkáltam, aztán rohantam, aztán menekültem, a hazugságok egyre könnyebben csúsztak ki a számon.

Minden összezavarodott, szétfolyt, értelmetlenné vált, én meg úgy tettem, mintha ezt nem venném észre, tovább hajszoltam Küldetésem látható jelét, bizonyítékát, pedig sejtettem már, hogy az a kitüntető Feladat valójában megalázás, a bolondját járatják velem, őrültségekre vesznek rá: íróasztal alá bújok, hullákat hurcolászok, hogy aztán nevetséges magyarázkodásra kényszerüljek!

Miután becsaptak, átvertek, nem létező utasítással hitegettek, én még mindig mentegetőztem, de senki sem volt hajlandó meghallgatni, legfeljebb azért, hogy meghazudtoljon. El nem követett bűneim egyre súlyosabbak lettek, végül elfogott az őrült vágy, hogy vállaljam és beteljesítsem az ártatlan elítélt sorsát, végzetem felé rohanjak – és megint bírákat kerestem, már nem azért, hogy felmentsenek, hanem hogy bevallják bármit, amit csak akarnak. Ezzel is kudarcot vallottam. Ekkor az admiradérosnál nekiláttam, hogy árulót faragjak magamból, már ahogy én elképzeltem, terhelő bizonyítékokat fabrikáltam magam ellen, fiókokban turkálva – és megint csak az üres levegőt markoltam!

Akár a vesztembe akarok rohanni, pusztulásom emlékművét építem, akár megint bizakodni kezdek, hiszek egy pillanatig a Különleges Küldetésben, az utasításban, csak egyet akarok, így vagy úgy: ittlétem értelmét megtalálni, ha mégoly fonák is. De senki föl nem emelt, még azért sem, hogy aztán porig alázzon; irgalom vagy vád, egyiknek sincs következménye: újra meg újra kiderült, hogy nem várnak tőlem semmit. És ebbe az egybe nem bírok belenyugodni.

Kezdem hát elölről. Hátha az, amit az előbb színjátéknak, ámításnak neveztem, nem próbaidő, hanem maga a Küldetésem?

Egy lázas pillanatig úgy tűnik – ez a megoldás! Még nem merem latolgatni, csak ülök lehunyt szemmel, zakatoló szívvel.

A Küldetésem? De miért titkolnák előlem? Miért ne mondanák meg, hogy itt a Házban kell dolgoznom, valamilyen ellenőrzést végeznem, így meg amúgy? Miért hagynak vaktában kószálni, hallgatólag elvárva, hogy megtegyek valamit, amiről fogalmam sincs, és ha talán mégis megtettem, akkor csak véletlenül, akaratlanul, sőt akaratom ellenére?

No jó – töprengek –, azért ez nem egészen így volt. Valamennyire azért már bevezetett a Ház a maga eljárásmódjába, rendszerébe, amely homályos, de vannak felismerhető vonásai. Vannak Ügyosztályok, Részlegek, Levéltár, Vezérkar, léteznek szabályok, rangok, telefonok, mindezt vasfegyelem cementezi össze monolit, hierarchikus építménnyé. Merev konstrukció, éppen olyan rendezett és éber, mint a fehér folyosók az ajtók szabályos sorával, a titkárságok a gondosan vezetett kartotékokkal, a páncélszekrények rejtett szívével, a kábelek, csőposták zsigereivel, a titkos információk szüntelen áramlásával. Mindent ellenőriznek, még a csatornákat is – csakhogy az óramű pontosságú felszín közelről nézve intrika, ármány, csalás, lopás, szélhámosság zsibongó masszája. Mi ez a zűrzavar? Látszat? Maszk, hogy az avatatlan szem föl ne ismerhesse valamilyen magasabb terv igazságát?

Talán éppen ilyen, első pillantásra kusza, zűrzavaros ténykedést várnak el tőlem? Talán ezt a fegyvert fordítja támadói ellen a Ház? Mert valóban – noha semmit sem értettem az egészből, noha vak véletlennek tűnt minden, igazság szerint sok hasznosat cselekedtem! Lebuktattam a kisöreget és a századost, más helyzetekben talán én voltam a katalizátor, vagy felgyorsítottam az eseményeket, vagy feloldottam valamilyen, előttem ismeretlen feszültséget. Mennyi fura, kétértelmű figurával találkoztam… Szinte úgy látszik, a kettős játék a kötelező szabály. Csak két ember akadt, akit nem találtam gyanúsnak: a sápadt kém és Prandtl.

Ami a kémet illeti, felőle biztos vagyok. Ebben a világban, ahol még a halál sem biztos – milyen kétértelmű volt a holttest a zászló alatt! –, egyedül az a kém nem komédiázott, ő tette a dolgát, beosont, sápadtan és rémülten fotózta a titkos terveket, mi más lenne a dolga egy becsületes kémnek?

Prandtl, az nehezebb ügy. Tulajdonképpen csak azért bíztam benne, mert úgy rémlett, mondani akart nekem valamit. Erms a Küldetésemhez szükséges kiképzésre küldött hozzá, de beszélgetésünk egészen másról szólt. Ámbár, ki tudja. Mondott egy pár homályos dolgot, azzal, hogy később majd megértem. De mikor? Talán most?

Lehet, hogy Prandtl egyáltalán nem tudta, mi lesz a sorsom, nem is érdekelte, szánalomra nem a jövőm indította, hanem az, ami ott, nála történt. És mi történt? Az, hogy makacs faggatózásomra megmutatta egy kódolt szöveg végső értelmét. Három szót.

A három szó azzal a kérdéssel csendült össze, amelyről magamban elmélkedtem, egyedül maradva a kövér tiszttel, a tolvajjal.

Ha mindennek, ami történt a Házban, valami mélyebb, fontosabb értelme van, akkor Prandtl nem véletlenül mutatta meg azt a cédulát.

Én azt kérdeztem: „Mit akarnak tőlem? Mi a rendeltetésem?”

És Prandtl céduláján egyetlen mondat volt: „Nem lesz válasz.”

Ha nincs válasz a kérdésemre, amely a Házra vonatkozott, akkor minden – a főparancsnok ígérete, a páncélszekrény históriája, Orfini tisztelendő megzsarolása, a tűzharc a folyosón, az öngyilkosságok, Küldetések, utasítások, rejtjelek – mind ostoba és rút véletlenek zagyvaléka, minden szétesik, semmi nem áll össze értelmes egésszé; maga a Ház, ha nincs válasz, nem egyéb mint őrültek magánzárkái az űrben, mindenhatósága és mindentudása csak az én hallucinációm.

De ha az események csak összevissza bukfenceztek, ha nem állnak össze értelmes egésszé, nem vonatkoznak egymásra, akkor nem is jelentenek semmit, és ebben az esetben az sem jelent semmit, hogy Prandtlnál jártam, az sem, amit mondott, és nem jelent semmit az a három félelmetes szó sem…

Nincs általános jelentésük, nem vonatkoznak másra, csak a rejtjeles példaszövegre. Ha pedig semmit sem jelentenek önmagukon kívül, akkor – mivel mindentudás nem létezik – nem az én elgondolt kérdésemre válaszoltak, és nem mosták el a Ház titkát. Megint sokértelműek az események, ott tartok, ahonnan elindultam, róhatom tovább gondolataim meddő bűvös körét.

Az alvóra néztem. Egyenletesen lélegzik, olyan csendesen, hogy ha válla lassú mozgását nem látnám, halottnak vélhetném. Biztosan én is félig alszom – mondom magamnak, hogy újabb szellemi kudarcomat mentegessem. Pedig teljesen éber vagyok.

Akkor próbáljuk meg – határozom el – csak úgy ideiglenesen, próbaképpen, készpénznek venni azt a mondatocskát, a logikai ellentmondás dacára. Nézzük, mi sül ki ebből. Baj nem lehet belőle, időm meg van bőven. Vegyük fontolóra, hasznos-e a káosz, amelyet a mondatocska involvál. Legyen, mondjuk, egy kissé kordában tartott káosz – megszelídítve néhány mulatságos trükkel. Alkalmas-e valamire?

Nos, itt vagyok például én. Amikor Különleges Küldetésemet ígérték, kiválasztottnak éreztem magam. Később ugyanilyen buzgón a mártíromságra készülődtem, jöjjön a vádlottak padja, a vesztőhely, gondolatban kiélveztem e sors minden percét, cifrázatát, vallottam, zokogtam, irgalomért esdekeltem. Az ártatlan mártír bőrébe bújtam, vizsgálóbíró és ügyész után kajtattam, hol rehabilitációra számítva, hol a bitófára. Hol fiókokat dúltam fel terhelő bizonyítékért, hol az igazságos ítéletet követelő, habzó szájú megszállottak rögeszmés konokságával ültem a titkárságokon – és mindezt szenvedélyesen, buzgón, festőién műveltem, mert azt hittem, ezt várják tőlem. A Ház azonban, a maszkok, héjak lebontására, a lényeg kihántására hivatott intézmény, éppen a disszonanciák által működik. Így hát kilökött a pusztulás vagy hősiesség harmóniájából, elkábított, dobált ide-oda, hogy a kegyek és csapások záporából semmit ne tudjak kiolvasni. Mindent szétmaró, abszolút káoszba taszított, s azóta nyugodtan várja, mi bukkan elő a tisztító üstből.

Nem adva sem utasítást, sem vádiratot, megtagadva tőlem a kitüntetést vagy az ítéletet, hatalmas méretei egész méltóságával, folyosói golgotájával, íróasztalai ütegeivel átnyújtva nekem a semmit – így akar céljához érni a Ház…

Ó, hasznos lehet a káosz, nagyon hasznos…

És az aranykeretes szemüvegű kisöreg – nem beszélt-e a titkos tervek, hadászati megoldások rendkívüli, végtelen sokaságáról?

Innen már csak egy gondolati macskaugrás a tézis, hogy az események zűrzavara a Házban nem hiba, hanem a normális állapot, sőt hosszan tartó, fortélyos tevékenység eredménye – a mesterséges káosz és testvére, a végtelenség, páncélként védi a Titkot.

Lehetséges… – gondoltam, kissé kimerülten fészkelődve a kád szélén, amely rendkívül kemény ülőhely –, de a többi hipotézisem is összecseng jó néhány ténnyel. Furcsa ez azért: bármilyen eszmét, csak elég bonyolult legyen, ráilleszthetünk a Házra, és tekinthetünk a Ház alapelvének. Van ebben valami nyugtalanító…

Az alvó férfi hanyatt fordult, arcát mutatva. Láttam remegő szemhéját. Álmodik. Talán olvas álmában, mert a szeme ide-oda jár. Homlokán veríték csillan. Borostás a képe, és betegesen sápadt. Innen nézve úgy látszik, mintha görcsösen mosolyogna, de lehet az fájdalmas fintor is.

Várok, amíg felébred és mond valamit – gondoltam –, és valahol, valamelyik szobában egy unott titkárnő, a teáját kavargatva, éppen visszateszi a polcra az utasítást, amelyben le van írva, mit fog mondani ez a férfi, amikor kinyitja a szemét, mit válaszolok én, és így tovább – a történet végéig…

Es mivel kissé megborzongtam – nem tudom, a kellemetlen gondolattól, vagy hideg a kád –, még följebb húzom a lábam, és begombolom a zakóm utolsó gombját is.

Miért kell ettől félnem – okoskodom fölöslegesen –, hiszen úgysem mutatják meg nekem az aktát, már csak azért sem, mert akkor olyasmit tehetnék, ami nem áll az utasításban, így viszont, mivel nem olvastam, nem tudom, mi vár rám, és ismeretlen a jövőm – mintha nem is tartalmaznák az akták…

IX

Az alvó horkolni kezdett, nem virtuóz áriákat, mint az admiradéros, csak úgy egyhangúan. Aztán jobb ügyhöz méltó buzgalommal fel-felhorkant, mint a haldoklót játszó ripacs. Idegesített ez az agónia, így nem tudok nyugodtan elmélkedni – azért lármázik, hogy odafigyeljek rá? Különben is, fáradt vagyok. Megmozdulok, sajog minden csontom. Sokadszor is elhatározom, hogy most aztán megyek innen, akár a remetéhez. Csak túl sokan nyüzsögnek ott a remetelakban. Nyújtózkodom, lelépek a padlóra, megyek a mosdóhoz, hogy zsebre tegyem a borotvámat. A tükörben az alvó férfi vállát, fejét látom – mintha saját magamat látnám, tehetetlen, mély álomba merülve a sok loholás után.

Hát így rendezték el? Társat adnak mellém? Ő is elveszetten bolyong a Házban, hajszolja a délibábot, amit felvillantottak előtte?

Nyilván ébredezik, mert elcsöndesedett. Csukott szemmel, nehézkesen mocorog. Mintha gondosan el akarná rejteni azt a színlelt agóniát, amivel rémítgetett. Hirtelen megvillan a szeme, pillantása végigfut rajtam, alulról fölfelé, lehunyja szemét, egy ideig erőt gyűjt, aztán lassan felkönyököl.

Ismerős valahonnan az arca. Láttam én már. Behunyt szemmel szusszantja:

– Stanicli…

– Tessék? – mondom önkéntelenül. Hangomra összerezzen, felül, hunyorogva méreget. Rettentően borostás. Éber tekintete lassan megváltozik, és közönyösen lesiklik rólam.

– A karalábé… – krákogja, csuklóját masszírozva. – Nem főzik meg rendesen, a francba. Rémeseket álmodik tőle az ember…

A mosdó felé pillant. Nem látja, mert én ott állok. Oldalra hajlik, s egy pillanatra kitágul a szeme.

– Hol a borotva? – mondja.

– Itt – mutatok a zsebemre.

– Tedd vissza!

– Miért? – dacoskodom. Ellenszenves ez a fickó. Bizalmaskodva letegez, azonkívül láttam én őt valahol, és nem kellemes az emlék. – Fentről hoztam! – teszem hozzá, hangsúlyozva jogaimat.

Kihívóan várom, mit válaszol erre, ám ő feláll, hátat fordít, nyújtózkodik, és rafinált lassúsággal, kéjesen vakargatja a hátát. Aztán fogja a ruhakefét, és nadrágját kezdi tisztogatni.

– Na gyerünk! – mordul fel, rám se nézve.

– Mi van?! – kérdezem.

– Ne játszd itt az eszed! Elő a farbával, vagy húzz innen!

– De hát miről beszél?

Értetlen hangom elgondolkoztatja. Nem foglalkozik tovább a nadrágára tapadt porcicákkal, rám sandít.

– Add ide! – nyújtja a tenyerét. – Na, mit bámulsz? Add ide, ne félj!

– Én egyáltalán nem félek magától – közlöm, átadva a borotvát. Elveszi, dobálja egy kicsit, tűnődve méreget.

– Tőlem? – mondja. – Úgy értettem…

Zakóját a kilincsre akasztja, nyakába köti a törölközőt, és hozzálát a borotválkozáshoz. Ácsorgók mögötte, járkálok fel-alá, végül visszaülök a kád szélére. Nem törődik velem. A háta még ismerősebb mint az arca. Talán a borosta miatt. Térdemre könyökölök, s akkor veszem észre a kád alól kilátszó, keskeny bőrszíjat. Felugrom. Hiszen ez ő – a sápadt kém, a fényképezőgépével! Nagy nehezen kilazítom görcsbe rándult izmaimat, visszaülök, és várom, hogy majd csak megszólal. Utánam küldték, gondolom. Utánam küldték, hogy… hogy mit tegyen? Hamarosan kiderül. De ő csak borotválkozik, ügyet sem vetve rám. Gyötrelmes a várakozás. Szívesen kinyitnám a kád csapját, jólesne a víz csobogása, de csak a gyengeségemről tanúskodna. Kényelmetlen helyzetben ülök, rángatózni kezd a bal lábam, egyre gyorsabban, mígnem rátalál a maga ritmusára.

– Maga… régen itt van? – szólalok meg szinte önkéntelenül, a hátát nézve.

A tükörből visszanéznek rám a szappanos orcák. A szemét nem látom. Majd válaszol, amikor a füléhez ér – tippelek. De áttér a nyakára, mintha nem is hallott volna semmit.

– Maga régen itt van? – kérdezem még egyszer.

– Tovább – dörren rám, folytatva a borotválkozást.

– Mit tovább? – makogok, elveszítve a fonalat.

Válaszra sem méltat. A mosdó fölé hajolva, csapkodja arcára a vizet. Még engem is elér egy pár csepp.

– Vigyázzon, lefröcsköl – mondom.

– Nem tetszik? Akkor hordd el magad.

– Én voltam itt először.

Fél szemmel rám sandít a törölközőből.

– No fene – mondja. – Csak nem?

– De igen.

Földhöz vágja a törölközőt, fogja zakóját, az ajtóból odaveti:

– Ebéd már volt?

– Nem tudom.

– Ma hústalan – dünnyögi maga elé, öltönyét igazgatva. – Legalább kolbászt adnának. Biztos kása. Örökké az a kása. Nemhogy egy kis sültet…

Futó pillantást vet rám.

– Na, kezded? Mert én már itt se vagyok.

– Mit kezdjek?

– Ne játszd itt nekem a hülyét! Ócska trükk.

– Én nem játszom semmit. Maga játszik.

– Én? – csodálkozik el. – És mit például?

– Tudja azt maga.

– Így nem jutunk dűlőre – morogja kelletlenül. Alaposan végigmér. Semmi kétség: ő az. Akkor láttam, amikor a titkos aktákat fényképezte a páncélszekrény előtt.

– Irodakukac? – mondja lassan. – Miért? Zupáson a sor, nem?

– Hogy érti ezt?

Közelebb jön. A lábamra néz. Érdekesnek találja.

– Bebukott – dönti el.

– Mi? Ki?

– Te.

– Én? Mondja, nem beszélne végre érthetően? Én nem vagyok irodakukac. Se bebukott.

– Nem? Akkor honnan jössz? A fátyolozóból?

– Én nem jövök semmiféle fátyolozóból!

– Hanem? Sehonnan? Akkor mit akarsz?

– Semmit. Maga akar…

– Mit?

Zsebre tett kézzel végigmegy a fürdőszobán, oda-vissza, az ajtóból ferde pillantást vet rám, megáll, felsóhajt:

– No, ebből elég. Tegyük fel, hogy tévedtem… Hálózati se vagy?

– Nem.

– Ötvenes?

– Nem értem, amit beszél.

Hosszan füttyentett.

– Jó. Nem hiszem el, de bánom is én. Mit árthat? Húzzunk bele. Szóval azt állítod, hogy küldönc vagy?

Töprengek egy darabig, hogy mit válaszoljak.

– Nem nagyon értem, amiket mond – vágok bele. – Ha a Küldetésemre céloz, akkor…

– Úúgy – nyújtja el a szót. – Az utasítást megkaptad?

– Megkaptam, csak…

– Eltűnt?

– El. Maga tudja, hogy…

– Várj.

Lehajol, előhúzza a kád alól a fényképezőgépet, óvatosan leül a bidére, s a fényképezőgép tokjából egy csomag piskótát vesz elő.

– Az ebéd ugrott – magyarázza tele szájjal. Néhány morzsa a zakójára hullik. – Láthatod, milyen áldozatkész vagyok. Tudni szeretnéd, mi az ábra, igaz?

– Igaz.

– Pap már volt?

– Volt.

– Liliom?

– Micsoda?

– Á, még nem? Jól van. Úgy nézem, nyolcvanas vagy.

Elgondolkodva nézi még mindig remegő lábamat, tovább piskótázik, a szökni készülő morzsákat nyelve hegyével tereli vissza.

– Kisöreg már volt – állapítja meg. – És a dagit is feltálalták, mi? A hájas disznó! Ne is bólints, látom rajtad. A lábad, az a kisöregtől van.

A fényképezőgép tokjára bök:

– Éhes vagy? Kérsz?

– Köszönöm, nem kérek.

Oda se figyel. Mocorog egy kicsit, hogy kényelmesebben üljön, gerincével olyan gyakorlottan kerülgeti a csöveket, mintha fél életében bidéken ült volna.

– Szimatra fel – mondja, valahogy szomorúan. – Jól megbámultad, mi? Szarusodik a bőr, tésztás, puffad, csupa szemölcs, bibircsók, randa banda, lássuk a bogarat, a zaccot, bél, madár, te meg, augurkám, dominózol, vizslatod, rogyásig! A francos polip a fülében, azzal mondja, zagyválja, te meg összerakosgatod, szétszeded, visszadobálod, és semmit sem értesz… A próbánál tartasz még, vagy a kuplerájnál?

– Elnézést – mondom –, de én…

– A próbánál – szögezi le. – Forognak a kis kerekek az agyadban, ezen élsz! Teán élsz! Éhen veszel! Így tesz a láb, amikor már, a francba is, nem tudsz leállni, nem bírod abbahagyni… Szúrtak álmodban gombostűvel?

– Nem. Miért mondja, hogy…

– Ne zavarj! Légy a teában volt? Műlégy…

– Volt!

Nem értem a beszédét – csak dereng, hogy van valami értelme, s az a legszorosabban összefügg velem.

– Polip… – tör ki belőlem –, úgy érti… az admiradéros?

– Naná, a stanicli… Túlél minket a vénember, fogadunk rá? Emlékszem, ugyanilyen volt, amikor törölköző még sehol, a borotváért rohangálni kellett… Kávézacc… Túró volt itt, nem higiénia, zaccra mentek, pofa szerint, semmi lacafaca, nem tetszik a pofázmánya? Ripsz-ropsz, le a Pince Ügyosztályra, durr, kitapossák a belit, mehet a küblibe. Most legfeljebb lövöldöznek… Lövöldöztek?

– A folyosón? Igen! Mit jelent az?

– Tripla. Lebukott egy hármas. Szambáztak a staniclik, az egyik túllihegte. Túl sokat markolt. Ezt jelenti.

Rutinos kém – dolgozik lázasan az agyam. – Már a zsargonjából is látszik… De mit akar éntőlem? Még az ebédet is kihagyta, hogy beszélgessünk, annyira szívélyes… Hohó! Igencsak résen kell lennem…

– Résen kell lenned, mi? – veti oda, és felröhög ijedt arcom láttán. – Mit majrézol? Öreg róka vagyok, rutinos csibész… Ráment a fél életem… ahogy az utasításban áll… azt hitted, a te utasításod? Egy frászt! Szériadarab, öregem… Legyek a teában, meg az egész maszlag… A tea, na látod, az egyetlen, ami most is ugyanolyan mint régen…

Elkomorodik. Arca hirtelen elfásult, megöregedett. Csüggedt pillantását, egész valóját rabul ejti a hófehéren csillogó ajtók képe.

– Kérem, uram… – szólalok meg –, nem mondhatna valamit csak úgy egyszerűen, érthetően?

– Miért, én hogyan beszélek? – csodálkozik.

– Mit jelent ez az egész? És maga… itt… miért…

– Nyugi, nyugi. Ne strapáld magad! Filózol: ez miféle szerzet? Csalétek? Vakondok? Poloska? Szúnyog, darázs, keresztes pók?… Eh, kár a gőzért. Úgyis vége.

– Minek van vége?

– Mindennek. Miskulancia, és annyi. Látszólag a régi nóta: tépkeded a szirmokat, dobogó szívvel: följelent vagy nem? És már futkos a patkány a bőröd alatt, erre szalad, ott csiklandoz, már reszketsz, mint a kocsonya… Megszokásból, persze, mert mi maradt? Paprikajancsik.

– Mit akar ezzel mondani? Miféle paprikajancsik? Patkány? Mert rángatózik a lábam? Arra gondol? Na és, baj az? És… és egyáltalán, tulajdonképpen mit csinál maga itt?

– Ha te azt tudnád… Ide nézz – bök az arcára. – Romos, mi? Engem már rég tönkretettek, és ha legalább tudnám, hogy ki! De csak ezek a lökött csimpánzok, staniclik, baromcsorda, uncili-smuncili, szédítés, kábítás…

– És akkor mire jó a fényképezőgép? – vágok közbe. Már úgyis mindegy.

– A fényképezőgép? Nem tudod, mire való?

– Maga fényképezett…

– Hát persze.

– A páncélszekrénynél… – súgom fojtott hangon, még remélve, hogy letagadja, de közönyösen bólint.

– Világos. Miért ne? Ügyelni kell, hogy végképp be ne rozsdásodjon az ember, különben megpimpósodik az agya, hát kattintgatok néha egyet-kettőt, imitt-amott…

– És most miért beszél így?! – kötöm az ebet a karóhoz. – Maga titkos iratokat fényképezett! Láttam! Tőlem nem kell tartania, engem nem érdekel, semmi közöm hozzá. Csak azt nem értem, miért ücsörög még mindig itt?

– Ne ücsörögjek? Miért?

– De hát lebukhat! Miért nem szökik el innen?

– Hová? – kérdezte olyan mérhetetlenül csüggedten, hogy belesajdult a szívem.

– Hát… hát oda…

Most a kezére adtam magam. Végem. Zakatoló szívvel várok: mindjárt lehullik arcáról a fásult maszk. Szökésre akartam rávenni – őrült vagyok? Hiszen tudom, hogy provokátor…

– Oda? – dünnyögi. – És „ott” mi van? Ugyanaz a dögvész, itt vagy ott. Fotózgatok, elszórakozom, hogy ki ne jöjjek a gyakorlatból, de úgyse számít…

– Mi az, hogy úgyse számít?! Mondja meg világosan!!

– Világosan vagy nem, oly mindegy. Nem vagy még azon a helyen, azon a fokon, hogy megértsd. És ha kapiskálnád is, úgysem hinnéd el. Provokátor ez, gondolnád, besúgó, lelkem hóhéra, ravasz gazember, játssza itt nekem az elcsigázott, fásult veteránt, óbégat, kitárja a lelkét, de minden szava mást jelent, más célt szolgál… nem igaz? Na látod… Jár az eszed: azért mondja, hogy provokál, hogy én elhiggyem, hogy nem provokál, tehát biztosan provokál! Na, megérkeztünk: sátán ez, a pokolból küldték! És egy szavamat se hiszed. Csőbe húzlak, azt gondolod. Mi?

Hallgatok.

– Csak türelem. Meglátod majd, a saját szemeddel. Tudni akarod, hogy mi micsoda, merre, meddig?

Vár a válaszomra.

– Igen! – mondom, bár nem hiszem egy szavát sem.

Keserű mosolyra görbül a szája.

– Nem hiszel nekem. A te bajod! Töröd a fejed, találgatsz… Na, ide figyelj. Beszivárogtak, jó pénzért, mindenhová, az utolsó karosszékig. Aztán mi legyen? Hagyják abba, pedig még jön a lóvé? Bolondok lennének. Csavarintunk, kavarintunk, gyí te, tovább! Jön a dupla, nem elég, a tripla, tovább, kvadrupla, jöhet, manapság már kvintuplák is akadnak. Meddig mehet ez így? Fene tudja! Dögvész! Dögvész! Én, az öreg, becsületes, veterán kém, én mondom neked!

Öklével veri a mellét keserű dühében.

– Egy pillanat – szólalok meg –, nem értem. Azt akarja mondani, hogy…

– Semmit se akarok mondani, és hagyjál békén! Mit tépem itt rojtosra a szám? Miattad, te gramofontű? Úgyis tovább forog a törött lemez. Úgyis elkezdesz most szőrözni, nagyító alá rakod minden szavamat, oda-vissza, mi van a zsebében, mi van a hajtókája alatt, hozzáadod a horkolásomat, a szappant, a borotvát, mindenütt célzásokat keresel, csapdát szimatolsz, nem igaz? Bánom is én, csak a borotvát hagyd békén! Azzal ráérsz. Szép is lenne, mindjárt a borotva. Azt hittem, mikor megláttalak, azért küldtek, hogy elvedd tőlem.

– Hiszen én fentről hoztam… A magáé a borotva?

– Ráérsz, ha mondom. Legfontosabb az erőnlét, azzal törődj. Rendszeres étkezés, büfé, piskóta, néha még kompót is van. Ringlóból. Kompót. Na, mit bámulsz? Azt hiszed, kompótot mondok, és azt jelenti, hogy az utasításodról tanácskozik a Vezérkar? Nem, öregem. Kompót az kompót, és kész. Legalábbis nálam. Nem küldtek engem sehonnan. Aludtam, borotválkoztam, elszalasztottam miattad az ebédet, mindjárt megyek innét. És láthatod: mindent elmondtam, amit akartál, te pedig nem hiszed el. Egy szavamat se hiszed. Még a kötőjeleket se. Na, nem volt igazam? Hát van értelme kibeszélni a tüdőmet, magyarázni neked a kvadruplanciát, csak azért, hogy új rébuszokon törd a fejed? Vége a dalnak, volt szerencsém.

Feláll.

– Akkor maga nem kém?

– Ki mondja, hogy nem? Ki mondja, hogy igen? Na gyerünk, mutass valami kémkedni valót! Meguntam a hinta-palintát, minek? Kinek? Miért? Itt rekedtem a régi időkből, tök egyedül! Csóró, tikkadt ürge, divatjamúlt szimpla. Hagymának nézel? Már hatosok is vannak itt-ott, állítólag. Ha kigyógyulsz egy kicsit a gyanakvásból, idejöhetsz. Holnap ebéd után itt leszek. Na?

– Eljövök – mondom.

– Akkor én is. Fel a fejjel. Megyek a büfébe.

Az ajtóból még visszanéz:

– Most a doki következik, a kistányér és a liliom. Közben lelki segély. Aztán egyéb staniclik. Ha nem találsz itt, várj meg. Tuti, hogy eljövök. Te is?

– Én is.

Becsukja maga után az ajtót. Hallom, amint távolodnak a léptei, még egy kilincs kattan, és ott maradok a csend födele alatt, erjedni, mint a kovászos uborka.

X

Szóval így állunk… Én a világ fájdalmas köldökének hittem magam, céltáblának, középpontnak, amely felé a Ház minden erőfeszítése irányul – és most kiderült, hogy senki vagyok, akárki, szabványfigura, ezredik kópia, ugyanazon az ösvényen vergődöm végig, mint az elődeim, ugyanannak a régi, karcos lemeznek a barázdáit formálom gramofontűként érzelemmé, hanggá. Minden melodrámai reakcióm, minden bakugrásom, magamnak is váratlan döntésem, az igazságra ráébredő, ihletett pillanatom – mind, ez a mostani perc is, csak egy paragrafus az utasításban, amely nem az én számomra megalkotott, egyedül csak nekem szóló utasítás, hanem sokszorosan kipróbált, általános forgatókönyv… De ha nincs próbaidő, nincs Küldetés, se káosz, akkor mi maradt nekem? A fürdőszoba? A folyosók? Járni ajtóról ajtóra, ajtóról ajtóra…

De minek beszélt ilyen sokat? Természetesen ez is az utasítás része, fölcsendül, mint hangjegy a partitúrában, amikor eljön a sora. Szépen csengett. Jól játszotta szerepét a sápadt ürge. De minek? Mire jó ez az egész?

Már rég lecsúsztam a kád széléről a padlóra. Oldalamon feküdtem, hátammal a porcelán ülésnek dőlve, sőt még fetrengtem is egy kicsit. – Szörnyű! – mondogattam magamban. – Iszonyat!… Kvadruplák… triplák… mire célzott? Vagy nem is jelent semmit? Figyelemelterelő manőver? De miről tereli el a figyelmet? Beépülés… vakondokok… titkos akták… polip… Mindez egyszerre kavargott a fejemben, hozzá még a karalábé, amitől rosszat álmodik valaki… Egészséges életmód, azt ajánlotta! Piskóta! Még kompót is van néha a büfében, uramisten! Talán őrültek ezek mind, ő is, és csak azt akarják elérni, hogy én is – mert akkor minden rendbejön? Ahol mindenki őrült, ott senki sem őrült… De minek… minek?!

Órámra néztem. Áll. Még ő is elárult. Letépem a csuklómról, és a kagylóba dobom. Nem lesz rá többé szükségem. Kihalásszák, megvizsgálják a fiúk az Ügyosztályon… Szétnézek a fürdőszobában. A borotva nincs itt. Elvitte. Meglopott – a provokátor. Mit akart belőlem kiprovokálni? Hoppá, tudom már, tudom! Remek! Miért ne?!

Dúdolva megyek ki a fürdőszobából. Egyre hangosabban dúdolok. Művi mosolyú tisztek között sétálok el. Beszállok a liftbe. Fent néptelen a folyosó. Annál jobb. Annál rosszabb. Belépek a dolgozószobába.

Üres. Ermsnek semmi nyoma. Nekiesem az íróasztalnak, szórom ki a fiókok tartalmát a padlóra, a fotelba, zizegve röpködnek körülöttem a papírok. Nyílik az ajtó, Erms arcába, kitáguló kék szemébe nézek.

– Mit csinál itt? De hát maga…

– Te rohadék! – üvöltök, és rávetem magam. A földre zuhanunk a titkos akták felhőjében; fojtogatom, ő is engem, rúgok, harapok, ám ez nem tart sokáig. Rohanó léptek közelednek, valaki galléron ragad, másvalaki hideg teával önt le a pohárból, Erms sápadtan, megtépve, zaklatottan szedegeti fel a papírokat, mások segítenek neki, én az egyenruhájából kiharapott rojtokat köpködve, hátulról lefogva, rekedten ordítok:

– Kész! Vége! Fejezzétek be, latrok! Gazemberek! Csalók! Igen, rá akartam venni! A szökésre! A kémet! Rábeszéltem! Uszítottam! Áruló vagyok! Beismerem! Lőjetek agyon! Kínozzatok! Öljetek meg!

Látom a nyitott ajtón át az arra járókat – ügyet se vetnek rám, pedig már habzó szájjal, hörögve üvöltök, aztán végleg berekedve, levegő után kapkodva vergődöm a széken, mint a szárazra vetett hal. Oldalról hozzám lép valaki, fehér köpenyt látok, felhúzzák a zakóm ujját, holdvilág képű, szemüveges fickó arcába tekintek, szúrást érzek karom hajlatában, forró áramlat hatol az ereimbe…

– Gyí te! – kiáltom elhaló hangon. – Köszönöm, gyilkosok, köszönöm!…

Lassan, fokozatosan térek magamhoz. Óriási vagyok. Nem mintha megnőttem volna – hanem én, aki gondolkodik, beszél, én magam lettem akkora tér, mint amely körülvesz, sőt talán még nagyobb. Kisujjamat sem mozdítom, de bensőm tere uralkodik a fehér labirintus milliárd emelete fölött, s én lényem egy meleg kuckójába húzódva, roppant falai között, végtelen szánalommal emlékezem nemrég átélt gondjaimra, bajaimra…

Lassan zsugorodom, keskenyedem, és valahogy visszatérek. Érzem, hogy nem túl kényelmes, kemény ágyon fekszem; megmozgatom ujjaimat, ragadósak – emlékszem, teát öntöttek rám, biztosan cukros volt. Fölemelem a fejem. Furcsán könnyű, és úgy mozog a nyakamon, mintha lazán volna odacsavarozva. Megérintem a homlokomat, arcomat, végül megpróbálok felülni – veszélyesen kifolyik agyamból a vér, nekidőlök a csempés, hideg falnak.

Ez nem a fürdőszoba. Viaszosvászonnal bevont, elég magas kanapén fekszem egy hosszú, keskeny szobában. Fehérre lakkozott székek, a sarokban paraván áll, mögüle kis íróasztal csücske kandikál ki. A kanapé fejrészénél üvegtartályban gyógyszerek és injekciós tű, a fogason fehér köpenyek, mellettük egy kis szekrényben sebészeszközök. Orvosi szoba, gondolom, és lelki szemeim előtt azonnal feltűnik az Ermsnél lezajlott jelenet. Ahá, szóval nem zártak be, hanem gyógyítanak? Ebből még kisülhet valami.

Lassan forog az eszem, kicsit elbutultam. Azon töprengek például, miért csak tíz üvegcsét látok az asztalon, nem tizenkilencet – pedig ugyanakkor tudom, hogy ennek semmi értelme.

Valaki rám néz a paraván fölött, látom a feje tetejét, szemüvege villanását – ó, ez a doktor, aki az injekciót adta.

– Hogy érzi magát? – érdeklődik, felbukkanva az íróasztal mellől.

– Jól.

Kicsi, gömbölyded, barátságos fickó, fehér köpenyben, arca pirospozsgás, orra pisze, álla gödröcskés. Vastag szarukeretes szemüveg mögül csillan elő okos, sötét szeme. A fehér köpeny kivágásában zöld pettyes, szép nyakkendő. Közelebbről az egyenruha szélét is meglátom. Kissé megijedek, de nem veszi észre. Odahúz egy zsámolyt, leül, pulzusomat méri, aztán a szemembe néz.

– Egészséges vagyok – mondom, amikor fölemeli a sztetoszkópját.

– Most már igen – válaszolja kellemes, sima hangján. – Emlékszik mindenre, ugye?

– Igen.

– Nagyszerű! Ez jó jel. Ön most kétségkívül nehéz, bonyolult időszakot él át, alkalmazkodnia kell az új környezethez, a különleges munkafeltételekhez, nem igaz? Sok mindent tapasztal, ami sokkoló hatású, ráadásul a titok pecsétje… A dacos emberi psziché, ha tilalomba ütközik, rögtön fellázad, ami természetes reakció, bár a szolgálat szempontjából, hm, nem éppen kívánatos… No, sebaj. Mi majd segítünk.

– Éspedig hogyan? – érdeklődöm. Ingben és nadrágban vagyok, cipőmet valaki lehúzta, zakóm a fogason lóg. A kanapéról lelógó zoknis lábam kissé feszélyez.

– Nos – mosolyog gödröcskésen –, ön intelligens, okos ember. Így természetes reakciója, hogy szkeptikus. Amit mi tehetünk, mindössze annyi, hogy egyszerűen, magánemberként, elbeszélgetünk önnel, már amennyiben beleegyezik. De bizonyára szeretne előbb megmosakodni. Megfürödni.

– Az nem ártana – mondom –, ragadok a teától…

– Ó, most erről ne is beszéljünk, csak annyit: az őrnagy megkért, mondjam meg, hogy tökéletesen megérti önt, és az esetnek természetesen semmiféle fegyelmi következménye nem lesz…

– Mi nem lesz? – kérdezem mogorván.

– Nos, ugyebár, az a kis jelenet… – hunyorít a doktor. – Ön ideges volt, elragadtatta magát… bizonyos kudarcok következtében… én természetesen nem tudom, miről van szó, nem is kérdezek semmit. Az őrnagy csupán arra kért, hogy nyugtassam meg önt, az ő nevében. Igazán nagyra becsüli önt, magánemberként is…

– Valami fürdőt említett – szakítom félbe. Kezdek úgy viselkedni, mint a provokátor a fürdőszobában. Lemászom a kanapéról. Már egészen jól érzem magam. Az injekció hatása nyomtalanul elmúlt.

Az orvos maga kísér el fürödni. Öltönyömet, fehérneműmet beakasztom a keskeny, félkör alakú fürdőszobai szekrénybe. Automatikusan bezárul. Alaposan megmosakszom, átmelegít és felfrissít a forró, majd hideg zuhany, fölveszem a széken fekvő kényelmes fürdőköpenyt, aztán kinyitom a szekrényt. Üres. Még mielőtt megrémülnék, halkan kopogtatnak.

– Én vagyok – szól be az orvos. – Bejöhetek?

Ajtót nyitok neki.

– Elvitték a ruhámat – közlöm, elébe állva.

– Ja igen… elfelejtettem előre szólni… az ápolónő gondjaiba vette az öltönyét. Kitisztítja, kivasalja… talán egy gombot is felvarr…

– Motozás? – vetem oda flegmán.

– Az ég szerelmére! – riad meg az orvos. – Ó, ez még a sokk hatása – folytatja halkabban, szinte magában. – No, nem baj, Nyugtatót írok fel, és valami erősítőt. Most pedig, ha megengedi, szeretném megvizsgálni.

Hagyom, hadd kopogtasson végig. Megrázza a fejét, mint egy kövér csikó.

– Pompás, remek – nyihogja. – Makkegészséges. Volna szíves most fölvenni ezt a köpenyt, és átfáradni hozzám? Az ápolónő hamarosan hozza a holmiját. Erre tessék…

A szűk kis folyosón alig férek át a feltornyozott fémszékek között. Az orvos szobája elég sötét, bár a mennyezeti csilláron kívül az íróasztalon is ég egy zöld ernyős asztali lámpa. Három falat fekete könyvszekrények borítanak, bennük fekete bőrkötéses könyvek. Az egyik polc előtt alacsony, kerek asztal, két székkel. Az asztalon egy koponya áll.

Leülök. A fekete könyvektől van ilyen sötét. Az orvos leveszi fehér köpenyét. Nem egyenruhát visel, hanem szerény, világosszürke civil öltönyt. Ő is leül az asztalhoz, s egy ideig csak méreget derűs, figyelmes arccal.

– Most pedig – szólal meg végre, mint aki elégedett azzal, amit látott –, volna szíves elmondani, mi zaklatta fel annyira? Itt, e falak között – tekintete a fekete könyvekre villan – mindent elmondhat.

Vár egy kicsit. Hallgatok.

– Látom, nincs hozzám bizalommal – kezdi újra. – Érthető. Én is így reagálnék az ön helyében. Mindazonáltal kérem, higgye el: jobb lesz, a saját érdekében, ha erőt vesz magán, és leküzdi bizalmatlanságát. Kérem, próbálja meg. Csak elkezdeni nehéz.

– Nem volna nehéz – válaszolom –, csak nem tudom, érdemes-e. Azonkívül meglepődtem, mert ön először azt mondta, egyáltalán nem kérdezi, hogy mi történt.

– Bocsásson meg – mondja halkan, gödröcskésen –, de én elsősorban orvos vagyok. Akkor még nem voltam benne biztos, hogy ön teljesen megnyugodott-e, nem akartam azzal ingerelni, hogy tapintatlanul felidézem a kínos emlékeket. Most más a helyzet. Immár nem csak szabad, hanem szükséges is egy-két dolgot megkérdeznem öntől. Természetesen nem erőltetem, hogy válaszoljon. Teljesen öntől függ, kész-e arra, hogy…

Nem mondta meg, mire.

– Jól van – mordultam fel. – Ha úgy akarja. De hosszú história.

– Minden bizonnyal – bólintott. – Szívesen meghallgatom.

Végül is, mit árthat? Belefogok a történetbe, onnan kezdve, hogy behívtak, tömören összefoglalom a főparancsnok szavait, Küldetésem és az utasítás históriáját, mesélek a kisöregről, a tisztekről, a papról, gyanúimat is előadom. Csak azt nem, amelyik Ermsre vonatkozott. A későbbi eseményeket – az alvó férfit a fürdőszobában, különös beszélgetésünket – már pongyolán, szórakozottan ismertetem, mert rájöttem: ha éppen a lényeget hagyom ki, azt, hogy Erms a titkos tervrajzot másolta, akkor dührohamom nyilvánvalóan kórtünetnek számít. Próbálok hát a sápadt kém szavaiban találni valamit, ami kellően kidomborítva, eltúlozva, indokolttá tenné botrányos viselkedésemet – de magam is érzem, hogy mennyire kevéssé meggyőzően beszélek. Csak szaporítom a szót, egyre jobban belegabalyodom a magyarázkodásba, érveim egyre hamisabbak, végül rosszkedvűen hallgatok el – a hosszú litánia után biztosan még bolondabbnak tűnök, mint azelőtt.

Az orvos nem nézett rám, amíg beszéltem. Néhányszor gyöngéden fölemelte a papírnehezékként szolgáló koponyát, és másképpen tette vissza – hol az oldalát láttam a koponyának, hol a szemüregei meredtek rám, ahogy éppen most is, szónoklatom végén. A doktor pedig most hátradőlt, kezeit összefonta, és elemzésbe fogott.

– Ha jól látom – mondta kedvesen, halkan –, az, hogy önben kételyek ébredtek Küldetése hitelességét illetően, elsősorban annak tulajdonítható, hogy ilyen rendkívül nagy számú árulóval találkozott, mintegy véletlenül… nagyon rövid idő alatt. Igaz?

– Így is fel lehet fogni – válaszoltam. Már elmúlt az a benyomásom, hogy kiszolgáltattam magam. Egy darabig szótlanul farkasszemet néztem a takaros, sima, tompán csillogó koponya vak szemüregeivel.

– Ön azt mondja, hogy az a kis öregember áruló volt. Ezt ön állapította meg?

– Nem. Az a tiszt közölte velem, aki aztán agyonlőtte magát.

– Közölte… és agyonlőtte magát. Ön látta ezt?

– Hát… igen, illetve… hallottam a lövést a szomszéd szobából, hallottam a zuhanást, és az ajtó résén át láttam a lábát… a cipőjét.

– Aha. Előzőleg pedig letartóztatták a tisztet, aki önt kísérte. Szabad érdeklődnöm, hogyan történt ez a letartóztatás?

– Odajött hozzánk két tiszt, félrehívták, beszéltek vele… nem tudom, miről. Nem hallottam. Aztán az egyik elment vele, a másik velem jött.

– Mondta önnek valaki, hogy ez letartóztatás volt?

– Nem…

– Tehát erre tulajdonképpen nem esküdne meg?

– Hát nem, de a körülmények… különösen annak fényében, ami azután történt… úgy ítéltem meg, hogy…

– Egy pillanat. Az öregről egy tiszt beszélt önnek. Arról, hogy ez a tiszt is áruló, önt egy lövés dörrenése és az ajtó résében látott cipősarok győzte meg. Az előző tisztről annyit tud, hogy elhívták. Ezek az események, enyhén szólva, nem világosak. Ki van még hátra? Persze, a sápadt kém… őt, ugyebár, alva találta a fürdőszobában?

– Igen.

– Mit keresett ez a személy a fürdőszobában, ha előtte fontos, titkos aktákat fotózott? Ilyen esetben nem szokás lepihenni. Ön rányitott… az ajtó eszerint nem volt bezárva?

– Valóban. Nem volt bezárva.

– És önnek még mindig szilárd meggyőződése, hogy ezek az emberek mind árulók?

Hallgattam.

– No látja! Elhamarkodott következtetéseket vont le, s ebből adódott a téves gondolatmenet.

– Elnézést – szakítottam félbe –, jó, tegyük fel, hogy nem árulók. De akkor mi magyarázza mindezt? Mi volt ez az egész? Színjáték? Amit nekem rendeztek? De miért? Mi célból?

– Nos – mondta, csak gödröcskéivel mosolyogva –, ezt nem tudom. Talán azért, hogy felvértezzék az árulók ellen. Beoltsák árulás ellen, parányi adagokkal. Hiszen, ha nagyon akarjuk, még Erms is tehetett olyasmit, ami gyanúsnak, érthetetlennek tűnik az ön szemében, márpedig őt csak nem tartja árulónak? Ugye? Vagy… talán mégis?

Rám villant a szeme. Jéghideg szeme abban a nyájas holdvilág képében…

Nem várta meg a választ.

– Hátra van még a legnehezebb probléma, mégpedig az utasítás. Természetesen rejtjeles volt. Elég alaposan átnézte ahhoz, hogy teljes bizonyossággal állíthassa, miszerint az utasítás az ön történetét tartalmazza? Minden lépését, gondolatát, kezdettől fogva?

– Nos – haboztam –, nem. Alaposan átnézni nem volt módom. Csak néhány sort tudtam elolvasni. Szó volt bennük a fehér falakról, az ajtókról, folyosókról, arról, hogy milyen elveszettnek éreztem magam. Pontosan már nem emlékszem, de mintha a számból vették volna ki azt a pár szót…

– És ennyi volt az egész, amit módjában állt elolvasni?

– Ennyi volt. Illetve… az emberek, akikkel találkoztam, olykor célzásokat tettek az élményeimre, sőt a gondolataimra, például a Rejtjel Ügyosztály főnöke, Prandtl. Erről már beszéltem.

– De hiszen ő csak egy dekódolt szövegmintát adott önnek, egy példamondatot, nem igaz?

– Látszólag. Csakhogy az a szöveg az én ki sem mondott kérdésemre adott választ.

– És azt tudja-e, hogy a babonás emberek életük válságos óráiban, ha útmutatásra, jövendölésre vágynak, találomra felütik a Bibliát?

– Igen, hallottam róla…

– De nem hiszi, hogy ez segíthet rajtuk?

– Nem. A vak véletlen nyitja ki a könyvet.

– És amit ön tapasztalt, az nem lehetett vak véletlen?

– Túlságosan sok volt a véletlenekből… – dünnyögtem kelletlenül.

Nem hitt nekem. Nem tudtam megértetni vele, a száraz tényeken túl, azt a démoni aurát, amely körüllengi őket: őrület és tökéletesség egyszerre. Az orvos szelíden mosolygott.

– Amit ön elmond, az biztosan nem látomás, nem képzelődés, nem hallucináció – állapította meg. – Mindössze arról van szó, hogy önt fűti a tettvágy, türelmetlen, rögtön tudni szeretné, mi a rendeltetése, mit akarnak öntől. Feltételezésem szerint az a céljuk, hogy továbbfejlesszék önben a majdani tevékenységéhez szükséges tulajdonságokat: gyorsaság, jó megfigyelő képesség, éber figyelem, a részletekre is érzékeny memória, kritikai érzék, az a szellemi szűrő, amely különválasztja az ocsút és a búzát. Tehát nem próbaidő, mint ön nevezte, hanem inkább edzés. Mint tudjuk, a kemény edzésmunka kifáradáshoz vezethet, és éppen ez történt az ön esetében.

Hallgatok, farkasszemet nézve a koponyával. Üres vagyok, minden mindegy. Ráadásul túlságosan nyájasnak találom az orvos mosolyát.

– Elnézését kérem azért a kis félreértésért a ruháival, sajnos, nem szóltam előre – folytatja. Csak úgy sugárzik belőle a szívélyesség. – Már itt kellene lennie az ápolónőnek, bizonyára hamarosan meghoz mindent…

Beszél, beszél, bennem pedig mind hevesebben fortyog egy homályos érzés, szavakba sem öntött gondolat, amelyet – érzem – sohasem mernék egyenesen kimondani.

– Van itt önöknél… izé… idegosztály? – bököm ki váratlanul. Rám hunyorít a szemüvege mögül.

– De uram, hát hogyne volna! Van egy kis elmekórházunk is, néhány ággyal… Érdekli önt? Nos, úgy mondják, a téboly a korszellem sűrítménye, extractum millennii, ami természetesen túlzás… mindazonáltal, ha volna kedve ilyen irányú megfigyeléseket tenni, ezt a témát tanulmányozni, én egyáltalán nem ellenezném, hiszen úgysem olyan sürgős, hogy elhagyjon bennünket…

– Itt kell maradnom?!

– Valóban ajánlatos lenne, bizonyos időre. Én azonban semmiképpen sem tartóztatom.

– Az a gyanúja, hogy én… – kezdem nyugodtan.

– De kérem! – háborodik fel. Gödröcskéi nyomtalanul eltűntek. – Hova gondol? Ön kimerült. Túlságosan feszültek az idegei. Aki őrült, kedves uram, az egészen másképp fest. Ennek bizonyítékául kész vagyok bemutatni önnek néhány valódi kóresetet. Ámbár jelenleg nagyon kevés páciensünk van, nem is különösebben érdekes esetek, van egy catatonia provocativa, néhány reziduális tünet, tik, kényszeres kacsingatás, vakondok-kézmozgás, visszafordítási személyiségzavar, mindez amolyan tankönyvi eset, nem is untatom velük – be nem áll a szája –, de újabban van egy érdekes hármas szindrómánk, ez ritka betegség, úgynevezett folie en trois, hármas téboly, Dreieiniger Wahnsinn, The Compound Madness, ahogyan a külföldi szerzők nevezik. Ketten folyton lebuktatják egymást, a harmadik pedig állandóan az öklét harapdálja, nehogy állást foglaljon. Reservatio mentalis, ugyebár, kóros mértékben… Továbbmenve, talán érdekelhetné önt a mánia autopersecutoria, vagyis önvallatásos téboly. A beteg folyton keresztkérdéseket tesz fel önmagának, olykor két napig egyfolytában, amíg el nem ájul… Végül itt volna még, csemege gyanánt, az autokripszia…

– Nahát – mondom közönyösen.

– Nagyon érdekes, eredeti eset – az orvos egészen kipirult a lelkesedéstől –, a beteg a saját testében rejtőzött el, de azt hiszi, beleszivárgott az ellenség, már majdnem minden testrésze beépült ügynök, csak a kalapács nem, tudja, az a kis csontocska a fülében. Sajnos, most nem tudom önt körbevezetni, mert vizitelek a másik osztályon… de hát úgyis lesz szíves, ugyebár, kis ideig itt várakozni, míg a nővér meghozza a ruháját. Talán olvasgatna egy kicsit, íme a könyvtáram! Kérem, legyen türelemmel… nagyon kérem…

Állok a szék mellett. Kényelmetlenül érzem magam a túlságosan bő fürdőköpenyben, rikító csíkjai idegesítenek. Az orvos odajön, kezet nyújt. Puha keze meleg és erős.

– Minden rendben lesz – mondja. – Csak ne gyanakodjék folyton. Legyen nyílt és bátor. Sínen van, meglátja.

– Köszönöm – vakkantok.

Bátorítóan mosolyogva visszaint még az ajtóból, aztán elmegy. Várok egy darabig, aztán, mivel az ápolónő csak nem jön az öltönyömmel, leülök az asztalhoz, és a rám bámuló koponyát nézegetem. Igencsak vigyorog azokkal a hibátlan, hosszú, fehér fogaival. Kézbe veszem, szórakozottan kattintgatok egy párat az állkapcsával, amely rugóra jár. Kétoldalt, a halántékán, kis kampók vannak – az egész koponyatetőt le lehet venni, mint valami födelet. Mégsem nyitom ki, mert valahogy jobban tetszik így, ahogy van, gömbölyűen, egészben. Nagyon gondosan kidolgozták, fényes, mintha finoman beolajozták volna, de a tapintása száraz. Érezném, ha csúszós volna.

Különösen szépek a koponyatetőn fogazottan illeszkedő csontok. A koponyaalap nem ilyen elegáns látvány, inkább holdbéli táj, kisebb-nagyobb csontgleccserek, szakadékok, sziklatornyok, középen a nagy kráter, ahol a koponya a gerinchez kapcsolódik. Vajon hol lehet a gerince, tűnődöm, az asztalra könyökölve. Az ápolónő még mindig sehol.

Gondolkodom ezen-azon – hallottam például egyszer egy emberről, aki betegesen félt a saját csontvázától, sohasem beszélt róla, és alig merte megérinteni a saját karját vagy lábát, hogy ne érezze a puha buroktól szabadulni vágyó kemény csontokat. Hát igen, a csontváz a halál szimbóluma, hatásos figyelmeztető plakát. Régen az anatómiai albumokban a csontvázat nem természetellenes vigyázzállásban ábrázolták, hanem életteli testtartásokban: amint fut, ül az asztalnál, vagy kikönyököl a szarkofágból. Láttam egy fametszeten még ölelkező párt is – az egyik csontváz láthatólag restelkedett!

Ez a koponya, ez más. Teljesen modern. Ragyog a tisztaságtól, tökéletesen higiénikus, milyen takarosak a pofacsontok kis erkélyei a szemüregek alatt. Az orr helyén tátongó űr egy kicsit nyomasztó ugyan, ám ez csak retusálatlan, apró szépséghiba, hanem a mosolya – az aztán különös. Nem érezni rajta az ajkak hiányát, egyáltalán semmiféle hiányt. Fölemelem a koponyát, meglóbálom, elég súlyos, megkopogtatom, és hirtelen ötlettel, gyorsan megszagolom. Először csak a por ártatlan, csiklandó szagát érzem, de ni csak, valami parányi nyom rejtőzik mögötte, közelebb tartom, orrom már a hideg csonthoz ér, mélyet lélegzem – igen! igen! Ez a szag, inkább csak szagocska, no még egyszer, és igen! Megvagy!!!

Rothadástól bűzlik, elárulva bűnös eredetét. Mint a részeg, szagolom a fehér elegancia mögött rejlő gyilkosságot, a véres lyukat, amelyből a fejet kitépték, még egyszer megszagolom: a tiszta, fényes felszín, a takaros fehérség – mind csalás. Milyen undorító! Megszagolom újra, mohón, rettegve, aztán ledobom az asztalra, és vadul törölgetem a számat, orromat, ujjaimat a fürdőköpeny szélébe, de már hív vissza, ó, mennyire csábít…

Belépett a nővér, kopogtatás nélkül, hozta szépen összehajtogatott, szinte vadonatúj öltönyömet, ropogósra vasalt ingemet, letette az asztalra, a koponya mellé. Megköszöntem. Mereven biccentett, és kiment.

XI

A fürdőszobában öltöztem fel. Az ajtót félig nyitva hagytam, állandóan láttam a rövid folyosó túlsó végén a koponyát. – Szépségem! – gondoltam. Órákig el tudnám nézni, olyan gyönyörűséges, ocsmány és magasztos undorral töltött el, amit fölfedeztem. Még egy pici félelem is lebeg körülöttem, nem a koponyától, természetesen, hanem önmagamtól, mert ugyan mit találtam benne? Finoman megmunkált csont, semmi egyéb. Mivel szédített meg annyira, hogy csak bámultam, szaglásztam, egyre növekvő undorral, és mégsem bírtam elszakadni tőle? Annak az embernek a halála, akié volt? Hiszen az élő embernek semmi köze sincs ehhez a míves papírnehezékhez, és különben sem ismertem, egyáltalán nem is érdekel. Homályos ügy, mindenesetre most már jobban értem, miért ittak régen, nagyon régen, koponyából bort. Gazdagította az ízét.

Még sokáig merengenék így, de hallom a kis folyosón át, hogy nyílik az orvosi szoba nagyobbik ajtaja. Gyorsan magamra csukom a fürdőszobát, begombolkozom, megnézem arcomat a tükörben, és némi habozás után bekukkantok a fekete szobába, vajon ki lehet ott.

Két férfi van ott, tarka pizsamában.

Egyikük háttal áll nekem, a könyvek címét olvasgatja félrehajtott fejjel; vörös haja itt-ott szürkés, talán festi. A másik, egy táskás szemű, nagy darab, kövér fickó, a koponyás asztalnál ül.

– Hagyd már abba! – mondja. – Kívülről tudod az egész polcot.

Bemegyek. A kövér férfi futó pillantást vet rám. Löttyedt nyaka fehér, pedig az arca barnás, mint a tea.

– Jön játszani? – kérdezi, pohárkát vesz elő céklavörös pizsamája zsebéből, és kockákat szór az asztalra.

– Attól függ, miben – mondom habozva.

– Hát csillagokban, mint mindig. Aki nyer, az nevezi el. Jó?

Már rázza is a kockákat.

Nem szólok semmit. Dob, számol: tizenegy pont.

– Maga jön, kolléga.

Ideadja a pohárkát. Megrázom, dobok – két kettes és egy négyes.

– Nyertem! – örvendezik a kövér. – Hát akkor legyen… Mallinflor! Nem rossz név az.

Most tizenhármat dob.

– Legalább tizennégy lenne! – vigyorog.

Nem rázom meg a pohárkát, csak dobok. Két ötös, egy hatos.

– Ejha! No, halljuk…

– Nem tudom – dünnyögök.

– No, csak bátran!

– Admiradéra…

– Nem semmi! Jól van, én jövök…

Hetet dobott. Rajtam a sor. Két ötös, a harmadik kocka legurul az asztalról, a másik férfi lábához.

– Mennyi, kremátor? – kérdezi tőle partnerem.

– Hatos – feleli amaz.

– Mázlista! – vigyorog rám szuvas fogaival a kövér. – No, ki vele!

– Hát, legyen a csillag…

– Nem csillag! Tizenhatot dobott! Egész csillagkép!

– Csillagkép? Akkor legyen… Aranyszemű Kisöreg – bököm ki.

Úgy rémlik, furán pillantott rám, megrebbent a szeme. De közben odajött hozzánk a másik:

– Dugjátok el, mindjárt jön a doki.

Öreg mókusarcán kajla vörös bajusz, fakó szeme körül mély ráncok. Kicsit dadog.

– Mi még nem találkoztunk. Megengedi? – nyújt kezet. – Sempriaq vagyok, főkremátor. Sempriaq, q-val a végén…

Elmormolom a nevemet.

– Mit ijesztgetsz? Hol a doki? – zsörtölődik a kövér, a kockákat rázva.

– Mindjárt itt lesz. Ön járóbeteg?

– Igen – mondom.

– Mi is. Egyenesen a munkából, hogy ne pazaroljuk az időt. Kényelmes így, annyi biztos. Van magánál tükör?

– Ne csináld – szól közbe a kövér, de Sempriaq ügyet se vet rá.

– Azt hiszem, van valahol – tapogatom a zsebeimet, és csakugyan, előkerül a kissé már karcos, kopott tükröcske. A kremátor figyelmesen nézi magát, vicsorít odvas fogaival, fintorokat vág, mintha azt vizsgálná, mi a legrondább az arcán.

– Höm… hőm… – mondja elégedetten. – Kész hulla. Rég nem öregedtem ennyit! Irány a temető!

– És ennek örül? – kérdezem.

– Naná! Látni nem láthatom, hát legalább…

– Kit nem lát?

– Ja persze, maga nem tudja. A fivéremet. Ikrek vagyunk. Küldetésben van, nem látom évek óta. Csúnyán kiszúrt velem, hát szívesen nézem a tükörben, milyen ronda lett. Az idő vasfoga, uram!

– Ne csináld – ismétli a kövér, bosszúsabban.

Nézem őket. Sempriaq cingár, vézna kis ürge, mégis van köztük valami hasonlóság, íróasztalnál megvénült hivatalnok lehet mind a kettő – egyik aszott, ráncos, a másik püffedt. Olyasformán hasonlítanak, mint két különböző méretű, de egyformán elnyűtt öltöny. A modoruk eltérő: Sempriaq finomkodik. Hosszú körmű, eltartott kisujjával simogatja bajszát, vagy nyakkendőjét akarja igazgatni, de csak ráncos, csupasz nyakát éri az ezüstszálas, fűzöld pizsamában.

– Ön is kezelésre jár, nemde? – próbálja továbbszőni a társalgást. – Nagyon helyes, nagyon helyes… hehe… Mit meg nem tesz az ember az egészségéért!

– Játszunk? – morran fel a kövér.

– Mindig ez a kockázás! – fintorog a kremátor. – Primitív játék… Találj ki valami mást.

Nyílik az ajtó, valakinek a fél szeme villan meg a résben. Aztán eltűnik.

– No, már csak ő hiányzott – mérgelődik a kövér. – Barran. Majomkodik, szokás szerint.

Becsoszog egy hórihorgas, sovány férfi csíkos pizsamában, bal kezén átvetve hozza öltönyét, jobb kezében tömött aktatáska, amelyből termosz áll ki. Hosszú répaorra, fakó, ábrándos, könnyes szeme nem illik össze harsány, joviális modorával.

– Üdv, kollégák! – kiáltja már az ajtóból. – Erő, egészség! Nem fut be a doki egyhamar. Hívatta a főnök. Hallali!

– Mi baja? Roham? – veti oda közönyösen a kövér.

– Mit tudom én. Agygyengeség, haha. Ne unatkozzunk már itt! Gyertek, minden készen áll! Csülökre!

– Barran. Na persze. Ivászat. Már megint ivászat – fanyalog a kövér, de azért feltápászkodik. A kremátor megpödri bajuszkáját.

– És magunk között leszünk?

– Ja. Meg a kis aspiráns, díszvendégnek… Kezdő piás, hehe… Felkészülve? Csapat, indulj!

Toporgok, szeretnék elosonni, de Barran rám pillant könnyes szemével:

– Új kolléga? Részünkről a szerencse! Éppen jókor jött, legurítunk egy-két rundot! Tessék, tartson velünk!

Kifogásokat dadogok, de oda se figyelnek. Karon ragadnak a kremátorral, és így, duhaj céklavörös és lila pizsamák közé szorulva, kicsit tiltakozva botladozom velük a folyosón, amely szűkebb a szokottnál, mert az ajtók jórészt félig nyitva állnak. A kockázós dagi megy elöl, becsapkodja az ajtókat, menetünk lármájától visszhangzik a folyosó. Az egyik ajtó nem akar bezáródni, visszacsapódik, benézek: ódivatúan öltözött vénasszonyok hada zsibong odabent, csupa hosszú kabát, fátylas kalap, gombos cipellő.

– Ez mi? – kiáltom elképedve.

– Raktár. Néniraktár – világosít fel tömören a kremátor. – Erre, erre… – bök meg az ujjával. Olcsó brillantin, szappan és tinta szagát érzem rajta.

A kövérnek megjött a kedve. Hadonászik, fütyörészik, az utolsó ajtó előtt megigazítja pizsamáját, mintha frakk volna, finoman megköszörüli a torkát, s az ajtó mindkét szárnyát lendületesen kitárja előttünk:

– Szíveskedjenek átlépni szerény küszöbünket!

Kis ideig udvariaskodunk, ki menjen előre. A hatalmas terem falai csupaszak, az innenső sarokban régimódi szekrény áll, középen nagy, kerek asztal, hófehér abrosszal megterítve, palackokkal és tálakkal megrakva. A távolabbi sarokban, ahol még egymásra rakva várakoznak az egyszerű kerti székek, dús üstökű, pizsamás fiatalember sürgölődik, próbálgatja a nyikorgó székeket, félredobja a különösen rozoga példányokat. A kövér odamegy segíteni, a lakoma szervezője pedig – ha jól emlékszem, Barrannak hívják –, mellén összefont karokkal szemléli a helyszínt, mint hadvezér a csata előtt.

– Elnézést – szólal meg valaki mellettem. Gyorsan utat engedek a mosolygós fiatalembernek, aki hóna alatt és mindkét kezében borospalackokat hozott. Miután terhét lerakta, visszafordul hozzám, tisztelettel kezet nyújt, és bemutatkozik:

– Klappershlang vagyok… Aspiráns… Még csak tegnap óta – teszi hozzá elpirulva. Rámosolygok. Talán húszéves sincs. Sápadt arcát rakoncátlan, göndör fekete fürtök keretezik.

– Kollégák! Asztalhoz! – rendeli el kezeit dörzsölve Barran.

Még le sem ültünk az aggasztóan nyikorgó székekre, már töltött is nekünk, és mohó, ferde mosollyal emeli poharát:

– Uraim! A Házra!!!

– Ahhááááz! – harsan a kórus. Koccintunk, és felhajtjuk az italt.

Az ismeretlen ízű szesz lassú lángként égeti a torkomat. Barran megint tölt mindenkinek, beleszagol italába, csettint.

– No, még ezt is! – kiáltja, s egy hajtásra kiüríti a poharát.

A kremátor kényelmesen hátradőlve a szendvicseket falja, ügyesen köpködi az olajbogyó magját, lehetőleg a fiatalember tányérjára. Barran újra és újra tölt. Melegem van. Nem a vodkától. Úgy érzem, az egész környezettel együtt felolvadok valami fényesen remegő, sűrű folyadékban. Mihelyt töltenek, már inni kell – mintha sürgős lenne, mintha bármelyik percben félbeszakíthatná valami ezt a rögtönzött mulatságot. Furcsállom azt is, hogy ennyire szilajon tivornyáznak a cimborák. Részegebbek, mint a néhány pohár ital indokolná.

– Ez milyen torta? Túrós torta? – kérdezi tele szájjal a kövér.

– Hihi! Tortúrás torta! – rikkantja Barran.

A kremátor felröhög, összevissza beszél, vicceket mond, szaval. Mulatós tréfák röpködnek a levegőben.

– Egészségedrrre, Barrrrankám! Meg a tiédrrre, hullagyalázó! – rikoltozik a kövér.

– A tanatofil a halálhoz vonzódik, nem a hullákhoz, te tökfej! – oktatja ki a kremátor.

Párbeszédre azonban már nem sokáig van mód, még a kiabálást is elnyeli az általános káosz. Egymást követik a pohárköszöntők, éljenzések. Iszom, már csak azért is, mert ivócimboráim bemondásait, tréfáit rendkívül silánynak találom, innom kell, hogy ne viszolyogjak annyira tőlük. Barran, női hangon énekelve, ujjaival mámoros tangót táncol az abroszon, a kremátor hol vizespohárból vedeli a pálinkát, hol uborkával dobálja a fiatalembert, aki nem is nagyon igyekszik elhajolni, a kövér bömböl:

– Ihaj-csuhaj! Helyretyutyutyu!

– Ihaj-csuhaj! – kontráznak neki a többiek.

Egyszerre csak felugrik, megtántorodik, lerántja parókáját, földhöz vágja, és verítéktől csillogó, kopasz fejjel üvölti:

– Uraim! Rúgjunk ki a hámból! Játsszunk csapdásat!

– Csapdásat!

– Ne, inkább fejtőset!

– Hihi! Haha! – röhögnek összevissza.

– A testvéri szeretetre! A boldog jövőre! – sipog a kremátor, ujjai hegyét csókolgatva.

– Én a sikeres… gyógy… gyógykezelésre… iszom… – visítja Barran. – A dokira… drága kollégák! El ne feledjük… a dokit!!

– Kár, hogy lányok nincsenek… Zakatolhatnánk…

– Hej, lányok, lányok! Cukorvirágok!

– Masíroznak a spionok, masííí-roooz-naak! – bömböli szólóban a kövér, egyszerre csak abbahagyja, csuklik, végignéz rajtunk véreres szemével, és a száját nyalogatja, közszemlére téve apró, hegyes, valahogy kislányos nyelvét.

Mit keresek én itt? – gondolom rémülten. – Milyen undorító ez a huszadrangú, hivatalnoki tivornya…

– Ura…im!! A kulcsárra! A janitorunkra! Éljen a kremátor! Éljen a kanmuri! – visítja valaki az asztal alól.

– Úgy van! Éljen!

– Piát!

– Piát!

– Ihaj-csuhaj!

– Éljen a tütü!

– A tütü!! – kurjongatnak.

Megsajnálom a fiatalembert – milyen aljasok, hogy így leitatták. A kövér teljesen berúgott, kopasz feje vörösen izzik, mintha szét akarna repedni, csak pacalszerű nyaka fehérlik természetellenesen. Villával kocogtatja poharát, de nem figyelnek rá, akkor földhöz vágja a palackot. Az üvegcsörömpölés valóban használ, a hirtelen csendben a kövér az asztalnak támaszkodva, dülöngélve szónokolni próbál, de csak röhög, röhög, reszkető kézzel integet, hogy várjanak egy kicsit, végre kinyögi:

– Kanmuri! Társasjáték! Kitalálós!!!

– Jól van – ordítják –, üsse kő! Durr bele! Ki az első?

Hej, ha csókot adnál az eperfa alatt,

Hej, te nyalka spion, te kis cukorfalat…

– Zendít nótára Barran.

– Uraim… Drága testvéreim… – ordítja túl a kövér. – Első kérdés: ki látta az utasítást?

Viharos röhögés a válasz. Dermedten nézem, amint hasukat fogva rázkódnak és visítanak a nevetéstől, a kremátor és a fiatalember egymás nyakába borulva vinnyog, végül a fiú benyögi:

– Apám füle!

És megint isznak, nótáznak, koccintgatnak, jobbra-balra ringatóznak az asztal körül. A kremátor már a tenyerét csókolgatja kéjesen, a mellettem ülő Barran felülről önti torkába a vodkát – látom, amint répaorra begörbül a pohár peremétől, és úgy is marad, középen begörbülve. Ő észre sem veszi. Nyilván viaszból van az orra, gondolom, de nem érdekel. A kövér, aki egyre vörösebb, már derékig levetkőzött, pizsamakabátja a vállára vetve, szőrös melléről csurog a veríték, undorítóan hájas, végül a füleit is lekapcsolja. És folyik tovább a zűrzavaros, duhaj ivászat, mindenki vadul, nyakló nélkül kurjongat és vedel, mintha nagyon sietnének.

– Mert ez a spionok ünnepe! A spionok ünnepe! A spionok ünnepe! – zendít rá két szólamban Barran és a fiatalember, akinek kék szeme már egészen merev és homályos. A kremátor elszakad a tenyerétől, hogy csatlakozzon a refrénhez:

– Hát fogod az aktát, elolvasod az aktát! És lenyeled az aktát!

– Uraiiim… kettes számú találós kérdés: mi a házasság? – ordítja a gutaütés határán tántorgó, buján levetkőzött dagi. Olyan mint egy szőrös nő. – A legkisebb hírszerző sejt – válaszol önmagának, mert senki sem figyelt rá.

Kurjongató, vörös arcok hintáznak a szemem előtt. Úgy rémlik, Barran a füle simogatásával valami titkos jelt ad a kremátornak, de biztosan csak képzelődöm, hiszen tökrészegek. Sempriaq hirtelen felkapja valakinek a poharát, kiissza, földhöz vágja, és feláll. Vodka és nyál csurog vörös bajuszáról.

– De szép vagy! – kiabálják neki. – Uraim! Figyelem! Rangidős ábrázat! Léptessük elő!

– Kuss! – bődül el a kremátor, hamuszínűre sápadva. Tántorog, alig áll a lábán, az asztalra támaszkodik, krákog, és mókusfogait kivillantva, könnyektől elvakulva siratódalra zendít:

– Ó, hová lettél, édes ifjúságom! Ó, szent gyerekkorom, ó, drága hazai tájak! Hol vagytok? Hová lettem én, a régi, régi énem! Hová lettetek, pici kacsóim, édes körmöcskéim… Egy sem maradt! Egy sem… Isten áldjon… engem vár a végső kutam… nem: utam…

– Hagyd abba!! – veti oda kurtán Barran. Valami laposat szimatol répaorrával. Végigméri a mellette ülő fiatalembert, majd a laposüveget a fiú szájához tartja.

– Ne hallgass rá! – sziszegi a fülébe, és tartja a fejét.

Néma csend, csak az ital bugyogása hallatszik. A kremátor összehúzott szemmel figyeli, hogyan ürül a laposüveg, de azért tovább kántál:

– Ó, hová lettél, ártatlan ifjúságom, angyali tisztaságom! Hát felelős vagyok én suta kezemért? Hüvelykujjamért? Barmaimért? Ó, idilli évek! Boldogan kémkedtem szűzi gyermekfővel, de aztán idővel…

Abbahagyja, mert különös dolog történik. A sovány Barran elveszi az üres üveget a kölyök szájától, elengedi a fejét, és színjózanul azt mondja:

– Elég.

– Biztos? – dünnyögi a kövér. Odahajol, megvizsgálja az összecsuklott fiú pupilláit. Elégedetten hátradől. A kölyök az asztal alá zuhan, és horkolni kezd. Asztmásan hortyog, szinte hörög.

A kremátor ekkor leül, gondosan megtörli homlokát és arcát hófehér zsebkendőjével, lesimítja bajuszát, a többiek is mozgolódnak, öltözködnek, torkukat köszörülik…

Körülnézek, és nem hiszek a szememnek. A részeges bunkók egyszerre csak átváltoztak: lerakták a műorrot, szemöldököt, és ami még különösebb, szemük kitisztult, arcukról eltűntek a korhely hivatalnokok züllött vonásai, sima homlokukról sugárzik az intelligencia. A sovány (most is így hívom, pedig kissé kitelt az arca) felém fordul, és világfias mosollyal, halkan magyaráz:

– Bocsássa meg ezt a maskarádét, uram. Kínos kötelesség, ámde vis maior áll mögötte. Higgye el, nehezünkre esik. Mert ha csupán színleljük is a mocskot, kissé mindig bemocskolódik az ember…

– Azután persze megmosakszik – teszi hozzá a kremátor. Viszolyogva nézegeti a kezét.

Egyszerűen képtelen vagyok megszólalni.

A sovány a székem támlájára teszi a kezét, pizsamája alól estélyi ing kandikál ki, briliáns mandzsettagombbal.

– Lealjasodás és megtisztulás – mondja –, ez a történelem örök ritmusa. Hintázunk a szakadék felett…

Fölemeli fejét.

– Most fogjuk önt igazán vendégül látni, ebben a talán túlságosan is tudós körben, az absztraktorok társaságában…

– Miben? – dadogom elképedve. Még mindig nem tértem magamhoz.

– Nos, igen… mi valójában professzorok vagyunk… Ő Deluge professzor – mutat a kövérre, aki közben kihúzta a hortyogót az asztal alól, és a falhoz támasztotta. Az úgynevezett aspiráns szétnyílt pizsamája alól tiszti egyenruha bukkan elő. – Deluge professzor a kettős beszivárgási tanszék vezetője.

– A kettős…?

– Úgy van. Agenturisztika és provokatorika.

– De Barran! Ez hivatali titok! – szól rá félig tréfásan a kövér professzor. Ruházatát már rendbe hozta, most ásványvizet csurgat kopasz fejére.

– Titok? Most már? – mosolyog Barran.

– Biztos, hogy eszméletlen? – kérdezi a kremátor, arcát kezébe temetve, mintha még küzdene a kijózanodásért.

– Kölyök létére csúnyán horkol – szólalok meg. Sejtem már, hogy egész idő alatt a pizsamás tisztet igyekeztek leitatni.

– Kölyök? Hiszen az apja lehetne magának – szuszogja a kövér professzor. Finoman megtörölgeti fejét, közben iszik a poharába töltött ásványvízből.

– Deluge úrnak hihet, nagyon praktikus férfiú – mosolyog rám Barran. Megemeli az abroszt, és látom, hogy a kövér tudós mindjárt az abrosz széle alatt véget ér.

– Állábak – válaszolja döbbent pillantásomra. – Rendkívül praktikus.

– Tehát önök… mind… professzorok? – dadogom. Sajnos, nem vagyok józan.

– Kivéve a kremátor kollégát. De hát az ő szakterülete tanszékek fölötti – mondja szelíden Barran. – A kadaverológiai kutatások vezetője, az akadémiai szenátus tagja.

– Ó… tehát Sempriaq úr valóban kremátor? Én azt hittem, hogy…

– Csak ezt a szerepet játssza? Nem. Az ott – mutat a hortyogó felé – nem most jött ám le a falvédőről. Nehéz eset…

– Ne panaszkodj, Barran, ma még szerencsénk volt! – jegyzi meg a kövér professzor, letéve az ásványvizes poharat. – Tudja, olykor a fél éjszaka rámegy. Rojtosra beszéljük a szánkat mindenféle kémhistóriákról, mire megbirkózunk velük. Veteránok emlékei, az ellenség karmai és azok manikűrözése, tengeren túli spiclik… Télen ráadásul muszáj kandallótűznél nótázni, kódokat énekelni… a hátamra meg jön a huzat, mindig megfázom…

Rosszkedvűen vonja meg a vállát.

– Bizony, bizony… – szólal meg a kremátor.

Kiegyenesedik a székén, gúnyos fintor ül ki mókusarcára – amelyből okos mókusarc lett –, és nótára gyújt:

De meredek a várárok,

Hol az ügynök beszivárog!

– Jaj, ne, Kulcsár! – rázkódik össze Deluge professzor. – Hallani se bírom.

– Kulcsár? – érdeklődöm.

– Csodálkozik, hogy Sempriaqot Kulcsárnak nevezzük? Nos, professzorok vagyunk, de megvan azért a régi, bajtársi fedőnevünk is… Az ifjúságunkra emlékeztet… Deluge a Változó nevet kapta. A Kulcsár vagy Janitor onnan ered, hogy bizonyos értelemben a kremátor őrzi a Ház ajtaját, amelynek csak egy oldala van: a mifelénk néző…

Nem vagyok benne biztos, hogy tisztán értem a témát, de nem merem tovább firtatni. Csak hosszabb szünet után szólalok meg:

– És, ha szabad megkérdeznem, önnek mi a szakterülete, professzor úr?

– Szabad, hogyne. Én házismeretet adok elő, azonkívül deszemantizációs szemináriumot tartok, no és egy kicsit kutatgatok a kémstatisztika területén, agenturisztika, sifromatika, de ez inkább a hobbim.

– Csak ne szerénykedj – mondja Deluge. – Barran professzor nagy tudós! Az árulástan atyja. Híres műve a Gyakorlati árulástan, a triplák és kvadruplák olyan sorozatai vannak benne, hogy a kezdő csak a száját tátja… No de csülökre, kollégák, csülökre! Nunc est bibendum!

És a palackért nyúl, amelyet a kremátor éppen most nyitott ki.

– Hogyhogy… – makogom, végképp összezavarodva. – Megint iszunk?

– Nincs kedve? Kár… De hát ezért jöttünk össze, nem igaz?

– Én csak… csak… már annyit ittunk… Bocsánat, hogy ezt mondom, de…

– Ugyan, kedves barátom! Az előbbi, az nem számít! – nyugtat meg kedvesen a kövér professzor. – Az csak álcázás volt, elterelő hadművelet. Különben is, most nem vodkát fogunk inni. Konyakocska, könnyű borocska, arakocska, ilyesmi. Locsolni kell a szürke agysejteket, úgy jobban csúsznak…

– Ó… már értem…

Körbejár a palack. Áhítattal szopogatják a nemes italt, hamarosan jobb kedvre derülnek. Társalgásukból megtudom, hogy Barran professzor többek között hellenisztikával is foglalkozik.

– Ilyen távoli témával? – kérdezem.

– Távoli téma? Ne tréfáljon! És a trójai faló? Az egész kriptohippika abból ered! És amikor Odüsszeusz lebuktatta Kürkét?! És a szirének álcadala? A fátyolozós tánc? A Párkák? A Zeuszra ráállított hattyú?

– Apropó – kérdezi Sempriaq –, ismeri a Cadaveria rusticana című operát?

– Nem.

– A hellenisztika valóságos kincstár! – folytatja a magáét Barran.

– Már értem… – mondom. – És ha szabad megkérdeznem, mivel foglalkozik az ön fő szakterülete? Az a… deszemantizáció… bocsásson meg, hogy tudatlan létemre…

– Sose szabadkozzon! Amiről itt szó van, az, ugyebár, a lényeg. Mi más a létünk, mint a spiclik örök körforgása? Lessük, mit művel a Természet… Tudja, mit jelent az a szó, hogy Speculator? így nevezték a régi Rómában a kutató tudóst is, és a felderítőt, a kémet is. Hiszen mi más a tudós, mint a Természet felderítője? Az Emberiség beépített ügynöke a Létben…

Tölt. Koccintunk.

– Csodálkozik? De hát ősidők óta megvan az embernek ez a titkos, rejtett tulajdonsága. Qualitas occulta! A középkorban nyelvnek mondták a kémeket… És az espionizmus, ez a nagyszerű művészeti irányzat? A freskókon láthatja a hosszú, lebegő szalagokat, amelyekre az angyalok a feljelentéseket írták! A szófejtés is érdekes téma. A spicli, ugyebár, az, aki a spiccen van, vagyis a csúcson. Ugyanakkor spicces is lehet, mert… hol is tartottam?… Kissé fejembe szállt a konyak… Ja igen! Ön a fő témámról érdeklődött. Ez annyit jelent… látja, már ki is csúszott a számon: jelent! Jelentés! Tudja, olyasmi ez, amivel nagyon vigyázni kell. Az ember ősidők óta mást sem tesz, mint jelentést tulajdonít mindenfélének: kőnek, koponyának, a napnak, más embereknek. Ily módon nem létező dolgokat hoz létre: túlvilági élet, totemek, kultuszok, mítoszok, forró és savas gőzök, legendák, hazaszeretet, semmi. Aztán ezekből lettek az emberi élet keretei, szabályai, ám egyszersmind csapdái, korlátai! A jelentések öregedtek, elavultak, mindazonáltal a következő nemzedék nem tartotta hiábavalónak ősei életét, azokét, akik megfeszíttették magukat nem létező istenekért, vagy a bölcsek kövét hajszolták, boszorkányokról és flogisztonról elmélkedtek… A jelentések egymásra rakodása, érése, elporladása természetes folyamatnak, szemantikai evolúciónak számított, mindaddig, amíg el nem jött a történelem legnagyobb felfedezése… sajnos mára ez a jelző is devalválódott, minden új bombára ezt mondják manapság, de higgye el nekem… akár a konyak hatására… Proszit!

Tölt. Iszunk.

– Tehát? – mondja Barran tűnődő mosollyal. Megigazítja orrát. – Mi ez a felfedezés? A deszemantizáció! Az bizony! Pedig egyszerű dolog, egészen egyszerű: a jelentéseket megszüntetjük…

– Hogy mit csinálunk? – kottyantom közbe bambán, majd restelkedve elhallgatok. Észre sem veszi.

– A jelentéseket meg kell szüntetni! – szögezi le. – A történelem már eléggé megbénított bennünket azzal, hogy a magyarázatok, jelentések, hiedelmek vastag burkába csomagolt mindent. Én nem atomokat hasogatok, nem csillagokat fürkészek, hanem lassanként, fokozatosan, alaposan elveszem a dolgok Értelmét.

– És nem lehet, hogy ez… bizonyos értelemben… pusztítás?

Rám villan a szeme. A többiek összesúgnak, aztán elhallgatnak. A tiszt a falnál csak horkol és horkol.

– Érdekes önnel beszélgetni… Pusztítás? Nos, ha ön alkot valamit… egy rakétát, vagy újfajta kanalat… abból mindig sok zűrzavar, kétség, bonyodalom támad! De ha ön pusztít (szándékosan használom én is ezt a szót), akárhogyan is vélekedjünk róla, az egyszerű és biztos módszer.

– Akkor tehát ön… a pusztítást dicsőíti? – kérdezem, hasztalanul küzdve az ajkamon ülő bamba vigyorral, de hát ez már rég nem az én ajkam, és egyre szélesebben vigyorog.

– Á, dehogy. Én aztán nem. A konyak beszél belőlem… – koccintja poharát az enyémhez. Iszunk.

– Mi különben sem létezünk… – teszi hozzá könnyedén.

– Hogy mi nem… mit tetszett mondani?

– Tudja, mennyi a matematikai valószínűsége annak, hogy valamely anyagkupac a világegyetemben bekerüljön az életfolyamatok körébe, akár mint falevél, vagy kolbász, vagy ivóvíz? Vagy belélegzett levegő? Egy a kvadrillióhoz! A világegyetem végtelenül üres. Kvadrillióból egyetlen részecskének van rá esélye, hogy bekerüljön az élet, a születés és elmúlás körforgásába. Rendkívül ritka eset ez! Mármost, kérdem én, mekkora az esélye annak, hogy ne táplálék, víz, levegő, hanem emberi sejt legyen belőle? Ha a kozmosz egész anyagát, a rohadó napok, döglött bolygók, ködöknek nevezett koszfelhők tömegét, a büdös gázok Tejút-rendszernek csúfolt kloákáját, az egész fortyogó szemetet összevetjük az emberek, az élőlények testének súlyával, és kiszámítjuk annak az esélyét, hogy bármely anyaghalmazból valaha is élő ember legyen, akkor kiderül, hogy ennek valószínűsége gyakorlatilag a nullával egyenlő!

– A nullával? És ez mit jelent?

– Azt jelenti, hogy nekünk, akik itt ülünk, semmi esélyünk sem volt arra, hogy létrejöjjünk, ergo: nem létezünk.

– De hát… de hát… – mormolgatom egyhangúan, mert valahogy elhomályosult a látásom.

– Nem létezünk… – ismétli Barran, és az egész társaságból kitör a nevetés. Csak most jövök rá, hogy tréfált, a maga elegáns, tudományos, matematikai módján. Én is nevetek hát, udvariasságból, mert amúgy egyáltalán nem vagyok jókedvű.

Az üres palackok eltűnnek az asztalról, újak kerülnek elő.

Hallgatom a professzorok társalgását, mint szorgalmas, bár egyre kevesebbet értő diák. Végképp berúgtam. Valaki, azt hiszem, a kremátor, felállva szónokol, a haláltusa mint Erőpróba dicséretét zengi. Deluge professzor Barrannal vitázik a dementisztikáról és a pszichofágiáról – vagy. nem így mondták? Aztán valami új találmány kerül szóba, a Machina Mistificatrix; próbálom összeszedni magam, egyenesen ülni, de folyton előrebukik a fejem, időnként elúszom a semmibe, nem is hallom a beszélgetést, ám egyszerre csak megüti a fülemet egy világos szó.

– Kikészült? – mondja valaki. Rá akarok nézni, s akkor érzem csak, mennyire részeg vagyok. Szédülök. Gondolkodni már nem bírok, szikrák villóznak az agyamban, az asztalba kapaszkodom, és ráfektetem égő arcom, mint egy kutya.

Szemem előtt a borospohár karcsú lába, könnyekig meghatódva suttogom neki, hogy éber maradok. Fejem fölött tovább isznak, társalognak – kimeríthetetlen a mi tudósaink bölcsessége!

Aztán eltűnt minden. Nyilván aludtam. Nem tudom, meddig. Amikor magamhoz térek, tüzelő arcomat nyomja az asztallap, orrom előtt morzsák hevernek az abroszon. Megint hallom a hangokat.

– A kozmosz… Az egész kozmoszt meghamisítottam… mea culpa… beismerem…

– Na ne, öregem – húzza el a száját Deluge.

– Hagyd már abba, öregfiú…

– Parancsra tettem, parancsra…

– Hagyd abba, ez már ízetlenség. Igyál vizet.

– Hátha nem is alszik – mondja egy másik hang.

– Alszik, alszik…

Elhallgatnak, mert megmozdultam, és kinyitottam a szemem. Ugyanúgy ülnek az asztal körül. A sarokból fűrészelő hortyogás hallatszik. Fények, poharak, arcok úszkálnak a szemem előtt.

– Silentium! Uraim!

– Gaudeamus Izidor!

– Nunc est gaudium atque bibendum! – hullámzik körülöttem a távoli zsibongás. Mi a különbség? – fut át rajtam a gondolat. – Ugyanaz megy, mint az elején… Csak most latinul…

– Rajta, uraim! Hajrá! – rikoltja Barran. – Suaviter in re, fortiter in modo… Spectator debet esse elegáns, penetráns et bidexter… Vivant omnes virgines, uraim!! Húzzunk bele! Proszit!

Forog velem a világ. Vörös, izzadt, fehér, sovány, kövér – minden olyan, mint az elején, „add ide a didit”, nyerítették akkor, most meg „frivolitas in duo corpore, Venus Invigilatrix” – miért mindig, mindig ugyanaz? Szeretném megkérdezni, de senki sem figyel rám. Felugranak, töltenek, visszaülnek, nótáznak, egyikük zakatolást javasol, már volt! – nyögöm, de hiába, felrántanak, hurcolnak körbe-körbe. Helyretyutyutyu! – bömböli a kövér professzor, libasorban körbetopogjuk a szobát, aztán át az oldalajtón egy nagy terembe; hideg árad valahonnan, kicsit kijózanít. Hol vagyunk egyáltalán?

Mint valami Theatrum Anatomicum. Tölcsér alakú egyetemi előadóterem, lent pódium, katedra, fekete tábla, szivacs, kréta, polcokon tégelyek, távolabb, az asztalon is tégelyek, üresen, spirituszra várva; ismerem őket, a generaléros szobájából. Nyilván itt szerzi be a szobadíszeit. Tekintélyes, fekete kaftános személy közeledik libasorunkhoz; a kremátor fékez, nagyot fúj, mint a leálló mozdony. Én lekapcsolódtam a szerelvényről, és most várom, mi lesz.

– Á! Suppelton professzor! Üdvözöljük, drága kolléga! – harsogja Deluge. A többiek is szétválnak, s összevissza kiabálva, lelkesen köszöntik az ősz hajú, csokornyakkendős, megértően mosolygó urat.

– Shnelsupp professzor! Alacsony szintű beavatást kérünk: ez mi a fene?! – hangoskodik Barran. Udvariatlanságát csak fokozza, hogy közben foxtrottot jár.

– Ez egy agy, membra disiecta… – szól a fekete kaftános öregúr. Valóban, az asztali állványokon szépen elrendezett, felnagyított agyrészek láthatók, fehérek, mint a pacal vagy egy absztrakt szobor. A professzor tollseprűvel porolgatja őket.

– Agy?! – ujjong fel Barran. – No, akkor rajta, uraim! Igyunk a mi büszkeségünkre! Hej, az agyra! – emel föl egy palackot. – Bacchikus, bukolikus és anakolikus tósztot kérek!

Tölt mindenkinek, és ódát zengve, sorra felolvassa a kiállítási tárgyak feliratát:

– Ó, gyrus fornaticus! – kezdi, a többiek kórusban megismétlik, dülöngélve a kacagástól.

– Ó, tuber cinerum! Ó, striatum! Hej, nyúltvelő, ide nyúljál!

– Nyúltvelő!!! – bőgik elragadtatva. A fekete kaftános csak porolgat, mintha észre sem venné őket.

– Ó, fehérállomány! Chiasma opticum! Ó, gyrus! – kántálja Barran. – Ó, ti dúcok! Tekervények!

– Tekerem a, tekerem a… – gyújt nótára a kremátor.

– Lágyagyhártya! Keményburok! Tarkólebeny! – zengi Barran. – És főleg te, gyrus! Uraim, könyörögve kérlek, sohase feledjétek a gyrust!

– Vigyázat, formalin – jegyzi meg közönyösen Shnelsupp vagy talán Suppelton professzor.

– Ó, formalin! – ujjong a kórus.

És lelkendezik mindenért, kivétel nélkül. Megint vonatozik a társaság, magukkal ragadják az öreg anatómust, kinevezik masinisztának, törlőrongyát zászlónak, én meg lerogyok egy padra, és próbálok magamhoz térni. Részeg kurjongatástól, lábdobogástól visszhangzik a tölcsér alakú terem, lámpa csak itt lent ég, a mennyezet homályba vesző kupolái üresen bámulnak ránk, mint óriási, kivájt szemek. Háromlépésnyire tőlem, fémállványra függesztve, ócska, görnyedt, fogatlan csontváz lógatja csüggedten a karját, szegénynek még kisujja sincs – ó! az a hiányzó kisujj! Riadtan közelebb óvakodom, mert valami csillog a mellén. Bordáján aranykeretes szemüveg hintázik…

Hát itt van? Ide jutott? Kiállítási tárgy lett a derék kisöregből? Oktatási segédeszköz? Hogy ez legyen a harmadik, utolsó találkozásunk? Ezért, csak ezért történt minden…?

– Hejehuja, csuhajja! – rikácsol Barran. – Úgyis mind a te kezedre jutunk, kremátor-kulcsár! Haec locus, ubi Troia fuit! Amigdala ide vagy oda! Snuppel-Shappel-Trappelton! Valld be szépen: ma tüntettek ki, ott a melleden az érdemrend, Denuntiatio Constructiva a Nagy Hóhérkötél Szalagon!!

– Vigyázz… jaj! – kiált fel az öreg anatómus. A duhaj zakatolok feldöntötték az állványt, az üvegtartályok csörömpölve törnek ezer darabra, spirituszban úszó rémségek csúszkálnak szanaszét a padlón…

A késleltetett halál szaga gomolyog az egész amfiteátrumban. A duhajok behúzott nyakkal menekülnek, otthagyva az anatómust gyűjteménye romjai között. Utánuk osonok. Döndül mögöttünk az ajtó.

A szobában újabb palackok várnak ránk, s a tivornyázók, mintha mi sem történt volna, nyihorászva, röhögve szaladnak az asztalhoz, töltenek, isznak. Leroskadok egy székre, és lassan elszundítok, mintha elhajóznék valahová a hullámzó zsivaj tengerén. Még felrémlik előttem az aranykeretes szemüveg, amint a száránál felakadva himbálózik, nincsen már fül, ami tartsa, ó, siralom, siralom…

Egyszerre csak mindent eltakar egy verítéktől fénylő, sápadt, rendkívül hosszú ködfolt.

– Milyen… hosz… szú… az arca… pro… fesszor… úr… – próbálok nem minden szótagnál elakadni.

Fejem az asztalon, alatta párnának a kezem. Barran, bal arcfelén álmos és kaján mosollyal, fülembe súgja:

– Csak a mocsok tud igazán mocskos lenni…

– Milyen… különös… az arca… – ismétlem halkabban, nyugtalanabbul.

– Mit számít az arc… Tudja az úr, ki vagyok én?

– Igenis… Barran professzor… a beszív… beszivár…

– Semmi beszivárgás… az Deluge. Tudja, uram… igazából… én vezetem a nyomozást az Úr ellen…

Próbálok felállni, vagy legalább a fejemet fölemelni, de nem sikerül.

– Hogy mit…? Mit… tetszik… csinálni…? – motyogom bambán.

– Jól értette uraságod. Felfüggesztési eljárást vezetek az Úr ellen.

– Énellenem?

Arcának bal oldala elmosolyodik, jobb fele szomorú marad.

– Nem, nem uraságod ellen, hanem az Úr ellen. Tudja, aki hat nap alatt… és a hetediken kiszuszogta magát…

– Ez most… tréfálni tetszik?

– Dehogyis tréfálok! Ellenőriztük… vannak rejtekhelyek… a sötét ködökben… üstökösök kifúrt fejében…

– Aha… értem… akkor jó – dünnyögök megnyugodva. – Csak még annyit… professzor úr…

– Nos?

– Mi az a… tripla?

Vállamra teszi a karját, és fülembe suttog alkoholgőzös leheletével:

– Megmondom, fiam. Te még ifjú vagy, de a Ház embere vagy… én is a Ház embere vagyok… hát miért ne mondanám meg? Elmagyarázok én neked mindent… Szóval, az úgy megy. Mondjuk, van egy munkatárs. A mi emberünk. A Házé. Mármost azt, hogy kiféle valaki, miből tudjuk? No?

– Abból, hogy… látszik – mormolom.

– No látod! Kitűnő a válasz! Azt pedig, ami látszik, színlelni is lehet. Na, most figyelj! Adva van egy fickó, aki csak színleli, hogy a mi emberünk. Persze korábban a mi emberünk volt, de jöttek azok, lefizették, beszervezték, beépítették. Aztán egy napon a mieink, hopp! nyakon csípik, és visszafordítják. Azok előtt úgy kell tennie, mintha ő itt csak színlelné, hogy a Ház embere, világos? Egyszer aztán megint visszafordítják ők! Tehát előttünk úgy tesz, mintha azok előtt úgy tenne, mintha itt úgy tenne, érted?! No, ez a tripla!

– Ez… egyszerű – mondom. – A kvadrupla pedig az, akit… még egyszer?

– Pontosan. Jól vág az eszed… Akarod, hogy most rögtön beépítselek?

– Ön?…

– Miért ne?

– A… professzor úr?

– Mit számít, hogy professzor, vagy nem professzor? Beépítelek.

– Ide… vagy oda?

– Nem mindegy az neked?

– De hát… mégiscsak… valahogy…

– Ej, te kölyök! Óvatoskodsz… agyafúrt fickó vagy… azt hinné az ember: mamlasz, aztán lám csak, milyen éber! Nono! – És gyengéden oldalba bököd. Valahogy rettentően megöregedett, talán a kialvatlanság teszi, talán más oka van.

– Még csiklandós se vagy? – folytatja cinkos hunyorítással. – Nem ma jöttél a hat húszassal, mi? Tudod-e, mit jelent az, hogy galaktoplexia?

– Nem tudom. Mi ez, találós kérdés?

– Persze. Szóval nem tudod? A világvége, haha…

Úgy látszik, a professzorok részegen visszaváltoznak bunkó hivatalnokká, tűnődöm. Borzasztóan fáj a fejem. Barran belém fúrja hideg, égő tekintetét.

Valaki a lábamat kaparássza az asztal alatt. Vörös hajcsimbók bukkan elő a terítő alól, a kremátor kidugja fejét, és esetlenül, de makacsul az ölembe akar mászni.

– Milyen szép – susmorogja közben –, amikor régi barátok vallatják egymást! Mintha rózsaszirmot szopogatnál, igaz? Semmi hátsó szándék…

Próbálom visszalökdösni, de nem hagyja magát. Rám mászik, átöleli a nyakamat, és a fülembe suttog:

– Vigyázz! Édes egy öcsém. Én neked mindent, amit akarsz… lángba borítom érted az egész világot… csak egy szót szólj, és én…

– De hát engedjen már el… Professzor úr, a kremátor úr megint csókolgat… – panaszkodom kapálózva, de hiába. Lóg rajtam, mint egy zsák, arcomat szúrja a borostája, végre valaki elhúzza, hátrál, mint a rák, de még messziről is mutogatja a kezében tartott kistányért.

Kistányér, kistányér, ez meg mit jelent? – jár lázasan az agyam. – Én ezt már hallottam… de hol? Úristen! Kistányér! Alátét! Mondta nekem valaki, de mit jelenthet?

Nagy kavarodás támadt. Úgy rémlik, többen lettünk, de csak az asztaltól ugráltak fel, mert kissé távolabb a kövér professzor tehetetlenül rángatózva ül a székén. Vizes ruhát borított tar fejére, és görcsösen csuklik, azonos ritmusban az eszméletlen tiszt hortyogásával.

– Ijesszünk rá! Öntsük le vízzel! – kiabálják a többiek.

Engem is odaráncigálnak. Körülvesszük a kövér professzort. Még bizonytalanul állok a lábamon. A kövér elködösült szemmel néz ránk, integetve kér segítséget, mert szólni nem tud, minden próbálkozása csuklásba fullad. Már elkékült, szeme kifordult, rángatózó teste alatt nyikorog a szék.

– Bevallja! – süvít fel váratlanul az éberen figyelő kremátor, magasra tartva a kistányért. – Halljátok?!

– Nem! Nnem!! – próbál védekezni a kövér, de tiltakozása még hevesebb csuklásba fullad.

– Mi van, öcsém? Jeleket adsz?! – ordít rá Barran, görcsösen szorítva a kezemet.

– Neeem!!

– Számoljunk!! – kiabálja mindenki.

Fojtott hangon, kórusban számoljuk a csuklásokat: – Tizenegy… tizenkettő… tizenhárom…

– Áruló! – süvít bele a szünetbe a kremátor.

A kövér professzor arca egyre lilább. Kopasz fején nagy verítékcseppek ütnek ki, mintha a rettegés kifacsarná koponyáját, akár a citromot.

– Tizenhárom… tizennégy… tizenöt…

Dermedten várok, ujjaim elzsibbadtak Barran szorításától. A kövér felnyög, öklét a szájába nyomja, de csak annál hangosabbat csuklik, s úgy összerándul, hogy majdnem leesik a székről.

– Tizen…

A kövér összerázkódik, felhördül, jó ideig nem kap levegőt. Aztán duzzadt szemhéja fölemelkedik, és megviselt arcán békesség ömlik el.

– Köszönöm… – suttogja –, köszönöm…

És visszatérünk az asztalhoz, mintha mi sem történt volna. Részeg vagyok, de valahogy másképp, mint az előbb. Egész normálisan tudok mozogni, beszélni, csak lényemnek az a mindeddig éber, titkos részecskéje tűnt el – és ettől megkönnyebbültem.

Egyszerre csak azon vettem észre magam, hogy a Házról és annak mivoltáról társalkodunk Barrannal. Először is megtanított egy nótára:

A Ház! Az gáz!

A Ház! Az ráz!

A Ház értelme az Antiház!

Az Antiházé meg a Ház!

A Ház! A Ház!

Aztán elmesélt néhány mókás történetet a szodomisztika és gomorológia tárgyköréből. Már oda se figyeltem a kremátorra, aki az asztal túlsó végéből egyre a kistányért mutogatta.

– Tudom! – fakadtam ki dacosan. – Csészealj, alátét, vagyis alávaló csapda! Értek mindent! És akkor mi van? Fütyülök rá! A professzor belevaló gyerek! Én meg szabad madár vagyok!

– Hej, te dalos madárkám, hálózati madárkám… – dúdolta basszus hangján a sovány, megveregette a térdem, és kedvesen mosolygott rám bal arcával. Kérdezgette, hogy s mint vagyok, hogy megy a sorom a Házban. Kezdtem neki mesélni ezt-azt.

– Nahát! Még ilyet! És aztán? No? No? – érdeklődött.

Elkotyogtam neki mindent, de csak halkan, mert a többiekben nem voltam annyira biztos. A papot Barran franciául említette: abbé provocateur, az arany szemű kisöreg históriájához csak rövid megjegyzést fűzött:

– Na ja, mert rossz oldalra feküdt a koporsóban. Megkapta a magáét!

Sempriaq egy idő múlva fölkelt az asztaltól. Úgy rémlett, nagyban tanácskoznak valamiről a kövérrel, aki egész pohár vizet locsolt kopasz fejére.

– Most szövik az összeesküvést… – mutatom Barrannak a tekintetemmel.

– Á, az semmi – legyint Barran. – No, és aztán mi volt? Meséld tovább! Mit mondott a doki?

Figyelmesen végighallgatta történetemet, felsóhajtott, ünnepélyesen megszorította az asztalról lelógó jobb kezemet, s így szólt:

– Értelek én, fiam! Tudom, mennyit emészted magad. De minek? Nézz rám: berúgtam. Részeg vagyok, mint a csap! Józanul persze más, de most nincs előtted titkom. Én a tiéd, te az enyém! Tudod egyáltalán, hogy kivel van dolgod?

– Már mondtad. Professzor vagy, és tudományos kutató…

– Á, az csak… a szabadidőmben. Igazából a transzcendens ügyekkel foglalkozom. Nem dicsekedni akarok, de meg kell tudnod az igazat: la maison – c΄est moi. És most figyelj! Triplák, kvadruplák, kvintuplák, ez mind csak üres duma. Mese habbal. Más a lényeg. Van, ugye, a Ház. És van az Antiház. Régi, hatalmas intézmények. Évszázadok óta! Csakhogy ez az egész – most figyelj! – már rég átfordult. A Ház, úgy, ahogy van, csupa ellenséges ügynökből áll. Az Antiház meg a mieinkből!!

– Ez egy vicc? – próbálom csökkenteni leleplezései súlyát.

– Ne játszd itt nekem a hülyét! Inkább hegyezd a füled, mert most jön az igazi lényeg. Noha minden szobában, minden székben beépített kémek ülnek, és az itteniek csak színlelik, hogy a mieink, azok meg odaát csak úgy tesznek, mintha ők volnának, mindez a dolgok állásán semmit sem változtat!!

– Hogyhogy?

– Hát úgy, hogy a Ház ettől még szilárdan áll! Mert a forma változatlan, érted? Változatlanok a rendfokozatok, előléptetések, lebuktatási jutalmak, érvényben maradt minden parancs, utasítás, titkosítási rendszabály, sőt már úgy elburjánzottak, annyira bürokratikus és titkos minden eljárás, ügyintézés, aláírás, hogy a Házhoz való hűség szerkezetté csontosodott, és a kémbecsület, a haza szolgálata, az éberség, a lojalitás, a Ház egész életmódja, minden zavartalanul működik tovább!

– Az nem lehet… – borzongok.

– De bizony lehet, fiacskám… Gondolj bele: az egész beszervezés, lefizetés, beépítés, visszafordítás természetszerűleg szigorúan titkos. Nem szabad, hogy az ügynökök tudjanak egymásról, nehogy besúghassák egymást. Ezért minden nálunk dolgozó ügynökről odaát csak egyetlen személy tud, és viszont. Így a feljebbvalóiról, beosztottairól, kollégáiról konkrétan senki nem tud semmit, tehát minden egyes személy, mivel lebukni nem akar, végzi a munkáját annak rendje és módja szerint, rögzít, beszámoltat, preparál, legendásít, parancsokat ad és hajt végre, feljegyzéseket ír, kémek után vizslat, ellenséges cselszövényekre vadászik, egyszóval mindenki a Ház javát szolgálja. És hogy közben ezt-azt ellopnak, lemásolnak, továbbadnak, az egyáltalán semmit sem árt, mert odaát, az Antiházban úgyis a mi embereink kezébe kerül minden!

– És megfordítva? – suttogom, szédelegve ettől a gigászi látomástól.

– Bizony, sajnos, megfordítva szintén. Ez a helyzet. Okos gyerek vagy!

– De hát akkor… és a lövöldözés? A csaták, a leleplezések? – kérdezem a hosszú, ferde arc fényes fekete pupilláiba meredve, most komor az arc, jóllehet szájának bal sarka meg-megrándul valamiféle titkos okból. Nem törődöm vele, mi az.

– Hát igen, razziák is vannak. A leleplezések? Nos, mindenki érdemeket akar szerezni, muszáj is, hiszen vannak normák, tervek. Beszéltem neked a triplákról, nem emlékszel? Értsd meg, a Ház tevékenysége rendszeresen folyik tovább, állandóan toborozzák az ügynököket, nem lehet csak úgy abbahagyni, hát megesik, hogy a beszervező olyat fordít vissza, aki már többször is visszafordult, vagy a dupla leleplez egy triplát vagy kvadruplát… A nehézségek, sajnos, fokozódnak, mert némelyik ügynök már hatos, sőt akár hetes, ha nagyon buzgó…

– És az a sápadt kém, ő mit csinál?

– Nem tudom, őt nem ismerem. Talán amolyan kivénült, régimódi, liberális szimat, a hagyományokért rajong, a fellegekben jár… Minden vágya, hogy egyedül, a saját szakállára, megkaparintsa az egyetlen, legtitkosabb, legfontosabb Aktát… Hiú ábránd, hiszen csak közösen lehet valamit elérni, és ezt ő is tudja, ezért olyan elkeseredett…

– És én mihez kezdjek?

– Először is döntened kell, melyik oldalra állsz. Nehogy bedőlj az idealista maszlagnak, hogy majd te, egyedül! Jaj a kicsinyeknek, ha erős bajvívók kardjai közé tévednek, nem tudod?

A kremátor megint mutogatja nekem a kistányért. Türelmetlen mozdulattal hárítom el.

– De konkrétan?

– Hát, szaglászol egy kicsit, turkálsz, néhány értékes titkocska legyen a kezedben, sakk-matt, akkor jó árad lesz…

– Gondolod? De hát… egy pillanat… valamit nem értek. Honnan tudhatod te mindezt a Házról, ha olyan nagy titok, és senki sem tudja? Hagyjon már békén! – lököm vissza a kremátort, aki megint idesomfordált. – Tudom, tudom, kistányér, alátét, ne zavarjon! Na, mondd már, te honnan tudod?

– Mit honnan tudok? – kérdezi Barran.

– Mi az, hogy mit, hát, hát azt, amit elmondtál…

– Én semmi különöset nem mondtam.

– Micsoda? Hogy a két hírszerző központ beépült egymásba, csupa áruló ül minden székben, hogy a Ház és az Antiház helyet cserélt, és most az áruló csak az árulást árulja el. Mondd meg, honnan lehet ilyesmiket tudni!

– Honnan? – tűnődik, lesöpörve térdéről egy morzsát. – Fogalmam sincs.

– De hát… este?

– Mit: te?! – mered rám. Hangos szópárbajunkat már jó ideje némán figyelik a többiek.

– Hát… ön…

– Mit: ön?! – vakkantja.

– Honnan… honnan tudja ön mindezt?

– Én? – Barran megvetően elhúzza a száját. – Én nem tudok semmit…

– De hát… – kezdem sápadtan, aztán elakad a szavam. Ráébredek, hogy a falnál fekvő tiszt már jó ideje nem hortyog. Sőt most éppen kinyitja a szemét, felül, és megszólal:

– Ejnye, ejnye…

Feláll, ledobja pizsamáját, és mint délceg, egyenruhás tiszt, odajön hozzánk. Két-lépésnyire az asztaltól megáll.

– Kész ön tanúsítani, hogy az itt jelen lévő Barran operatív tiszt, alias a deszemantizáció professzora, alias Statiszta, alias Plaudertron, hazug rágalmakat adott elő a Házról, miáltal önt hazaárulásra, átállásra, provokatív tevékenységre és ellenkémségre biztatta, valamint a Házat befeketítő, sötét aknamunkájának cinkosává tette?

Csak nézek egyikről a másikra. A kövér professzorra, aki fehér tokáját simogatja. Barranra, aki behúzta a nyakát, és kifehéredett szemével rám sandít. Csak a kremátor ül háttal nekünk, a kistányérját bámulva, mintha nem akarná tudomásul venni, ami történt.

– A Ház nevében felszólítom, hogy tegyen tanúvallomást! – mondja szigorúan a tiszt. – Mit tud az itt jelen lévő Barran ellenséges tevékenységéről?

Tompán hallgatok, csak a fejemet rázom. A tiszt az asztalhoz lép, úgy tesz, mintha megbotlana, és közelről a fülembe súgja:

– Te szamár! Ez a Feladatod!

Hátrább lép, s az előbbi, hivatalos hangon folytatja:

– Ön szólni kívánt? Hallgatom!

Még egyszer, utoljára végignézek rajtuk. Mindegyik lesütötte a szemét. Barran reszket.

– Igen! – mondom rekedten.

– Mit igen?

– Mondott valamit, de csak úgy általánosságban…

– Árulásra biztatta?

– Nem!!! Esküszöm! – visít fel Barran.

– Kuss! Öné a szó.

– Valami olyasfélét mondott, hogy szabaduljak meg a gátlásaimtól…

– Azt kérdezem, árulásra biztatta?

– Bizonyos értelemben talán, de…

– Válaszoljon világosan: árulásra biztatta, vagy nem? Nos? Igen vagy nem?

– Igen… – suttogom.

Dermedt csönd – aztán egy pillanat múlva harsány röhögés tör ki. Barran nyerít, Deluge a térdét csapkodja, a fiatal tiszt kacagva, örömében öklét rázva, vígan kiáltja:

– Mocsok! Bemocskolta magát! Áruló lett!

– Mocsok, mocsok, tralla-la! – dalolják, de a nóta folyton röhögésbe fullad.

Barran nyugszik meg először a nótázok közül. Diadalmasan áll az asztalfőn, karját összefonva, száját összeszorítva. A kremátor végig nyugodt maradt, csak gúnyos kis mosoly játszadozik a száján.

– Elég! Elég! – szólal meg Barran. – Ideje mennünk, kollégák.

Felállnak. A kövér professzor legombolja gyanúsan fehér nyakát, a fiatal tiszt a fárasztó munka után ásványvízzel gargarizál. Senki sem néz rám, mintha ott sem volnék. Remeg a szám széle, mondani szeretnék valamit, de nem tudok. Barran fölveszi a sarokból táskáját a termosszal, öltönyét a karjára veti, indul kifelé hosszú, merev léptekkel, karon fogja a gutaütésest. Nézem, amint eltúlzottan udvariaskodva előre engedik egymást az ajtónál.

A kremátor még vár egy kicsit, aztán indul ő is. Amikor elmegy előttem, haragosan a kistányérra mutat, mintha azt mondaná: „Hiszen én jeleztem! Figyelmeztettelek! Csak te vagy a hibás!”

Egyedül maradtam a fekete hajú tiszttel. Ő is menni akar, de én elébe állok, és a szemébe nézek.

– Mi volt ez? – ragadom meg a karját. – Játék? Bemutató? Hogy tehettek ilyet?

– Nézze, uram… – Kiszabadítja a karját, rám néz, aztán kissé zavartan elfordítva a fejét, kiböki: – Ez a Hagyma volt.

– Mi?!

– Így hívják a módszert. Komoly tudományos eljárás, akkor is, ha tréfának látszik…

– Tréfa? Ez magának tréfa?!

– Ó, hát… én megértem, hogy haragszik… de higgye el, nekem se élvezet ott dögleni a falnál és horkolni, ennyi ideig. Csak azért tettem, mert szolgálati kötelességem…

– Legalább mondja meg világosan, mit jelent ez az egész!

– Jaj, istenem… azt nem lehet ilyen egyszerűen… tudja, ez bizonyos mértékig… valóban csak tréfa, ártalmatlan tréfa. Önnek, természetesen, semmi, de semmi kára nem lesz belőle. A professzor rejtett szándéka talán az volt, hogy bizonyos reakciókat tanulmányozzon.

– Az én reakciómat?!

– Nem, dehogy! Sempriaq úrét… No, ne haragudjon már… bocsásson meg! Engedje el a karomat. Mindenesetre biztosítom, hogy önnek ebből semmiféle… semmiféle kára…

Lesütött szemmel toporog előttem, mint egy kisdiák, aztán sarkon fordul, és elinal, közben rákoppintva az ajtó közelében álló, nagy szekrényre.

Ott maradtam a dáridó maradványaival. Szétdobált székek, piszkos tányérok, borfoltos abrosz, undorító látvány. A csöndben halk kopogás hallatszik. Körülnézek – senki. Csak a folyamatos, monoton kopogás. Fülelek. A sarokból jön. Lassan odamegyek. Egy, két, három, négy koppintás, mintha fán kopognának. A szekrény!

A kulcs a zárban. Elfordítom. Az ajtó lassan, magától kinyílik. Orfini tisztelendő ül ott bent kétrét görnyedve, teleírt papírlapokkal az ölében. Vállán nyitott reverenda az egyenruha fölött. Fel se néz rám, még mindig ír. Végül pontot tesz, felcihelődik zsámolyáról, és előlép a szekrényből, sápadtan, komolyan.

XII

Tessék, írja alá – mondja, s az asztalra teszi papírjait.

– Mi ez? – kérdem.

Még mindig úgy állok ott döbbent pózban, kezemet a mellem elé tartva, mintha védekeznék. A papírok ott fekszenek a piszkos terítőn, az egyetlen tiszta tányérka, Sempriaq kistányérja mellett.

– A jegyzőkönyv.

– Miféle jegyzőkönyv? Vallomás? Megint becsaptak?

– Nem. Ez csak a történtek leírása, és gyorsírásos feljegyzés arról, ami elhangzott. Semmi egyéb. Itt írja alá.

– És ha nem írom alá? – mordulok fel, rá se nézve. Lassan leülök. Fejemben szétpattannak a fájdalom nyúlós szálai.

– Ez csak formaság.

– Nem.

– Jól van.

Fölemeli a papírcsomót, összehajtja, egyenruhája zsebébe teszi, majd begombolja reverendáját, és – szemem láttára – csak pappá válik. Aztán rám néz, mintha várna valamire.

– Maga itt ült egész idő alatt? – kérdezem, arcomat kezembe temetve. Nyálkás üledéket hagyott rajtam a vodka; szám, torkom, egész testem ragad tőle.

– Itt.

– És nem fulladozott? – kérdem, föl sem nézve.

– Nem – feleli nyugodtan. – Van bent légkondicionáló.

– Örülök.

Még ahhoz is fáradt vagyok, hogy beolvassak neki. Bal lábam enyhén remegni kezd. Az sem érdekel. Arcom még mindig a kezembe temetve.

– El akarom mondani neked, mi történt – szólal meg fölöttem halkan. Vár egy kicsit, s mivel én hallgatok, meg se moccanok, csak a lábam rángatózik tehetetlenül, mint egy felhúzott gépezet, hozzákezd a magyarázatához:

– Ez a „tréfa” Barran és Sempriaq párharcának a végjátéka volt. Te döntötted el a csata kimenetelét. Az aspiráns Barran utasításai szerint játszotta el a szerepét. Deluge csak tanú volt. Barran a saját szakállára rendezte meg az egészet. Alkalmas kísérleti alanyt keresett, és rólad biztosan a doktortól hallott, akihez kezelésre jár.

– Hazudsz – mondom halkan a tenyeremen át.

– Igen, hazudok – ismétli, mint a visszhang. – Miért? Barran önkényes intrikája volt az egész. Deluge azonban értesítette róla a Részleget. Így ez a színjáték, Deluge professzor besúgása jóvoltából, Barran tudta nélkül, bekerült az aktákba, és a Részleg hivatalos tevékenységének része lett. Ezt csak a Részleg főnöke tudta, és én, akit ideküldött, hogy jegyzőkönyvbe vegyek mindent, ami történik. Így fest a helyzet első pillantásra. Csakhogy az aspiráns váratlan dolgot tett: a szekrényre koppintott, amikor elment. Tehát ő tudta, hogy ott vagyok. A jelenlévők nem tudhattak rólam. A Részleg főnöke nem adhatott az aspiránsnak ilyen utasítást, mert az aspiráns nem az ő beosztottja. Ennélfogva, mint a koppantás bizonyítja, az aspiráns felsőbb parancsra járt el. Vagyis kettős játékot folytatott: úgy tett, mintha Barrannak, a saját főnökének engedelmeskedne, ámde közben kapcsolatba lépett, Barran feje fölött, egy magasabb rangú személlyel. Miért parancsolták neki, hogy koppantson? Nekem itt az a dolgom, hogy mindent, ami történik, jegyzőkönyvbe vegyek, tehát a koppantást is jegyzőkönyvbe vettem. A Részleg főnöke, aki a jelentésemet majd elolvassa, így tudni fogja, hogy nem kell fegyelmi eljárást indítania az aspiráns ellen a Barran intrikájában való részvétele miatt, hiszen a koppintással az aspiráns jelezte, hogy tud a jelenlétemről, vagyis felsőbb parancsra jár el: nem Barran cinkosa, hanem hivatalos utasítást hajt végre. Az akció tehát három szinten folyt egyszerre: mint Barran kontra Sempriaq játszma, mint Barran, Sempriaq és mások ügye a Részleg általam képviselt felügyelete alatt, végül mint a felsőbb szint játszmája, az aspiráns mögött álló személy ugyanis a Részlegnél magasabb szintet képvisel: az Ügyosztályt. De még nem érkeztünk el a történet végére. Miért nem a Részlegen keresztül járt el az Ügyosztály, miért választott ilyen kerülőutat, egyetlenegy koppintással jelezve csak, hogy benne van az ügyben? Itt lép színre másodszor is Barran. Lehetséges, hogy amit ő Sempriaq és Deluge előtt a saját önkényes akciójának tüntetett fel, azt valójában az Ügyosztállyal egyeztette, az úgynevezett intrika célja pedig egyáltalán nem az volt, hogy Barran legyőzze Sempriaqot a Hagyma módszer értékéről folyó vitájukban, tudományos szinten. A valódi cél Sempriaq és esetleg a többi „dáridózó” teljes megsemmisítése, amennyiben megszegik a lojalitás alapelvét, és nem jelentik fel Barrant a magánintrikái miatt. Tehát a hűségvizsgálat az ügy újabb, immár negyedik szintje. Van azonban ötödik is, mivel nyilván két feljelentés futott be: Deluge professzor a Részleg besúgója volt, az aspiráns az Ügyosztályé (különben az Ügyosztály nem parancsolhatta volna meg neki a koppintást, mivel nem is tudott volna az egész ügyről). A két feljelentés közül Deluge professzoré az érdekesebb. A szabályzat szerint az ilyen ügyek az Ügyosztály hatáskörébe tartoznak, tehát az aspiráns járt el szabályszerűen, amikor az Ügyosztályhoz fordult. Deluge professzor azonban minden hájjal megkent, öreg róka. Tudja ő, mit tesz. Ha ő a Részleghez ment, és nem az Ügyosztályhoz, akkor ezt csakis felsőbb parancsra tehette. Vagyis nem feljelentést tett, hanem felsőbb parancsot hajtott végre – természetesen az Ügyosztályét. Miért járt el így az Ügyosztály? Hiszen már addig is két embere volt benne az ügyben – Barran és az aspiráns. Mihez kellett még egy harmadik? Annak ellenőrzéséhez, hogy mit tesz a Részleg a szabálytalanul beérkezett feljelentéssel? De hát a Részleg kötelessége az volt, hogy a feljelentést az Ügyosztályhoz továbbítsa, s ezt a Részleg meg is tette, azonkívül kiküldte a helyszínre az emberét, vagyis engem. Akárhogyan is, annyi biztos, hogy Deluge is az Ügyosztály megbízásából tivornyázott. Tehát az egyetlen ember, aki a saját szándékai szerint járt el a Barrannal megvívandó tudományos ütközetben, Sempriaq volt. Mármost bizonyára emlékszel, hogy Sempriaq téged állandóan figyelmeztetni próbált, értésedre adta, hogy ő ismeri Barran cseleit, tudja, hogy amit te Barran őszinte tanácsának, vallomásának hiszel, az valójában „kistányér”, csészealj, alátét, aljasság. Márpedig a tudományos csörte játékszabályai szigorúan tiltották, hogy a két tudós neked bármiféle figyelmeztető jeleket adjon. Én pontosan ismerem a játékszabályokat, mert benne voltak Deluge feljelentésében. Sempriaq, amikor neked a kistányért mutogatta, nyilvánvalóan megsértette a szabályokat. De miért? Hogy győzzön a tudományos vitában? Nem azért – hiszen a szabálytalanul kivívott győzelmet nyilván érvénytelenítik. Akkor is, ha te olyan vakon hittél Barrannak, hogy a jeleket figyelembe sem vetted… Elég az hozzá, a kremátornak egyáltalán nem állt érdekében, hogy téged figyelmeztessen, hiszen ezzel saját magát diszkvalifikálta. Mégis folyton figyelmeztetett, noha ezzel látszólag önmagának ártott. Miért tette? Nos, természetesen azért, hogy Barrannak értésére adja: tud róla, hogy cinkelt kártyákkal folyik a játék, tudja, hogy Barran összejátszik az Ügyosztállyal, és bunda ez az egész kísérlet. Tudta is. De honnan? Csakis azért tudhatta, mert így akarták a feljebbvalói. Száz szónak is egy a vége: a jelenlévőket (rajtam kívül, de én a szekrényben voltam) egytől egyig az Ügyosztály küldte oda…

– Engem nem… – mondtam.

– Téged is! Cukros volt a tea!

– Mit beszél?

– Cukros teával öntöttek le, amikor dühöngtél. Ragadt minden porcikád, muszáj volt zuhanyoznod, közben elvették a ruháidat, fürdőköpenyt adtak, onnan már csak egy lépés a pizsamáig. Persze ne hidd, hogy az orvos csak úgy magától mert volna Barrannak ajánlani téged! Az orvos az Ügyosztályhoz tartozik, ergo – te is és mindenki más is az Ügyosztály embere volt. Érted, hogy mit jelent ez?

– Nem.

– Nem? Ha Sempriaq saját magát diszkvalifikálta a kistányérral, akkor nem is volt semmiféle tudományos csörte. Ha ő is, te is, mindenki ugyanannak a játékosnak a bábja volt, akkor másik játékos egyáltalán nem létezett! A kegyetlen tréfa, amelyet Barran hozott össze, lényegében maga az Ügyosztály tréfája!! Látom, hogy nem hiszel nekem…

– Nem.

– Természetes. Hogyan hihetnél? Ugyan már, gondolod magadban, ilyen tréfákkal szórakozik az Ügyosztály, a hatalmas Ügyosztály? Bohózatokat rendez? Az lehetetlen. Biztos, hogy valami mélyebb értelme van ennek az egésznek. De gondold végig: azt, hogy éppen te legyél a tréfa áldozata, nem az Ügyosztály akarta, csak Barran. Az Ügyosztály mindenkiből gúnyt űzött! Bizarr tréfa? Attól függ, honnan nézed. Gyakran megesik, hogy a kifinomult tökély értelmét nem fogjuk fel, és nevetünk rajta. De ha nagyon nagy az a tökéletes valami… Például a Nap, a bolondos kitöréseivel, vagy a galaktika, ez a kavargó szemétdomb, hát nem olyan, mint egy őrült körhinta? És a rojtos-bojtos ködök! Zűrzavaros csillagképek! Hát lehet komolyan venni a végtelenséget? De láttál valaha karikatúrát a Napról, vagy a Tejútrendszerről? Nem, ővelük bizony nem merünk tréfálni, mert hamar kiderülne, hogy mi vagyunk nevetségesek, nem ők… Hát úgy teszünk inkább, mintha nem is tudnánk, milyen ócska trükkökkel él a kozmosz. Azt mondjuk: olyan, amilyen, de ez van, más nincs, ez a minden, és minden nem lehet tréfa! Hát lehet a világmindenség tréfa? Annyira nagy, olyan elképzelhetetlenül óriási, akkor nyilvánvalóan komoly. Ó, a nagyság! Mennyire tiszteljük! Még a trágyadomb is, ha a felhőkbe nyúlik, tiszteletet ébreszt, és térdet hajtunk előtte. Úgyhogy inkább nem nevezném tréfának, ami ma történt. Te is jobban szeretnéd, ha komoly ügy volna, nem igaz? Nem bírnád elviselni a gondolatot, hogy gyötrelmeidet még csak nem is nézi senki, még sátáni vigyorral sem, sőt a szenvedésedet nem is akarta senki, és nem is érdekel senkit a világon. Hát igen, a rejtély jobb megoldás. Jobb, mint az értelmetlen téboly. A titokba beleképzelhetsz akármit, még a reményt is… Nos, ennyit akartam elmondani neked. Talán még hozzátenném, hogy amikor az Ügyosztályt említem, kissé egyszerűsítem a dolgokat. A szálak odavezetnek, de nem ott végződnek. Továbbvisznek, szétágaznak az egész Házban. A Ház volt a tréfa szerzője. Vagy ha úgy tetszik, senki… Hát így. Most már tudsz mindent.

– Semmit sem tudok azon kívül, hogy előadtad, amit parancsoltak neked.

– Úgysem hiszed el, ha azt mondom, nem így van. És joggal, mert én magam sem tudom, így van-e.

– Te sem tudod? Hogyhogy?

– Abból, amit elmondtam, kitalálhatnád. Én nem kaptam rá parancsot, hogy elmagyarázzam neked, ami történt. De azt nem tudom, milyen parancsot kapott a főnököm, aki engem küldött ide, és nem másvalakit. Idefigyelj: én nem tudom, mi a Ház. Lehet, hogy Barran nem hazudott. Talán csakugyan elnyelte egymást két összefonódott, birkózó kémközpont. Talán nem az emberek őrültek, hanem a szervezet, amely mértéktelenül megnőtt, valahol messze a saját csápjaira bukkant, beleette magát a tulajdon húsába, egészen a szívéig, és most önmagát falja. Lehet, hogy az a másik Ház egyáltalán nem is létezik… csak magyarázat az önfelfalásra…

– Ki vagy te?

– Pap. Hiszen tudod.

– Pap? Te, aki beárultál Erms őrnagynak? Minek viselsz reverendát? Hogy az egyenruhádat elrejtse!!

– És te miért viselsz testet? Hogy a csontvázadat elrejtse? Miért nem akarsz megérteni? Hiszen nem titkolok semmit. Igen, beárultalak… Beárultalak, de hát itt minden csak látszat, még az árulás is, még a gyilkosság is. A mindentudás is! Nemcsak lehetetlen, hanem fölösleges, hiszen elég az utánzata is, a besúgásokból, célzásokból, alvó ember motyogásából, periszkópok képeiből, csatornakoszból szőtt fantom… Nem a mindentudás a fontos, hanem az, hogy higgyenek benne…

Ezt mégsem mondhatja parancsra, villan át rajtam a gondolat, de már folytatja, sápadtan, gyűlölettől sziszegve:

– Még mindig hiszel a Ház bölcsességében? Fogd fel végre, amit beszélek! Láttad a főparancsnokokat? Süket, bibircsókos, szenilis vén hülyék a piramis csúcsán… Idenézz!

Kavicsot vesz elő a zsebéből. A sok hordástól, forgatástól kifényesedett, sima, egyik oldalán pöttyös, tojás alakú kavics.

– Látod? Egy vacak kavics! Nézd a hülye pöttyeit! De ha millió, trillió van belőle, és a világűr veszi körül, akkor majd eső veri, szél fújja, csillagfény ragyog rá, és kibomlik egy rakás kavicsból a tökéletesség… Ki adott parancsot a csillagoknak? Ki?! Ugyanígy van a Házzal…

– Azt akarod mondani, hogy a Ház… a Természet?

– Nem! Semmi közük egymáshoz azon kívül, hogy tökéletesek. Nézd, te azt hitted, rab vagy a Gonosz labirintusában, azt hitted, itt minden jelent valamit, a tervek lopása szertartás, a Ház üldözi, megtorolja, még több titkos aktát termel, hogy legyen mit lopni, és azt hitted, ez a Gonosz bölcsessége… Ezért vetetted a szellemi bukfenceket, jártad a rókatáncot, mert azt hitted, neked húzzák a talpalávalót, álkulccsá akartál görbülni, vagy halálos ítéleted paragrafusává, jellé, amely megoldja neked a borzalom egyenletét, de nem így van! Hallod? Nincs terv, egyenlet, kulcs, nincs semmi, csak a Ház van. Csak – a Ház – van…

– A Ház? – ismételem vacogva.

– A Ház – visszhangozza rémületemet. Egész testében reszket ő is. – De a Ház nem bölcs! Ő csak a magának való, vak tökéletesség. Öntudatlanul keletkezett. Nem az emberekben van, noha emberekből van… az emberek közötti térből lett. Hallod? Az emberi gonoszság kicsinyes és gyarló, de itt nagyság jött létre… Veríték hegyei! Vizelet óceánja! Agónia mennydörgése, millió mellű hörgés! Évszázadok trágyája! Itt belefulladsz az emberekbe, szomjan veszejt, megfojt az embersivatag, testvér! Nézd, nézd, amint az emberek teát kavargatva széttépnek, fogukat piszkálva, fanyalogva rugdalják még egy kicsit a holttestedet, aztán teát főznek belőle… és hajatlan, ütött-kopott bábu leszel, sárga csörgő, rongydarab, mocskos könnyekben ázó vödröcske… A magának való tökéletesség működik így, nem a bölcsesség! A bölcsesség te vagy. A bölcsesség mi vagyunk, mi ketten! Te és a másik! Igazak szemének villáma ível közöttetek, igazak fényes szemének villámló hídja…

Amit beszél, halálsápadtan, verítékes arccal, egyre ismerősebb. Hallottam már. Ó, hát persze! Így prédikált a szószékről, abban is volt fojtogatás, és Sátánnak nevezte a gonoszt… és Perszuáz barát azt mondta, provokáció a szentbeszéd, Orfini tisztelendő provokátor…

– Hogyan hihetnék neked? – kérdezem gyötrődve. Összerázkódik.

– Ember!!! – kiáltja suttogva. – Hát még mindig nem látod, hogy ami az egyik szinten beszélgetés vagy tréfa, az a másikon nyomozati eljárás, megint másikon Ügyosztályok ármányos vetélkedése, és ha tovább haladsz ezen a nyomon, szétfoszlik előtted, beivódik a falakba, mert itt a nyomok sehová sem vezetnek?!

– És te ezt érted?

– Én értem, hogy miért nem értem. Az árulás szükségszerű, de a Ház azért van, hogy lehetetlenné tegye, tehát lehetetlenné kell tenni azt, ami szükségszerű. És hogyan? Semmivé foszlatva az igazságot. Az árulás üres szó, ha az igazság nem más, mint a hazugság egyik álarca. Ezért nincs itt hely semmiféle valódi dolognak, itt nincs következetes kétségbeesés, sem tartós, jó bűn, amely egyszer s mindenkorra a pokolba taszít. Idehallgass! Fogjunk össze! Kössünk titkos szövetséget. Szőjünk összeesküvést! Akkor kiszabadulunk!!

– Megőrültél?

– Nem! Ha bízunk egymásban, akkor megmenekülünk. Én visszaadlak téged magadnak, te visszaadsz engem magamnak. Csak így lehetünk szabadok!!

– Elkapnak bennünket!

– Nem baj. Lehet, hogy elkapnak. Sőt biztos. Annál inkább meg kell tennünk!! Ha az első perctől fogva hiszünk a vereségben, megváltjuk magunkat! Én meghalok érted, te meghalsz értem, és ez igazság lesz, ezt az egyet meg nem hamisíthatja senki. Megértettél? Ott leszel a megfeszített lator oldalán, mert én lator vagyok! Igen! Parancsot kaptam, hogy beszéljelek rá az összeesküvésre… Provokátor vagyok…

– Micsoda?!

– Hát még mindig, még mindig nem érted? Provokátor vagyok, mert pap vagyok! Itt a pap csak akkor mondhat ilyeneket, ha provokátor!! Azért parancsolták, mert úgy vélték, hogy biztosan ráállsz…

– Térj észhez! Hogy állhatnék rá?

– Nincs más lehetőséged. Így gondolják. És így is van. Elfogyott az erőd. Ma bevádoltál egy ártatlan embert, a jóakaródat… igen, te annak hitted. Szóval, ha most nem állsz rá az összeesküvésre, akkor ráállsz holnap, és ha nem én beszéllek rá, akkor más. De akkor csak úgy állsz rá, ahogy a Ház akarja, látszólag, kényszerből. Ne így tedd! Egyezz bele igazán, őszintén, most, azonnal, és akkor a Provokáció méhéből megszületik nekünk az Igazság…

– De hát neked jelentést kell tenned. Ha ráállok, rögtön rohansz, és beárulsz.

– Természetesen beárullak. Ők pedig azt hiszik, ez is csak provokációból lett, látszólagos, kényszerű összeesküvés. Azt hiszik, a beleegyezésed hazug bohócmaszk, amelyet én nyomtam az arcodra, ahogy parancsolták. De ha te önként, őszintén, mindent előrelátva és megértve csatlakozol az összeesküvéshez, akkor igazi lesz a lázadásod, betöltöd az űrt, s az összeesküvés, amelyet Provokációnak tervezett a Ház, Testté lesz. Velem tartasz? Hallgatok.

– Nem vagy hajlandó? – kérdezi. Megremeg a hangja, és könny csordul le az arcán. Dühösen letörli. – Ne törődj vele, ez csak… rutin…

Még mindig remeg a lábam. Nem látom a papot, nem is hallom, úgy érzem, megint elnyelnek a fehér folyosók, fehér ajtók, elrabolnak tőlem mindent, ami az enyém lehetne. És szemem előtt a labirintus halott csillogásával, fülemben egyenletes zakatolásával, kimondom:

– Veled tartok.

Villám cikázik át az arcán. Félig elfordulva megtörli zsebkendőjével homlokát és arcát.

– Most félni fogsz, hogy valóban elárullak – szólal meg végre. – Ez ellen nincs orvosság. Figyelj rám: eskü, ígéret, fogadalom itt úgysem érvényes, most hát csak annyit: ma már nem történik semmi. Egyezményes jelekre nincs szükségünk. Úgysem védenének meg. Fegyverünk az lesz, hogy az összeesküvést egyáltalán nem titkoljuk, és ezt senki sem hiszi el. Most megyek, és beárullak a főnökömnek. Te csak viselkedj természetesen, tedd, amit eddig szoktál.

– Menjek el a Beadvány Ügyosztályra?

– Elmentél volna?

– Nem hinném.

– Akkor ne menj. Inkább pihenj, erőt kell gyűjtened. Holnap ebéd után a hetedik emeleten, a liftnél, a két kariatida között vár rád a Második…

– A Második?

– Vagyis én. A Kettő. így nevezzük magunkat.

– Én legyek az Első?

– Igen. Most megyek. Gyanús volna, ha túl sokáig maradnánk együtt.

– Várj! És ha még ma kivallatnak? Mit mondjak?

– Amit akarsz.

– Beárulhatlak?

– Hát persze. Hiszen úgyis tudnak az összeesküvésről, de azt hiszik, látszólagos. Csak a szívedben…

Elhallgat.

– És te?

– Én is. Elég. Kitörünk a bűvös körből. Arra gondolj: ketten együtt megmenekülünk, szabadok leszünk, még akkor is, ha meghalunk. Isten veled.

Nem szólok többet. Gyors léptekkel távozik, a levegő, amelyet mozgása felkavart, még simogatja egy kicsit az arcomat.

Most megy és elárul – látszólag. De honnan tudhatom, hogy csak látszólag? – gondolom. Ám ez a gondolat hidegen hagy. Felállok. Mondani akarok valamit, de nem tudok, mert nincs kinek. Köhécselek, jó erősen, hogy halljam a hangomat. Nem visszhangzik. Benézek a szomszéd szobába. Nincs ott senki, csak a magnetofon kerek tekercsei forognak az asztalon lassan, simán. Leveszem a tekercset, apró darabokra tépem a szalagot, zsebembe tömöm, és elmegyek a fürdőszobába.

XIII

A vízvezetékcsövek vonítására ébredtem. Kinyitottam a szemem. Az első, amit megláttam, a mennyezet stukkódísze volt, szép fehér jelenet a Paradicsomból. Ádám és Éva két fa mögül lesi egymást, a kígyó a faágon tekereg, a feje éppen Éva kerek popsijánál, a felhő mögött egy angyalka hosszú feljelentést körmöl – majdnem pontosan úgy, ahogyan Barran mesélte. Barran! Felültem a padlón, hirtelen kijózanodva. Elalvás előtt levetkőztem, törölköző-derékaljam nem védett meg a porceláncsempe hidegétől, teljesen elgémberedtem, mintha már a hullamerevségre készülődnék.

A forró zuhany felfrissített. Kiszálltam a kádból, s a tükörhöz mentem. Nem lepett volna meg, ha egy öregember néz vissza rám – a tegnapi nap mélységes mély időszakadéknak tűnt, amely úgy elnyelte minden erőmet, mintha mögöttem volna az egész élet, és semmi más nem maradt volna belőle, csak a professzortól hallott bárgyú nóta, melyet állandóan dúdolgattam zuhanyozás közben:

A Ház! Az gáz!

A Ház! Az ráz/

A Ház értelme az Antiház!

Az Antiházé meg a Ház!

A Ház! A Ház!

És ni csak, most is dúdolom, bár nem is tudok róla – csak látom a tükörben a szájam mozgásából. Öregebb viszont nem vagyok, egyáltalán nem, csak másnapos. Hullarészeg lehettem, ha Orfini tisztelendőnek igent mondtam. Összeesküvés – hogy oda ne rohanjak! Ő meg én mint összeesküvők! A Kettő! Uramisten!

Akkor már inkább dúdolok, biztonság kedvéért csak halkan, bár a fürdőszoba üres, és kívülről sem hallatszik be semmi. Éhes nem vagyok, már megszoktam, hogy csak szórványosan eszem, a tegnapi muri után meg végképp nincs étvágyam. Hát csak szájat öblítek a fémízű meleg vízzel, és elindulok.

Csak a liftnél jövök rá – nyilván kába vagyok még a tegnap történtektől –, hogy fogalmam sincs, hová menjek. Nyugalomra vágyom. Talán csatlakozhatnék egy nagyobb csoporthoz, amely valami gyűlésre igyekszik, ott feltűnés nélkül elmélyedhetek a gondolataimban, és mégsem vagyok a fürdőszoba foglya – igazság szerint már idegeimre megy az ottani magány.

Sajnos egyetlen csoportot sem látok, csak egymagukban jönnek-mennek a tisztek, az pedig feltűnő volna, ha egy valakinek a nyomába szegődnék. Bejártam már az ötödik emelet jó részét, majd a hatodikat, végül fellifteztem a nyolcadikra, mert úgy emlékeztem, ott a fő folyosó egyik oldalán nincs ajtó, tehát ott lennie kell valami nagyteremnek. Csakhogy az egész emeleten egy lélek sem járt. Kószáltam a remélt nagyterem előtt vagy tíz percig, sehol senki. Elfogyott a türelmem, és egyszerűen benyitottam.

Nini, ez valami nagy múzeum oldalága lehet. Csak a kétoldalt álló üvegtárlók világítják meg a félhomályos folyosót. A tárlókban kezek vannak, semmi más, csak kezek, csuklóból levágva, üvegpolcokon, többnyire kettesével. Életnagyságú, természetes színezésű kezek, túlságosan is természetesek, szinte él a matt bőr, a fényesebb köröm, a finom vagy durva szőrszálak. Hihetetlen számú pózt mutatnak be a kezek, mintha színdarab szerepeibe dermedtek volna. Elhatároztam, hogy előbb végigjárom a kiállítást, aztán majd visszatérek a legsikerültebb darabokhoz. Időm van bőven. Hát nézem őket sorra: imádkozó, fenyegető, hívó kezek, dühtől kifehéredett öklök, csüggedt és diadalmas, kihívó és elzárkózó kéztartások, áldó és kéregető öreg ujjak, szemérmetlen és tolvaj mancsok, karcsún viruló, szinte mosolygó ifjú kacsók, itt fojtogató marok, amott féltő anyai gond – kanyarog az üvegtárlók sötét utcácskája, megyek tovább, tovább, rácsodálkozom egy gesztusokkal előadott bukolikus jelenetre, túlságosan negédesnek találom, továbbsétálok; felébredt bennem a műértő, már első pillantásra felismerem a témát, megítélem, túlzó vagy erőtlen-e a gesztus, megyek tovább. Egyre ritkábban állok meg, kissé már unom az egészet, talányosabb, nehezen megfejthető művekre vágyom. így érezhették a kiállítás rendezői vagy az alkotók is, mert a görbe folyosó következő szakaszain egyre szűkszavúbb, visszafogottabb gesztusok fogadnak, sőt már nem is egyértelmű a jelentésük…

Semmi egyszerű, goromba ökölrázás, megvető legyintés – a finoman hajladozó ujjakból ármány fuvallata árad, nem létező gyertya fényétől rózsállik a kisujj – mutat valamire? Újult érdeklődéssel kóstolgatom, mint elegáns mixer, azt a kifinomult, testvéri ünnepélyességet, amellyel a gyűrűsujj hátraszökken, mintha odahajolna valakihez, aki mögöttem áll. Csalás libeg a levegőben, amelyet a táncos ujjak becéznek, simogatnak, megragadnak, csupa fonák gesztus, az ujjak erdeje növekszik, a friss hajtások az üveghez tapadnak, titkos jeleket üzennek, túl az üvegen, faltól falig… Itt fügét mutat egy vaskos hüvelykujj, ott gyerekesen kalimpálnak a pici ujjak, és egyszerre csak, játszadozás közben, véletlenül, a körmöcskék, ujjbegyecskék mind egy irányba fordulnak, és kijelölnek – megmutatnak – kézről kézre adogatnak – engem!!

Gyorsabban megyek, szinte futok – kezek raja száll magasan, mélyen, át az üvegen, markolni vágyó, hullafehér ujjak kapkodnak a hajam után, nyüzsögnek a szemem előtt. Hol vagyok? – gondolom. – Mi ez? Honnan van ez a sok kéz? Miért? Minek? Mire való? De hiszen nincs értelme! Agyrém! Lidércnyomás! Ez csak egy őrült múzeum! Miért veszek mindent magamra? KI innen!! Ki innen!!

A sötétségből hirtelen felbukkan egy rémalak, egyenesen felém rohan, arcán vad fények és árnyékok villóznak, szája hisztérikus ordításra torzul, szeme nincs, az utolsó pillanatban sikerül valahogy megállnom, tenyerem a tükör sima, hideg lapjára tapad.

Állok a tükör előtt – mögöttem várakozik az akváriumokkal feldarabolt sötét, süket, tökéletesen halott mélység, ezernyi mozdulatlanná merevedett görcsös, fojtogató, röpdöső ujj, trágár, undorító gesztus, a téboly vérrel átjárt, eres viaszkezei. Homlokomat a jéghideg tükörre szorítom, hogy ne lássam őket.

És akkor a tükör megremeg, hátrál, bebocsát. Ajtón van a tükör, közönséges ajtón, amely kinyílt a nyomástól. Ott állok egy szűk szobácskában, ahol meglehetősen sötét van, csak két gyenge izzó világít – úgy látszik, takarékoskodnak. Apró emberke ül az asztalnál, olcsó zakót visel, nem néz rám, mert a körmét vágja, egészen az orrához emelve, talán rövidlátó. Könyökét nagy halom aktára támasztja.

– Foglaljon helyet – mondja, fel sem nézve. – Ott van a szék a sarokban. A törölközőt vegye le róla. Káprázik a szeme? Sebaj, elmúlik. Lesz szíves egy kicsit várni.

– Sietek – mondom fakó hangon. – Merre van a kijárat?

– Siet? Én mégis azt tanácsolnám, pihenjen egy kicsit. Közben akár le is írhatja.

– Tessék?

Elmélyülten reszelgeti a körmét.

– Itt a papír és a toll. Én nem zavarom.

– Semmit sem szándékozom írni. Hol a kijárat?

– Nem szándékozik?

Félbehagyja a manikűrözési, rám pillant vizes szemével. Láttam már ezt az embert, és mégsem láttam. Vörös bajuszka, rövid áll, ráncos pofazacskójában mintha diót őrizgetne.

– Akkor majd én leírom… – ajánlja fel, folytatva a körömreszelést. – Maga csak aláírja.

– Mit?

– A vallomásocskát…

Egy frászt! – gondolom magamban, vigyázva, hogy állkapcsomat össze ne szorítsam, mert a kidudorodó kis izomcsomót észrevenné.

– Nem tudom, miről beszél – közlöm hűvösen.

– Ejnye. Hát a dáridócskára nem emlékszik?

Hallgatok. Megdörgöli körmeit zakója ujjával, ellenőrzi, elég fényesek-e, kivesz a fiókból egy vastag fekete könyvecskét, amely magától kinyílik a megfelelő helyen, és felolvasást tart:

– Azt mondja a… hm… valahányadik paragrafus: „Aki azt állítja, hirdeti, terjeszti, vagy más módon értésül adja, hogy az Antiház mint olyan nem létezik, arra a totális egzoklázia büntetése szabandó ki.” No? – tekint rám biztatóan.

– Én semmiféle rémhírt nem terjesztettem.

– Ki mondja, hogy ön bármit is terjesztett? Isten őrizz. Ön semmit sem követett el. Ön csak konyakocskát ivott, és hallotta, mit beszélnek. Mert ugyebár, a fülünket becsukni nem tudjuk, igaz? De sajnos, a fül nyitva tartása bizonyos körülmények között büntetendő lehet, ugyanis…

Belenéz a könyvbe.

– „Aki jelen van az N paragrafus N cikkelyében megnevezett bűncselekmény elkövetésénél, és nem tesz a bűncselekmény elkövetésétől számított N órán belül vallomást az illetékes szervnél, arra az episztoklázia büntetése szabandó ki, amennyiben a bíróság a kis n paragrafusban megnevezett enyhítő körülményeket nem veszi figyelembe.”

Lerakja a könyvet, rám néz vizes halszemével, néz egy darabig, majd apró szájmozdulattal, mintha szilvamagot köpne ki, felajánlja:

– Vallomáska?

Megrázom a fejem.

– No – folytatja zavartalanul –, egy kicsike vallomásocska?

– Nincs mit bevallanom.

– Egy icuri-picuri?

– Nem. És lesz szíves abbahagyni ezt a kicsinyítést! – fakadok ki, dühtől remegve. Pislog, mint egy ijedt madár.

– Semmi?

– Semmi.

– Egy árva szó se?

– Nem.

– Akkor segítek egy kicsit. Például, teszem azt: „Jelen lévén a dáridón, amelyet… itt a nevek jönnek… professzorok, valamint… további nevek… rendeztek ezen és ezen a napon, ennyi órakor, akaratlanul tanúja lettem annak, hogy…”. No?

– Mindennemű vallomást megtagadok.

Néz rám kerek madár szemével.

– Le vagyok tartóztatva? – érdeklődöm.

– Kis huncut! – pislog hevesen. – Akkor talán valami mást? Hm? Egy kis uncili-smuncili? Önci-mönci? Öszke-möszke?

– Hagyja abba!

– Öszi-möszi… – gügyög, mint egy csecsemőnek. – Öszke-eske… no… öszinkó-möszinkó… összentyű… – sipogja hihetetlenül vékony hangon –, öszi-esi?…

Hallgatok.

– Nem?

Előreveti magát az íróasztalon, mintha nekem akarna ugrani.

– És ezt ismeri a fiatalúr?

Kerek dobozka van a kezében, benne fekete szövettel bevont, borsónyi gombok.

– Ó! – tör ki belőlem akaratlanul.

Gondosan jegyzetelni kezd.

– Tehát… – mormolja maga elé. – O… mint Orfini… O… O…

– Én nem mondtam semmit!

– Ó! – hunyorog. – És más semmi? Csak O, csupasz O, minden nélkül? Ejnye, hiszen ez rosszul hangzik, folytatni kellene: O… O… no?! Reverendácska… Papocska… mi ketten, együtt, izé, hogy is hívják, ilyen csacsiságok… hm?!

– Nem – mondom.

– Nem, de azért O! – makacskodik. – Bizony, hogy O! Annyit már elmondtunk, hogy O! Mindig csak O!

Egyre vidámabb. Úgy döntök, hogy nem szólok semmit.

– Akkor talán énekeljünk? – javasolja. – Egy nótácskát. Például ezt: „Sétálgatott szépen a bárrányka a réten…”. No? Nem? Akkor talán egy másikat: „A Ház! Az gáz!” Ismeri?

Vár egy darabig.

– Kemény gyerek – mondja végül a kezében tartott gombos dobozkának. – Gőgös mártír. Pilátust akar. Hej, vigyetek a Golgotára! Sohasem vallok! Ecce homo! De hát itt nálunk nincs Golgota, csak vakondtúrás, vakondok pilátuskák, és ha legalább keresztünk volna – hajaj! –, de hát itt semmi… még egy icuri-picuri kínpadocska sincs… kereszt helyett mi csak… egy ikszét teszünk a neve mellé, aztán fel is út, le is út!

Nem mozdulok. Megint a körmét csiszolgatja, nézegeti minden oldalról, hozzáméri az elképzelt tökéletes vízióhoz, megint csiszol, igazít, ellenőriz, végül gorombán, mint az elején, rám förmed:

– Ne zavarjon!

Leesik az állam.

– Akkor én… menjek el? – kérdezem.

Nem is válaszol. Körülnézek, hol az ajtó. Ott van a sarokban. Be sincs csukva. Hogyhogy az előbb nem vettem észre? Kezem már a kilincsen. Visszanézek. Ügyet se vet rám, teljesen belemerült a manikűrözésbe. Vonakodva lépek ki a nagy, hűvös, fehér folyosóra. Már messze járok, amikor feltűnik, hogy nagy, súlyos tárgyak húzzák le kétoldalt a vállamat, mintha vizesvödröket cipelnék. Megállok. A két kezem ilyen nehéz, nyirkos, és valahogy meg is hízott. Nézem a tenyereimet. Pici cseppek csillognak minden vonalban. Szemem láttára nőnek. Ó – gondolom –, hát ennyire izzadok… Ó! Miért Ó? Miért nem azt gondoltam például, hogy: Á!? Szemét vagyok? Szemét, az semmi. Mocsok vagyok. Zaftos, csöpögő mocsok. Sőt ripők! De akkor már ne akármilyen, kezdő gazember legyek, hanem igazi, telivér, nagybetűs Ripők! Érzem is, hogy minden gaztettre készen állok, itt van bennem a puskapor, csak egyetlen szikra kell – már robban is!

Ajtók. Lift. Folyosó. Megint ajtók. Lift. Beszállok. Milyen lágyan suhan lefelé, milyen szép, amikor régi barátok vallatják egymást… Mélyet lélegzem. Azért mégiscsak megkönnyebbültem. Békesség van. Semmiféle összeesküvés.

– Ripők vagyok! – ízlelgetem a szót, gondolatban. Kimondani valahogy nem merem.

Megint kiszállok a liftből, sokadszorra. Hányadik emelet? Tök mindegy. Elindulok a folyosón. Ajtó. Benyitok.

Üde piros szoba, fehér oszlopokkal, nagy festmények a falakon, rembrandti barnába merült lapos figurák tüllben és csipkében, ám a legnagyobbik, fekete keretes kép alatt egy teljesen domború, szép, fiatal lány ül. Tizenhat éves sincs, és retteg. Várom, hogy megszólaljon, de ő csak néz. Ijedten is nagyon csinos. Fürtös aranyhaj övezi bájos arcocskáját, durcásan néz ibolyakék szemével, mint egy bizalmatlan gyerek, összezárja duzzadt piros ajkát, iskolás lányhoz illő, rövid ujjú ruhácskát visel, kemény mellbimbója szinte átfúrja a vásznat. Karcsú lába is dacos és feszes, sarka rózsaszínű, mezítláb van, mert amikor meglátott, még a szandálja is lepottyant a fotel alá, de a legrémültebbek a kezecskéi. Milyen szép kislány, gondoltam, és milyen fehér… fehér… – ki említette azt, hogy „fehér”? Tudom már – a liliom… liliomfehér… A kém mondta. Megjósolta nekem a dokit, a kistányért és a liliomot…

A lányka le nem veszi rólam ibolyakék szemét, csupasz nyaka a kép fekete kerete alatt olyan, mint – keresem a hasonlatot –, mint egy dal az éjszakában. Nem is rossz hasonlat… Lépek egyet a lány felé, lassan, ripők módra, tekintetem a pupillájába merül, teste nem moccan, mily édes rémület a szívemnek, mellbimbója a ruha alatt számlálja a szívdobbanásokat, a másodperceket, és se hang, se gesztus, semmi – csak a Ripők.

Még egy lépés – térdem a térdéhez koccan. Feje hátrahajlik, csak arany hajzuhataga védi, ó, mily erőtlenül. Fölé hajlok. Alig észrevehetően megremeg az ajka, de kezét nem bírja mozdítani. Meg kell gyaláznom – gondoltam –, hiszen erre vár, különben is, mi mást tehetnék az én helyzetemben? De hátha nem is becsteleníteni való, ártatlan leányka, hanem a már jócskán kopott tönk, amelyre végül is lehajtom mindent beismerő fejem? Egyáltalán, hogy kerülne különben a Házba?

No, várjunk csak – morfondíroztam, felülről átnézve arany szempilláin –, végtére én is ártatlanul kerültem ide, hát miért ne lehetne ártatlan ő is? De ráébredtem, hogy kezdek már a Ház esze járása szerint gondolkodni, kifogásokat, mentségeket keresni, ez pedig rossz politika, erőpocsékolás. No, akkor gyerünk! – mondtam magamnak –, elég az okoskodásból! Húzzunk bele! Itt a szűz – becstelenítsünk!!!

Az elméleti döntés könnyen ment, de hogyan fogjak hozzá? Kézenfekvő lehetőség volna, természetesen, a csók, hiszen már szinte összeér a szájunk, elvegyül a leheletünk. De a csók mint a liliomtiprás előjátéka, nyitánya – ettől valahogy viszolyogtam. Még az aljas szándékú, erőszakos csókban is van valami – nem is tudom –, valami jó ízlés, elegancia, az is valahogy helyénvaló – aha, rájöttem már, mi a baj: a csók az dísz, ékítmény, utalás és allegória, én pedig semmiféle célozgatást és színlelést nem akarok, hanem gyorsan és ocsmányul meg akarom gyalázni a liliomfehér szüzet. Hát nem az kell a gyalázáshoz, hogy minden teketória nélkül, ripsz-ropsz elintézzem ezt az angyalt?!

A csók alól tehát fölmentettem magam, így azonban hamisnak tűnt az egész póz, ahogy itt a leányzó fölé hajlok, és szívom üde, szűzi leheletét. Felkapom, és elhurcolom! – döntöttem el, hátra is léptem, csakhogy az így kialakult távolság túlságosan hasonlított a visszakozáshoz. Ettől kissé megrémültem. És különben is, ha felkaptam, hova dobom le?! A fotelon kívül nincs itt semmi, csak a padló. Felkapni a liliomot, aztán visszadobni a fotelba, annak nincs semmi értelme. Márpedig a tiprásnak muszáj, hogy értelme legyen, de még milyen! A legfeketébben ármányos és ocsmány!

Na jó, akkor brutálisan és paráznán megragadom! – határoztam el. Csakhogy állva nem tudtam megragadni, túlságosan alacsony volt a fotel. így aztán letérdeltem. Hiba! Ez az alázat és eskütétel póza, ilyen pózban várja a lovag, hogy szalaggal övezzék a liliomfehér kacsok. Térdelve nem lehet becsteleníteni, pedig muszáj, mert a helyzet percről percre rosszabb; még elbőgi magát nekem, hasít belém a rémület, te jó ég! Már görbül a szája, mindjárt bömbölni kezd, és itt állok liliom helyett egy taknyos orrú kölyökkel! Gyerünk, gyorsan, amíg nem késő!!

Szóval akkor nyúljak a szoknyája alá? Nincs ebben valami nagy gyakorlatom, és ha gyalázás helyett véletlenül meg találom csiklandozni… akkor mi lesz?! Nyilván vihogni kezd, sőt talán olyan jót kacag, hogy nevettében kalimpál a lábával, nem pedig a szüzessége védelmében… és ha mégis nekirontok és ledöntöm, nyoma se lesz itt már liliomtiprásnak, marad egy csiklandós gyerek! Megbecstelenítés helyett hancúrozzak vele? Csiribiri! Hova szaladt a nyulacska? Uramisten!

Világos! – fut át őrült agyamon –, a gügyögő pasas küldte ide a lányt! Ez az ő stílusa! Ráismerek, ex ungue leonem! Akkor pedig – hát nem! Azt már nem! – határozom el szilárdan. – Nem lesz itt semmiféle hancúrozás, szoknya alá nyúlkálás, semmiféle lopakodó, tolvaj, gyáva módszer! Szemtől szemben – és legyen csók, de a Sátán csókja, villámcsapás, vér, buja vágy, fájdalom, erőszak, fogak csikordulása! Vért akarok!! Így lesz!!! És fölé hajlok, de valami nem úgy van. Bájos arcocska, telt ajkak, durcás kis száj, de a sarkában valami fehér, pfuj! Morzsa. És megint elvegyül a leheletünk – és sajtszagot érzek. A fenébe!! Az a fehér morzsalék – az sajt! Nem! Nem sajt! Sajtocska!!!

Kész, vége. Lassan fölegyenesedem, gépiesen porolgatva ruhámat. Igen, ez a vég. Tizenhat éves, ártatlan, ijedt, fehér mint a hó… Mint a hó? Mint a sajtocska!!!

Visszanézek az ajtóból. A kislány már megnyugodott, folytatja a rágást. Ott a kezében a sajtos zsömle, csak eldugta, amikor jöttem. Meg akarta könnyíteni a dolgomat, én meg… Uramisten…

Még jó, hogy egy szót sem szóltunk. Becsukom magam mögött az ajtót, és megyek tovább a folyosón, minél csöndesebben. Ripők… ripők… Valahol egy lövés dördül. Itt a közelben. Nem akarok csatába keveredni, már fordulnék vissza, úgyis túlságosan reszketek, de akkor meglátok az egyik ajtó előtt három tisztet, párnával. Üres párnával. Vagy úgy…

Kétféle lövöldözés van. Reggeli után szoktak csatázni, akkor nagyban megy a lövöldözés valamelyik folyosón, kerepelnek a géppisztolyok, száll a mészpor, hörögnek a haldoklók és sebesültek. De a csatát gyorsan lezavarják. Jön az erősítés, elhangzanak a titkos jelszavak, és vége. Néha kinyílik a liftakna ajtaja, pedig nem áll ott a lift, ilyenkor látni a sötét aknában lebukfencező, véres holttesteket – így szabadulnak meg tőlük. Most azonban csak egyetlen lövést hallottam. Az ilyet rendszerint egy kis szertartás előzi meg: három vagy négy tiszt hozza bársonypárnán a revolvert, bemennek, kijönnek a revolver nélkül, és várnak az ajtó előtt, amíg a leleplezett áruló főbe lövi magát. Főtiszt esetén lampaszos a párna. Rendet rakni ebédidőben szoktak, olyankor nincs annyi bámészkodó.

Negyedóra múlva kell találkoznom a pappal. Minek menjek oda, mikor úgyis mindennek vége, minden kudarcba fulladt? Megalázó, csúfos kudarcba…

Megpróbálom rendezni a gondolataimat. Az összeesküvésről végtére is tudnak, hiszen engedélyezték, sőt egyenesen utasításba adták, persze hamis, látszólagos formájában. Csak mi ketten szerettünk volna a látszat leple alatt valami valódit teremteni. Tehát ha most nem megyek el a találkozóra, feljebbvalóink azt gondolnák, veszélyt szimatolok, és gyanút fognának. Ha elmegyek a találkozóra, abból nem lehet baj.

Még mindig szégyenkeztem, de már kevésbé. Néhány percig sétáltam a csöndes mellékfolyosón, a toalettek között. Mentségeket keresve hirtelen eszembe jutott egy nyilván naiv, de csábító gondolat: hátha mindez csak álom, bonyolult és makacs álom? Még ha ébredésre nincs is egyhamar kilátás (mert nagyon erős az álom), legalább a nyomasztó felelősségtől megszabadulhatnék, ha biztos volna, hogy álmodom. Megálltam hát a fehér falnál, szétnéztem, nem közeledik-e valaki, aztán megpróbáltam mozdulatlanul koncentrálni, minden erőmet az álom gyengítésére összpontosítani. Sokszor sikerül ez. Behunytam a szemem, aztán lopva kinyitottam, a falat is megérintettem, de hiába. Akkor talán engem álmodik valaki más? Nehéz ügy – ilyen esetben inkább az álom tulajdonosa tehetne valamit, nem az álomban kószáló alkalmi szereplők…

Akár így áll a helyzet, akár nem, én azt úgysem tudom megállapítani – zártam le töprengésemet. Visszaballagtam a fő folyosóra, hogy felliftezzek a megbeszélt oszlopokhoz. Mire volt jó a liliom? Talán azt akarták értésemre adni, hogy még Ripők sem lehetek a Ház akarata ellenére. Szinte láttam magam előtt a gügyögős vallatót, amint huncutul megfenyeget az ujjával. Sajátos humorérzékét alighanem az akasztottak vidám rángatózása inspirálta…

Siklik a lift fölfelé, ugrálnak az emeletjelző számok, halkan zümmög a gépezet, a tejüveg lámpa fénye remeg a paliszanderfa burkolaton, egyszerre csak meglátom a tovább emelkedő liftből a nyomozót. Ott áll elnyűtt zakójában, kicsit féloldalasan, elgondolkodva, elégedett arccal – vajon meglátott? Hirtelen ötlettel lekuporodom a liftben, így kinézhetek, míg engem kintről nem látnak…

Már lassít a lift. Előbb gondosan kipucolt cipőket látok, aztán hosszú fekete köpenyt – nem! A gombjai mutatják, hogy reverenda. Ő az, a pap! Itt vár rám, a liftajtó előtt! Megáll a lift – de akkor én egy gombnyomással visszairányítom lefelé. Árulást szimatoltam? Nem – egyáltalán nem tudtam, mit gondoljak, de most, a békésen, szelíden lefelé süllyedő liftben valahogy igazán biztonságban érzem magam. Megint zümmög a gépezet, szelíden világít a tejüveg lámpa, otthonos kis szobám halkan, finoman siklik a Házon át; a földszinthez közelítve újra megnyomom a gombot, emelkedünk vissza…

A szőnyegről figyelem, mi van odakint. Elsiklanak előttem az emeletek és födémek. Padló, lábak, mennyezet, az akna téglafala, megint padló… és másodszor is látom a nyomozót, türelmesen vár a liftre, ferde mosollyal a képén… a jelenet végét téglafüggöny jelzi… Suhanok tovább fölfelé.

Visszafojtom a lélegzetem. Közeledik a nyolcadik emelet. Apránként, közelről, meglátom a papot. Ő is vár. Vissza, lefelé – megint elúszom a nyomozó előtt, elbújva, láthatatlanul, szemem levadássza őket, mintha próbát tennék…

Mind a kettő, külön-külön, közömbösen álldogál, kissé szórakozottan, semleges, langyos arckifejezéssel, de én, aki föl-le liftezek előttük, egyik arcról a másikra szökkenve, elsápadok, mert összeadódnak: a nyomozó szája sarka a pap lebiggyedő szájával, a kettő együtt mosoly, emeletekre osztott mosoly, amely elborzaszt, mert külön-külön egyikük sem mosolyog, csak ketten együtt, mintha maga a Ház mosolyogna. És amikor a földszintre ér a lift, kiugróm belőle, otthagyom nyitott ajtóval, tele zümmögéssel, mert már mindenhonnan hívják, talán minden emelet egyszerre. De én már messze járok.

Tehát a pap elárult. Úgy, ahogy vártam. Ezen rágódom, dicstelen összeesküvésünk végén, és csak percek múlva ébredek rá, hogy a földszinten vagyok.

Itt van valahol – a közelben – a legendás, nagy Kapu: a Ház kijárata.

Megyek tovább, de másképpen – s a változás váratlanul ér. A folyosóból egy csapásra oszlopcsarnok lett, nagyon magas, tágas. Messze valahol léptek konganak a kőpadlón. Távolodnak. Nincs itt senki. Jobban szeretném, ha emberek nyüzsögnének körülöttem, hogy elvegyülhessek közöttük. Mert ki akarok menni. Ez az utolsó lehetőségem. Miért nem gondoltam eddig arra, hogy meg is szökhetnék? Itt hagyhatnék mindent, egyszer s mindenkorra megszabadulnék a Küldetéstől, az utasítástól – pontosabban a látszatától –, a kudarcba fulladt hamis összeesküvéstől. Csak azért nem gondoltam a szökésre, mert félek? Persze, félek, hogy nem engednek ki az őrök, igazolványt kérnek, de legalább fontolgathattam volna a szökést, nekem azonban eszembe sem jutott. Miért? Mert nincs hova mennem, nincs mihez visszatérnem? Mert a Ház úgyis mindenütt utolér? Vagy talán mégis, minden józan ész ellenére, a végigszenvedett gyehenna ellenére, mégis élt bennem egy szikrányi hit abban a szerencsétlen, háromszor átkozott Küldetésben, mégis parázslott bennem ez a hit, mint önvédelem és végső támasz?

Már látom messziről a Kaput. Félig nyitva áll. Senki – ó, borzalom! – nem őrzi. Üres a hatalmas oszlopcsarnok, magas, mint egy templomhajó, de süket, visszhangtalan. Nem – mégsem üres. Hirtelen megláttam a katonát.

A második katona, akivel találkozom a Házban. Ő is, mint az első, aki őrt állt valakinek a halála előtt, némán, feszesen, terpeszben áll, fehér kesztyűs keze géppisztolyon nyugszik, természetellenes, merev testtartása cáfolja saját létezését, mintha azt mondaná, ő nem ő maga, mert őt a Ház állította ide.

Áll az oszlopok között, húszlépésnyire tőlem. A félig nyitott Kapu függőleges rése tele fehér fénnyel – ha futnék, elérném, mielőtt a katona lelőne. És ha mégsem, gondoltam, hadd lőjön; elég volt a félmegoldásokból, a rettegő csüggedésből és reményből, amely úgyis öncsalás, hányszor mocskoltam már be magam, hányszor mostam le a mocskot! Elég volt! Elég!! Elég!!

Már ott állok az őr látóvonalában. Keresztülnéz rajtam, semmit sem kérdez, mintha nem is látna – mintha én nem is léteznék! Ó, az a rés! Ó, az a rés, tele fehér fénnyel!!

Hat széles lépcsőfok vezet le a Kapuhoz. Az utolsó előtti fokon megállok.

Az a férfi, a fürdőszobában, vár rám. Azt mondtam neki, eljövök. Igen – de hát ő spicli, provokátor, Júdás, mint mindegyik, és még csak nem is titkolja. Bűn-e becsapni a provokátort? Elárulni az árulót?

De beszélt nekem a dokiról, a kistányérról, a liliomról – tehát tudta. Akkor azt is tudta, hogy elszököm, nem megyek vissza hozzá – hogyan mondhatta mégis, hogy jöjjek vissza, ígérjem meg, hogy eljövök? Igazán számított rá, mindenek ellenére? Mire alapozta a meggyőződését?

Odamegyek – gondoltam. – Ez az utolsó lépés. Így a szökésem, később, több lesz, mint szökés – kesztyűt dobok vele az egész Háznak, mert elszökhetnék titkon, hazugul, ármányosan, ahogy a Ház működik, de én úgy cselekszem, mint akire az Irgalom, a jóság, a mindenkit átölelő kegyelem fénye áradt.

Sarkon fordulok a mozdulatlan őr mellett, s a lépcsőn, majd a folyosón visszamegyek a lifthez. Üres. Kis szobácskám piros plüssfalai rám csukódnak, gombnyomásra felzümmögnek a villanymotorok, kattannak az emeletek, úszom a Házban, örök falainak tégla– és mészcsíkjai között.

És a folyosó, az ismerős, fehér folyosó a csillogó ajtókkal, vezet a hosszú úton, a dossziéval vagy anélkül erre-arra siető, barna vagy őszes, cingár vagy vállas tisztek között – az utolsó, aki a toalettől tízlépésnyire haladt el mellettem, joviális, kövér ember, és szuszog, mert nehéz aktacsomót cipel…

Becsuktam magam mögött a külső ajtót. Az előtér üres volt, de fémesen ismétlődő nesz töltötte ki, makacs és éles mint az óriásira nőtt csend. Vízcsöpögés.

Lenyomtam a kilincset, feljajdultam, és elnémultam.

Ott feküdt a tele kádban, meztelenül, mint elvágott torkú disznó. Vizes haja fényes burokká tapadt össze, halántékán fehéres az ősz szálaktól – feje oldalra dőlt, a porceláncsempe felé, arca elmerült a vízben, keze még mindig görcsösen szorította a borotvát. Szörnyű sebéből a vér a vízbe folyt, és belevegyült, nem tökéletesen – sötétebb csíkok, körök foszladoztak a mélyben.

Bereteszelem az ajtót, hogy kettesben legyünk, és a kádhoz lépek, de most sem látom az arcát, annyira elfordította a végső percben. Mintha megrémült volna a borotvától, nem akarta volna látni – vagy mintha előlem rejtőzne, amikor rátalálok.

Megértettem, hogy így kellett tennie. Akármit mondana, bárhogyan győzködne – én nem hinnék neki. Csak így mutathatta meg, hogy semmit sem akar tőlem, semmit sem követel, nem fenyeget, és nem hazudik. Ezt csak nemlétével bizonyíthatta be, s ennél többet nem tehetett értem.

Körülnéztem a fürdőszobában. Öltönye a mosdó alatt feküdt, gondosan kockába hajtogatva, messze a kádtól, mintha nem akarta volna bevérezni. Ha bármiféle jelet hagy, levelet, végakaratot, figyelmeztetést, parancsot – megint résen lennék. Tudta, hogy így van, s ezért csak pőre testét hagyta itt, mintha meztelen halálával kívánná üzenni, hogy nem minden árulás, ami körülvesz – létezik valami végső, visszavonhatatlan, aminek a jelentését már semmiféle fortély meg nem változtatja.

Megölte magát értem, s ez által megmenekült ő is.

Óvatosan a kád fölé hajoltam. Miért fordult el a végső percben? Kövér cseppek híznak a cső végén, belecsöppennek az egyre véresebb vízbe, hullámkarikákat keltve – ocsmány, fülsértő hang. Bizonyosságot kell szereznem. Megmozdítom hideg vállát. Egész teste átfordul, mintha fából volna, s előbukkan az arca, csurog róla a víz, mint a könnyek, megtölti a szemét, csillog tőle arcán a borosta. Bizonyosságot kell szereznem. A borotva? Nem bírom kivenni jéghideg kezéből. Miért szorítja ilyen erősen? Nem lazulnak meg az ujjak az utolsó szívveréssel? Miért nem engedi el, hiába feszegetem a markát? Miért telt meg hazug könnyekkel a szeme? Miért nem fekszik akárhogy, miért ilyen szabályosan, mint egy szobor? Miért takarta el az arcát?! Miért bődülnek fel a vízcsövek, és dalolnak, és ordítanak?! Miért??!!

– Add vissza a borotvát, te provokátor!!! – üvöltök. – Áruló!! Ripők!! Add vissza a borotvát!!!

(Murányi Beatrix fordítása)

JEGYZETEK

[1] Ekkor szállták meg a németek Lengyelországot.

[2] Rostos rák.

[3] A tejelválasztást serkentő hormon.

[4] Korai és időskori agylágyulás.

[5] Márpedig a háború az háború.

[6] A kezdő sor: „Haragot, istennő zengd…” Homérosz: Iliász, Európa Könyvkiadó. Budapest. 2005, 5. o.. Devecseri Gábor fordítása.

[7] Bizonyításelmélettel foglalkozó matematika-filozófusok.

[8] A zéta-függvények viselkedését leíró ún. Riemann-sejtés kiterjesztése a kvantummechanikára.

[9] Íme, a példa.

[10] A rothadáskor a fehérje bomlásából keletkező mérgező melléktermék.

[11] Aquinói Szent Tamást nevezték így.

[12] Olyan egypetéjű ikrek, ahol a fej és a torok, vagy a fej oldala nőtt össze.

[13] Héraklész egyik munkája.

[14] Daganat gyanúja merült fel.

[15] A mozgás rendezettségének zavara.

[16] Kisagyi.

[17] Kóros akaratgyengeség.

[18] Vicckényszer.

[19] Önkéntelen mozgások.

[20] Kb. kiskapu.

[21] Szerelmi téboly, fölöttébb veszélyes, előrehaladott állapotban.

[22] A szöveteket melegítő elektromos szerkezet.

[23] Szemtekerezgés.

[24] Talán Hegeltől.

[25] Drezdai emlék.

[26] A jó munkáért.

[27] Joseph Conrad lengyel származású író.

[28] Kóros soványság.

[29] Az aszeptikus sebészet megteremtője.

[30] A mikrobiológia atyja.

[31] Pap-író.

[32] Nagyjából: céhen kívüli. Azokra a püspökökre mondták, akik hitetlen tartományokban tevékenykedtek.

[33] A francia Rabelais műve, megjelent 1532-ben.

[34] A költők népe.

[35] Állati szén.

[36] Az alvilág folyója, ezen kelnek át a lelkek a holtak birodalmába.

[37] Idézet Vergilius Aeneiséből: Hogyha nem lágyul a menny,/ Acheront verem én fel. Lakatos István fordítása.

[38] Tömény borszesz.

[39] Elmeorvosok, a tudathasadás és a hisztéria specialistái.

[40] Az 1937-ben hozott fajvédő törvények.

[41] A német származású lakosságot tömörítő szervezet.

[42] Teljesült a kívánsága. Szó szerint: Ez volt a kívánságom. Horatius-idézet.

[43] Cséza.

[44] A városban született lengyel politikus.

[45] Ferenc József, fenséges császárunk és királyunk.

[46] Amerikai matematikus.

[47] Amint ez is mutatja.

[48] A Raclawlcka-kiállítás. ld. később.

[49] Joseph Conrad, világvándor lengyel író.

[50] Jack London regénye.

[51] Lengyel vígjátékíró.

[52] Romantikus drámaíró.

[53] Románcok szerzője.

[54] A gázokban.

[55] A végső megismerhetetlen, az önvaló.

[56] Szezámmagos, mézes édesség.

[57] Lengyelország és Litvánia 1569-ben megkötött szövetsége.

[58] Hivatalosan.

[59] Határozott és határozatlan igeidők, kötőmód.

[60]7 Kömény.

[61] A Drakula-filmek hőse.

[62] Roman Ingarden, filozófus és esztéta.

[63] A szél fú, a hová akar: János 3,8.

[64] Kifogástalan (francia).

[65] Az első kondenzátorok.

[66] Jozef Pilsudski marsall, a modern lengyel államiságban szerepet játszó katona és politikus.

[67] Megosztógép a kétféle elektromos töltés szétválasztására.

[68] Szikrainduktor.

[69] Gáztöltésű elektroncső strektroszkópokhoz.

[70] Szabbatkor elfogyasztott kalácsféleség.

[71] A rossz és a jó erői a perzsa mitológiában.

[72] Akarva, nem akarva.

[73] Hiszem, mert lehetetlen.

[74] Alexander Calder, kortárs amerikai szobrász.

[75] McCullloch és Pitts elmélete az ideghálózat visszacsatolásos logikai egységeiről, szerintük ezen az elven működhet az emlékezet is.

[76] Máté 28.4.

[77] Nem gyártok elméleteket.

[78] Ifj. Hans Holbein Haláltánc című fametszetsorozata.

[79] Meghatalmazással.

[80] Kettős ok, testi és lelki.

[81]2 Ne szaporítsuk szükségtelenül az érveket. Ockam borotvája: ha valamit egyszerűbben meg tudsz magyarázni, ne magyarázd bonyolultan.

[82] A gázok mozgását írja le.

[83] Máté 7.7.

[84]Az erős olasz benzin (olasz).

[85] Kellemes nap (angol).

[86] Szervizállomás (olasz).

[87] Kis roham (francia).

[88] Elkésett ötlet (francia).

[89] Szó szerint: kiigazítani a szerencsét, magyarán: csalni a játékban (francia).

[90] Téboly kettesben (francia).

[91] Vagy Caesar, vagy semmi? (latin).

[92] Kinek érdeke? (latin).

[93] Meghatalmazás folytán (latin ).

[94] A németek francia gúnyneve.

[95] Az tette, akinek érdeke (latin).

[96] Erkölcs (francia).

[97] Hóvihar (angol).

[98] Közigazgatási hatóság előtt tett, esküvel megerősített írásbeli nyilatkozat (latin-angol).

[99] Ne tegye! (angol).

[100] Az anya mindig biztos (latin).

[101] Jelképesen (latin).

[102] A szabályellenes gyilkosságok anullalásának módszertana (angol).

[103] Elpusztult a lélek, megszületett az atom! (latin)

[104] Megismertem a dolgok természetét (latin). Az Úr visszaszámlálásából keletkezett a világ. Őszinte híve, Donda (angol).

[105] Bevezetés a svarnetikába (angol ).

[106] A kozmoszteremtés általános technológiájának vizsgálata (angol).

[107] Fényködburkomba (latin).

[108]2 De mégis lehetséges egészen másképpen létezni (latin).

[109]3 Kegyelem? Én Istenem? (latin)

[110] Rózsaujjú hajnal (görög).

[111] Igeragozásban a régmúlt (latin).

[112] Értelmi fenntartás (latin).

TARTALOM

KRISZTUS SZÍNEVÁLTOZÁSA KÓRHÁZ

VIDÉKI TEMETÉS

STASZEK

A ZSENI

AZ ANGYALI DOKTOR[11]

AZ ÖRDÖG ÜGYVÉDJE

WOCH, A MELLÉKÁLLOMÁS-OPERÁTOR

MARGLEWSKI BEMUTATÓJA

APA ÉS FIA

AKHERÓN[36]

FELSŐVÁR (VISSZAEMLÉKEZÉS)

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

EPILÓGUS

A NYOMOZÁS

I

II

III

IV

V

VI

VII

SZÉNANÁTHA

NÁPOLY-RÓMA

RÓMA-PÁRIZS

PÁRIZS (ORLY – GARRGES – ORLY)

DONDA PROFESSZOR

IJON TICHY EMLÉKIRATAIBÓL

A REJTÉLY

PATKÁNY A LABIRINTUSBAN

INVÁZIÓ

I

II

III

IV

A BARÁT

AZ ALDEBARÁN ELŐŐRS

SÖTÉTSÉG ÉS PENÉSZ

I

II

I

II

III

IV

V

VI

VII

A KALAPÁCS

LYMPHATER KÉPLETE

NAPLÓ

AZ IGAZSÁG

A MASZK

SZÁZHARMINCHÉT MÁSODPERC

A REJTÉLY

A MATRAC

I

II

III

IV

A FÜRDŐKÁDBAN TALÁLT KÉZIRAT

BEVEZETÉS

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

JEGYZETEK