Date: 1981-12-09T23:00:00+00:00
Keywords: krimi; magyar nyelvű; regény
Description: „- Nem vette észre, hogy később valaki netán megbolygatta a sírt? Nem tapasztalt semmi szokatlant? – Nem – rázta meg a fejét a sírásó. – De… várjon csak! Az az igazság, hogy nem volt alkalmam a tapasztalásra. Az év szeptember 10-én ugyanis kórházba vittek, mert a sérvem kiújult. Az ilyesmire jól emlékszik az ember… A műtétnél ötszáz forintot fizettem ki… – Elképzelhető, hogy valaki közben felbontotta a sírt, és oda temette azt a másik holttestet? – Temette??? Odadobta, mint valami rongyot. Uramisten! Még ha temette volna. – Milyen állapotban volt a holttest, amikor előkerült? – kérdezte Dér Ád
Publisher: L:J:

KRISTÓF ATTILA – VALAKIT MELLÉM TEMETTEK

„– Nem vette észre, hogy később valaki netán megbolygatta a sírt? Nem tapasztalt semmi szokatlant? – Nem – rázta meg a fejét a sírásó. – De… várjon csak! Az az igazság, hogy nem volt alkalmam a tapasztalásra. Az év szeptember 10-én ugyanis kórházba vittek, mert a sérvem kiújult. Az ilyesmire jól emlékszik az ember… A műtétnél ötszáz forintot fizettem ki… – Elképzelhető, hogy valaki közben felbontotta a sírt, és oda temette azt a másik holttestet? – Temette??? Odadobta, mint valami rongyot. Uramisten! Még ha temette volna. – Milyen állapotban volt a holttest, amikor előkerült? – kérdezte Dér Ádám. – Természetesen csontváz állapotban – felelte a sírásó. – Tizenhárom év hosszú idő.”

KRISTÓF ATTILA

VALAKIT MELLÉM TEMETTEK

© Kristóf Attila, 1981

Ludendo ludimus. Itt mindenki játszik,

és mindenkivel játszanak.

Így aztán az olvasó se vegye egészen

komolyan ezt a történetet, de

vegye észre: a horror nem mentes
a humortól.

1.
A csontváz

A papagáj ezen a napon délszaki természetének megfelelően felélénkült a hőségtől, és pimaszul leselkedett. Azt a tizenhat szót, amelyet ismert, legváltozatosabb formában használta, sőt olykor-olykor előbukkant rejtett szókincse is, amelyben obszcén kifejezések keveredtek udvarias formulákkal. Egyszóval az ostoba madár hetet-havat összehordott, ám a véletlen szeszélye folytán úgy tűnt, mintha rikácsolását kajánságra hajló értelem irányítaná; kitűnően elegyítette a rendőrzsargont a legválasztékosabb irodalmi nyelvvel, a finomkodást a disznólkodással. Meg kell jegyeznünk, hogy a disznóságokat nem gazdájától, Dér Ádámtól tanulta, hanem az ablakkal szemben dolgozó építőipari segédmunkásoktól, akik malterhordás közben nem nagyon vigyáztak a nyelvükre, mivel is a nehéz terheken – a közhit szerint – bizonyos mértékig könnyit az egyenes beszéd.

Dér Ádám kriminálpszichológus, akit az olvasók közül néhányan bizonyára ismernek már régebbi történetekből, íróasztalánál ülve hallgatta a papagáj fecsegését. Dolgozni ezen a napon nemigen tudott, mert a délelőtt azzal telt el, hogy párnázott műbőrrel vonták be hivatali szobájának ajtaját. Tette mindezt egy meglett korú, bajszos és csevegésre hajló kárpitosmester, aki hol szögeit, hol hersegve hasogatta a bőrt, hol a fogyasztói árszínvonal alakulását elemezte, szakszerűen, mint egy miniszter vagy tévékommentátor, s zavarában egyszer sem sütötte le a szemét.

A vén kárpitos épp az előbb ment el, magával vitte bonyolult szerszámait, s hátrahagyta az elkészült párnázott ajtót, amely tekintélyt sugárzott és kriptai csendet teremtett. Dér Ádám persze jól tudta, hogy az ajtó kipárnázására nem az ő tekintélye és nyugalma miatt került sor, sokkal inkább a papagáj miatt, akinek rikoltozása kihallatszott a folyosóra, elrémítve az odakint várakozó, a kriminálpszichológiában amúgy is járatlan delikvenseket. Így aztán az ajtó nem a szoba, hanem a folyosó csendjét védte.

Dér Ádám mégis elérzékenyülve szemlélte a kénsárga műbőrt, s megpróbálta abba a hitbe ringatni magát, hogy a védelem, a párnázott tekintély neki szól és nem a papagájnak.

A végén megérem, hogy titkárnőm lesz – gondolta. – Hiszen a párnázott ajtó után a rangsorban közvetlenül a titkárnő következik. És akkor, uramisten, nem kell egyedül emelgetnem a telefont.

A sarokban, a citromfa mellett levő kalitkában felrikoltott a papagáj:

– Bűntény, erőszak, gyilkosság, gyilkosság!

– Kuss! – mondta Dér Ádám. – Ezt meg honnan veszed?

– Odakint mászkál valaki – nézett rá a papagáj, és sárga szeme tele volt ártatlansággal. Viszont a kérdésre nem felelt.

– Hülyeség – mondta a kriminálpszichológus.

A párnázott ajtón nem szűrődik át semmi zaj.

– Mászkál, mászkál – dünnyögte a papagáj. – Nem hülyeség… Haragszom, nagyon haragszom. Isten bizony.

– Jó – mondta Dér Ádám. Felállt, és egy kendővel letakarta a kalitkát. – Isten nevét hiába ne vegyed. Kétórai sötétzárka.

Abban a pillanatban az ajtó felől motoszkálás, majd kopogás hallatszott.

– Ki az? Ki az? – rikoltotta a papagáj, és horgas csőre kibukkant a kendő alól.

A kopogtatás és a motoszkálás talán az előbbinél is félénkebben megismétlődött.

– Tessék – szólalt meg Dér Ádám. Jöjjön be már.

– Bűntény, erőszak, gyilkosság – hallatszott a kendő alól. – Fegyház! Tömlöc!

Az ajtó lassan kitárult, és résében egy sötét ruhába öltözött, vézna öregember jelent meg. Szorosra gombolt fehér ingéből vékony nyak meredt elő, a nyakon körteszerű fej ült, a ráncos csecsemőarcból apró, barna szemek kandikáltak ki, a szokatlanul domború és magas homlokot balról jobbra fésült, sima, fekete haj keretezte. Az emberkének nagy, elálló fülei voltak, egyik kezében hosszúkás, hegedűtokszerű táskát tartott, a másikban fekete kalapot. Megjelenése maga volt a gyász.

Esendőn nézett körül, készen arra, hogy az első hangos szótól összerezzenjen. És ez a hangos szó meg is érkezett:

– Kit keres? Kit, kit, kit? – kiáltotta a papagáj.

Az emberke összerezzent, fejét behúzta a vállai közé, meredten bámult a citromfára. Nem vette észre Dér Ádámot.

– Jó napot! – motyogta. – Kérem én… Nem tudom, jó helyen járok-e?

– Gyilkosság… Ügyosztály – recsegte enyhültebb hangon a papagáj. – Berekedtem.

– Kérem, én Dér Ádám urat keresem.

– Mászkál – felelte rekedten a papagáj. – Mászkál… Mászkál.

– Bocsánat – rebegte a kis fekete ember, aki most kifejezetten temetőbogárra emlékeztetett. – Ezer bocsánat. A portán azt mondták… és ide van kiírva a neve. – Kalapját mereven előretartva kezdett kifelé hátrálni a párnázott ajtón.

– Várjon csak – szólalt meg Dér Ádám. – Jöjjön vissza. Csukja be az ajtót. Mondja el, mit akar.

Az emberke az új hangra ismét összerezzent.

– Igen, kérem. Máris becsukom. – Letette a táskát a lába elé a földre, és óvatos mozdulattal becsukta az ajtót. – Ahogy említettem, Dér Ádám úrral szeretnék beszélni, ha lehet.

– Dér Ádám vagyok.

– Az előbb azt mondták, nincs itt. Bocsánat. Úgy mondták, mászkál.

– Mászkál – dünnyögte a lepel alatt a papagáj. – Mászkál a disznó.

– Tényleg mászkáltam egy kicsit – nyújtotta kezét Dér Ádám az idegesen toporgó emberkének. – De már visszajöttem. Láthatja. Miért keres?

– Géber Tóbiás vagyok, Kemenesláp község nyugalmazott sírásója és ravatalozómestere – mondta méltósággal a kis ember, és mélyen meghajolt. – Egyházi és állami vonalon egyaránt.

– Örvendek. Mindkét vonalon szívből örvendek.

A ravatalozómester fejével a citromfa felé intett.

– Kérem – suttogta –, nem lehetne azt a másik személyt kiküldeni?

– Zavarja?

– Bizalmas közlendőim vannak. És négy szemközt, ugyebár, szívesebben…

– Megbízhat benne – mondta Dér Ádám.

– Úgy érzem, nem szívelhet.

– Ne taroson tőle. Szinte semmibe sincs beleszólása a testületnél; azért kiabál.

– A mi községi rendőrünknek éppen ilyen a hangja – suttogta a sírásó. – De csak akkor, ha haragszik. Különben szelíd, jólelkű ember.

Dér Ádám az íróasztal mellett álló karosszékre mutatott.

– Foglaljon helyet. És jegyezze meg, senkit sem szabad a hangja után megítélni. De ne… ne a magnetofonra üljön. A karosszék mégiscsak kényelmesebb lesz.

A ravatalozómester leült. Fekete kalapját összezárt térdére tette, bal kezével továbbra is szorongatta a hosszúkás táska fogantyúját.

– Hm – dünnyögte, és apró, barna szemével esdeklőn Dér Ádámra. nézett. – Khm…

– Nos, ki vele – mondta Dér Ádám. Az íróasztal szélére ült, hogy e bizalmas testtartás kissé felbátorítsa a félénk idegent.

– Hát – szólalt meg Géber Tóbiás.

– Hát?

– Szóval az előbb említett rendőrrel a kocsmában olykor megiszunk egy pohár bort. – Hirtelen elhallgatott, bal kezét ijedten a szájához kapta. – Persze csak olyankor, ha nem teljesít szolgálatot. – Tekintete Dér Ádám arcáról a citromfa felé vándorolt. – Szolgálati ügyekben ő sem ismeri a tréfát.

– Örvendetes – mondta Dér Ádám. – Örvendetes egy vidéki kollégáról ilyen kedvező híreket hallani.

– Nagyon jó ember. Ő ajánlotta, hogy forduljak magához.

– Hozzám? Honnan tud rólam?

– Ki?

– Hát a községi rendőr.

– Nem tetszik emlékezni rá?

– Én?

– Hiszen ő… – dünnyögte a sírásó, és aggódva a citromfára nézett. – Ő…

– Mondja csak. Ne törődjön vele. Most amúgy is hallgat. Lehet, hogy alszik. Mi van a községi rendőrrel?

– Néha egész este magáról beszél. Szürcsöli a pohár kövidinkáját, és azt mondja: tudják, emberek, én Dér Ádám kriminálmiacsudának köszönhetem, hogy még mindig az vagyok, aki vagyok. Isten látja lelkemet, neki köszönhetem, hogy nem bocsátottak el a szolgálatból.

– Nekem? – kérdezte döbbenten Dér Ádám. – A kemeneslápi rendőr?

– Ugye, most már eszébe jutott? Emlékszik? Az én barátom vagy tizenöt évvel ezelőtt a kemeneslápi bekötő úton megalkoholszondázta a baráti látogatáson hazánkban tartózkodó alsómangai exkirályt. És mivelhogy a király makacsul kiköpködte a szondát, a végén a torkára nyomta.

– Aha! Dereng valami…

– Úgy meséli a barátom, a községi rendőr – folytatta boldogan és lelkesülten a ravatalozómester –, hogy ön, aki az exkirály kíséretéhez tartozott, elmagyarázta: minálunk Kemeneslápon az alkoholszondázás húsvéti népszokás. Akinek sikerül sötétlilát fújnia, azt a község díszpolgárává választják. De a magas rangú vendég, őszinte sajnálatára, csak méregzöldet bírt fújni.

– Este viszont már püspöklilát fújt.

– Na, ugye – mondta a sírásó örvendezve. – Most már emlékszik. A barátom csak enyhe dorgálást kapott. Később azt is törölték, mert az exkirály saját hazájában össznépi megmozdulások áldozata lett, és minden dísztagságát elveszítette.

– Méltányos – bólintott Dér Ádám. – Ilyen esetben a dorgálást valóban törölni kell.

– Az ám – gyűrögette a kalapját örömében a sírásó. – Úgy van, ahogy mondom. Barátom, a községi rendőr az óta hálás önnek. Teljesen leszokott a szondázásról, pedig az kínzó, már-már beteges szenvedélye volt. – Csecsemőarca hirtelen elkomorult. – Sajnos újabban rákapott a traffipaxra…

Dér Ádám leszállt az íróasztalról, karját széttárva a ravatalozómesterhez fordult.

– Hiába, ilyen a szenvedélyes természet. Ez ellen nem sokat tehetünk. De bocsásson meg, még mindig nem tudom, hogy magát mi szél hozta erre.

A sírásó csecsemőarcán összefutottak a ráncok.

– Ha nem segít rajtam – suttogta –, az életem munkája megy veszendőbe.

– Veszendőbe? – kérdezte Dér Ádám. – Hogy mehet veszendőbe annyi halott?

– Pontosan ez az. Ugyanis én mindig azt hittem, hogy hibátlanul temetek, és ha egyszer felravataloztam valakit, az fel van ravatalozva. Aztán most, teljesen váratlanul, a nyakamba szakadt ez a többlet.

– Miféle többlet?

– Egy felesleges tetem.

– Micsoda?

– Két holttest került egy sírba. Gyalázat! Szégyen. Lesül a képemről a bőr.

A sírásó szeméből könnycsepp gördült ki, végigfutott az arcán, és megült a szája szögletében.

– Nyugodjon meg – mondta Dér Ádám. – Látom, hogy el van keseredve, de egy szót sem értek az egészből.

Géber Tóbiás mély lélegzetet vett.

– Nahát – mondta tudom, hogy jó emberre akadtam, aki végighallgat…

– Hallgatom – mondta Dér Ádám. – Kezdje már.

– Szóval három esztendővel ezelőtt, amikor egy hosszú, munkás élet után nyugállományba mentem, megkaptam a Kiváló dolgozó kitüntetést, s maga a tanácselnök mondta a búcsúztató beszédet. Nem akarok kérkedni, de kiemelte, hogy pótolhatatlan munkaerőt veszít el bennem a község, szakmailag és politikailag egyaránt megbízható személyt…

– Beszélt a nemzetközi helyzetről is?

– Kicsoda?

– A tanácselnök.

Géber Tóbiás megdöbbenve nézett Dér Ádámra.

– Maga ott volt?

– Ugyan! Csak tudom, hogy a búcsúbeszéd az búcsúbeszéd, az elnök pedig elnök.

A sírásó összehúzott szemmel figyelte Dér Ádám arcát.

– Maga mégiscsak… na, mindegy! Nyilván ismeri az elnökünket. Szóval beszédéből egy órát szentelt a nemzetközi helyzet elemzésének, közben néhány nagyon találó fordulattal élt.

– Mégpedig? – kérdezte Dér Ádám, akit immár szórakoztatni kezdett a ravatalozómester cirkalmas stílusa.

– Például párhuzamot vont a sírhantok alatt pihenő tetemek és a tőkés országok állapota között.

– Az összehasonlítás nyilván a tetemek javára ütött ki?

– Ön mégiscsak úgy beszél erről az ünnepségről, mintha ott lett volna.

– Máshol voltam – mondta Dér Ádám. – Számos ünnepségen vettem részt. És megfigyeltem, hogyan fordul a szó. De folytassa. Ne törődjön azzal, hogy ilyen szószátyár vagyok.

– Szátyár, szátyár – ismételte a sírásó. – Meglep ez a fordulat az ön szájából. Amatőr nyelvész lévén…

– Arra most ne térjünk ki – vágott közbe Dér Ádám. – A tetemeknél tartottunk.

– Dehogy! A nyugdíjazásomnál.

A sírásó egy pillanatra elrévedt.

– Szóval tisztelettől övezve mentem nyugdíjba. Bárkit megkérdezhet Kemeneslápon. Persze a szívem folyvást visszahúzott a temetőbe; jelesebb alkalmakkor, például amikor a termelőszövetkezetünk elnöke hunyt el, minekutána ittas állapotban szarvánál fogva majdnem megfékezte a községi tenyészbikát, segédkeztem az elhantolásnál, nehogy a koporsó zötyögősen ereszkedjen a gödörbe. Mert, tetszik tudni, sírba tételnél ez a legnagyobb hiba, a zötyögtetés. Olyan, mint amikor a tévébemondó dadog, vagy kelés van az orrán. Ugye, érti? Szörnyű. Szörnyű tapintatlanság.

– Megértem, hogy egy jó szakembernek a zötyögtetés fájdalmat okoz.

– Szívemből beszél. A hulla ugyan nem érez semmit, de amikor látom, hogy a koporsó a sírfalhoz ütődik, zötyög és kotyog, nekem a hideg futkos a hátamon.

– Hm – szólalt meg Dér Ádám sokat megtudtam egy nemes mesterségről, de azt még mindig nem tudom, mi a baj.

– Bocsásson meg – mondta Géber Tóbiás. – Szívesen beszél a szakmájáról az ember, és nem gondol azzal, hogy a másikat netán untatja. Szóval nyugodtan és szerényen éltem, csirkelábat ettem, mint általában a kispénzű nyugdíjasok, mígnem ez a rettenetes dolog történt.

– Amennyiben?

– Amennyiben a községi tanács a temető egy részét üdülőövezetté nyilvánította, elsősorban azért, mert ott sok a zöld és nagy a csönd. Így hát a sírkertet felparcellázták, hogy a község hasznára telkeket adjanak el holmi városiaknak, akik éhezik a csendet és a friss levegőt. A felparcellázott részre eső néhány, nem túl jelentős tetemet természetesen exhumálni kellett.

– És mi lesz a ravatalozóval?

– Szakvélemények szerint a ravatalozó kiválóan alkalmas ételek és italok hűtésére, így a rövidesen felépülő községi bisztró raktára lesz.

– Tehát néhány sírt megbolygattak – mondta Dér Ádám. – Ez olyan nagy eset?

A ravatalozómester sokáig kotorászott a zsebében, fekete zsebkendőt vett elő, és megtörölte a szemét.

– Itt kezdődik az én vesszőfutásom.

– Mindenkinek megvan a maga keresztje – bólintott Dér Ádám, és a sírásó tiszteletteljes arcára pillantva úgy érezte, roppant bölcset mondott.

– De az enyém túlságosan nehéz. Nekem mindenem volt a szakmám, a becsületem. Elrévedt perceimben olykor arra gondoltam, bár saját magamat is én földelhetném el, akkor bizakodva várnám a végítéletet. Ennyire hittem a szaktudásomban. És képzelje el azt a szégyent: amikor a kihantoló bizottság az egyik sírt felnyitotta, a gödörben két holttestet talált. Nem hittem a szememnek; egy kereszt alatt két tetem, mint valami tömegsírban. Még jó, hogy nem voltak mésszel leöntve.

– Koporsó nélkül feküdtek? – kérdezte Dér Ádám.

– Hogy pontosak legyünk – felelte a ravatalozómester –, az egyik tetem az elhantolás időpontjának megfelelő kondícióban, tisztességesen, mellén összekulcsolt kezekkel, a koporsó korhadéka között feküdt úgy, ahogy illik. De a felső! Arra gondolni se jó. Csak úgy, a másikon hevert keresztbe, rendetlen végtagokkal, hason, mintha odadobta volna valaki.

– Kié volt eredetileg az a sír? – kérdezte Dér Ádám. – Már úgy értem, ki volt az illetékes tetem?

A sírásó maga elé bámult.

– Ki volt az? – kérdezte ismét Dér Ádám. – Nem tudja?

– Mit gondol rólam? – nézett rá sértődötten Géber Tóbiás. – Minden temetésemre pontosan emlékszem. És különben is, a fejfán ott az elhunytak neve. Az az ingyenes sírhely egy Kovács Veronka nevű árva hajadoné volt, aki tizenhárom évvel ezelőtt kútba ölte magát. Az ő teteme és ottléte minden további nélkül egybevág a községi anyakönyvben feltüntetett adatokkal. De a másik csontváz sehol sincs elkönyvelve. Érti? Az nem is lehet a mi falunkból való. Hiszen a halottaknál mutatkozó többlet mindig jelentkezik az élők közötti hiányban. Rakhatjuk ide, rakhatjuk oda, akár el is hamvaszthatjuk, nem leli a helyét. Nincs róla passzus, gazdátlan jószág, az ilyennek talán Szent Péter sem nyit kaput. Hát ezért jöttem magához.

– És mit vár tőlem?

– Nem tudom – mondta a sírásó. – Segítséget. Tanácsot. Ugyanis a tanácselnökünk teljesen tanácstalan. Mert erről jelentést kellene írni, megmagyarázni, hogyan került a sírkertünkbe az idegen holttest. Egy csontvázat nem lehet szó nélkül irattárba tenni.

Dér Ádám sokáig nézte a sírásó arcát. A mosoly halvány nyomát kereste rajta, egy villanást, hogy tréfa az egész. De Géber Tóbiás komolyan és készségesen bámult vissza rá.

– Mikor temették el Kovács Veronikát?

– Egy pillanat – mondta a sírásó. – A halál vagy az elhantolás időpontjára kíváncsi?

– Maradjunk az elhantolásnál – felelte Dér Ádám.

Géber Tóbiás lehajolt, kinyitotta a fekete táskát, néhány pillanatig kotorászott benne, aztán egy kissé korhadt fakeresztet húzott elő.

– Az itt látható hiteles felirat szerint 1966. szeptember 5-én hunyt el. Úgy emlékszem, a szokatlan hőség miatt igyekeztünk az elhantolással. A temetés két nappal a haláleset után történt, amely, ahogy említettem, rendkívüli volt; a leányzók az idő tájt már Kemeneslápon sem szoktak holmi, csip-csup, semmiségért kútba ugrani. Veronika halála, hej, de szép kislány volt, nagy port vert fel a falunkban, még most is beszélnek róla az emberek. Ha jól tudom, ingyenes sírhelyet kapott a községtől, mert hozzátartozója nem volt, a temetkezési költségeket is a tanács fedezte; ilyenkor az elhunytnak, persze takarékossági okokból, igénytelen fakereszt jár égetett felirattal. Ez az, itt tartom a kezemben… A kis árva a tanácselnökünk jóindulatából hozzájutott egy tartósra viaszkolt szabvány másodosztályú művirágkoszorúhoz is, én meg a sírt kegyeletből befuttattam borostyánnal.

– Nem vette észre, hogy később valaki netán megbolygatta a sírt? Nem tagasztalt semmi szokatlant?

– Nem – rázta meg a fejét a sírásó. – De… Várjon csak! Az az igazság, hogy nem volt alkalmam a tapasztalásra. Az év szeptember 10-én ugyanis kórházba vittek, mert a sérvem kiújult. Az ilyesmire jól emlékszik az ember. A szentsári kórház bel osztályán feküdtem, Pocsai doktornál. A műtétnél ötszáz forintot fizettem neki. Csak a hónap végén engedtek haza.

– Elképzelhető, hogy közben valaki felbontotta a sírt, és oda temette azt a másik holttestet?

– Temette? Odadobta, mint valami rongyot. Uramisten! Még ha temette volna.

– Milyen állapotban volt a holttest, amikor előkerült? – kérdezte Dér Ádám.

– Természetes csontváz állapotban – felelte a sírásó. – Tizenhárom év hosszú idő.

– Szóval semmi azonosításra alkalmas jel sem maradt?

Géber Tóbiás egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Semmi – suttogta. – De az biztos, ez is nő volt szegény. És nekem az motoszkál a fejemben, hogy nem természetes halállal halt meg. Van némi gyakorlatom, tudom, milyen egy egészséges csontváz. Hát mit is mondjak. Hiszen súlya van a szónak… Ennek… eltörték a csigolyáját.

– Biztos ez?

– Várjon – mondta a sírásó. – Győződjön meg róla saját szemével.

Letérdelt a földre, a nyitott, fekete táska mellé, belenyúlt, aztán természetes és készséges mozdulattal egy lábszárcsontot húzott elő.

– Engedelmével – nézett bocsánatkérően Dér Ádámra. – Ide a kis szőnyegre szabad-e?

Dér Ádám elhűlve nézte a csontokat, egy pillanatig azt hitte, álmodik.

– Elnézést – mondta a sírásó. – Azt kérdeztem, hogy pakolhatok-e a szőnyegecskére?

– Azért van ott – felelte Dér Ádám.

Most Géber Tóbiás lepődött meg.

– Máskor is szoktak hozni csontocskákat?

– Mióta a hús ára fölment…

– Ja – mosolyodott el a ravatalozómester. – Csak tréfa volt… Hát épp erre vágytam. Jó szóra, tréfára. Hogy valaki levegye rólam a gondot. Hogy szégyelltem magam, tán el se jöttem volna, kérem. De a rendőr elvtárs nagyon biztatott. Ne féljen, nem lesz baja a szőnyegecskének. A csontocskákat szépen lepucoltam, kifőztem, ahogy illik. Látja? A megfelelő helyeken, az ízületeknél össze is drótoztam, hogy ne kelljen vele sokat babrálnia.

Összeillesztette a sípcsontot a szárkapocs-csonttal és a bokákkal, aztán, a térdkaláccsal összekapcsolt combcsontot vette elő.

– Segítene? – nézett Dér Ádámra. – Megfogná addig, míg a medencét a helyére rakom?

– Persze – mondta Dér Ádám. – Nagyon szívesen. Csak azért vagyok kissé megdöbbenve, mert csodálkozom, hogy ehhez is ért.

– Tanulékony ember vagyok én, kérem – mondta a sírásó, miközben a gerinccel és a kulcscsontokkal babrált, majd bekapcsolta a karokat. – Madarat és halat is preparálok. Községi iskolánkat én látom el társadalmi munkában biológiai taneszközökkel. – A medence-csontokra mutatott. – Figyeli? Ezeken a csontocskákon látszik, hogy nő volt.

Dér Ádám bal kezével a csontvázat tartva, jobbjával szelíden megérintette a sírásó vállát.

– Ki küldte magát ide?

– Engem?

– Ki találta ki ezt a marhaságot?

A sírásó teljesen megzavarodva állt, kezében az alkar csontjait lóbálta. Az ujjpercek csilingelő hangot adtak.

– Na, gyorsan – mondta Dér Ádám. – Ki vele!

– Kérem – nézett rá rémülten a ravatalozómester. – Ez nem marhaság. Ez szent igaz.

– Ki vette rá, hogy a nyakamra hozza ezeket a csontokat?

– Mondtam már, hogy barátom, a községi rendőr említette a nevét. És egyetértett vele a tanácselnökünk és a lelkészünk is. Sőt ők egyenesen sürgették.

– Na, jó – mondta Dér Ádám. – Tartsa egy kicsit a csontvázát. Tisztáznom kell valamit.

Az íróasztalhoz lépett, felemelte a telefonkagylót, tárcsázott.

– Nyéki Alizt kérem – mondta. – Igen? Te vagy az? Akkor jöhetsz a csontvázadért. Talán egy friss hulla jobb lett volna… Nem érted? Világos! Persze, hogyan is értenéd. Honnan szedted elő ezt a gyászhuszárt… Komolyan mondod? Semmit se tudsz… Ha nem te, akkor kicsoda? Kinek jut eszébe ilyen marhaság? Igen… Itt van egy csontváz meg egy sírásó… Nem hülyéskedek… a csontvázat állítólag megölték… Meg, meg… Tényleg? Semmi közöd hozzá? Rendben van… Akkor gyere ide. Inkább mi menjünk? Jó. Magammal viszem őket.

Letette a telefont, megcsóválta a fejét, aztán a sírásóhoz fordult.

– Kérem – suttogta Géber Tóbiás –, tényleg azt hitte? Hát úgy nézek én ki, mint aki idétlen tréfákon járatja az eszét?

– Folytassa – legyintett Dér Ádám. – Fejezze be az építkezést.

– Akkor arra kérem – suttogta a ravatalozómester –, hogy emelje meg egy kicsit a hónaljánál… Alá kell tennem a rögzítőlécet.

– Tegye alá – mondta Dér Ádám, és megemelte a csontvázat. .

A sírásó gyorsan és szakszerűen dolgozott, a munka égett a keze alatt, a csontvázról most már csak a nyak egy része és a koponya hiányzott.

– Bocsásson meg – mondta Dér Ádám –, de az elejétől fogva egy szavát se hittem. Kissé valószerűtlen volt a figurája és a története.

– Engedelmével – szólalt meg a ravatalozómester, s kissé hátralépve szemügyre vette az elkészült munkát –, engedelmével, bizonyítani tudom, hogy igazat beszélek. Utamra elkísért a községi rendőr. Ha nekem nem hisz, váltson szót vele. Lent vár a kapu előtt. Azt csak nem gondolja, hogy egy községi rendőr tréfálkozik?

– Azt nem – mondta Dér Ádám. Megint az íróasztalhoz lépett, felemelte a telefonkagylót.

– Kapuügyelet? Legyen szíves, küldje fel a százkettesbe azt az embert, aki odalent várakozik, és… és rendőrformája van.

Visszafordult a sírásóhoz, aki éppen a táskában kotorászott, majd zavart mosollyal két koponyát vett elő. Egyiket az egyik tenyerén, a másikat a másikon tartotta.

– Ez itt a kérdés! Ez ám! Ugyanis amikor a törött nyakról lebiccent a fej, valahogy odafészkelődött a másik mellé. Jószerint kiszorította a helyéről, úgyhogy most az isten sem tudná megmondani, melyik kié. Na, most melyiket tegyem fel?

Dér Ádám az egyik koponyára mutatott.

– Tegye fel azt – mondta.

– Készséggel – felelte a sírásó. – Csak hát a véletlen ritkán azonos az igazsággal.

– Várjon! – szólalt meg Dér Ádám. – Persze lényegében mindegy. A szakértők majd úgyis megállapítják… De ne! Mégsem azt! Utálom, ha valakinek viplafoga van.

– Sajnálom – mondta szégyenlősen a sírásó. – De nekem is viplából van a bal hármas és a jobb négyes. A községi fogorvosunk csak azzal dolgozik. Meg hát az a legolcsóbb.

– Úgy? – nézett rá Dér Ádám. – Akkor tényleg a másikat tegye fel. Az az igazi.

– Honnan tudja? – kérdezte Géber Tóbiás, miközben a helyére illesztette a csontváz fejét.

– A községi SZTK-fogászok megbízhatóak – mondta Dér Ádám, és alaposan szemügyre vette a visszamaradt koponya fogazatát. – Ilyen szép, elnagyolt munka csak az ő kezük alól kerül ki. Kalapáccsal sem lehetne szétverni ezt a vipla-hidat, ehhez dinamit kellene. Így hát ez a fej Kovács Veronikáé, aki kútba ölte magát. Vajon miért? Miért ugrott a kútba?

– Azt mondják, teherbe esett szegényke – felelte a sírásó. – Hát itt van a csontváz, minden porcikája a helyén. De hogy kié volt, azt talán sose tudjuk meg. Az titok marad.

– Mászkál – riadt fel álmából a papagáj. – Mászkál valaki.

– Bocsánat – suttogta Géber Tóbiás, és a citromfára sandított.

Abban a pillanatban az ajtó résében megjelent Ferkó János községi rendőr feje. Óvatosan lépett a szobába, tányérsapkáját jobb kezében tartotta, mert sejtelme sem volt a hely polgári, avagy fegyveres testületi jellegéről.

– Jó napot! – mondta, amikor az ablak ellenfényében megpillantotta a csontváz körvonalát. Aztán kissé ércesebben tette hozzá. – Erőt, egészséget!

– Az ám! – mondta Dér Ádám. – Erő, egészség…

– Csontváz! Csontváz! – rikoltotta örömmel a papagáj.

2.
A bábu

A csontváz elszállítása bizonyos gondot okozott, mivel Nyéki Aliz szobrász-antropológus műterme a város túlsó végén feküdt, s így félő volt, hogy a hosszú úton, a kocsi ablakán kitekintő koponya üres szemgödreivel élénk feltűnést kelthet a délutáni csúcsforgalomtól amúgy is meggyötört járókelők és autósok között. A szállítás végül úgy oldódott meg, hogy Dér Ádám vezette a kocsit, mellette a községi rendőr ült, hátul pedig Géber Tóbiás osztotta meg a helyét a csontvázzal, amelynek pokróccal betakart törzse az ülésen feküdt, feje pedig a sírásó ölében pihent.

Ferkó János, aki százkilencvennégy centiméteres magasságával bármely fegyveres testület dísze lehetett volna, ártatlan kék szemével, tisztelettel, szinte alázatosan figyelte Dér Ádámot, készen arra, hogy a legelső alkalmas pillanatban kitüntesse magát személyes bátorságával, községi rendőrhöz illő éberségével és erélyével. Olykor mégis aggodalommal pillantott hátrafelé a fékezéseknél meg-megcsörrenő csontvázra, mivel sejtelme se volt, hogy egy ilyen hústalan tetemmel a kriminalisztikai tudomány és lelemény mit tud kezdeni. Persze ezt pontosan nem így gondolta, mivel az idegen szavak homályába csak vonakodva és nehezen tekintett bele, hiába hogy törekvő és lelkiismeretes ember lévén, szorgosan olvasta a rendőrségi és bűnügyi közlönyöket. A csontváz ismeretlen jellege és azonosíthatatlansága aggasztotta – nem tudta sem születési helyét, sem anyja nevét, evégből a tehetetlenség érzése járta át. Úgy vélte, egy friss hulla mégiscsak megfoghatóbb, közvetlenebb, mondhatnánk, bensőségesebb a nyomozás szempontjából, még akkor is, ha ő maga, Ferkó János rendőri pályafutása során emberöléssel vagy más bonyolult, súlyos bűnténnyel még sohasem találkozott.

Tiszteletének és szinte gyermeki alázatának ez volt az egyik oka; nem csupán az alsó-mangai exkirály látogatásának idején találkozott Dér Ádámmal, hanem a későbbiek során is sokat hallott és olvasott róla, a közlönyökből ismerte bűnüldöző tevékenységét, sőt tudott tudományos kriminálpszichológiai munkásságáról is. Az agresszióról és empátiáról szóló Dér-tanulmányt hónapokig forgatta kezében, bár az ilyen kifejezéseket, hogy frusztráció, személyiségfaktor, identitás, imágó, jóval nehezebben tudta megemészteni, mint a tejes kukoricát. Mindez azonban csak fokozta tiszteletét, s a tény, hogy egy gyilkossági ügyben együtt nyomozhat Dér Ádámmal, boldoggá, egyúttal készségessé-tette.

Kissé merev nyakkal ült a Lada első ülésén, s még akkor sem szólt, amikor a kriminálpszichológus túllépte a megengedett sebességet, bár Ferkó János kiválóan ismerte a KRESZ idevágó rendelkezéseit, és tudta, hogy megkülönböztető hang- és fényjelzés nélkül még egy rendőrségi URH-s kocsi sem száguldozhat az utcán, mert a traffipax egyszerűen képtelen arra, hogy szemet hunyjon. Bizony, bizony, előfordult már, hogy rendőr vezette autóról készült fénykép, mert ha egyszer a traffipax masinát beállítják, hogy minden hatvanöt kilométernél nagyobb sebességgel haladó járművet lefotózzon, az le is fotózza. Persze ha a közlekedési rendőr idejében észreveszi a száguldó kollégát, a fényképező műszer mutatóját feljebb csavarhatja, mondjuk kilencven kilométerre, csak jóindulat és reflex kell hozzá. Ám Ferkó Jánossal az is előfordult, hogy a szomszéd faluban szolgálatot teljesítő kollégáját fényképezte le, bár szolidaritásból kilencvenre állította a mutatót. Mit adott isten, a kolléga száztízzel robogott át a falun. A végén majdhogynem fegyelmi lett belőle.

Dér Ádám csak hetvennel ment, azzal se mindig, hiszen nemcsak saját épségükre vigyázott, hanem a csontvázéra is. S mint tudjuk, egy sebtében összeállított csontváz roppant érzékeny.

Közben Dér Ádám is figyelte Ferkó János arcát. Elámult a kék szemek ártatlanságán, az arcéi szigorú, mégis gyermeki bizalmat és – uram bocsá’ – hiszékenységet árasztó jellegén.

Bence őrmester – gondolt öreg barátjára, akivel a g.-i kéjgyilkosságok ügyében dolgozott együtt. – Igen, egy fiatalabb és tapasztalatlanabb Bence őrmester, akinek még nem nyílt ki a szeme, hogy megbotránkozzon a világ romlásán és a gyanús elemek csalafintaságán. – Mióta van a rendőrségnél? – szólalt meg hangosan.

– Már tizenöt éve – fejelte Ferkó János. – A katonaidőm letöltése után jelentkeztem, és sikerült állományba kerülnöm. Pedig protekcióm se volt…

– Gratulálok – mondta Dér Ádám. – Szóval maguk már tizenöt éve ismerik egymást?

– Régebben, kérem – szólalt meg a ravatalozómester. – Pendelyes kora óta ismerem a Jancsit, az apja jó komám volt, annak idején szintén állami szolgálatban, mint községi kisbíró. Ő is tudta a rendet.

– És most? – kérdezte Dér Ádám.

– Hivatalsegéd a tanácson – mondta Ferkó János. – Hát tulajdonképpen ugyanaz, mint régen a kisbíró.

– Ugyanaz – dünnyögte hátul Géber Tóbiás, miközben megigazította ölében a csontváz fejét.

– Mégsem ugyanaz. Mert más dolog papírokkal szaladgálni, és megint más megperdíteni a dobot, hogy összecsődüljön az utca népe. Abban volt méltóság, tetszik tudni, hogyan is mondjam, az egyéniség szabad teret kapott, mert csöppet sem volt mindegy, miképpen kezeli a kisbíró a dobverőt, motyog-e, vagy szárnyal a hangja. Ugyanez a különbség az urnaelhelyezés és a sírba tétel között, ezért nem vagyok barátja a hamvasztásnak.

– Igaza van – mondta Dér Ádám. – Hamvasztás esetén ez a csontváz most nem tartózkodna körünkben.

– De a hamvasztáshoz kazán kell – szólalt meg a községi rendőr. – Úgy olvastam a közlönyünkben, hogy a rejtett, fel nem derített élet elleni bűncselekmények jelentős része hamvasztás útján történik. Ahhoz viszontag a bűnelkövetőnek szereznie kell egy kazánt.

– Hát a mi gyilkosunk nem szerzett – mondta Dér Ádám. – Ha egyáltalán gyilkosság történt.

– Nem kétséges – nézett a csontvázra Géber Tóbiás. – Nekem elhiheti. A törött csigolya, mint már említettem, mindent elárul.

Ilyen és effajta beszélgetés közben érkeztek meg Nyéki Aliz budai műterméhez, egy nagy, kertes házhoz, amelynek déli felét az alaptól a tetőzetig üveg borította.

Ahogy végigmentek a kerten, a községi rendőr egyre jobban elkomorult, sőt már-már személyes bátorsága is oda lett, mert megértette, hogy idegen, titokzatos világban jár. A nyesett sövények, színes bokrok és égő szirmú virágok között furcsa alakzatok álltak: fehér anyagból és fémből formált figurák, értelmetlen idomok bukkantak fel jobbra-balra, köztük egy-egy megfogható is; meztelen, vékony fiútestek hosszú nyakkal és golyófejjel, előrehaladott terhes állapotban levő gömbölyű nők, de aztán ismét, ismét csak a riasztó érthetetlenség következett; tűzben megcsavarodott fémvázak, elnagyolt kőtömbök, színes, égetett zománcfelületek.

– Mi ez? – súgta Ferkó János Géber Tóbiásnak. – Hol vagyunk?

– Szobrász – súgta vissza a ravatalozómester, aki a csontvázat cipelte. – A pártfogónk ismerőse.

– Ezek szobrok? – kérdezte a községi rendőr.

– Azt hiszem – felelte a sírásó. – Legalábbis mi mások lehetnének? De fogalmam sincs, mit keresünk itt. Azt csak az isten tudja.

– Hát tényleg csak az isten – szólalt meg Dér Ádám. – Lehet, hogy teljesen hiába jöttünk. A barátnőm, Nyéki Aliznak hívják, szobrász. Ezeket itt ő csinálta elrévedt perceiben. Egyik másik szobrát nemcsak maguk, hanem az állami zsűri is furcsállja. Azért állnak itt a kertben és nem a köztereken. Hiszen az emberek olyannyira ijedősek… na, mindegy! Azért vagyunk itt, mert Nyéki Aliz antropológiával is foglalkozik. Néhányszor már segített nekem. Az antropológia és a művészet együtt néha varázslatokra képes. A csontok jellege alapján állítólag rekonstruálható az arc. Azért mondom, hogy állítólag, mert én nem hiszek benne.

– Jelentem – kiáltotta a községi rendőr a legutóbbi továbbképzésen az előadó elvtárs említette, hogy van ilyen.

– Milyen? – kérdezte Dér Ádám.

– Szóval, hogy az antropo… az anto… szóval, aki ért hozzá, az ki tudja egészíteni a sértett arcát, ha valamije hiányzik.

– A csontváz az csontváz – szólalt meg a sírásó. – Annak nem hiányzik semmije.

– Ez az egyetlen esélyünk – mondta Dér Ádám. – Egy arcra van szükségünk, mert égy arc a nyomozás szempontjából már sokat jelent.

– A továbbképzésen azt is hangsúlyozta az előadó elvtárs, hogy a sértett ismeretében feltehetően könnyebb megtalálni az elkövetőt. Olyan ez, hát hogy is mondjam, mint a rendszámtábla az autóknál.

– Rendszámtábla? – kérdezte döbbenten Géber Tóbiás.

– Pontosan – hallatszott a ház erkélyéről egy kissé mély, általunk könnyűszerrel bársonyosnak nevezhető női hang. – A tizedesnek igaza van. Ha ismerjük egy autó rendszámát, a tulajdonosát már semmiség előkeríteni. Csak be kell telefonálni a nyilvántartóba. Látom, tényleg egy csontvázat hoznak… Valódi?

– Valódi – mondta Dér Ádám. – Egyenesen a kemeneslápi temetőből.

– És a kísérőid? A szép szál tizedes és az aprócska szertartásmester? Miért nem a tizedes viszi a csontvázat? Egy ilyen kis embernek nehéz lehet.

– Odabent majd elárulom – mondta Dér Ádám. – Beengedsz bennünket?

– Be – mondta Nyéki Aliz. – Érdekel ez a história. És kedvemre van ez a színpompás felvonulás is.

– Nos – mondta Dér Ádám néhány perccel később, amikor leültek a tágas, napfényes műteremben –, a következőkről van szó. Meg tudod csinálni ennek a csontváznak az arcát?

– Nyilván hallottál Geraszimov professzorról – mondta Aliz.

– Persze.

– Hány éves ez a csontváz? Így ránézésre bakfis. Tizenötnél nem lehet öregebb.

– Valószínűleg tizenhárom.

– A prof kétszáz éves tetemeket is rekonstruált. Akkor tizenhárom év nekem sem okozhat gondot.

– Hülyéskedsz?

– Persze.

– Szóval nem tudod megcsinálni az arcát?

– De. Csak hát van bizonyos esélye, hogy a teremtő annak idején másmilyenre csinálta. De garantálom, az én munkám is jó lesz. Csak azt nem értem, mire jó… Ez egy bűnügy?

– Nem tudom.

– Mit tudsz?

– Semmit.

– Értem. Csak ragaszkodsz a teremtő elképzeléseihez. Mindenáron az eredeti hű mását akarod.

– Igen. Legalábbis ahhoz hasonlót.

Nyéki Aliz a csontvázhoz lépett. Most vette először szemügyre közelről.

– Fiatal nőnek látszik, huszonöt év alatt. Jó formájú koponya. Ha nem tévedek, szép volt valamikor.

– Megcsinálod?

– Meg. Garancia nélkül.

– Hozzákezdesz?

– Most?

– Most.

– Jó. Rendben van. Vegyük úgy, hogy ami számodra fontos, az számomra is az.

– Nem fontos. Közöm sincs hozzá. De fenemód érdekel.

– Engem is – mondta Aliz. – A kemeneslápi bűnüldözőknek segítesz? – mutatott a községi rendőrre.

– Nem – mondta Dér Ádám. – A kemeneslápi temetkezési intézménynek, mert ez az úr – nézett a sírásóra – oda tartozik szívvel-lélekkel. És igencsak nekikeseredett. A becsületébe gázolt a csontváz, mert illetéktelenül került a sírba.

– Na, jó, ennyi elég – mondta Aliz. – Engedelmeddel leveszem a koponyát. A csigolya amúgy is törött.

– Biztos, hogy törött?

– Biztos.

– És mikor tört el?

– Régen. Nyilván mielőtt a sírba tették. Mert a sír nyugalmas. Ott nincs törés, zúzás és ajtócsapkodás. Ha nem zavartok a továbbiakban, négy-öt óra alatt készen leszek. Addig nézegessétek a munkáimat. Ennyit ti is megtehettek értem. Magyarázd el a barátaidnak a modern művészet lényegét, mert a tizedes kissé bágyadtnak látszik, és az az érzésem, a szertartásmester sem szereti az absztraktokat.

– Ravatalozómester – szólalt meg Géber Tóbiás. – Ez bizonyos különbség, és szakmámnál fogva a művészet nem idegen tőlem. Egész életemben emlékművek, kegytárgyak, szobrok és sírkövek között forogtam.

– Öt óra azért sok lesz – mondta Dér Ádám.

– Rettenetesen sok.

– Legkevesebb ennyi kell a munkához…

– Nem arra gondoltam. De öt óráig nézegetni ezeket a szobrokat… kissé, na, hogy is mondjam, fárasztó.

– Akkor menj a dolgodra. Csinálj, amit akarsz.

– Maradok – mondta Dér Ádám. – Elejétől végig látni akarom, hogyan lesz eleven az, ami holt.

– Segítene nekem? – nézett Aliz a községi rendőrre. – Gipszet kell keverni, drótot hajlítani, plasztilint gyúrni…

– Szívesen – pirult el Ferkó János. – A kezem ügyetlen a finom munkához, de ha gyúrni kell vagy keverni, abban kitartó vagyok.

Így aztán a szobrász-antropológus hozzákezdett, hogy Geraszimov módszerét alkalmazva rekonstruálja a csontváz arcát a teremtő eredeti tervei szerint. E munka aprólékos leírására nem érdemes vesztegetni a szót: mérések, számítások, arányáthelyettesítések sorozatáról van szó, elegyedik benne az orvostudomány a biológiával, a matematika a szövettannal, az anatómia ismerete a szárnyaló képzelettel és a szobrászkéz ügyességével. Inkább szóljunk néhány szót Nyéki Alizról, mivel ő maga történetünk egyik fontos szereplője lesz.

Ferkó János és testülete módszerét követve először a legfontosabb ismérveket írjuk le, ilyenformán: Nyéki Aliz huszonkilenc éves szobrászművész, antropológus, hajadon, gyermektelen, született Debrecenben, anyja neve Szuhai Klára; büntetlen előéletű, százhatvanhat- százhatvannyolc centiméter magas; termete karcsú, arányos, öltözéke testhez simuló világoskék munkaköpeny, fellelhetőségének legutóbbi helye Budapest, cipőmérete harminchatos. Arca ovális, homloka közepesen magas, orra egyenes, szája telt, felső ajka kissé előreáll, álla rendes, foga ép, füle apró, rózsaszínű. Haja sötétbarna, középen elválasztott, sima, a válláig ér, szeme sárgászöld, ferde metszésű. Különös ismertetőjele nincs.

Ebből a leírásból kimaradt a következő: megjelenése elringatóan nőies, a bőre naptól aranysárga és sima, fogai fehéren villannak elő, amikor mosolyog, és gyakran mosolyog, különösen Dér Ádámra, akivel viszonya bensőségesen baráti és barátian bensőséges. Lába hosszú és karcsú, melle duzzadt szőlőfürtre emlékeztet, keze keskeny és a szobrászmunkától erős, arca mozgékony és valójában mozgásában szép. Természete játékosságra hajlik, mondhatnánk úgy is: kevés dolgot vesz komolyan, mivel kevés komoly dolog érte életében, á sors kímélte és féltette, á természet sok előnyös tulajdonsággal és képességgel ajándékozta meg. Ennek ellenére viselkedésében nincs fennhéjázás, természetes és a maga módján egyszerű… Nő létére egyetlen dolgot vesz igazán komolyan, a munkáját, de azt is csak addig, amíg elkészül vele, a kész szobrok már hidegen hagyják. Dér Ádám révén érdekli a kriminalisztika; antropológiával is ezért kezdett el foglalkozni. Nem irtózik a hulláktól és csontvázaktól, ám ebből ne következtessünk arra, hogy érzéketlen természetű. Nőiességével nem él vissza, van benne ragaszkodás és hűség, ami oly ritka manapság; viszont hűsége is játékos, nem szokásoknak és elvárásoknak engedelmeskedik, hanem saját természetének. Így aztán feltételezhetjük, hogy adott esetben mindenre kapható.

Ferkó János, a kék szemű községi rendőr gipszkeverés közben elrévülten figyelte Nyéki Aliz mozgását, testének lágy hullámait, s orrában érezte a bőréből áradó illatot. (Nina Ricci.) Ettől természetesen megkukult, amúgy is szótlan természetű ember lévén, most száját szorosan összezárta, nehogy valamiféle ide nem illő kérdés hagyja el, ami netán megnevetteti vagy elkedvetleníti a szőlőfürt mellű lányt, ezt a bűbájos teremtést, akinek nyúlánk termete valójában nagyon is jól illett volna a községi rendőr szálas alakja mellé.

Ezt nem én mondom, hanem Ferkó János gondolta, olyannyira belegondolt, hogy a torka is kiszáradt.

Munka közben Aliz köpenye néha a rendőregyenruhához ért; a szövet ugyan nem bírt pirulni, de a községi rendőr annál jobban, hol melegség, hol hidegség jött rá, annak ellenére, hogy a szép nyári idő odakint teljesen változatlan maradt. Amikor gyurmás kezük véletlenül össze-összeért, Ferkó János arra gondolt, hogy ezért a nőért ő mindenre képes, és aki egy ujjal hozzányúl, annak, jaj, hetedíziglen.

Minek tagadjuk, a községi rendőr a csontváz élesztgetése közben reménytelen, szemérmes és zárkózott szerelemre gyulladt, s elhatározta, hogy amilyen gyorsan csak lehet, elvégzi a rendőr tiszthelyettesi iskolát.

Harmincöt éves fejjel tán még felvesznek – gondolta. – Különösen akkor, ha kitüntetem magam ebben a bűnügyben.

– Vegye le a zubbonyát – szólalt meg Aliz, aki jól tudta, hogy a közelség és a hőség ártalmára van a szálas rendőrnek. – Akassza oda a szobor mellé. Ott a fogas.

Ferkó János sehol sem látott szobrot, és sehol sem látott fogast. Jobban mondva – aranyszínű ködben lebegve – észrevett egy tüskés valamit, amiről józan rendőreszével feltételezhette, hogy ebben az idegenszerű világban fogas lehet. Némi tűnődés után ráakasztotta hát a zubbonyát.

– Ne oda – szólalt meg Aliz. – Az a legújabb szobrom gipszöntvénye. A fogas az a másik, az a nő, aki széttárja a karját.

Ferkó János mind ez ideig összeszorított szája tátva maradt, és óvatos természete ellenére megszólalt:

– Hát nem az a szobor?

– Nem – mondta Aliz. – Nem és nem. A nő a fogas. A másik pedig egy térplasztika, a címe: Bűn.

– Ilyen a bűn? – kérdezte Ferkó János, és tanácstalanul körülnézett.

– Nem érti? – szólalt meg Dér Ádám. – Pedig a jó rendőr a vesékbe lát. Ez tényleg bűn.

– Jópofáskodunk? – kérdezte Aliz. – Szellemeseket mondunk, amíg mások dolgoznak? Nem látod, hogy a lelkemet kiteszem, hogy ebből a porhüvelyből élőlény legyen?

– Lélek nélkül nem megy – mondta Ádám. – Gondolj csak az Úrra, aki megteremtette az embert, és lelket lehelt bele.

– De nem egy csontvázba – szólalt meg a sírásó. – És én mégiscsak azt mondom, lehetetlenség, merőben lehetetlenség, hogy ennyi év után…

A községi rendőr megint szóra nyitotta a száját. Elpirult, miközben így szólt:

– Semmi sem lehetetlenség! A hölgy… Hát igen, fogadok, hogy a hölgy megcsinálja.

– Engem nevezett hölgynek? – kérdezte Aliz.

– Igen… Bocsánat… gondoltam…

– Jól gondolta. Ne törődjön a kétkedőkkel. Köszönöm a bizalmát. És azt is, hogy hölgynek nevezett. Kérem, adja ide a gipszkását, hozzákezdünk az alapozáshoz.

A községi rendőr remegő kézzel adta oda a gipszes tálat; szeme ibolya, arca ciklámenszínű volt. Csupa-csupa virág.

Így s ehhez hasonló módon teltek az órák, mígnem Aliz csak úgy maga elé dünnyögve megszólalt:

– Alakul…

– Mutasd! – ugrott fel a székről Dér Ádám, aztán csalódottan visszaült. – Ezt nevezed alakulásnak?

– Erre a szülőanyja sem ismerne rá – mondta a ravatalozómester. – Rendszámtáblára pedig, édes fiam – fordult a községi rendőrhöz, s illedelmes, sőt gyászos természete ellenére elvigyorodott –, egyáltalán nem hasonlít. Így aztán meglásd, az autó is nehezen kerül majd elő.

– Hé, várjunk csak – mondta Aliz. – Ne olyan gyorsan. Csak az álla, a füle, az orra, a homloka, az arc két fele van meg, de hiányzik az ajka, a szeme, a szemöldöke és a haja. Várjuk csak ki a végét.

Kinyitotta a fal mellett álló szekrény ajtaját, és egy fehér kartondobozt vett elő. A többieknek háttal állva sokáig kotorászott benne, s mikor megfordult, a tenyerén két élethű üvegszemet tartott.

– Szép, nagy szeme lehetett – mondta. – És ha nem csalódom, kék, mint a mellettem álló biztos úré, ha nem is annyira ártatlan. Ez jó lesz? – tartotta Dér Ádám orra elé az egyik üvegszemet. – Mit gondolsz, megfelel?

– Elbűvölő – mondta Dér Ádám. – De jobb szeretném, ha ebből az arcból a te szemed bámulna rám.

– Ahogy akarod – felelte Aliz, és ismét kotorászni kezdett a dobozban. – Ferde, sárgászöld, gyönyörű macskaszem… Lássuk csak!

Gyors mozdulattal a helyükre illesztette a szemeket.

– Jézus Mária! – mondta a községi rendőr, aki különben ateista volt.

– A fenét – szólalt meg Dér Ádám. – Sem az egyik, sem a másik…

– Ó, ó! – dünnyögte Aliz maga elé, miközben megszállottként dolgozott a fejen. – Ezek a szellemes beköpések. Ez a mindenre azonnal reagáló, fürge ész! Ádám, Ádám, te nem szoktál ennyire hülye lenni. Mi bajod van?

– Dolgozz!

– Hiszen te izgulsz! Sürgetsz. Tele vagy feszültséggel, azért beszélsz marhaságokat. Ennyire érdekel ez az ügy?

– Még nincs ügy – mondta Dér Ádám. – Semmi sincs. Csak egy szomorú sírásó és egy derék rendőr. Most, hogy felragasztottad a szemöldökét, egész csinos. Na lám, csókos szája van. Így még csinosabb.

– Úristen – szólalt meg a sírásó –, ez csinos?

– A kopaszság zavarja – mondta Aliz. – Ugyebár a kopasz énekesnő sem… – Egy pillanatra döbbenten elhallgatott. – A kopasz énekesnő! Esküszöm, hogy barna haja volt. Sötétbarna…

– A sírásó és a községi rendőr őszinte ámulatára lekapta saját fejéről a parókát, és az elkészült fejre tette. – Na, még a ruha – suttogta –, halványzöld illik hozzá… – Olyan gyors mozdulattal rántotta le a sarokban álló asztalkáról a brokátterítőt, hogy a hamutartók csörögve a földre potyogtak. A fényes anyagot redőkbe rendezte a csontváz törzsén. – Na? Na, most mit szóltok?

Három döbbent tekintet meredt rá. A csontváz arca hirtelen megelevenedett, ragyogtak a sárgászöld szemek, olyannyira, hogy a községi rendőr melléből sóhaj szakadt fel, a ravatalozómester pedig elfordította a fejét. Csodaszép, fiatal nő állt előttük, egy bábu, amely életre kelt.

– Ezt én… – nyögte a községi rendőr. – Én ezt…

– Igen – suttogta a sírásó. – Ezt a nőt láttam valahol.

– Én is – szólalt meg Dér Ádám. – Az isten verje meg! Ki ez? Rád emlékeztet – fordult Alizhoz. – Ne viccelj most… Komolyan mondom, ez nem játék. Tényleg a csontozat formája után igazodtál?

– Tényleg – felelte Aliz. – Amennyire tellett tőlem. Honnan veszed, hogy rám emlékeztet?

– Kérdezd meg tőlük – mutatott Ádám a sírásóra és a rendőrre. – Szemük nekik is van. Te is látod, nem? Hasonlít hozzád.

– Sokan mondták valamikor – sóhajtott Aliz, és ez a sóhajtás tele volt sejtelemmel. – Büszke is voltam rá tini koromban. – A fal mellett álló polchoz lépett, rövid keresgélés után egy lemezt vett elő. A lemez borítóját fénykép díszítette: a rövid tunikába öltöztetett bábu elevenen, ugyanaz az arc, ugyanaz a szem, ugyanaz a száj. – Hallgassátok – mondta Aliz, miközben a lemezjátszó korongjára tette a lemezt. – És emlékezzetek…

A következő pillanatban kissé rekedtes, mégis tiszta női hang hallatszott:

Pihe-puha éjszakákkal

Takarództam, mégis fáztam;

Mit ajánlasz, mit ajánlasz,

Meghaljak vagy megbocsássak…

– Szentséges Szűzanyám! – vetett keresztet a ravatalozómester, és csecsemőarca egészen eltorzult. – Mintha valóban a csontváz énekelne…

A községi rendőr döbbenten, bámult maga elé, csak a szolgálati fegyelem tartotta vissza attól, hogy ő maga is keresztet vessen.

Dér Ádám közelebb lépett a bábuhoz.

– Hárs Kati – suttogta. – Az egyik legismertebb magyar énekesnő. Az akkori beatnemzedék bálványa. 1966-ban ezüstérmet nyert a San Lucanó-i dalfesztiválon. És az év szeptemberében eltűnt. Azóta senki sem hallott róla. Óriási botrány volt. A nyomozás mindmostanáig nem zárult le, bár mindenki azt beszélte, hogy az énekesnő külföldre távozott. De az biztos, soha többé nem adott hírt magáról.

– Úristen! – suttogta a sírásó. – De hogy került az én temetőmbe?

– Sokan mondták, hogy hasonlítok rá – szólalt meg Aliz. – Minden férfi ezzel kezdte. Valamikor…

– Húszéves volt, mikor meghalt.

– Hát meghalt? – kérdezte a községi rendőr.

– Eltörték a csigolyáját – felelte Dér Ádám.

– Honnan tudja?

– Én mondtam neki – szólt közbe a ravatalozómester.

Ferkó János megrázta a fejét. Tűnődő és aggodalmas arcot vágott, mintha a foga fájna, aztán Dér Ádámhoz fordult.

– Jelentem, nem értem.

– Ez a nő – mutatott Ádám a csontvázra – Hárs Kati.

– A csontváz? Miért hívnák Hárs Katinak?

– Most derült ki – mondta Dér Ádám. – Egy pillanattal ezelőtt jöttünk rá.

– Most? – nézett körül Ferkó János, és megint megrázta a fejét, mintha a fülébe víz ment volna. – Hogyan?

– Most tudtuk meg, hogy a csontváz azonos Hárs Katival.

– Ezt meg ki mondta? – kérdezte a községi rendőr, bár nem akart kapcáskodni.

– Én mondom – felelte Dér Ádám. – Világos?

– Jelentem, világos.

Dér Ádám Alizhoz fordult.

– Hol a telefon?

– Úgy csinálsz, mintha most járnál itt először… a helyén van.

– A benyílóban?

– Ott.

Dér Ádám végigment a szobán, közben a kezével időnként végigsimította a homlokát. A benyíló függönye mögött megállt, felemelte a telefont. Tárcsázott. Odakint hallották a hangját.

– Koós őrnagyot kérem a bűnügyi nyilvántartóból…

– Nem marad szégyenben a falunk – súgta a sírásó a rendőrnek. – El lehet könyvelni a halottat. A tanácselnök elvtárs meg lesz elégedve.

Mindkettőjük arca égett az izgalomtól.

Aliz egy tükröt vett elő, belenézett, s közben a csontvázra sandított.

– Tényleg hasonlít – mondta maga elé. – Csak egy kicsit fiatalabb. Persze a holtak nem vénülnek… Pedig négy évvel, ha jól emlékszem, négy évvel idősebb nálam.

A községi rendőr elrévülten bámulta a csontváz arcát. Minek tagadjuk, ezekben a pillanatokban úgy érezte, hogy nemcsak Alizba, hanem a bábuba is szerelmes.

– Magam tekerem ki a nyakát annak, aki megölte – dünnyögte, és a keze ökölbe szorult. – Csak kerüljön elém az a disznó.

A lepel egy léghuzattól lehullott. Újra előtűntek a fehéren világító csontok, megvillant a bordák íve, a gerinc kissé meghajlott oszlopa.

Ferkó János testén borzongás futott át, önkéntelenül hátrább lépett, a ravatalozómester követte.

Közben szárnyalt a kissé rekedt, mégis tiszta női hang:

Pihe-puha éjszakákkal

Takaródzóam, mégis fáztam;

Mit ajánlasz, mit ajánlasz,

Meghaljak vagy megbocsássak…

Meleg, dermedt reggelekkel

Ölelkezve melegedtem;

Mit ajánlasz, mit ajánlasz,

Meghaljak vagy megbocsássak…

3.
Az ötlet

Dér Ádám a következő napokat Hárs Kati hajdanvolt életének megismerésével töltötte. Az énekesnő eltűnésével foglalkozó jegyzőkönyvek sárgultak már a múló, kegyetlen időtől, de még így is jobb állapotban voltak, mint maga az eltűnt, akinek szépsége semmivé foszlott, s csak egy bábu formájában éledt újjá Nyéki Aliz kecses és ügyes keze nyomán.

Hősünk, a fürge eszű kriminálpszichológus eddig suttyomban s mintegy kedvtelésből foglalkozott az üggyel. Most miniszterhelyettesi és főügyészi engedélyt, sőt utasítást kapott rá, hogy újrakezdje a nyomozást, amely egykoron oly eredménytelenül félbe maradt.

Géber Tóbiás ravatalozómestert és Ferkó János községi rendőrt (körzeti megbízottat) a szellemi és szervező munka idejére – ha szabad ezzel a bonyolult fordulattal élnünk – rendelkezési állományba helyezte. Szállást szerzett nekik a Belügyminisztérium egyik korántsem titkos lakásán, arra kérte őket, várják ki Budapesten, míg az ügy további menetét illetően valami döntés vagy elképzelés születik.

Tehát míg Dér Ádám dolgozott, ők ketten tulajdonképpen henyéltek; ám a közművelődési törvény szellemében szabad idejüket hasznosan töltötték: ellátogattak a Vidám Parkba és az Állatkertbe, szakmai szempontból megnézték a Kerepesi és a Farkasréti temetőt, hosszasan tanulmányozták a fővárosi közlekedésrendészet intézkedéseit, utaztak a metrón, sőt egyszer Ferkó János javaslatára a Halászbástyára is felmentek, majd a sírásó indítványára kipróbálták a libegőt. Mindez természetesen nemcsak művelődésük, hanem pihenésük szempontjából is hasznos volt, készültek feladatukra, amelyről maguk között amúgy is sokat beszéltek. Így s ilyenformán:

– Fogalmam sincs, mit eszel ki ez a fiú – mondta Géber Tóbiás nemegyszer elalvás előtt.

– Látom én, hogy ügyes és leleményes, de hát mit lehet egy ilyen kihűlt, immár tizenhárom éve feledésbe ment üggyel kezdeni. A tizenhárom amúgy is szerencsétlen szám, sajnálom ezt a gyereket, mármint Dér Ádámot. Ebbe az ügybe beletörik a bicskája. Persze nem tiszteletlenségből neveztem gyereknek, inkább szeretetből meg apai jóindulatból, hiszen apja lehetnék.

Erre Ferkó János vagy ütemes horkolással felelt, mert jó álmú ember volt, vagy ha a sírásó dünnyögése netán ébren találta, így szólt:

– Hát apja aligha lehetne, nem is a kora, hanem a feje miatt, mivel az alma ritkán esik messze a fájától, és magára, Tóbiás bátyám, még senki se mondta, hogy úgy vág az esze, mint a beretva. Dér Ádámnak pedig ilyen a híre úton-útfélen. A tizenhármas szám miatt se aggódjon, mert ami nekünk tizenhárom, az a gyilkosnak is annyi, így aztán csak az isten tudja, kire vonatkozik majd a balszerencse, amit pechnek is neveznek. Aludjunk inkább, és ne törjük a fejünket; én csak annyit mondok, nem szeretnék a helyébe lenni annak a személynek, aki ezt a csontvázat oda temette. Egyáltalán nem szeretnék elkövető lenni ott, ahol Dér Ádám vezeti a nyomozást.

– Én sem – bólogatott Géber Tóbiás. – Dehogyis becsülöm le a főnökünket. Mit gondolsz, fiam, a nyomozás során nekünk is hasznunkat veszik?

Erre a kérdésre azonban a körzeti megbízott már nem felelt, fújni kezdte a kását, sőt egyet-egyet füttyentett is, mielőtt rátalált volna a horkolás mély, egyhangú dallamára. Hiába, tiszta és nyugodt volt a lelkiismerete, mint általában a községi rendőröknek, akik nem a parancsok kieszelésével, hanem maradéktalan végrehajtásával foglalkoznak.

Ilyen a természet – gondolta Géber Tóbiás, a trilláktól, füttyöktől és horkantásoktól kicsit felbolygatva. – Az egyiknek könnyű álmot ad, a másikat pedig forgolódásra és tűnődésre készteti. Na, nem baj. A sírban úgyis egyformán pihenünk…

Természetük és alvásritmusuk különbözősége ellenére azért jól megfértek egymással, barátságuk, amely Kemeneslápon – szolgálaton, kívüli – borozgatással kezdődött, itt elmélyült és bensőségessé vált. Például a libegőn, amikor Ferkó János az izgalomtól és csodálkozástól megrendülve így kiáltott fel: „A szentségit, de magasan van a lábam…” – Tóbiás bátyó átkarolta a vállát és így szólt: „Na, látod, Jancsi, még hálás is lehetsz a gyilkosnak, hiszen nélküle sose kerültél volna ilyen magasra.”

Ezen aztán jóízűt nevettek, mert az összefüggés felfedezése a gyilkosság és a libegés között még a községi rendőrnek is örömet okozott, aki máskülönben pedig nem kedvelte a filozofálgatást és a bonyolult, nehezen követhető gondolatokat.

Nem így Dér Ádám, aki éppen a bonyolultságban lelte kedvét, abban a fajta bonyolultságban, amely végül az elme munkája nyomán áttekinthetővé egyszerűsödik.

Több mint háromszáz oldalnyi iratanyagot tanulmányozott át másfél nap alatt, és ezt kitűnő teljesítménynek tekinthetjük, hiszen a jegyzőkönyvek nyelvezete nemegyszer elvontabb és nehezebben emészthető volt, mint Hegel Esztétiká-ja.

Hősünk olvasás és jegyzetelés közben el-elmosolyodott, mert a nemrégiben napvilágra került tények a vizsgálati anyag egyes megállapításait ugyancsak kétségessé tették. Például roppant furcsán hatott az a bírósági ítélet, amely Hárs Katit illegális határátlépés miatt távollétében egy év kéthónapi börtönbüntetéssel sújtotta. A csontváz kétszeresen is képletes bebörtönzése felvidította Dér Ádámot, nem kevésbé az, hogy a büntetés immár elévült. A csontváz nyugodtan hazatérhet, sőt hozzátartozói is meglátogathatják. Nyugatra történő utazásuknak csak a devizakorlátozások szabnak határt.

Hősünk fejében e borzalmasságéban is mulatságos gondolat csíráztatta ki azt az ötletet, amelyet mi most egyszerűen Nagy Ötletnek nevezünk, és vonakodunk elárulni mibenlétét.

A második nap délutánjáig Dér Ádám befejezte a jegyzetelést, és mit sem törődve a crossbar hálózat túlzsúfoltságával, telefonálni kezdett. A Posta vezérigazgatóság kegyéből olyan telefonja volt, amely mindig adott vonalat, és még csúcsidőben sem ugatott, mint a normál készülékek.

Először édesapja, Dér őrnagy barátját, Garami vezérőrnagyot hívta fel a Belügyminisztériumban, majd Garami közvetítésével kapcsolatot talált Hazsik ezredessel, a KEOK vezetőével.

A szemünk se rebbenjen; a magas rangú rendőrtisztek nemcsak Dér Ádám miatt voltak segítőkészek, hanem azért is, mert gyilkosságról volt szó. Hiába, egy tisztességesen végrehajtott és jól eltitkolt emberölés még a legrutinosabb és legtekintélyesebb rendőr szívét is megdobogtatja. Mondhatnánk úgy is: a gyilkosság feje; delem a bűntények között, miként az állatok között az oroszlán, s egy oroszlánt ki cserélne el száz zebráért.

Hazsik ezredestől Dér Ádám tanácsot kért, hogyan szerezhetne útlevelet a sírásó, a községi rendőr, Nyéki Aliz és saját maga számára. Restelkedve vallotta be, hogy hamis iratok kellenének, mégpedig amerikai iratok USA-pecséttel.

Erre Hazsik ezredes azt felelte, hogy a szemérmetlen kérést ő meg sem hallotta, nem is vesz róla tudomást, elvégre is egy községi rendőr ne játsszon James Bondot és egy sírásó Kloss kapitányt, bízzuk ezt az elhárításra, Mata Harira és a többiekre. Szóval ilyen kérés felett szemet hunyni lehet, de támogatni aligha. Ez sem hivatalosan, sem félhivatalosan nem megy; viszont ha Dér Ádám okvetlen összeütközésbe akar kerülni a törvénnyel, akkor keresse fel Kreisz urat, az öreg tipográfust, aki nyugalomba vonulása előtt hamis iratokkal is foglalkozott. Nyolc esztendőt ült emiatt. Szóval Kreisz papa a rendőrség iránti jóindulatból bizonyára elkészíti az útleveleket, de az ő okmányai egy tízéves gyereket sem tévesztenének meg, hiszen lebukásának egykoron épp az volt az oka, hogy a svájci vízumpecsétet a kiskunhalasi MNDSZ 1952-es stemplijével helyettesítette.

Dér Ádám erre azt válaszolta, hogy őneki megfelel az MNDSZ-pecsét, s ha azt netán elkobozták annak idején, jó lesz a püspökladányi ÁFÉSZ körbélyegzője is.

– Én nem mondtam semmit – dünnyögte Hazsik ezredes. – Beszéljen Kreisz úrral, mosom kezeimet. Ami pedig a másik kérést, az amerikai rendszámú gépkocsit illeti, az ugyanúgy elintézhetetlen, mint az útlevél, de ha van olyan ismerőse, aki idegenbe szakadt, de máskülönben hazánkfia, és kevélységből autóval kelt át az óceánon, egyszerűen kérje tőle kölcsön a kocsit néhány napra. Egy hazaszerető ember aligha tagadja meg ezt a kérést, különösen akkor, ha Dér Ádám kéri, aki közismerten kedves fiú.

– Ez mind szép – felelte Ádám –, Kreisz urat fel is keresem, de idegenbe szakadt barátom nincs, és különben is, az óceánon át hazatérők nem azért hozzák magukkal hatalmas Impaláikát és Fordjaikat, hogy idehaza Trabanttal furikázzanak drága ÁFOR-keverékkel.

– Ha nincs barátja, majd lesz – mondta Hazsik ezredes. – Olyan barátja, aki szívesen kölcsönöz, nem egy Trabantért cserébe, hanem mondjuk egy Ford Lotusért. Persze, mivel a balatoni sztrádán száz kilométerrel lehet csak száguldozni, a Ford Lotust természetszerűen meg fogják előzni a Trabantok, de az idegenbe szakadtak dicsősége amúgy sem a sebességben testesül meg, hanem a karosszériában. A Magyarok Világszövetsége számon tartja legkészségesebb hazánkfiait, tehát legjobb, ha a szövetséghez fordul, a cserébe adható Ford Lotusról pedig felsőbb kapcsolataink révén majd én gondoskodom.

Ezek után nincs mit álmélkodnunk azon, hogy másnap reggel egy nyolcszemélyes, USA rendszámú, acélszürke Cadillac állt meg Dér Ádám lakása előtt, három parkolóhelyet elfoglalva.

Motorházának jobb oldalán apró csillagos sávos amerikai zászlót, bal oldalán pedig magyar lobogót lengetett a szél. A Cadillac sofőrje kiszállt, az indítókulcsot a helyén hagyta, gondtalanul becsapta maga mögött az ajtót, és nyom nélkül távozott. Helyét néhány perccel később Dér Ádám foglalta el. Egy ideig próbálgatta az automata sebességváltót, aztán bámész gyerekek és még bámészabb felnőttek tekintetétől kísérve lassan elindult.

Méltóságteljes, hangtalan gördülését a tömeg felszisszenéssel fogadta. Egyetlen mondat jutott a füléhez; ez a mondat így hangzott: „hogy fulladnál meg a dollárjaidtól…” Ettől mindjárt idegenbe szakadt hazánkfiának érezte magát, kicsit fennhéjázva érkezett meg Nyéki Aliz műteremlakása elé, ahová már előzőleg odarendelte a sírásót és a községi rendőrt.

Ám a műteremben, ahol a Nagy Ötlet valóra váltása elkezdődött, nem négyen voltak, hanem hatan. A csontváz szép üvegszemét rájuk függesztve figyelt, testét, amelyen Aliz több napig dolgozott, élénkvörös ruha fedte, hosszú, sima haján játszott a fény, formás műanyag lábain megakadt a tekintet, olyannyira, hogy Ferkó János így dünnyögött maga elé:

– Hogy a fenébe lehet valakinek ilyen jó lába?

– A sajátomról vettem a mintát – felelte Aliz. – Az egészben nincs semmi csodálatos. A csontjai formásak, az ilyet nem kunszt helyrepofozni.

A hatodik személy a papagáj volt, aki valami tévedésbe esve a bábu sárgászöld szemének udvarolt, halkan pötyögött és selypegett ilyenformán: „Gyöngyvirágom, kedvesem, kiscicám…”

Mindezt Dér Ádám hangján mondta, aki restelkedve sütötte le szemét, mert érezte, hogy a többiek tudják, a gügye papagáj nem az ujjából szopta ezeket a szavakat.

– Hát – szólalt meg hősünk – elérkezett az ideje, hogy hozzákezdjünk közös munkánkhoz. Vessenek egy pillantást a bábura; Hárs Kati pontosan ilyen ruhát és frizurát viselt, amikor eltűnt. Annak idején megállapították, hogy utoljára Alsó-Kemenesláp határában látta a helybeli postás 1966. szeptember 9-én délután 4 óra körül. Az énekesnő, akit egy újságíró túlbuzgalmában a beat papnőjének nevezett, a réten vágott át a Kiserdő felé. Az osztrák határ onnan alig 800 méterre van.

– Jelentem – szólalt meg a községi rendőr –, a Kiserdő községünk nyugati részétől fél kilométernyire terül el, a helybeliek gombázásra használják.

– A bekötő út – bólintott Ádám –, amely a Kiserdő mellett vezet el, s a maga körzetéhez tartozik, jelentős, mondhatnám döntő szerepet játszik ebben az ügyben.

Ferkó János elpirult, aztán boldogan és büszkén nézett körül.

– Pontosan a Kiserdő kiszögellésénél szoktam felállítani a traffipaxos kocsit, amellyel a megyei rendőrkapitányság ajándékozott meg tizenöt éves szolgálatom elismeréseképpen. Sajnos a délről jövő autósok már messziről észreveszik a Ladát, és figyelmeztetik az északról jövőket. Ezért aztán a gyorshajtásból származó bevétel rendkívül csekély. Arra gondoltam, hogy a traffipaxot a tölgyfa odvába kellene rejteni, akkor az autósok azt hinnék…

– Hogy kakukk – vágott közbe Dér Ádám. – De most nem erről van szó. Igaz viszont, hogy Hárs Katit autóval szállították a helyszínre.

– Jelenteni szeretnék – szólalt meg a községi rendőr.

– Ha nagyon kívánja, jelentsen – egyezett bele Dér Ádám.

Ferkó János keményfedelű, kék füzetet vett elő a zsebéből.

– Tizenöt esztendő óta minden szolgálati napomról feljegyzést készítek, hogy később is tudjam, mikor mi történt. Lássuk csak – lapozott bele a füzetbe. – 1966. szeptember 9. Már meg is van. Szóval ez áll itt. Tizenöt óra nulla négy perckor községünk főterén észrevételeztem egy idegen személygépkocsit. Piros Skoda volt. A rendszáma Cl 03-14. Tizenöt óra huszonhét perckor a személygépkocsi még mindig a Templom téren tartózkodott, várakozó helyzetben, de járó motorral, első kerekével a járdaszegélyen. Szemrevételeztem a vezetőjét. Egy férfi volt, aki a kormányra hajtott fejjel feltehetően aludt. A járó motor gyanút keltett bennem, mivel a kinti hőség miatt a kocsi utasainak nem lehetett szükségük melegedésre. Ezért elhatároztam, hogy intézkedést foganatosítok. A személygépkocsihoz léptem, és előírás szerint udvarias köszönés után igazoltattam a vezetőt. Okmányai rendben voltak, s mivel nem követett el szabálytalanságot, csak tilos helyen való várakozásért bírságoltam meg ötven forintra. Gyanúmat fokozta, hogy Vass Armand, így hívták a gépkocsiban tartózkodó személyt, vonakodás nélkül kifizette a helyszíni bírságot, nem vitatkozott, nem feleselt. Ennek ellenére útjára engedtem; a rendőri intézkedést követően tizenöt óra negyvenöt perckor el is hajtott a Császárvég felé vezető úton. – Ferkó János becsukta a füzetét, és Dér Ádámra, nézett. – Jelentem, ez áll itt szóról szóra. És a császárvégi út a Kiserdő mögött vezet el.

Dér Ádám elismerően bólintott.

– Egy ilyen feljegyzés aranyat ér – mondta. – A nyomozás ezzel egybevágóan annak idején megállapította, hogy Vass Armand zenész, aki egyébként Hárs Kati férje volt – pillantott a csontvázra a Cl 03-14 rendszámú piros Skodával szeptember 9-én Kemeneslápon tartózkodott, sőt Császárvégen és Felső-Zákonyban is megfordult.

– És erről nekem egy szót sem szóltak – mondta a községi rendőr. – Meg se kérdeztek.

– Miért szóltak volna? – kérdezte a sírásó. – Hiszen te, édes fiam, amúgy is tudtad. Ott áll fehéren-feketén a füzetedben.

– Ez azt jelenti – szólalt meg Aliz –, hogy ezt a szegény nőt a férje vitte oda?

– Igen – felelte Ádám. – Ez kétségtelen. Az úton, Vass Armand tanúvallomása szerint, veszekedtek. A nő a Kiserdő közelében kiszállt a kocsiból, és azt mondta a férjének: „Na, te engem többet nem látsz, ne is keress, menj a fenébe…” És az óta tényleg nem látta senki. Vass Armand ezután Kemeneslápra hajtott, vallomása szerint nagyon feldúlt volt, arra sem emlékszik, hol állt meg, és meddig várt. Annyi, biztos, a kocsival később visszament a Kiserdőhöz, sokáig kereste a feleségét, de nem találta. A nyomozók alaposan kikérdezték, és természetesen leellenőrizték, de semmi terhelő nem merült fel ellene. Vallomása elsősorban azt valószínűsítette, hogy a felesége disszidált.

– Te, Jancsi! – kiáltott fel a sírásó, mintha nehéz töprengésből ocsúdna. – Emlékszem már! Hiszen annak idején ebben az ügyben hallgatták ki a sánta Takácsot.

– Ki az a sánta Takács? – kérdezte Aliz.

– Köztudottan embereket vezetett át a határon – mondta a ravatalozómester. – Az ötvenes évek végén hosszabb ideig börtönben is ült.

– Jelentem – szólalt meg a községi rendőr –, ez így nem felel meg a valóságnak. Sánta Takácsot a büntető-végrehajtás során sikerült átnevelni. Miután hazatért a börtönből, embercsempészésre többé nem adta a fejét, de hiába, a híre megmaradt. Bár ez szolgálati titok, azért elmondom, hogy utolsó éveiben szorosan együttműködött a községi rendőrséggel. A határsértésre készülőket mindig is hozzám vezette. A mi környékünkön így aztán senki sem disszidált, ezért is kaptuk meg a megtisztelő Határőr Község címet. Sánta Takács ebből a szempontból tökéletesen megbízható volt, és egyébként nem is ő volt sánta, hanem a nagyapja.

Dér Ádám türelmesen végighallgatta a körzeti megbízottat, aztán így szólt:

– A vizsgálat során tisztázódott, hogy Hárs Kati nem fordult sánta Takácshoz. Senkihez sem fordult. Viszont a nyomsávon megtalálták a cipője nyomát, egészen a műszaki zárig, sőt azon túl is követhető volt. A jegyzőkönyvek szerint valaki kétségkívül megmutatta, elmagyarázta neki az utat, mert a drótsövény azon a helyen már régebben sérült volt, vaddisznók jártak ott át a kemeneslápi kukoricádra. És az, aki erről tudott, csak helybeli ember lehetett.

– Hiszen nincs is műszaki zár – szólalt meg Aliz. – Mit rongáltak meg a vaddisznók?

– Akkor még javában létezett a drótsövény. És a jól követhető nyomok szinte bizonyossá tették, hogy az énekesnő disszidált. A fene tudja, miért kezdett volna ilyen veszélyes kalandba, hiszen néhány héttel azelőtt tért vissza a Riviéráról.

– Én sánta Takácsért tűzbe teszem a kezemet – mondta a községi rendőr. – Ha tudott is a vaddisznócsapásról, nem mondta el senkinek. Még italozás közben sem. És különben is, az ilyen dolgokról egy faluban mindenki tud. De hát, ahogy említettem, kitüntetett Határőr Községről van szó, el nem képzelhetném, hogy tőlünk valaki segíteni akart ennek a nőnek, ha tiltott határátlépésre készült. Valaki más igazíthatta útba. Csak úgy juthatott át.

– Nem jutott át – mutatott Dér Ádám a bábura. – Ez az igazi bizonyosság, nem pedig a műszaki zárhoz vezető nyomok. Hol van a kemeneslápi temető?

– Hol volna? – kérdezte a ravatalozómester. – Kemeneslápon, hol egyebütt.

– Köszönöm – mondta Dér Ádám. – És ha azt is elárulná, hogy a falu melyik végén van, egészén lekötelezne.

– A község nyugati szélén, egy kies domboldalban. A magasból tiszta időben el lehet látni Bécsújhelyig.

– Mennyire van onnan a Kiserdő?

– Közel – felelte a ravatalozómester.

– Ötszáznyolc méternyire – mondta a körzeti megbízott.

– Honnan ez a pontosság? – kérdezte Aliz, és csodálattal nézett Ferkó János nefelejcskék szemébe. – Mint egy topográfus! Mint egy Kogutowitz Manó.

– Nem vagyok manó – mondta a községi rendőr, és hamvasan, szinte lányosán elpirult. – És nem szoktam fényképezni, csak a trafipax-szal. Azt a távolságot a temető és a Kiserdő között járőrözés közben léptem le, ugyanis olyankor számlálom a lépéseimet. Hát, szóval – tette hozzá restelkedve –, néha unalom fogja el az embert, mert nem történik esemény, és ilyenkor kitalál valamit. Hétszáznegyven lépés a Kiserdőtől a temető, ez elosztva a megfelelő lépéshosszal…

– Erőszak! – üvöltött fel a papagáj, látszott rajta, hogy a rendőr szavai teljesen megrendítették. – Kiserdő, temető, szerető…

– Jól mondod – nevetett Dér Ádám. – Hárs Katit valószínűleg a Kiserdőben ölték meg, s onnan vonszolták el később a temetőig. És lehet, hogy éppen a szeretője.

– De ezt a madár honnan tudja? – nézett a sírásó a kalitka felé. – Mindent tud?

– Nem tud mindent – mondta Ádám –, de rendszerint beigazolódnak a sejtései. Így csak annyi a dolgunk, hogy megtaláljuk Hárs Kati szeretőjét…

– Jelentem – szólalt meg a községi rendőr a noteszában lapozva –, azon a napon feljegyzéseim szerint a körzetemben nem történt rendkívüli esemény. Sem erőszak, sem szándékos emberölés. Erre mérget vehetünk.

– Ne, ne – dünnyögte Dér Ádám. – Semmire se vegyünk mérget. Különösen most ne, amikor itt tartózkodik körünkben a csontváz, jobban mondva, a bábu, aki nemsokára igazi életre kel.

– Hogyhogy életre kel? – kérdezte Aliz. – Nyögd már ki Végre, mit akarsz. Hiszen még azt sem tudjuk, hogy tizenhárom évvel ezelőtt mire jutottak a nyomozók.

– Dehogynem tudjuk! – felelte Ádám. – Holtpontra. Pedig, ahogy mondani szokták, alapos munkát végeztek. A bravúros szót csak azért nem használom, mert sem a holttest, sem a tettes nem került elő. Felderítették Hárs Kati előéletét, kapcsolatait; végül öt emberre szűkült le a kör. Ez az öt ember tulajdonképpen együtt élt Kati nagyanyjának nyaralójában, Csopakon. Az énekesnő innen indult el végzetes útjára. Sok jel utalt arra, hogy ha gyilkosság történt, közvetlen közelében, környezetében kell keresni a tettest. De a gyilkosság gondolatát a disszidálás szinte kétségbevonhatatlan ténye miatt végül is elvetették.

– Ki az az öt ember? – kérdez Aliz.

Dér Ádám a községi rendőrre emlékeztető mozdulattal jegyzetfüzetet vett elő a táskájából.

– Nos, özvegy Hársné, Kati hatvanhét éves nagyanyja, most nyolcvanesztendős. Ellenőriztettem: még él. Hárs Géza, akkor negyvenkét éves alkoholista könyvügynök, az énekesnő nagybátyja, afféle fekete bárány. Vass Armand huszonhét éves zenész, Kati férje. Hetyei Anna tizenhét esztendős középiskolai tanuló, az áldozat unokahúga. Szántó Péter orvos, a család barátja, akkor harmincegy éves, nőtlen. Ez a társaság ma is együtt van, valamennyien ugyanabban a házban élnek, szép, nagy családot alkotva, mint a bűntény idején. Armand időközben, alig néhány hónappal Kati eltűnése után, feleségül vette az, épp hogy csak nagykorú Hetyei Annát.

– Furcsa – szólalt meg Aliz. – Hiszen nem tudhatták, hogy Kati meghalt.

– Nem. Armand szabályosan elvált a halottól, mivel az disszidált.

– Különös család – mondta Aliz.

– Annak idején a nyomozás nem tisztázta teljes mélységében a Hárs-villában uralkodó viszonyokat. A jegyzőkönyv mégis tartalmaz néhány erre való utalást. 1966-ban, bármilyen hihetetlenül hangzik, négy gépkocsi volt a család birtokában, még a nagymama is megszerezte a jogosítványt. Különben őt tekinthetjük a jólét forrásának; villa, másfél hold szőlő, gépkocsik, rengeteg készpénz, ékszerek. Eltűnésének idején Hárs Kati kétszázezer forint értékű ékszert viselt. Ezek az ékszerek az óta sem kerültek elő.

– De előkerültek – szólalt meg döbbenten a sírásó. – Mind egy szálig.

– Micsoda? – kérdezte Dér Ádám.

A ravatalozómester a községi rendőrre nézett.

– Hiszen te is tudsz róluk, Jancsi fiam,

– Én? Honnét tudnék az ékszerekről?

– Közvetlenül a mellett a sír mellett, ahol a két holttest feküdt, a kihantoló bizottság egy nyughelyen ékszereket talált. Gyűrűket, karperecet, nyakláncot.

– Hol vannak most ezek az ékszerek? – kérdezte Ádám.

– A községi múzeumban kerültek elhelyezésre. Helytörténészünk, Becsei tanító szerint…

– Nem érdekel a helytörténészük! A gyilkos érdekel. Miféle ember ez? Fütyül kétszázezer forintra, a szomszédos sírba rejti az ékszereket, nehogy Hárs Kati holttestét később azonosítani lehessen. Úgy látszik, nincs szüksége pénzre, csak biztonságra. Megbolygat még egy sírt, elássa a gyűrűket, karperecet és nyakláncokat, betemeti az aranyat és a drágakövet. Ás, mint egy vakond. Az istenit, hogy vigyáztak maguk arra a temetőre?

– Jelentem – mondta a körzeti megbízott –, a temetőben alig történik szabálysértés, így aztán az ellenőrzés is lazább. Ritkán járőröztem arra.

– És maga? – nézett a sírásóra Dér Ádám. – Semmire sem emlékszik?

– Említettem, hogy épp az idő tájt kórházba kerültem. Szerencsére az operáció jól sikerült, de így is három hétig voltam távol, és sokáig gyengélkedtem.

– Na, mindegy – legyintett Ádám. – A gyilkosnak akkor is pechje van. Gondolhatott-e arra, hogy tizenhárom év után előkerül a holttest? Nyilván most teljesen gyanútlan.

– Él, mint Marci Hevesen – szólalt meg a községi rendőr. – És nem is sejti.

– Nem bizony – mondta Dér Ádám. – És ez számunkra roppant nagy előny. Persze eddig mázlija volt. Közismert tény, hogy az áldozat hiánya hátráltatja a nyomozást. Most pedig az áldozat itt van, itt áll előttünk.

– Szóval szerencsénk van? – kérdezte Aliz.

– Pokoli szerencsénk.

– Pedig az elején szerencsétlenségnek tűnt – mondta a sírásó. – A tanácselnökünk teljesen kétségbeesett. Most, hogy tudjuk, honnan származik a csontváz – fordult a községi rendőrhöz –, tulajdonképpen úgy vehetjük, hogy feladatunk végére jártunk…

– Az ám! – mondta Ferkó János. – Ami a halotti anyakönyvezést illeti, a passzus rendben van. De egy közeg itt nem állhat meg.

– A számból vette ki a szót – helyeselt Dér Ádám. – Szükségem lesz a segítségükre. A tiédre is – fordult Alizhoz.

– Itt van – mutatott Aliz a bábura. – Megcsináltam azt, amire kértél. Mit akarsz tőlem?

– Abban az örvendetes helyzetben vagyunk, hogy az áldozat él. Ez példátlan a kriminalisztika történetében. Így aztán ő maga keresheti a gyilkosát.

– Eszednél vagy? – kérdezte Aliz. – Miről beszélsz?

– Persze, persze – mondta Dér Ádám. Kézen fogta Alizt, és a bábuhoz vezette. Aztán a rendőrhöz és a ravatalozómesterhez fordult. – Nézzék csak! Figyelemre méltó hasonlóság. A hatalmas, zöldes macskaszem, a száj gyöngéd vonala, a keleties pofacsontok… Hát nem veszik észre? – mutatott Alizra. – Mintha az áldozatot látnánk néhány évvel idősebben, kicsit megtörve, ugyanakkor kifinomodva. Tehát mi sem egyszerűbb: Hárs Kati tizenhárom évi távollét után hazatér, mondjuk, Amerikából. Most már csak egy szép történet kell, mit csinált e hosszú esztendők alatt, miért nem jelentkezett, miért nem értesítette hogylétéről szerető rokonait.

– Értem – kiáltott fel a sírásó. – Vele akarja eljátszatni a halott énekesnő szerepét.

– Az elevenét – mondta Ádám. – A halott talán nem is létezik, csak a gyilkos agyában. Engedélyt kaptam rá, hogy újrakezdjem a nyomozást Hárs Kati eltűnésének ügyében. Megbeszélésünk után táviratot küldök a családnak. Kati, aki egy sajnálatos baleset következtében megbénult, holnap délután érkezik Csopakra, titkárja, masszőrje és komornyikja kíséretében. Gazdag amerikai hölgy, a hosszú távollét miatt enyhe akcentussal beszél magyarul. Így Aliz legalább hasznosíthatod amerikai utad nyelvi tapasztalatait… – Dér Ádám a rendőrre nézett. – A masszőrje néma – mondta nyomatékosan, majd a sírásóra pillantott. – A komornyikja olasz apától, de magyar anyától született odakint, ezért, habár törve, de beszél magyarul. És angol szavakat kever a beszédébe. A titkárja disszidens magyar; jóképű, fiatal és rendkívül értelmes. Nem felejtett el magyarul, alig használ amerikai kifejezéseket. Valószínűleg viszonya van Hárs Katival. Hozzáteszem, hogy az útlevelek már készen is vannak. A néma énekesnő Cadillacje már ott kint várakozik. Világos?

– Jelentem, világos – szólalt meg a körzeti megbízott, aki valami rejtett oknál fogva minden ilyen kérdést magára vett. – De egy tetem vagy csontváz hogyan juthatott útlevélhez?

– Maga néma – mondta Dér Ádám. – Semmit se kérdez, semmi sem érdekli.

– De én… je…

– És a mostani pillanattól kezdve nem jelent semmit. Hallgat, mint a sír. De közben figyel. Ez szolgálati utasítás. A közvetlen felettese pedig én vagyok.

– Je… – kezdte Ferkó János.

– Néma, mint a sír, amelyben két halott nyugszik. Megértette? A némaságot gyakorolni kell. Na, látja! Bólogatni, azt szabad. Mindent megért, tudomásul vesz, de a száját a világért sem nyitja ki.

– És velem mi lesz? – kérdezte Aliz.

– Rajtad áll vagy bukik az egész. Mindjárt elmondom, mit várok tőled. De előbb Géber bácsiéknak odaadom az útiokmányokat. Nos, ezek kitűnő papírok, de csak egy laikust tévesztenek meg. Alkotójuk Kreisz papa, az amerikai útlevelek borítóját az Állami Biztosító reprezentatív zsebnaptárának fedeléből készítette. A szín azonos az eredetivel, a díszítés és az Egyesült Államok hivatalos pecsétje szintén Kreisz úr mestermunkája. A könyvecske lapjai vízjeles bélyegpapírból készültek; egy kezdő vámhivatalnok is azonnal észrevenné, hogy az összes vízumpecsét és aláírás hamisítvány. De Csopakon nincsenek kezdő vámhivatalnokok. Ferkó János neve: Mister Jan Fercke, foglalkozása masszőr. Lakhelye 200. Livingstone Street, Pasadena, California állam, USA. Mister Tóbiás Geberchi, az olasz származású komornyik ugyanitt lakik – nyújtotta át az útlevelet a sírásónak. – Dr. Adam Der lakóhelye Pasadena, Livingstone Street, de nem 200, hanem 202 szám alatt, ahol Mrs. Kate Conolly, az ismert pasadenai építkezési vállalkozó özvegye mellett a magántitkári teendőket látja el… Ennyi egyelőre elég is, ha valakinek kérdése van, majd Csopakra menet az úton, a kocsiban megbeszéljük. A masszőr születésétől fogva néma, ez a lényeg.

– Az előbb azt mondtad – szólalt meg Aliz –, hogy rajtam áll vagy bukik az egész. De nem kérdezted, hogy az eleven bábu szerepét vállalom-e.

– Vállalod – mondta Dér Ádám. – Nemcsak azért, mert állampolgári kötelességed egy bűntény felderítésében segédkezni, hanem azért is, mert kedved van hozzá. Veszélytől pedig ne tarts, hiszen ott leszek melletted én és a tizedes, akiben igazán megbízhatsz. Úgy ám!

– Megnyugtató… Dér Ádám, a hős, a szoknyámon ül. Úgy hangzik ez, mint valami leányálom. Eltekintve az állampolgári kötelességtől.

– Szóval?

– Jó. Veletek megyek.

– Tudtam, hogy erre kár vesztegetni a szót. De nem elég, ha velünk jössz. Egyszerűen ki kell cserélni a személyedet, Hárs Kativá kell átlényegülnöd. Mostantól kezdve egy énekesnő vagy, aki ifjúkorában sikereket ért el, aztán disszidált, férjhez ment, megbénult, megözvegyült, a szíve tele van nosztalgiával és keserűséggel. Régi dalok emlékét őrzi…

– Ezzel baj lesz. Én nem őrzöm régi dalok emlékét. A hangom… kissé bágyatag.

– A hangoddal ne törődj. Egy időre a hangszálaid is megbénultak. Hónapokig bénán ágyban feküdtél; talán épp ezért néma a masszőröd is.

– De a gyilkos! A gyilkos pontosan tudja, hogy eltemetett. Hogyan hihetne a visszatérésemben.

– Éppen ez az. Kimondtad a legfontosabbat. A gyilkos tudja, hogy te nem lehetsz Hárs Kati. Csak ő tudja egyedül. Tudja, de tűnődni kezd. Ki vagy hát? Mit akarsz? A jelenléted megrémíti, a rég feledésbe ment bűntett emléke feléled, szorongat, bénít… és te, mondtam, hogy rajtad múlik az egész, lassan elhiteted vele, hogy mégis lehetséges! Lehetséges, hogy visszatért az, aki meghalt. Gondolj bele! Elmondod, hogy disszidálni akartál, felidézed a Kiserdő képét, a szeptemberi tájat, a magányodat és kétségbeesésedet; összeomlott benned minden, amikor ott maradtál egyedül az erdőszélen, beszélsz arról, hogyan bolyongtál az épp hogy sárgulni kezdő bokrok között, ahol madarak fecsegtek, és apró állatok mocorogtak. Beszélsz, beszélsz, hogy árnyékot láttál, lépések surrogását hallottad, és hirtelen rád támadt valaki; elmondod, hogy fonódtak nyakadra az ujjak, miképpen hallottad meg az ismerős lihegést… Sejted, ki volt az! Sejted, már-már kimondanád a nevét, de hagyod gyötrődni, vársz még, hiszen tizenhárom évig vártál. Igen, a lihegés! És ahogy elsötétült előtted minden; órák vagy napok teltek el, a föld alatt voltál, laza föld borította a testedet, arcodat, belehullott a szemgödreidbe, és alattad ott volt egy másik holttest. Iszonyat! Kaparni kezdtél, mint a vakond, föld, föld, sötétség, csöpp levegő, épp annyi, hogy életben maradj. És aztán beomlik a föld; egy temetőben vagy, éjszaka van, fölötted szikráznak a csillagok, nincs egy lélek semerre, nem tudsz magadról, nem tudsz kiáltani, nincs segítség, az élet alig pislákol benned; négykézláb mászol, nem tudod, merre, hová… Órákig vonszolódsz, akadályokon át, vérzel, a testedet összekarcolja valami… nem emlékszel… Megint sötétség jön, hosszú sötétség. Aztán egy kórházban ébredsz; német szavak, hallod és érted, de nem tudsz felelni. A torkod… és valami tompa fájdalom a tarkód alatt. Hónapokig tart ez a némaság. Egy szanatóriumra emlékszel, pszichiáterek vizsgálnak… fehérség. Hatalmas park. Hóval borított fák. Nem tudod, ki vagy és honnan jöttél… S amikor hosszú idő után magadra eszmélsz, nem akarsz többé visszatérni. Hírt sem akarsz adni magadról… hiszen megöltek. Ismered azt, aki megölt és eltemetett. Vársz, vársz… Szorongás, kétség és remény… Ha, a szentségit, de belemelegedtem!

– Folytasd – szólalt meg Aliz. – Már érzem, ahogy a szemgödreimbe folyik a föld.

– Jézusom – mondta a sírásó az ember hátán futkos a hideg!

– Az állat! – dünnyögte a községi rendőr, aki elfeledkezett a némaságról. – Az az állat. Elevenen a föld alá…

– Minek folytassam – nézett fel Dér Ádám, mintegy álomból ocsúdva. – Tudod már, miről van szó. Titkos, lidérces, iszonyú fenyegetés… és rajtad múlik csak, hogy a gyilkos higgyen. Higgyen és cselekedjen…

– Mire számítasz? – kérdezte Aliz.

– Hát arra, hogy még egyszer megöl!

– Megöl – ismételte szomorúan a papagáj. – Megöl…

4.
A látogatás

A sors kegyelméből Mrs. Kate Conolly (alias, Nyéki Aliz) és kísérete szeptember 9-én, a végzetes napon érkezett meg Csopakra az acélszürke Cadillackel és a poggyászszállító utánfutóval.

A sofőr – Dér Ádám – pontosan tudta, hova kell mennie. A vasúti sorompónál a kocsi jobbra fordult, eltávolodott a tótól, amely a forró ősz arany fényében izzott, aztán egy köves mellékútra tért, amely már a dombok között vezetett, elkanyarodva a községtől, szőlők és gyümölcsösök rejtekén haladva.

Szép volt a táj. Látni lehetett innen a tihanyi apátság tömör tornyait, a füredi öböl szelíd kék vizét, a túlsó part ezüstszürke vonalát; a levegő tiszta volt, a nap fehéren lobogott az égen. A szőlőültetvények haragoszöld színben pompáztak, felettük meggypiros cseréptetők.

A Hárs-villa magányosan állt egy meredek domboldal közepén, alig százméternyire a Balaton-felvidék erdőségeitől. Azok közé a masszív épületek közé tartozott, amelyek a két háború között épültek. Fehér falai és oszlopai öreg fák lombja mögül villantak elő; zöld zsalus ablakai nyugalmat és megállapodott biztonságot árasztottak. Hatalmas terasz húzódott a ház előtt; a homlokzat várkastélyra emlékeztetett, de volt benne valami a csipkés mór stílusból is. A gondozott kertet kavicsos utak hálózták be, jól nyesett örökzöld cserje tette rendezetté, áttekinthetővé a látványt.

Egyszóval a Hárs-villában minden jólétre vallott, gazdagságra és kiegyensúlyozottságra; már messziről látszott, hogy ez a hely nem tartozik a balatoni fizetővendég-szolgálat véres verítékkel épült és az utolsó sufniig bérbe adott objektumai közé.

Fonott kerti bútorok, színes napernyők, hatalmas szobanövények álltak a kék csempével borított teraszon, még a lapos tetőt is virágtartók, kőedények díszítették.

A teraszon egy hosszú, világosra pácolt diófa asztalnál hat ember ült. Ezt a hát embert közelről még nem ismerjük, csak a nevüket tudjuk: özvegy Hársné, Rozi néni; Hárs Géza; Vass Armand és Anna; Szántó Péter és felesége, Ilona.

Amikor meghallották a Cadillac motorjának a duruzsolását, majd megpillantották a hatalmas kocsit, ahogy méltóságteljesen befordul a nyitott kapun, az arcuk feszült lett, a tekintetük tűnődő és riadt. Csak Rozi néni szemében villant meg öröm és kíváncsiság. Ráncoktól szabdalt arca egy pillanatra kisimult, keskeny, összeszorított szája mosolyra húzódott úgy, hogy ajkai közül elővillant tökéletes protézise.

Képzeljük el: öt ember feláll, és a terasz korlátjához lép, elfehérült ízületű kezek szorítják a zöldre festett vasrudat; Rozi néni pedig a hátuk mögött ül és vihog, a szó szoros értelmében vihog, hajlott korához nem illő kárörömmel.

Odalent pedig kinyílik a Cadillac ajtaja, ugyanakkor zeneszó hallatszik, s egy fátyolos női hang énekli a San Lucanó-i fesztiválon díjat nyert dalt: „Pihe-puha éjszakákkal takarództam, mégis fáztam. Mit ajánlasz, mint ajánlasz, meghaljak vagy megbocsássák.”

Hatásvadász jelenet, Dér Ádám rendezésében. De végül is Hárs Katihoz talán illik ez. Hiszen ő most a bosszú angyala, a kísértet, aki nem sötét éjfélen, hanem izzó napsütésben tért vissza szerettei közé, hogy megkeresse gyilkosát.

Az élőkép változik: a Cadillacből először Dér Ádám lép ki; farmert és málnaszínű inget visel, aztán hátul is kinyílik az ajtó; a figyelő, szinte kimeredt szemek egy óriást látnak, dzsúdó ruhához hasonló fehér öltözékben, az óriás némán az első ajtóhoz lép, kinyitja, behajol, aztán ölében egy piros ruhás nőalakkal egyenesedik fel. Közben hátulról apró, fekete ember kerül elő, könnyű tolószéket hoz, az óriás abba helyezi terhét; a szék támláján pedig egy kalitka lóg, amelyben színes papagáj tollászkodik és rikácsol, túlharsogva a lucanói dalt: „Bűntény, erőszak, gyilkosság, gyilkosság…”

Öt szempár figyel döbbenten, a hatodik pedig fürkészve és gyanakodva, miközben odalent a kis fekete ember egy másik piros ruhás nőalakot emel ki a hátsó ülésről, megszólalásig hasonlót az elsőhöz, a bénához, aki a tolókocsiban ül.

Ez a kép már-már mulatságosan kiélezett, nem tudjuk, mit szól hozzá a gyilkos. A tolókocsi gördülni kezd felfelé, mögötte lépked a keleties óriás, mellette a málnaszínű inges, kissé gigerlis ifjú, leghátul pedig a vézna, komoly, fekete öreg, s most látszik csak, hogy a karján bábu lóg, élettelenül himbálódznak a lábai, de az arca eleven, és nagy, sárgászöld macskaszemei lidérces fényben égnek.

Közben elhallgat a zene, elcsendesül a papagáj, csak a lépések surrogása hallatszik és a tolókocsi finom nyikorgása…

Fent a teraszon Rozi néni szólalt meg először, s szavait kárörvendő, rekedt vihogással kísérte:

– Na, Armand fiam, illő, ha te fogadod.

Vass Armand a zsebkendőjével megtörölte kopaszodó homlokát, köhintett és előbbre lépett. A nő, aki mellette állt, hirtelen a füléhez hajolt.

– Semmi közöd hozzá! Vége – suttogta. – Érted? Semmi közöd hozzá.

Lassan haladt felfelé a lépcsőn a tolókocsi, a keleties külsejű óriás szinte az ölében cipelte.

– Kati! – kiáltotta Armand, az egykor volt félj, s ez a kiáltás úgy hangzott, mintha a tüdejébe tódult levegőtől akarna szabadulni. – Ó, Istenem…

– Hi… üdvözöllek, Armand… – szólalt meg a tolókocsiban ülő asszony, akiről már-már nem is tudjuk, hogy Aliznak vagy Katinak nevezzük. – Nehéz elhinni… Ugye, nehéz? Alig ismertek rám… You don’t believe it…

Armand sután előrenyújtott kézzel, botladozva megindult lefelé a lépcsőn.

– Dehogy – mondta. – Alig változtál.

Mögötte ridegen és gúnyosan csattant fel Rozi néni hangja:

– Mindenki vénül, fiam, te is. Ne botladozz már! Hiszen a nélkül is nyilvánvaló, hogy nagy kínban vagy.

A volt férj még egy lépést tett előre.

– Hát én… hát ez… – suttogta esetlenül, s megpróbált segíteni az óriásnak.

– Ne nyúlj hozzá – szólalt meg Aliz. – Jan tudja, hogyan kell bánni a tolókocsival. Húzódj már félre, hiszen útban vagy.

A községi rendőr, akit egy kissé feszélyezett ugyan a dzsúdósruha, boldogságot, majdhogynem kéjt érzett, hogy karjai között tarthatja a tolókocsit. Némán haladt el Vass Armand mellett, sőt egy kicsit félre is sodorta. Némaságában és roppant erejében volt valami ijesztő.

A kocsi a terasz kövén már simán gördült tovább, úgyhogy Armand csak szapora léptekkel tudta nyomon követni. Sután nyújtotta Aliz felé a kezét, a szemét lesütötte.

– Örülök – suttogta. – Hidd el, igazán örülök.

– Kezet akarsz fogni velem? – nézett rá Aliz megrökönyödve. – Kiss me… Csókolj meg, Armi, hiszen a férjem vagy…

– Volt – szólalt meg a nő, és szinte erőszakos mozdulattal félretolta Armandot. – Kicsit hosszúra nyúlt a távolléted, drágám, olyannyira hosszúra, hogy az óta az Armizás is kiment a divatból. Én Armandnak szólítom a férjemet nálunk nincs mellébecézgetés.

– A férjedet? – kérdezte Aliz. – Annuska, megbolondultál…

– Összeházasodtunk – dünnyögte Armand, és apró, barna szeme kerülte Aliz tekintetét. – Hát, tudod, Annuskával. Hát tudod…

– Hogyhogy tudom? Honnan veszed, hogy tudom? Are you kidding? Jó vicc! Egy embernek két feleség…

– Mi ketten elváltunk – mondta Armand.

– Mikor? Hol? Nem tudok róla.

– De hiszen téged is Conollynénak hívnak.

– Az más – mondta Aliz, és most először nézett Rozi nénire. Tekintete fürkésző, tiszta kék szempárral találkozott. – Szóval Annuska lett a feleséged, a kis igénytelen. I can’t believe it… anyway… na, mindegy. Én ezt nem gondoltam volna.

– Ne is gondolj vele, drágám – szólalt meg Anna. – Az a lényeg, hogy a papírok rendben vannak. Armand nem követett el bigámiát. Már senki sem számított rá, hogy előkerülsz.

– Nem, nem – szólalt meg Rozi néni. – Alighogy távoztál, kisunokám… beláthatod, eléggé modortalanul, a férjed, férjecskéd a bíróságra szaladt. Talán nem érdemelted meg? Hiszen faképnél hagytad szegényt. Nem volt valami hercig dolog.

– Én? – kérdezte Aliz. – Én hagytam faképnél?

– Ki más? – mondta Rozi néni, és fürkész szemében vidámság bujkált. Valamennyiünket faképnél hagytál. Hidd el, lelketlen dolog volt.

– Hiszen én semmiről sem tehetek. Betegen feküdtem… Eszméletlenül. Hát hogy magyarázzam meg?

– Majd megmagyarázod – bólogatott az öreg hölgy, és vékony, fekete sétabotjával megkocogtatta a terasz kövét. – Legelőször is nekem. Törődj bele, hogy a férjed most Nusit boldogítja. Ez a szituáció… Csak az én helyzetem nem változik. Van egy kedves unokavőm így is meg úgy is. Most már kétszeresen az. Ragaszkodik a családhoz.

– És a többiek? – kérdezte Aliz. – Hogy vannak a többiek? – nem nézett senkire, csak úgy maga elé beszélt. – By the way… Gézuka nem alapított családot?

A puha arcú, kövérkés férfi, aki eddig hátrahúzódva, a korlátnak dőlve állt, hirtelen a tolókocsihoz lépett, és átölelte Alizt.

– Katikám – motyogta, és húsos, fénylő orra mellett könnyek gördültek le. – Édes Katikám.

– Don’t touch me… Ne ölelgess – mondta Aliz. – Mindig utáltam, ha piás férfi van a közelemben. Ne beszélj az arcomba, bűzlesz a konyaktól. Miféle konyak ez?

– Lánchíd brandy – suttogta megsemmisülten Hárs Géza. – A lehető legjobb magyar konyak.

– Igyál Courvoisier-t – mondta Aliz. – De ha azt iszol, akkor se ölelgess.

– Mindig finnyás volt a természeted – szólalt meg Rozi néni –, de ennyire szókimondó sose voltál. Csak egyszer. Ez a vén kecske, úgy látszik, megfeledkezett róla, csak a só ízére emlékezik.

Na – gondolta Aliz –, akkor a harmadik férfi csak Szántó doktor lehet. Mi volt nekem ez a Szántó doktor? Barát? Szerető? Vagy csak közeli ismerős?

Az enyhén őszülő, karcsú, szép arcú férfira, nézett. Amikor a tekintetük találkozott, a férfi szemében megvillant valami, ami lehetett öröm, de lehetett izgalom vagy akár ijedség is.

– Doktor úr – szólalt meg Aliz. – Jól van?

Szántó a tolókocsihoz lépett, lehajolt, és megcsókolta Aliz kezét.

– Reméltem, hogy visszajön – mondta halkan. – Bíztam benne, hogy… hogy nem felejt el bennünket.

Nem, nem ismerős – gondolta Aliz nem is barát… Ebben a kézcsókban emlékezés van. Valami bensőséges kapcsolat emléke. Talán nosztalgia is…

– Nem sokat öregedett, doktor úr – mondta hangosan.

– Sajnálom – mutatott a tolókocsira Szántó doktor. – Mi történt? Mióta van ez így? Nem lehet segíteni?

Aliz sóhajtott, és megvonta a vállát.

– Azt mondják, egészen rendbe sose jön. Well… That’s it… Ez van. Javult valamit az utóbbi időben… Bottal járni is tudok néhány lépést.

– Sajnálom – ismételte Szántó. – Ha bármiben tudok segíteni… hiszen a szakmám…

– Ugyan – mondta Aliz. – Végigjártam a legjobb amerikai, európai fürdőket. Kezeltek a leghíresebb szakorvosok. A masszőrömnek arany keze van. Ne is törődjön vele, doktor úr… Nem megy. Any way… Beletörődtem.

– Azért megnézném, ha megengedi.

– Majd később… Talán. Előbb még örülök egy kicsit a családomnak.

– Bocsásson meg – mondta Szántó doktor,

– Bemutatom a feleségemet, Icát. Tavaly nősültem meg. – Elhallgatott, aztán nyomatékkal megismételte: – Csak tavaly. Negyvenhárom éves koromban.

Fiatal nő lépett a tolókocsihoz, barna hajú, karcsú, farmernadrágos szépség. Tökéletes volt rajta minden: a szeme, az orra, hegyes mellei, hosszú lába… Csak a szájánál, igen, a szájánál egy lefelé hajló ránc húzódott, és valahogy erőszakossá tette az arcát.

Kezet nyújtott Aliznak. Nem látszott rajta érzelem, csak kerek szemében volt némi kíváncsiság.

– Szóval te vagy az – mondta. – Sokat hallottam rólad. Hogy bájos voltál, gyönyörű, tehetséges, vonzó… Meg más efféléket. És izgalmas is, titokzatos. Kapaszkodnom kellett, hogy pléhre ne csússzak az emlékek miatt.

– Kislány lehettél még az én időmben.

– Ugyan, hiszen olyan fiatal vagy most is.

– Úgy gondolod? – kérdezte Aliz.

– Csöppet sem látszik rajtad a kor. Harmincöt vagy, ugye?

– Harminchárom – felelte Aliz, és egy pillanatra kiesve szerepéből, ingerültséget érzett.

Azt hiszed talán, hogy te valami fruska vagy – gondolta.

– Egyébként – szólalt meg Ilona –, amikor elmentél, én hetedik általánosba jártam. Ismertem minden számodat, tényleg menő voltál. De most már más a módi. A tinik…

– Mi az a tini… oh, yes, I see, teenagers… but… de… a tinik nevében azért ne beszélj – mondta Aliz. – Azt a kort már te is túlhaladtad néhány évvel.

– Kislányom – szólalt meg Rozi néni, és botjával sürgetően kopogott a kék kövön. – Gyere már hozzám. Én vén vagyok, vén is voltam. És sose szerettem mások kedvéért ugrálni… Legfeljebb a te kedvedért.

Dér Ádám átvette a kocsit a néma óriástól, és Rozi néni székéhez tolta.

Az öreg hölgy szeme összeszűkült, ráncai elmélyültek, keskeny száját szorosan összeszorította, így nézte egy ideig Aliz arcát.

– Gyermekem – szólalt meg végül. – Egy öregasszonyt nem lehet megtéveszteni. Nézd, így szoktam a kezem közé fogni a fejedet, így néztük közelről egymást, és a szemünk elárult minden titkot. – Mereven, szigorúan bámult Aliz arcába, sóhajtott, aztán megszólalt: – Most is tudom a titkodat. Te… Te nem vagy… Te nem vagy boldog… Most sem. Sohase leszel.

– Tolókocsival nehéz utolérni a boldogságot – mondta Aliz, és szeme szomorúsággal telt meg. – Hiszen magasan és gyorsan repül a kék madár.

– Ezt szépen mondtad – szólalt meg Rozi néni egy csöpp, várakozás után. Feszült arca elernyedt, ráncai kisimultak. Eltávolodott Aliztól, hátradőlt a széken. – Igyekezz csak… Ha már a kedvünkért tolókocsiba ültél és hazajöttél. Honnan is? Ja, persze, Amerikából… Nem viharzott a tenger?

– Repülőn jöttünk, Mamami.

– Ezzel a böhöm kocsival?

– Teherhajón hozattam át.

– Persze. Tudhattam volna. Megismételnéd, hogyan szólítottál az előbb?

– Mamami, kedves Mamami…

Özvegy Hársné nem érzékeny ült el. Mosolygott, de a tekintete hideg maradt.

– Látom, nem felejtetted el, hogyan becéztél. Azóta senki se szólított Mamaminak. – Előrehajolt, ismét kezei közé fogta Aliz arcát. – Tudod, én azt hittem, meghaltál – mondta tagoltan. – Eddig a pillanatig biztos voltam benne. Mivel úgy véltem, hogy te engem szeretsz.

– Szeretem is – felelte halkan Aliz, és mosolygós szemmel állta az öreg, fürkésző tekintet pillantását. – Akkor is szeretném, ha nem volnék az unokája.

– Akkor nekem, egyedül nekem tudnom kellett volna, hogy hol vagy.

– Nem kapta meg a leveleimet? – kérdezte Aliz, és tekintetét nem vette le az öregasszony ráncos arcáról. – Emlékszik? Kezdettől fogva arra kértem, hogy senkinek se áruljon el.

Rozi néni szemében mosoly jelent meg. Lassan közelebb hajolt, és megcsókolta Aliz arcát.

– Igen, kaptam tőled levelet, és senkinek se szóltam. Aztán ahogy elmaradtak a levelek, azt hittem, halott vagy. Rossz érzés volt, nagyon rossz, de akkor se szóltam. Gondoltam, a titok maradjon titok. Ha valami titkot tudnék, most se beszélnék róla senkinek.

– Köszönöm, Mamami.

– Hol vannak az ékszereid? A karperec, a nyakék, amit tőlem kaptál?

– Asszonyom – szólalt meg Dér Ádám –, nélkülözés és gazdagság között is megőriztük ezt a nyakéket. – Zsebébe nyúlt, gyöngysort húzott elő. – Ez az, ugye?

Az öregasszony a kezébe vette a gyöngysort, a szeme hirtelen elhomályosult, tele lett könnyel.

– Bizony az, fiam. Örülök, hogy nem veszett el. Az ilyesmiért ölni tudnak az emberek. Nagy kár lett volna érte.

– Bocsásson meg, Mamami – mutatott Aliz Ádámra. – A titkárom, Adam. Minden ügyemet ő intézi. Most már öt éve.

– Hát akkor – mosolyodott el Rozi néni – mégsem repül olyan gyorsan a kék madár…

– A komornyikom – intett a sírásó felé Aliz. – Signore Geberchi. Félig olasz, félig magyar. Hűséges és pontos. Néha túlzottan is az.

– Madám… – hajolt meg Rozi nénihez fordulva Géber Tóbiás. – Hova lehet nekem tenni a bőröndöket?

– A teraszra nyíló három szoba a rendelkezésetekre áll – mondta az öreg hölgy Aliznak. – A középső a tiéd.

– Köszönöm, Mamami – felelte Aliz, és megcsókolta Rozi néni ráncos, pergamen simaságú arcát. – Az volt a régi szobám. – A községi rendőrre mutatott. – A masszőröm, Fercke úr.

Ferkó János némán tátogva meghajolt, igyekezett híven követni Dér Ádám utasításait.

– Néma szegény – szólalt meg Ádám. – Egyébként egy bermudai gyöngyhalász és egy kivándorolt magyar adminisztrátornő árvája. Angolul keveset ért, a magyar szóra hallgat. De minden nyelven néma. Az édesapja üzemi baleset következtében hunyt el, cápával találkozott. Az anyja odaveszett a San Franciscó-i szálloda tűzben. Az árvát a művésznő félig-meddig örökbe fogadta… – Kezével furcsa mozdulatot tett, mire a néma óriás mellén összefont karokkal ismét meghajolt.

– Megmutatom a szobákat – szólalt meg Hárs Géza, és megérintette a sírásó vállát. – Jöjjön velem.

– Mi ketten férünk együvé – mutatott Géber Tóbiás a községi rendőrre. – Már hosszú-hosszú idő óta. For a long time… Mindig együtt. Olyan, mint fiam… Sokat beszélgetünk.

– Önök… Ön… – nézett tűnődve Vass Armand a sírásóra. – A némával hogyan értik meg egymást?

– Vagyunk barátok – felelte a sírásó. – A szemünk és a kezünk beszél.

– Na, jöjjenek – mondta Hárs Géza. – Megyünk a bőröndökért.

– Lányom! – fordult Rozi néni Annához. – Ne álldogálj ilyen mulyán. Hiszen minden vágyad az volt valamikor, hogy ezen a szép helyen háziasszony lehess. Most itt az alkalom. A legjobb alkalom. Nyári esteken – nézett Dér Ádámra – a teraszon szoktunk vacsorázni. Ezt az unokám biztos említette. Bájosak itt az esték. Lent a tavon úszik a hold, fejünk felett meg világítanak a csillagok. Itt az ideje, hogy együnk valamit. Bizonyára megéheztek.

– Vendégség, éhség, betegség – szólalt meg váratlanul a papagáj.

– Okos madár – mondta Aliz, és megsimogatta a kalitkát. – A masszőröm helyett is beszél. Csak kissé tapintatlan. Általában kimondja azt, amit senki sem mer kimondani.

– Szóval az van a levegőben, hogy éhesek vagytok – mondta Anna. – Hány emberre terítsek?

– Azt hiszem – szólalt meg Szántó Ica hogy nyolcán vagyunk.

Anna Alizhoz fordult.

– A kísérőid is velünk esznek?

– Ti furcsának találjátok? – kérdezte Aliz.

– Dehogy – mondta Armand. – Annácska talán arra gondolt, hogy ez Amerikában nem szokás. – A személyzet…

– Elfelejtkeztetek róla, hogy én itt nőttem fel.

– Éppen ezért – nevetett Rozi néni tudhatod, hogy a sofőrnek vagy más efféle alkalmazottnak mifelénk külön terítenek. Nekik zsírosabb étel dukál. Pörkölt, sok szafttal. Én legalábbis így tudom.

– A komornyik szívesen segít a tálalásnál – szólalt meg Ádám. – Adjanak neki fehér kötényt. Akiben van egy kis olasz vér, az mind született konyhamalac.

Rozi nénin egyáltalán nem látszott, hogy most került elő halottnak hitt, szeretett unokája. Csöppet sem volt megrendült, inkább feszült és gunyoros. Nem szeretet, hanem várakozás bujkált a tekintetében, macskához hasonlított, aki a lyuk előtt ül, és száját nyalogatva várja, hogy előbukkanjon az egér.

Ez nem szklerózis multiplex – gondolta Dér Ádám. – Ez az érzelemnélküliség máshonnan származik. Hiszen az öreglány friss, mint a harmatos rét, az esze jól vág, a szeme éles. Az isten verje meg! Esküszöm, hogy sejt valamit.

– Gyerünk, lányok – kiáltotta vidáman, mégis sértő hangsúllyal özvegy Hársné. – Annuska, Icuka, kedveseim. Hiszen ünnepnap a mai, nem igaz? Armand fiam, te se szomorkodj. Talán azon tűnődsz, hogy lecsúszhatsz az örökségről, a kis feleséged háttérbe szorul, mert visszatért az igazi unokám. Ne félj, nektek is jut. Katinka mindig nagylelkű volt, és most gazdag is… Ne aggódj, Armi, majd csak lesz valahogy. Na, gyerünk, gyerünk – dobolt botjával a kockakövön. – Ahogy megbeszéltük. Elő a herendit és az ezüstöt. A tékozló lány visszatért. Doktor úr, szerzett borjúhúst?

– Szereztem – mondta savanyúan Szántó doktor, mert Hársné hangja mindvégig bántó és éles maradt. – Hiszen Rozi néni is tudja…

– Tudom – felelte az öregasszony, akibe, úgy látszik, belebújt az ördög. – Csak a tréfa kedvéért kérdeztem. Hol vágták le azt a borjút?

– Egy közeli téeszben – dünnyögte Szántó doktor. – Az elnök felesége reumás, én kezelem… Ezért aztán levágták a borjút.

– Ezüst – rikkantott a papagáj. – Herendi…

– Igen, Rozi néni – mondta Anna. – Az ezüstöt…

A sírásó, a községi rendőr és Hárs Géza jelent meg a teraszon; Ferkó János négy bőröndöt vitt, kettőt a kezében, kettőt a hóna alatt. Géber Tóbiás egy kalapdobozt és a bábut cipelte; Hárs Géza mögöttük haladt két könnyű utazótáskával.

– Rengeteg cókmókot hoztál, hugicám – mondta. – Bourbon vagy Napóleon nincs közte?

– Nincs – felelte Aliz. – Se Waterloo, se restauráció. Pia egyáltalán nincs.

– Úgy látszik, nem gondoltál a bácsikádra

– De jól emlékszem, hogy a bácsikám mindig gondolt magára. Miért változott volna meg?

– És te? – kérdezte az alkoholista könyvügynök. – Te mennyit változtál?

– Benőtt a fejem lágya, és eltörött a nyakcsigolyám. Egyébként olyan vagyok, mint tizennégy éves koromban.

Hárs Géza, aki már megindult a ház bejárata felé, most megtorpant és visszafordult.

– Olyan vagy? – kérdezte. – Komolyan mondod? – A hangja rekedt volt, és a homlokán lüktetni kezdett az ér.

– Komolyan – felelte Aliz. – Semmit sem felejtettem el… és semmiért sem neheztelek.

A nagybácsi közelebb lépett, most már az egész arca vörös volt, a szeme csillogott, és az ér kidagadt a homlokán.

– Hát mégis megjött az eszed? – suttogta. – Kicsikém…

– Hagyd békén ezt a gyereket – szólalt meg Rozi néni. – Újra kezdenéd, te vén hülye…

– Mit kezd újra? – kérdezte Armand.

– Semmit – legyintett az öregasszony. – A magad dolgával törődj.

– Úgy, úgy – mondta Hárs Géza. – Most már másképp verik a cigányt. – Alizhoz hajolt – Minden úgy lesz, ahogy akarod. Senki se szólhat bele.

– What… Mi lesz úgy? – kérdezte Aliz.

– Minden – felelte a nagybácsi. – Na, gyerünk! – fordult a néma óriáshoz. – Bevisszük a cuccokat.

Mi az a minden? – tűnődött Dér Ádám. – Egyáltalán, mi folyik itt? Mi ez az ingerült, gúnyos hang? Ez a feszültség? Az öreglány úgy beszél ezekkel, mint a kutyákkal, és valamennyien békésen tűrik. Egy pisszenés sincs. Miféle viszony lehetett a nagybácsi és unokahúga között? Mit akar ez a vén hülye Aliztól? Az öreg hölgy tudja. Egyedül ő…

Ám nemcsak Rozi néni, hanem Aliz is sejtett már valamit; a könyvügynök italtól ernyedt arca régmúlt emlékek hatására vörösödött ki, lám, lám, azok az emlékek felejthetetlenek lehetnek, olyannyira, hogy egyetlen gondolat vértolulást okoz.

Az ajtóban Anna és Ica jelent meg tányérokkal és evőeszközökkel. Mögöttük Hárs Géza jött, hátrább a sírásó és a községi rendőr. Ők ketten megálltak a bejáratnál, mintegy újabb utasításra várva. Géber Tóbiás fekete ruhája fölött fehér csipkés kötényt viselt.

– Elrendeztük a dolgot – dörzsölte össze a kezét Hárs Géza. – Minden a helyén van. Kipakolni meg később is ráértek, hugicám.

– Segítsenek a hölgyeknek – fordult Ádám a ravatalozómester felé.

– Én szoktam a szervírozásban nem részt venni – felelte Géber Tóbiás. Aztán a rendőrre mutatott. – He doesn’t either… és ő sem. Engedelmet, nevetséges a kötény, megszégyenít engem…

Nocsak – gondolta Dér Ádám. – A bátyó ugyancsak átéli a szerepét. Komornyikságában bántódott meg.

– Ez nem Amerika – mondta hangosan. – Most részt vesz, segít a hölgyeknek, a köténykéjével pedig nem törődik.

– Yes, sir… Igen, uram – mondta a sírásó. – Si, si. Ez nem Amerika. – Intett a rendőrnek, hogy segítsen Icának, ő maga pedig Anna mellé lépett.

A néma óriás átvette a tányérhalmot, néhány lépést tett az asztal fele, aztán megcsúszott a sima kövön, és az egyik tányér a földre pottyant.

– Ugye megmondtam – szólalt meg a sírásó. – Én megmondtam, uram.

– A herendi! – torzult el Anna arca. – Már a harmadik darab törik el a készletemből.

– A készletedből? – kérdezte Rozi néni. – Nem veszed észre, hogy még élek? A tiedet töri – fordult Alizhoz. – Mert ha valaki örököl utánam, az te leszel.

Anna Alizra nézett, aztán ügyetlen mozdulattal a földre ejtett egy metszett poharat. A pohár pattogott a kövön, de nem törött el.

– Pech – szólalt meg Géza bácsi. – Úgy látszik, nem örül mindenki, hogy hazajöttél – intett Aliznak.

– Bocsánat – szólalt meg Szántó doktor. – Nekünk, azt hiszem, mennünk kell.

– Ne – mondta Rozi néni. – Dehogyis mennek! Biztos vagyok abban, hogy több pohár nem esik le, és garantálom, hogy az unokám visszatérésének mindenki örül. És ha valaki nem örül, az magára vessen. – A sétapálca finoman koppant a kövön. – Ugyanis én azt akarom, hogy örüljetek.

– Szeretném tudni – szólalt meg Aliz –, ki örül legkevésbé.

Anna lehajolt az elgurult pohárért, s csak úgy maga elé dünnyögte:

– Azt hiszem, én, drágám.

– Gondoltam… – mondta Aliz.

Armand bizonytalan mozdulatot tett, hogy Anna helyett felvegye a poharat.

– De igazán – mondta –, semmi okotok sincs…

– Mire? – kérdezte Anna,

– Erre a…

– Ki tehet arról, ha ügyetlen? Nem én kezdtem az edénydobálást.

– Bocsánat – szólalt meg a sírásó. – A barátom nem szokott ilyen munkához. – Lehajolt, és egyenként felszedte a cserepeket. – Balfogásáért én felelős vagyok. Én magam… I’m sorry…

A körzeti megbízott némán állt, az arcán iszonyú zavar tükröződött. Segélykérőén nézett Alizra.

– Semmi, semmi – nyugtatta Aliz. – Okay. Volt valami feszültség a levegőben. Most legalább kirobbant. Ezután nyugalom lesz.

– Si, si – bólogatott a sírásó. – Elnézést kérünk.

– Annuskám – szólalt meg Szántó doktor tényleg nincs ok izgalomra,

– Hát mit csináljak? – mondta Anna. – Remeg a kezem. Valamennyien tudjátok, hogy nem olyan egyszerű ez, nem olyan természetes.

– Én se izguljak? – karolt Ica Szántó doktorba. – Semmi sem változik?

Hárs Géza hirtelen vihogni kezdett.

– Ugyan – mondta Annára pillantva. – Hát nem tudod, hogy a disszidens elveszti állampolgári jogait? Hiszen egyszer már itt hagyott nektek mindent. Férjet, barátot, herendit… Minek izgultok?

– Úgy, úgy – mondta Rozi néni. – Vége legyen ennek. Itt örülni kell, és nem hisztériázni. Látjátok, én már nyugodt vagyok. Nyugodt és elégedett. Mert tizenhárom évig erre a pillanatra vártam.

5.
A vacsora

Nyolc óra után néhány perccel a sírásó és a községi rendőr hatalmas hidegtálat cipelt ki a teraszra; a paradicsommal, paprikával, céklával és káposztával körített borjúsült az asztal közepére került.

– Ezt én csináltam a kedvedért – simogatta meg Aliz arcát Rozi néni, aztán a többiekhez fordult. – Na, békességgel foglaljatok helyet.

Sötétedett. A tó vize elsimult odalent, de még nem jelent meg tükrén a hold; az ég feketés kék volt, egyetlen fénypont izzott rajta, az esthajnalcsillag, a Vénusz, a szerelem istennője. A teraszon fehér fényű lámpák világítottak, bogarak milliárdjai nyüzsögtek a fény körül; ez a fény az emberi arcokat megsápasztotta, ugyanakkor komorrá és titokzatossá tette.

A Hárs-villa lakói és vendégei úgy ültek az asztal körül, mintha a hideg fény burája kirekesztette volna őket a világból. Csend volt, csak az evőeszközök csörrenése hallatszott, s olykor Rozi néni botjának koppanása.

Dér Ádám most érezte először határozott biztonsággal, hogy a gyilkos ott ül közöttük. A sápadt, kékes ajkú arcok valamelyike ördögi titkot rejt, de ki tudná megmondani, melyik az az arc… Hárs Géza csámcsogva evett, és folyton a boroskancsó után nyúlkált, mígnem Rozi néni elvette előle.

Vass Armand leszorított könyökkel ült, a kést, villát finoman használta, néha a feleségére pillantott, látszott rajta, erőlködik, hogy a torkán lemenjen egy-két falat.

Szántó doktor arca komoly volt és elgondolkozó; néha lopva Alizra nézett, ilyenkor abbahagyta a rágást, és szemén a nosztalgia vagy a keserűség tétova fénye suhant át.

Rozi néni keveset evett, és csak botjának kopogása árulta el, hogy erősen tűnődik valamin; nem nézett sem Alizra, sem a többiekre, pillantása időnként Dér Ádám arcán állapodott meg, mintha leginkább az foglalkoztatná, hogy a málnaszínű inges fiatalember honnan jött, és mit akar.

Anna és Ica egymás mellett ült, olykor a könyökük is összeért. Szoros közelségük arra vallott, hogy talán csak rövid időre, de véd- és dacszövetséget kötöttek, mintha közösek lennének az érdekeik.

A ravatalozómester és a községi rendőr az asztal végén ülve tempósan és szerényen evett. Géber Tóbiás segédkezett a felszolgálásnál, ügyesnek, pontosnak és fürgének bizonyult.

Mintha az este közelsége, a hűvösebbé váló levegő megnyugtatta volna a lelkeket, mindenki magába mélyedt. Senki sem próbálta áttörni a csend boltozatját: Tíz ember ült némán az asztal mellett, messziről békés, nyugalmas volt a kép, oly elringató a hangulat, de mélyén izgalom és félelem feszült, hiszen a tíz közül az egyik, a rejtőzködő, a gyilkos.

Dér Ádám birtokában volt annak a képességnek, hogy egyszerre számos dologra figyeljen. Most úgy tűnt, tökéletesen lefoglalja az evés, maga elé bámult, tekintetét alig-alig emelte fel, mégis jól látta a körülötte ülők arcát: Hárs Géza alkoholtól kissé megduzzadt, puha vonásait és nedves, enyhén dülledt szemében a várakozó, mohó figyelmet, amely nyilvánvalóan a tolókocsiban ülő nő felé fordult.

Valami volt közöttük – gondolta Ádám. – Valami rejtőzködő és tisztátalan. De hogy a fenébe került bizalmas kapcsolatba Hárs Kati ezzel az áztatott szivaccsal, ezzel a puha teremtménnyel. Persze tizenhárom év hosszú idő. Géza bácsi sokat változhatott, talán az óta eresztett le, elvesztve délcegségét és férfi voltát. A csudába is, dehogy vesztette el! Úgy bámul Alizra, mint egy öreg kandúr, aki még biztos lábakkal mászkál a holdfényes háztetőn.

Armand feszengve ült felesége mellett; amikor az asszony sót kért vagy mustárt, túlságosan is fürge mozdulattal nyúlt a fűszertartó után. időnként megsimogatta Anna karját, és amikor a dombok felől hűvös szél jött, azonnal a vállára terítette a kötött kendőt, amely addig a szék támláján átvetve lógott. Az asszony egyetlen szóval vagy mosollyal sem reagált erre a gondoskodásra, az arca mozdulatlan maradt, sőt a karját csöppnyi idegességgel elhúzta Armand elől, majd a válla is megrándult, amikor hozzáért a kendő a férji szolgálatkészség bizonyítékaként.

Ez világos – mondta magában Dér Ádám. – Szegény Armand, akiben aligha van több tartás, mint Gézukában, két malom között őrlődik, táncol a borotva élén, de előbb-utóbb mégiscsak fejre áll. Hiszen Annuska kemény lánynak látszik, aki egy jottányit sem enged a jussából. Jobb néven venné, ha Kati a temetőben pihenne, vagy maradt volna ott, ahol a part szakad. Korántsem annyira izgatott és nyugtalan, mint kopaszodó, hájasodó férjecskéje. inkább elszántnak látszik. Az isten tudja! Tizenhét éves volt, amikor Hárs Katit megölték. Vajon már akkor szegény jó Armandra várt? De miért ez a nagy igyekvés? Meg kell kérdeznem Aliztól, Armand miképpen hat a nőkre, hiába látszik az én szememben kissé nyálasnak és puhánynak. A női szem más, hajaj, mennyire más…

Bekapott egy szelet borjúsültet, elvette a sót és a mustárt Anna elől, hogy Armandnak lehetőséget adjon újabb szolgálatokra.

A három férfi közül mégiscsak Szántó látszik a legvonzóbbnak – folytatta tűnődését. – Van benne tartózkodás és méltóság. Vagy ez csak amolyan orvosi habitus? Örült Katinak, szinte könnyes lett a szeme az örömtől, talán a részvéttől is később, amikor a bénaságáról kérdezgette. És lám, ő nem tart a feleségétől, sőt Rózi nénitől sem. A szemében nincs feszültség, csak valami elrévedt nosztalgia. Gyengeség ez? Dehogy! A doktor határozottnak és magabiztosnak látszik, bizony, bizony, borjúhúst is szerzett, és borjúhúshoz manapság csak az jut, aki igazán rámenős. A felesége tizennyolc évvel fiatalabb nála, és szemmel látható csodálattal tekint rá. Az emlékek miatt ő is féltékeny Hárs Katira, de azért tartózkodóbb Annánál, nem akar botrányt, veszekedést. A gyilkosság idején tizenhárom esztendős volt, ő az egyetlen, aki minden gyanútól mentes, egy kislány senkit sem tud megfojtani… és Rózi, Rózi mama? Ő se… Olyan idétlenség, ha gyilkosként gondolunk rá, mintha a községi rendőrt vagy Géber bátyót gyanúsítanánk. Ha eltekintünk attól, hogy hatvannyolc éves törékeny hölgyek nem szoktak fojtogatni, még mindig ott van az indíték hiánya, sőt cáfolata: a szeretet. Hiszen Rózi néni, megesküszöm rá, szerette Katit. Csak az a furcsa, hogy a szemében most hidegség van és megátalkodott kíváncsiság. Meg káröröm. A többiek kínjának örül? A fene érti. Hiszen jóindulatúnak, kedvesnek látszik, most mégis mintha valami rosszra várna, és az arcán – nincs rá jobb szó – néha kegyetlen mosoly fut át. Nincs irgalom, súgja az összeszorított száj, de ki az, aki nem érdemel irgalmat?

Valamennyien összerezzentek, amikor a papagáj röpke álmából ocsúdva felrikoltott:

– Bűntény, erőszak, gyilkosság, gyilkosság!

– Bocsánat – mondta Aliz, bár ő ijedt meg legjobban, mivel a kalitka közvetlen a füle mellett lógott, a szék karfáján. – Időnként nem tudja a nyelvét féken tartani.

– Nem volna jobb – szólalt meg Anna –, ha a szobádba vinnénk?

– Hozzám nőtt – felelte Aliz. – Megnyugtat, biztonságot ad a közelsége.

– Ne haragudjon – tette le a villáját Szántó doktor. – Kérdezni szeretnék valamit. Hiszen olyan keveset tudunk egymásról.

– Kérdezzen – mondta Aliz.

– Itt mindenki igyekszik, hogy természetesnek fogadja el azt, ami csöppet sem természetes. Én, mint kívülálló, de úgy is, mint a család régi barátja, magamra veszem a terhét, hogy megkérdezzem, miért nem adott hírt magáról. Hiszen közeli hozzátartozóit, őszinte barátait hagyta itt tizenhárom éve?

– Erre a kérdésre túlságosan bonyolult a válasz – mondta Aliz. – Az első napon nem is akartam előhozakodni vele. Megszokás kell, oldódás… Várjuk ki, amíg közelebb kerülünk egymáshoz. Hiszen tizenhárom év hosszú idő. Minden és mindenki változik… és Mamaminak igenis írtam. Engedje meg, doktor úr, hogy az eltűnésemre és hallgatásomra később adjak magyarázatot.

– Jó. Megértem – felelte Szántó doktor. – Nem bántódik meg, ha valami mást is kérdezek?

– No… not at all… Dehogy – mondta Aliz. – Nyilván sok mindent kell kérdeznünk egymástól.

– Volt valami baj az idegeivel?

– Mit mondjak erre? Volt. Yes. Volt, és szerencsésen elmúlt.

– Értem… Talán az életmód változása… Szóval… én kedves, egyszerű lányként ismertem meg, és később kevés természetesebb nővel találkoztam, hm… a művészek között. Magának, Katika, nem voltak megrögzött szokásai, manírjai, hogy is mondjam, mentes volt a sznobságtól, és utálta a feltűnést… Most pedig, úgy veszem észre…

– Mondja csak, mire gondol.

– Ne sértődjön meg. Az, hogy valaki egy papagájt folyton magával cipel, az kiegyensúlyozatlanságra, mondhatnám, bogarasságra vall. Ez a papagáj ráadásul elég ijesztő. A rikoltozásában van valami rendkívüli, és a szókészlete szinte célzatos.

– Játék – mondta Aliz. – Mulattat.

– Valóban? – kérdezte Szántó doktor. – Hiszen az előbb maga is összerezzent. Nem jó, nem jó… Dehogyis akarom felelősségre vonni, csak ismerni szeretném úgy, ahogy régen. Rendben van. A papagáj játék… De miért hozta magával azt a bábut? A bábut, amely emlékeztet… sőt… megszólalásig hasonlít arra a régire, aki elment.

– Ó – mondta Aliz, és lehajtotta a fejét. – Bizonyára nehezen érthető. Különös. Furcsa. Kísérteties. Valaki magával hordja egykor volt lényének mását. De higgye el, doktor úr, én ahhoz a lényhez teljes szívemből ragaszkodom. Akkor éltem. Akkor éltem úgy, ahogy a fák és virágok élnek, amikor az; a bábu voltam… és magammal hordom, mert nem tudok, nem is akarok az emlékeimtől szabadulni. Az a pillanat gyötör, ami egyenlő volt a halálommal… a bábu maga az elmúlás és a visszatérés. Meghalok és újjászületek benne. Érti, miről beszélek?

– Nem – mondta Szántó doktor. – Nem értem.

– Senki se érti? – nézett körül Aliz.

Merev, zavart szemek tekintettek rá.

– Beteges – szólalt meg Szántó doktor. – Engedje meg, hegy kimondjam: beteges dolog egykori énünk mását magunkkal cipelni.

– Yes It seems to be… Hát igen, morbid… Hát az – hajtotta le a fejét Aliz. – Nem tagadom, De ez a bábu nemcsak nekem jelent sokat. Nemcsak engem emlékeztet, hanem… – elhallgatott.

– Rémes! – szólalt meg Ica. – Egyszerűen rémes. Ahogy ez a kis fekete ember cipelte.

Dér Ádám felemelte a poharát.

– Itt álljunk meg – mondta, és Rózi nénire mosolygott. – Nincs semmi baj. A bábu velünk utazik, mindenhová kísér bennünket. Nem is olyan ijesztő, nem is olyan beteges. Hiszen útjának célja van. De mindegy, most még csendes az este, ezt a nyugalmat ne zavarják meg kísértetek.

– Sajnálom – mondta Szántó doktor. – Sajnálom, hogy óvatlanul szóba hoztam.

Hárs Géza átnyúlt az asztalon, bort töltött a poharába.

– Igyunk arra – emelkedett fel –, hogy a lidércnyomás véget ért. Katika, kis húgom. Örvendünk a hazatérésednek. Őszintén mondom, csak öröm van bennem.

– Nem, nem – szólalt meg Rózi néni. – Még ne örvendezzünk. Túl vagyunk a kezdeti meglepődésen, túl vagyunk az első vacsorán – én még emlékszem az utolsóra is… Kis unokám! A doktor azt kérdezte, miért nem adtál hírt magadról, miért voltál távol tizenhárom évig? Én egészen mást kérdezek. – A sétabot döngve a kőhöz csapódott. – Érted! Mást kérdezek. Felelj itt ezeknek! Miért jöttél haza?

Aliz az öregasszony arcába nézett, hosszú ideig szótlanul bámult rá, aztán lehajtotta a fejét.

– Haza kellett jönnöm – mondta. halkan. – Mert tizenhárom évvel ezelőtt valaki közületek meg akart ölni. Miatta mentem el, és miatta vagyok itt. Nem másért, érte jöttem.

6.
Az éjszaka

Aliz szobájában az ágy közvetlenül a teraszra nyíló ablak mellett állt, a helyiséget a zuhanyozófülkétől a sárga tapétával borított spanyolfal választotta el.

A tágas szoba berendezése jómódra, ám kissé divatjamúlt ízlésre vallott. A subával borított heverő, a gyöngyház berakással díszített asztalka, a kecskebőr fotelek, az élénk színű képek és szőnyegek nem voltak régiek, és újak se voltak, ám a használat nyoma sem látszott rajtuk.

A sarokban egy széles polc állt, tele babával és szőrmés állatokkal; a mennyezetről hatalmas fehér lampion lógott egészen az asztal fölé. Fiatalos volt itt minden, és valahogy mégis mérsékelten ósdi. A könyvespolcon Dér Ádám egyetlen új kötetet sem talált, a legutolsó 1966-ban jelent meg; egyszóval úgy tűnt, tizenhárom évvel ezelőtt itt megállt az idő.

Nagy csend volt a házban. A szúnyoghálón át a nyitott ablakon behallatszott az éjszakai rovarok zümmögése. Dér Ádám lekapcsolta a villanyt, aztán az ablakhoz lépett, egy ideig ott állt, bámulta a tó fényeit és a holdat, ahogy fátyolfelhőktől övezve vándorolt az égen.

– Ne töprengj – szólalt meg Aliz. – Ez a szoba csöppet sem titokzatos. Róza néni mondta még kint a teraszon, hogy minden úgy maradt itt, ahogy tizenhárom évvel ezelőtt volt: a játékok, a babák, a bútorok, a könyvek; ide senki sem léphetett be rajta kívül, nem vihetett el senki semmit és nem is hozhatott. Ez a szoba Mamami halálára vagy az én visszakérésemre várt.

– És ráismersz? – kérdezte Ádám.

– Rá. De te akkortájt sohasem jártál nálam, sem nappal, sem éjszaka.

– Hát ki járt?

– Ha az érzéseimre hallgatok, azt mondom, sokan. Még Géza bácsi is.

– Furcsa szokásaid lehettek.

– Lehettek és meg is maradtak. Látod, milyen izgalmat keltett a bábu és a papagáj. És ha azt hiszed, hogy jól sikerült a bevonulásunk, tévedsz. Valamiről teljesen megfeledkeztünk.

– Miről?

– Senkinek sem hoztunk ajándékot, kvarcórát, zsebszámológépet, zöldalma sampont, nyugati csecsebecsét. Pedig Mamami megérdemelte volna. Sokáig várt rám. Titkár, komornyik, masszőr, és semmi ajándék. Nem furcsa ez?

– A gazdagok zsugoriak – mondta Dér Ádám. – Mi pedig gazdagok vagyunk.

– Hülyének nézed ezeket? Jön a papagáj, a bábu, a temetőbogár, a dzsúdózó rendőr, a magabiztos, piperkőc titkár, és jövök én a tolókocsiban, és tudom, hogy az első óvatlan szó vagy mozdulat elárul. Te tényleg azt gondolod, hogy hisznek nekünk?

– Azt. A papagáj, a tolókocsi, a néma masszőr, az elegáns titkár – ne használjuk a piperkőc szót – arra volt jó, hogy elterelje a figyelmüket. Különösen a kvarcóráról.

– Nem terelte, el. Mamami tudja, hogy nem az unokája jött meg.

Dér Ádám megvonta a vállát.

– Talán, talán – mondta, és a félhomályban Alizra mosolygott. – De nem szólt! Nem kiáltott fel! Nem verte nagydobra a hírt, hogy szélhámosok, rablók járnak a házban, és illetéktelenül eszik a borjúsültet. Tudod, miért nem?

– Miért? – kérdezte Aliz.

– Mert vár valamire. Az almasampon nem érdekli. És csöppet sem bízik sem Gézukában, sem Armandban, fütyül a rokonaira. Neki egyvalaki számított: Kati.

– És a többiek vakok?

– Nem, nem – mondta Ádám – Nagyon is nyitva tartják a szemüket. De tudják, hogy valaki mégiscsak idejött, valaki, aki ismeri a múltat. A gyanú maga a bizonytalanság. És a gyilkos a bizonytalanságot nehezen tűri. Aludni sem tud. Előbb-utóbb megmozdul, és tesz valamit.

– Akkor is, ha látja, hogy az egész visszatérés szemenszedett hazugság?

– Akkor is. És korántsem tudja. Csak sejt valamit. Számára ez a legrosszabb. Az igazságot akarja, az összefüggést keresi… így aztán rákényszerül a cselekvésre, amely majd tényleg elvezet bennünket az igazsághoz. Meglásd, beszélni akar majd veled, dűlőre jutni – Ádám hirtelen suttogóra fogta a hangját: – Várj! Egy szót se…

A teraszon megreccsent valami. Mintha egy széket toltak volna arrébb.

– Itt leszek – suttogta Ádám, és eltűnt a sárga tapétás spanyolfal mögött. – Ne félj. Viselkedj természetesen, bármi történik… Mondom, ne félj. Lehet, hogy látogatód jön.

Három koppanás hallatszott az ablak felől.

– Ki az? – kérdezte azonnal a papagáj.

– Én – szólalt meg odakint-egy fojtott férfihang. – Egyedül vagy?

– Egyedül – mondta Aliz és kikerekedett szemmel figyelte, ahogy a szúnyogháló mögött egy arc körvonala rajzolódik ki. – Mit akarsz?

A szúnyogháló engedett a kívülről jövő nyomásnak és lassan szétnyílott.

– Várj – suttogta Aliz. – Ne gyere be. Maradj! Közelebb megyek.

A tolókocsi az ablakhoz gördült.

– Elfelejtetted a jelünket – hallatszott a teraszról a mély, nyugodt hang. – Három koppanás… Furcsa volt, hogy megkérdezted… ki az? És micsoda méltatlankodó hangon.

Aliz most már felismerte a férfi arcát; Szántó doktor állt az ablak előtt, a párkány épp a válláig ért.

– Látod, én hűséges vagyok – folytatta Szántó. – Jobb az emlékezetem. Három koppanás… Te meg mintha sose hallottad volna.

– Oh, no… Nem, nem… a papagájom szólt… – szólalt meg Aliz. – And… és… épp az előbb ment ki a titkárom… hogy is felejtettem volna el a jelünket, Péter?

– Péter? – kérdezte Szántó doktor. – Na, jó… Feledékenyek az emberek. Mindegy… Nem akarlak zavarni. Néhány percem van csak.

– Hát mit akarsz? – kérdezte Aliz, és a hangja személytelenül, ridegen csengett. A félelem már elszállt belőle, átadva helyét a kíváncsiságnak, de egyszerűen nem tudta, hogyan beszéljen Szántó doktorral. – Ha nem akarsz zavarni, és időd sincs, miért jöttél?

– Ne légy ellenséges – mondta Szántó – Nincs okod rá. Azt hittem, nem élsz.

– Miért lennék ellenséges?

– Ica miatt.

Helyben vagyunk – gondolta Aliz. – Nem hibáztam el. Lehetek meleg, de lehetek hideg is. Meleg az emlékek miatt, hideg Ica miatt. Mint egy igazi nő, aki több hűséget vár. Na, most akkor hidegen…

– Okay… Jó – szólalt meg hangosan. – Nem vagyok ellenséges. Mit akarsz?

– Beszélni akarok veled.

– Miről?

– Azt hittem, nem élsz…

– Én is azt hittem. És különben tényleg csak félig élek.

– Sajnálom – mondta Szántó doktor.

– Már sajnálkoztál – hajolt előre Aliz. – Felajánlottad, hogy meggyógyítasz. Csak, tudod, nem lesz könnyű; nekem eltörött a nyakcsigolyám.

– Ha akarod… – szólalt meg Szántó – szóval a bénaság miatt ne hidd, hogy én…

– Ne nyelj akkorákat – mondta Aliz. – Így még azt hiszem, hogy kínban vagy. Ki vele! Mi lenne, ha én akarnám?

– Felejtsük el azt az utolsó napot.

– Nincs mit elfelejtenem. Nincs utolsó nap. Kitörlődött.

– Nem emlékszel? – kérdezte Szántó. – Van, amire nem emlékszel?

– Egy bizonyos időszakra nem.

– Arra sem?

– Mire?

– Hogy utánad mentem. Gondoltam, hátha jóvátehető még. Hátha nem késő.

– Késő volt… too late… – mondta Aliz.

Dér Ádám látta, hogy szemközt az ajtó, résnyire nyílik. Árnyék vetődött a szőnyegre; a folyosón, kicsit oldalra húzódva valaki állt.

– Mindent jóvá lehet tenni – mondta Szántó doktor.

– Hogyan?

– Ha tudom, hogy visszajössz, nem nősültem volna meg.

Az ajtó lassan, zajtalanul becsukódott Aliz háta mögött.

– Értem – mondta Aliz. – De mégiscsak megnősültél. Én meg egy tolókocsiban ülök.

– Szeretném, ha hinnél nekem – mondta Szántó doktor. – Felejthetetlen vagy. És a tolókocsi semmit sem számít. Szeretlek. Még most is szeretlek.

– És az utolsó nap? – kérdezte Aliz.

– Azt mondtad, nem emlékszel, nincs utolsó nap.

– Néha úgy rémlik, mintha mégis emlékeznék.

– Felejtsd el – suttogta Szántó. – Félreértés volt. A düh, hogy újra kezded Armanddal, ezzel a senkivel… az egész megőrjített. Nem voltam magamnál. Csak ezért vesztünk össze. Ezért ütöttelek meg. Hiszen tudod, hogy feleségül akartalak venni…

– Tudom – mondta Aliz.

– Minek húztad a válást? Mit akartál ettől, ettől a… – Szántó már-már kiabált, aztán hirtelen elhallgatott, majd suttogva folytatta: – Várj! Miről beszéltél te ma este? Hogy valaki meg akart ölni? Mit jelent ez? Hogyhogy érte jöttél? Mire gondolsz, vagy kire? Honnan veszed, hogy valaki meg akart ölni?

– Tudom – mondta Aliz, és az ő hangja is suttogó volt. – Mindenre emlékszem. Ahogy az árnyék rám vetődött, és eltűnt a nap. A lihegésre… a szorításra… Mit kezdjek ezzel a borzalommal? A föld… igen… sötétség… ahogy a föld belehullt a szemgödreimbe… mint az állat… kapaszkodtam… lefelé nyomott a föld, egyre lejjebb… Ó, te… Te szerelemről beszélsz? Mi közöm nekem a szerelemhez, az emlékekhez? Egyetlen emlékem van: amikor rám vetődött az árnyék. Nem bírok szabadulni…

– Miről beszélsz?

– Arról az utolsó napról. Az erdőben… a libegés… fényfoltok… madarak üvöltöttek, és egyszer csak ott volt a hátam mögött… Érzem a tarkómon a lélegzését… a gyilkos! Láttam az arcát…

– Jézusom! – mondta Szántó. – Mi ez? Mit láttál?

– Láttam, láttam, láttam!

– Hallod? Semmi se történt. Semmi. – Jobb kezével megfogta Aliz karját, a teste felmagasodott az ablakban. – Érted? Senkit se láttál. Felejtsd el! Hiszen élsz! Miféle föld, miféle sötétség? Semmit se láttál…

– Láttam – suttogta Aliz.

– Nem, nem – dadogta Szántó doktor. – Verd ki a fejedből. Várj! Bemegyek… Ebben az állapotban…

– Ne, ne – nyöszörgött Aliz, bár rémülete nem volt egészen valódi, hiszen Dér Ádám ott állt a spanyolfal mögött.

Szántó nem törődött a nyöszörgéssel. Fél testével éppen fellendült az ablakpárkányra, amikor az ajtó felől Ica hangja hallatszott:

– Bejöhetek?

– Come in… Gyere – kiáltotta Aliz. – Gyere csak.

Szántó doktor eleresztette Aliz karját, a teste és feje eltűnt az ablak négyszögéből; néhány pillanattal később hallani lehetett távolodó lépéseinek neszét.

Ica belépett a szobába, felkapcsolta a villanyt, aztán Alizhoz fordult.

– Mi az? Nézed a holdat?

– Rég volt – mondta Aliz. – Rég volt, amikor utoljára itt ültem az ablak előtt, és akkor még másképp gondoltam mindent.

– Ha az ember sokáig bámulja a holdat, mindent másképp gondol. Hiába, így van ez. De nekem úgy rémlett, mintha valakivel beszéltél volna.

– A papagáj… Váltunk néha egy-két szót. You see… nekem teljesen mindegy, hogy vele vagy valaki mással beszélek.

Ica a tolókocsi mögé lépett, megfogta a fogantyúját, és elfordította Alizt az ablaktól.

– Szeretném, ha egy kicsit figyelnél rám. A papagáj most amúgy is hallgat. Nem zavarlak sokáig, de valamit tisztáznunk kell. Nekem jó a természetem, türelmes vagyok, mégis azt mondom, meg ne próbáld újra kezdeni a férjemmel a régi játékokat.

– Mi ez? – kérdezte Aliz. – Fenyegetés?

– Dehogy – felelte Ica, és lassan megindult a tolókocsival. A fal mellett haladt körbe-körbe. – Ne bámulj ilyen méltatlankodva és ártatlanul. Nem kell előttem titkolnod semmit. Tudok a dolgaitokról. A férjem beszédes természetű, és különben is azt hitte, hogy ami elmúlt, az nem tér vissza többé, így aztán keveset számít… Emlék, de nincs benne semmi varázslat. Arról az utolsó napról is tudok, amikor a nagy balhé volt köztetek.

– Mit tudsz te arról? – legyintett Aliz. – Mit tudhatnál?

– Mondom, hogy mindent. A szakítást, a pofonokat… Azt is, hogy Armand rájött, mi folyik itt. Persze annak idején sejtelmem sem volt, hogy egy nő akár egyszerre három férfi számára is sokat jelenthet. És hogy ilyenkor az emberek egymás torkának ugranak. Hiszen pisis voltam, egy kis vézna lány. Nyilván te észre sem vettél volna.

– Most már nem vagy pisis. Mit akarsz?

– Jobb, ha a halottak nyugton maradnak, és a kísértetek nem kísértenek. Mindenkinek jobb. Talán még a kísértetnek is. Tolókocsiban amúgy sem lehet ugrálni.

– Ez a nyíltság tiszteletre méltó – szólalt meg Aliz. – Megkérhetnélek rá, hogy hagyd abba a tologatást?

– Jó, jó – mondta Ica. – Ha nincs kedvedre, abbahagyom. – Az ablakhoz lépett, kihajolt. – Szóval csak a holdfény és a papagáj… és itt? – megindult a spanyolfal felé. – Engedd meg, hogy ide is benézzek.

– Ne! Várj! Megígérem, hogy…

– Mit ígérsz meg? Nekem ne ígérgess semmit. Utálom a nagylelkűséget. Gondolod, hogy a béna lábaiddal…

Továbbment a benyíló felé, és Dér Ádám már-már úgy érezte, hogy a konspiráció ezúttal nem a legjobban sikerült Abban a pillanatban megcsikordult az ajtó, Rózi néni nyitott a szobába.

– Látom, nem vagy egyedül – fordult Alizhoz. – Zavarok talán?

– Dehogy, Rózi néni – szólalt meg Ica, és Dér Ádám a spanyolfal mögött a véletlen szeszélyein tűnődött. – Én csak egy pillanatra néztem be.

Az öreg hölgy botja koppant egyet a padlón. Ily módon szokták kifejezni türelmetlenségüket az öreg hölgyek, akiknek vagy vagyonuk, vagy szklerózisuk van, vagy mind a kettő.

– És máris mész – mondta Rózi néni jóságos, ezerráncú mosollyal. – Ugye, ezt akartad közölni, gyermekem?

– Pontosan ezt – felelte Ica, akinek sem vagyona, sem szklerózisa nem volt. – Jó éjszakát, Mamami!

– Lányom, ez nem neked való szó – mondta az öregasszony. – A becézgetés családi ügy. És ha jól tudom, mi nem vagyunk rokonok.

– Jó éjszakát! – ismételte Ica, és becsapódott mögötte az ajtó.

Rózi néni visszafordult Alizhoz.

– Mit akart ez itt?

– Nem tudom.

– Mit mondott neked?

– Semmit.

– Csak a végét hallottam. Ha egy nő a másik nő béna lábát emlegeti, az tényleg semmiség. Ennek a fruskának nincs önbizalma, így aztán erőszakos. Óvakodj tőle.

– Miért? – kérdezte Aliz. – Sose bántottam.

– Te nem… De tudja, hogy Szántó doktor meg az unokám… Nem baj, ha tegezlek?

– Miért volna baj? Mamami?

– Honnan tudod ezt a Mamamit?

– Mindig így szólítottam.

– Butaságot beszélsz. Sehogy se szólítottál.

Hát igen – gondolta Dér Ádám. – Hiába, hogy a Mamami legalább tízszer előfordult a nyomozati iratokban… „így szólított az unokám” – mondta tizenhárom évvel ezelőtt az öreg hölgy… De azt az unokát Katinak hívták, ha jól emlékszem… Lássuk csak, hogy bújik ki Aliz a kutyaszorítóból.

Ám Aliz sehogy se próbált kibújni. Ült és hallgatott.

Az öregasszony pedig az ajtóhoz lépett, kulcsra zárta, aztán behajtotta az ablakot, és összehúzta a sötétítőfüggönyöket.

– Jobb, ha nem zavar senki – mondta. – Nyugodtan és sokáig kell beszélgetnünk. Kezdjük hát. Honnan tudod, hogy az unokám Mamaminak szólított?

Aliz csüggedten bámulta a spanyolfalat.

– Abból a dalból vetted? – kérdezte Rózi néni, és halkan dúdolni kezdett.

– Mit? – nézett rá Aliz.

– Nem tudsz róla? Pedig ismerte az egész ország. – Az öregasszony arcán összefutottak a ráncok, a szájából rekedt hang tört elő, Dér Ádám csak nagy sokára jött rá, hogy Rózi néni énekel.

Mamami, mamami kedves

Mennem kell este a táncba;

Molylepke szárnyain repdes

Mamami báli ruhája…

Mamami, mamami édes,

Hadd vegyem föl a ruhádat;

Elszakad majd, de ne kérdezd,

Hogy öröm ért-e vagy bánat…

– Butaság volt – mondta Rózi néni –, de mindenki szerette. Én is. Innen vetted a Mamamit?

– Nem tudom, miről beszél – mondta Aliz.

– Hogyhogy nem tudod? Hiszen az ilyesmit lehetetlen elfelejteni.

– Nem felejtettem el…

– Akkor énekelj!

– Mamami, mamami kedves – énekelt Aliz. – Mennem kell este a táncba… Molypille szárnyain verdes, Mamami báli ruhája…

– Szép. Mélyen átélt. Ahogy a tévé zsűrije mondja. De nem molypille verdes, hanem molylepke repdes… Különben hibátlan. Csak egy kicsit hamiskás. A hangodat is elveszítetted?

– Ennyi telt tőlem – mondta Aliz. – Ennyi, és semmi több.

– Na, látod – mosolyodott el az öregasszony. – Semmiképp sem lehetsz te az unokám. Tudod mit, szállj ki abból a vacakból. A bénaságod sem igazi. Na, ne butáskodj… Tulajdonképpen mi a neved?

– Aliz.

– Nem utálod a tolókocsit?

– De. Nagyon.

– Látszik rajtad. Folyton izegsz-mozogsz. Egyáltalán, láttál már igazi bénát? Az úgy használja a tolókocsiját, mint más a lábait. Mennél bénább, annál ügyesebb. Na, mi lesz, kiszállsz vagy maradsz?

– Nincs mit tenni – szólalt meg Dér Ádám, és kilépett a spanyolfal mögül. – Az öreg hölgyeknek túlságosan éles a szemük… Vagy a fülük… Esetleg mind a kettő.

– A csudát – mondta Rózi néni, minden meglepődés nélkül. – Vaksi is vagyok, süket is vagyok. De nagyon szerettem az unokámat, és ő tényleg szépen énekelt.

Aliz kiszállt a tolókocsiból, közelebb lépett az öregasszonyhoz, megsimogatta az arcát.

– És én? – kérdezte.

– Hm – mondta Rózi néni –, ne faggass erről. Máskülönben Kati tényleg ilyenforma volt, mint te vagy. Megmondanátok, hogy mi történt vele?

– Meghalt – mondta Dér Ádám, aki tudta, hogy az ilyen hírek közlésénél hiábavaló minden kímélet és minden tapintat.

– Mikor? – kérdezte az öregasszony, és nyelvével megnedvesítette kiszáradt ajkát.

– Tizenhárom évvel ezelőtt.

– Hol halt meg?

– Kemenesláp község közelében.

– Hol van az a falu?

– Majdnem a nyugati határnál.

– Miért gondolták a rendőrök, hogy disszidált?

– Akkor sok minden arra utalt, hogy átment a határon.

– És most?

– Megtalálták a holttestét.

Az öregasszony arca nem árult el érzelmet, csak a szeme volt nedves, és a szája sarkában váltak túlságosan élessé a ráncok.

– Nem lehet – mondta. – Egy holttest nem kerül elő tizenhárom év után.

– A csontjait találták meg – nézett a nedves, öreg szemekbe Dér Ádám, és a torka összeszorult.

– Hol vannak a csontjai?

– Itt a bábu…

– Hogyan tudták felismerni a csontjairól?

– Bonyolult – mondta Dér Ádám. – Mindennek vannak szakértői. Egyszóval kétségtelen az azonosság.

– Az ékszerek rajta voltak?

– Nem. Másutt találták meg az ékszereket.

– És a ruhája, cipője?

– Semmi sem maradt.

– Piros magas sarkú cipőjének fémcsatja volt, nagy, fehér kővel.

– Nem – mondta Dér Ádám. – Nem került elő.

– Hogyan halt meg?

– Megölték.

Az öregasszony szeme megvillant. Az arca feszültebbé vált, a homlokán függőleges ráncok jelentek meg.

– Hogyan? – kérdezte.

– Valószínűleg megfojtották.

– Tudtam – mondta Rózi néni. – Tizenhárom éve figyelem őket.

Leült az ágy szélére. Ölében tartott kezei nem reszkettek, de előbb még kéken világító szeme most hamuszürke lett.

– Kiket figyel? – kérdezte Dér Ádám. – Mondja el nekünk, kiket figyel tizenhárom éve.

– Várjon még – szólalt meg az öregasszony. – Nem tudom, honnan jöttek. Nem tudóm ki ez a lány – nézett Alizra. – És nem tudom, kicsoda maga.

– Mindegy – mondta Dér Ádám. – Segítsen nekünk. Azt az embert keressük, aki Katit megölte.

– Tizenhárom év – motyogta Rózi néni. – De nem jöttem rá, hogy melyikük volt. Pedig hűségesen figyeltem.

– Kiket figyelt?

– Ezeket itt, mind. Lestük egymást. Ők azért, hogy mikor halok meg, én pedig azért, hogy megtudjam, melyikük tette. – A bot hármat koppant a padlón. – És addig nem fogok meghalni. Ezért tűrtem őket a házamban… Tűrtem, hogy élősködjenek. Ők meg elviselték a modoromat, a szeszélyeimet, a gorombaságomat. De a rendőrök abbahagyták; nekik nincs ekkora türelmük.

– Van – mondta Dér Ádám. – A rendőröknek végtelen türelmük van, és semmit sem hagynak abba.

– Egyedül maradtam. Lestem az arcukat, hallgattam a beszédüket, a tekintetüket fürkésztem, tudni akartam, mire gondolnak. Ismerem az álmukat is.

– És mit tudott meg?

– Csak annyit, hogy bármelyikük tehette.

– Annak idején, amikor a nyomozás folyt, beszélt erről?

– Nem. Arra feleltem, amit kérdeztek.

– Akkor most feleljen: Armand?

– Nem tudom. Alattomos, de gyáva.

– Szántó doktor?

– Neki elevenen is jó volt; szerette Katit.

– Mi köze van most a családhoz?

– Nálam lakik több mint húsz éve. A reumámat kezeli. A rendelője Füreden van.

– Miért nincs saját lakása?

– Minek? Van két szobájuk, konyhájuk, fürdőszobájuk a villa hátsó részén. Külön bejárat.

– Mennyit fizet?

– Semmit. A fiam tanítványa volt.

– Kati apjáé?

– Igen.

– Vele mi történt?

– Közlekedési baleset hatvanegyben.

– És Kati anyja?

– Ugyanabban a kocsiban ült.

– És Anna? A másik unoka? Neki hol vannak a szülei?

– Ők is abban a kocsiban ültek.

– Úristen! – sóhajtott Aliz. – Négyen egyszerre.

– Öten – mondta az öregasszony. – Csak a Géza megúszta. Pedig ő ült elöl, és akkor még nem volt divat a biztonsági öv.

– Anna – szólalt meg Dér Ádám. – Annáról mit gondol?

– Irigyelte Katit. Ő mondta el Armandnak, hogy Szántó… Szóval hogy Péter Kati szeretője. És amikor azon a napon elindultak, utánuk ment.

– Ki után?

– Armand és Kati után Körmendre. Az unokámnak aznap este fellépése volt. De ő nem ért oda.

– Bocsásson meg – mondta Aliz –, még a vacsoránál célzott arra, hogy Géza bácsi kislány koromban… szóval hogy…

– Igen – vágott közbe Rózi néni. – Csúnya eset volt. Kati akkor múlt tizennégy éves, Géza pedig negyvenkettő. Megpróbálta szegény Kislányt… Hogy is mondjam, először csak simogatta; az unokám talán azt sem tudta, miről van szó, aztán egyszer részegen rátámadt. A sikoltozásra törte rájuk Szántó az ajtót.

– Feljelentették? – kérdezte Ádám.

– Nem. Ez az eset, mint annyi minden más, a családban maradt.

– Furcsa – szólalt meg Aliz. – Tehát Géza bácsi erre célzott, amikor azt mondta, hogy talán mostanra megjött az eszem.

– Soha többé nem nyúlt Katihoz. A közelébe sem engedtük. Akkor hosszabb időre el is költözött innen. Megnősült. Fél évvel az unokám eltűnése előtt könyörögte vissza magát.

– Kati eltűnésének napján merre járt?

– Kicsoda?

– Géza bácsi.

– Nem tudom. Abban az időben könyvekkel házalt, sokat utazott.

– Kocsival járt?

– Egy mikrobusszal.

Ahogy az öregasszony kimondta a mikrobusz szót, váratlanul sírni kezdett. A teste meggörnyedt, szinte összecsuklott, a vállát rázta a zokogás. Nyilván mindehhez semmi köze sem volt a mikrobusznak, csak most, ebben a pillanatban hitte el igazán, hogy nem tér vissza többé az, aki elment. Most hitte el, hiába, hogy a gyilkosát kereste tizenhárom évig.

Aliz melléje ült, átkarolta a vállát.

– Nyugodjon meg, Mamami – mondta halkan. – Sok év eltelt az óta…

– Ne haragudjon ránk – szólalt meg Ádám. – Felkavartuk az emlékeit. Furcsán és durván, majdhogynem gonoszul. De nem tehettünk mást; a gyilkost keressük, és valahogy közelebb kellett hozni a múltat.

– Nem haragszom – szólalt meg Rózi néni. – Dehogy, dehogy… és egy pillanatig sem hittem el; nem okoztak csalódást, tudtam én, hogy a kisunokám örökre elment.

– És a többiek? – kérdezte Ádám. – Ők is tudják, hogy örökre.

– Nem, nem. Értük ne aggódjon. Nincs bennük szeretet, emlék sincs. Talán csak Szántóban. De tizenhárom év alatt ő is sokat felejtett.

– Segítsen nekünk – mondta Aliz. – Mondjon el mindent, amit tud, vagy amit érez.

– Nem tudok többet. Nem érzek semmit…

– Mamami! Miért hallgat? Segítsen…

– Mit segíthetne egy öregasszony? Mit kezdenének a sejtéseimmel? Itt csak egy tudja biztosan, mi történt.

– Ki az az egy? – kérdezte Ádám.

– Honnan tudjam? És ha én kérdeznék?

– Kérdezzen.

– Mit titkol előlem?

– Én?

– Igen. Ha pontosan elmondja, hol és hogyan történt a gyilkosság, akkor hozzá tudom tenni a magamét. Úgy ismerem ezeket itt, mint a tenyeremet.

– Jó – bólintott Dér Ádám. – A gyilkosság, ahogy mondtam, egy kis falu, Kemenesláp határában történt 1966. szeptember 9-én, de lehet, hogy ez az időpont nem egészen pontos. A gyilkos a holttestet elföldelte a községi temetőben. Semmi mást nem tudok. Most pedig hallgatom. Ne sírjon már… Beszéljen.

– A gyilkos – szólalt meg Rózi néni, és hamuszínű szemében felszáradtak a könnyek –, a gyilkos az enyém. A rendőrség már elfelejtkezett róla. Sok éve figyelek, sok éve várok… így aztán az ítélet is rám tartozik. Jó, hogy maguk idejöttek, de azzal, aki Katit megölte, nekem van számolnivalóm.

– Nem, nem – mondta Dér Ádám. – Hiába a szeretet, hiába a kín, a törvény nem engedi át magának az ítélkezést.

– Nem? – kérdezte Rózi néni. – És eddig hol volt a törvény? És milyen ítélet lesz az, ha egyáltalán elkövetkezik? Bízzák csak rám, hiszen az unokám volt az egyetlen, akit szerettem…

A bejárat felől motoszkálás hallatszott, aztán halk kopogás. Aliz visszaült a tolókocsiba, Ádám pedig az ajtóhoz lépett.

– Ki az? – kérdezte aggódva a papagáj.

– Mi vagyunk – hallatszott a sírásó hangja. – Zajt hallottunk a terasz felől.

– Jöjjenek be – mondta Dér Ádám.

– Be van zárva az ajtó.

– Nyitom már…

Először Géber Tóbiás lépett a szobába, aztán a községi rendőr. A ravatalozómester levetette már a csipkés kötényt, és így, sötét ruhájában – elálló fülei ellenére – ismét tiszteletreméltónak, sőt kissé gyászosnak látszott, mivel aggodalom ült a vonásain.

– Csak nincs valami baj? – kérdezte. Aztán észrevette az öregasszonyt, és mélyen meghajolt. – I’am sorry… Elnézést a zavarásért – mondta, és a tolókocsi felé mutatott –, de vigyáznunk kell rá. Mi mindig mellette vagyunk.

– Én már megyek is – kelt fel az ágyról Rózi néni, miközben zsebkendőjével megtörölte a szemét. – Jó éjszakát, kisunokám! Vigyázz magadra, mert aki megpróbálta egyszer, megpróbálja másodszor is.

– Nincs szüksége valamire? – fordult Alizhoz a ravatalozómester.

– Nincs – mondta Aliz. – És azt hiszem, Rózi néni előtt nyíltan beszélhet. Tudja, kik vagyunk, és azt is, honnan jöttünk.

– Éjjel kettőig én virrasztok, aztán a barátom, a községi rendőr. Neki most szüksége van a pihenésre. Nagyon kimerítették az események. Az éberség roppant fárasztó, meg a némaság is.

– Tudom – mondta Aliz.

– Nyugodtan alhat, vigyázunk magára.

– Nem kell – szólalt meg Ádám. – Ebben az ágyban a bábu alszik majd. Menjenek. Lefekhet maga is.

– A bábunak tényleg nem sok baja eshet – mondta a sírásó. – És ő – nézett Rózi nénire – honnan tud mindent?

– A felét kitalálta – mondta Ádám –, a másik felét meg tőlünk tudja. Szóval előtte nincsen titkolnivaló.

– Jelentem – szólalt meg váratlanul a körzeti megbízott, dzsúdós ruhája szegélyét gyűrögette. – Akkor én most egy kicsit hadd beszéljek.

– Miről akar beszélni? – kérdezte Aliz.

– Mindegy. Csak már a mellem is belefájdult a némaságba. Jelenthetek?

– Jelenthet – mondta jólelkűen Ádám.

– Szóval, hogy én ebbe belepusztulok… Jelentem, a kezem is remeg tőle.

– Tűrni kell – mondta Ádám. – Szükség van rá. A szolgálat néha olyan dolgokat is követel, amelyek meghaladják az ember erejét. Majd éjszaka suttogva amúgy is beszélhet Tóbiás bácsival, de nehogy kijöjjön a gyakorlatból.

– Ó! – szólalt meg Rózi néni. – Hát ő se néma? Semmi sem igazi? Pedig egyedül neki hittem.

– Látja – nézett Aliz a községi rendőrre megéri a fáradságot. Maga teljesítette legjobban a feladatát. Talán ezért tartja a fáma, hogy hallgatni arany.

– Megkönnyebbültem – mondta Ferkó János, és ártatlan gyerekszemét Alizra emelte. – Mintha nagy kő ment volna le a mellemről. Tetszik tudni, olyan ez, mint amikor az embernek ki kellene mennie, de nem mehet ki… Csak szorongatja…

– Most már kiment – nevetett Ádám. – Így aztán egy ideig békésen hallgathat. De legjobb lesz, ha mindenki indul a dolgára. Feküdjenek le, nincs szükség, őrködésre. Szép álmokat.

– Aludjanak jól – mondta hálásan a községi rendőr. – Mindenki aludjon jól, hiszen éjszaka senkit sem kínoz a némaság. Jelentem, ez a néhány szó helyrehozott.

– Jó éjszakát! – mondta a sírásó, és megveregette a körzeti megbízott hátát. – Jó gyerek vagy te, János… Bár éjszaka is olyan néma volnál, mint világos nappal.

– Mi? – kérdezte a községi rendőr. – Mit mond, Tóbiás bátyám?

A sírásó legyintett.

– Semmit. Nem mondtam semmit. Biztos mindig voltak olyan emberek, akik gőzfűrész mellett aludtak.

7.
A bika órája

Dér Ádám és Aliz ismét kettesben maradt; a lány lekapcsolta a villanyt, kinyitotta az ablakot; visszaült régi helyére, nézte az egyre feljebb emelkedő holdat s az ezüst fényeket a tó vizén.

– Olyan forgalmas ez a szoba, mint az Emke aluljáró – szólalt meg Ádám a spanyolfal mögött. – Jönnek és mennek. Mennek és jönnek.

– Szerinted ki jöhet még?

Ádám nem felelt.

– Egy kicsit nyomaszt ez a spanyolfal – szólalt meg jóval később. – Azon tűnődöm, mi köze lehet a spanyolviaszhoz, a spanyolnáthához és a spanyolcsizmához. Egyébként, úgy látszik, itt mindenkinek van tisztáznivalója.

Aliz előredőlt, kihajolt az ablakon.

– Hány óra van? – suttogta. – A házban sehol semmi fény.

– Tizenegy – mondta Ádám. – A gyilkos nyilván sötétben virraszt. Mert virraszt, arra esküszöm. Különben azt mondják, a bika órája a legalkalmasabb emberölésre, úgy hajnali kettő körül, amikor jönnek a szorongó álmok.

– Vigasztaló. Ahogy így hallgatom a szavaidat, észreveszem, hogy van benned valami különös báj.

– A bika órájában te már nem leszel itt.

– De most még itt vagyok. Várj! Hallgass! Jön valaki.

A teraszról suttogás hallatszott.

– Ébren vagy?

– Ébren – mondta Aliz, és rájött, hogy immár rutinszerűen látja el feladatát. – Persze hogy ébren vagyok. Vártam, hátha valaki meglátogat.

– Nem tudtam előbb jönni. Anna nehezen aludt el. Fájt a feje. Kiborult ettől a naptól. Nem is csodálom.

– Hát mit csodálsz?

– Bemehetek?

– Gyere a házon keresztül. Miért settenkednél itt a sötétben?

– A folyosón megláthatnak.

– Jól van, Armand, mert Arminak, ugye, nem szólíthatlak… Akkor maradj ott, ahol eddig voltál. Különben is mit tudnál nekem mondani?

– Megértem, hogy így beszélsz velem. De hidd el, bánom azt, ami akkor történt. Napokig kerestelek azután.

– Mi után? – Aliz hangja gúnyosan és hidegen csengett, de csöppet sem kíváncsian. Pedig őszintén tudni szerette volna, hogy az „azután” mire vonatkozik.

– Ne nehezítsd meg a helyzetemet – mondta Armand.

– Te nehezíted meg az enyémet.

– Tizenhárom éve nem láttuk egymást. Ne vitatkozzunk.

– Ne, ne – mondta Aliz. – De miféle nehéz helyzetről beszélsz?

– Éppen úgy tudod, mint én. Mondom, hogy napokig kerestelek.

– Hol? Mikor? Miért?

– Az után, hogy otthagytalak az erdő mellett. Abban a pillanatban megbántam. Visszafordultam Körmendről. De nem találtalak meg.

– Indeed? Tényleg nem? Hogy a csodába? Hová tűnhettem?

– Ne beszélj így. Kérlek, ne élj vissza azzal, ami elmúlt. Körbejártam az erdőt. Egy embert is megszólítottam, odavalósit. De téged nem látott.

– Furcsa – mondta Aliz. – Nyilván ott kellett volna várnom rád az erdő szélén a törött nyakammal.

– Micsoda? – kérdezte Armand. – Miről beszélsz? – Közelebb lépett. Most már egészen az ablak előtt állt. – Végigjártam az erdőt. Hová tűntél onnan?

– Elfelejtetted, mi történt előtte?

– Nem akartalak megbántani. De mindenből elegem volt. Elveszítettem a fejemet. Az a dolog Szántóval…

– Ne hivatkozz rá. És arra se, hogy elveszítetted a fejedet. Hiszen végül is az enyém veszett el. Semmi részed sincs benne?

– Mondom, hogy nem voltam magamnál. Jószerint arra sem emlékszem, mi történt.

– Jószerint – ismételte Aliz. – Választékosan beszélsz. Hát emlékszel, vagy nem emlékszel?

– Emlékszem – mondta Armand. – Mégis ködös az egész. Mintha nem velem történt volna.

– Én is emlékszem…

A férfi odakint lehajtotta a fejét.

– Bocsáss meg, Kati.

– Mit bocsássak meg? A bénaságomat?

– Kérlek! Becsszavamra, nem akartam. Nem akartalak megütni. Higgyél nekem. Tudod, milyen vagyok… Akkor összecsapott a fejem fölött minden. De te is hibás vagy. Hibás voltál… Miért beszélsz most a bénaságról? Sajnálom, sajnállak, hidd el nekem, de hogy jön ez most ide?

– Valaki elindult utánam. Hallottam a lépéseit. A bokrok mögül figyelt. Surrogás… Aztán a tarkómban a fájdalom. Éreztem a kezét, a szorítását. Emlékszem a szagára is. Tudom, ki volt az… Érted? Tudom! Sokáig vártam, de azért nem felejtettem el. A szaga, a surrogása, ahogy reccsent a tarkóm… és a sötétség…

Belejött – gondolta Dér Ádám. – Tisztára megszállott. Mániákus. Így csak egy valódi holttest beszél.

– Mi? Micsoda? – suttogta Armand. – Nem értem…

– Nem? – kérdezte Aliz. – Az arcomon volt a föld, eltömte a számat… Ott nincs lélegzés, nincs fény és árnyék, csak sötétség van… és csend, iszonyú csend… felriadsz, a szemgödrödbe hullik a föld, felsikoltasz, mert uramisten, észrevetted, hogy valakit melléd temettek… Sikoly? Hogy lehetne ott sikoltani? Ott csak kaparni lehet és vinnyogni… Ó, istenem… oh, my God…

Hát ez sírva fakadt – mondta magában elégedetten Ádám. – Átélte, és egyszerűen sírva fakadt.

– Nem tudom, mi van veled – szólalt meg rekedt hangon Armand. – Mi történt?

– Mi történt? Nézd meg a lábaimat. Nézd ezt a tolókocsit. Arra felelj, mit tettél velem?

– Amikor megláttam egy embert a réten, az erdő mellett, magamhoz tértem… Elengedtelek…

– Akkor elengedtél, mert jött valaki…

– Emlékezz már! Megindultál az erdő felé, én meg kirohantam a kocsihoz, és továbbmentem.

– De később visszajöttél.

– Mondtam már! Végigjártam az egész erdőt. Kiabáltam. Nem voltál sehol.

– Aztán belenyugodtál, hogy Nyugatra szöktem. Lám, ennyire egyszerű?

– Három napig kerestünk. Három nap után jelentettük a rendőrségen, hogy eltűntél.

– Köszönöm.

– A nagymami akarta. Nem hitte el, hogy disszidáltál.

– Elmondtad a rendőröknek, mi történt közöttünk?

– Igen – felelte Armand, és hangja megint rekedt volt. – Mondtam, hogy veszekedtünk. De nem én voltam a hibás. Nagyon jól tudod, hogy ti ketten Szántóval túlfeszítettétek a húrt.

– Mégsem pattant el. Hiszen egy házban laksz Szántóval az óta is.

– Nélküled – mondta Armand. – És nélküled könnyebb. Tudod, hogy sosem voltam haragtartó; állhatatlan a természetem. – Halkan nevetni kezdett, s a hangjában volt némi önirónia, amikor újra megszólalt: – Állhatatlan gyűlöletben és szerelemben is. Nem tudom, miért, de; most kikívánkozik belőlem: sokat gondoltam rád, és bármilyen felemás is ez az érzés, nem bántam volna, ha visszajössz. Furcsán hangzik, hogy épp neked mondom, hiszen semmit sem akarok tőled, hogyan is akarhatnék. Mégis elmondom, éppen neked: mióta elmentél, egyre fáradtabb lettem, kiveszett belőlem az érdeklődés, nem érdekel a munkám, egyik napról a másikra vonszolódik az életem. Kénytelen vagyok erről beszélni, azért is jöttem ide, csöppet sem törődöm azzal, mit gondolsz, és mit gondolnak, meghallják, vagy nem hallják meg: vágyódás van bennem eltűnt idők után, és ugyanazt érzem, amiről te beszéltél ma este: csak akkor éltem igazán; és most, hogy visszajöttél, felkavarodott minden… minden. Csak arra várok, hogy szólj hozzám egy jó szót, mondj valami kedveset, mondd azt, hogy emlékszel rám.

Aliz hallgatott. Ez a vallomás váratlanul érte, nem tudta, mit feleljen rá, hiszen az ő szívében nem volt érzelem, nem volt nosztalgia, csak kíváncsiság.

– Azt mondod – szólalt meg hosszú hallgatás után –, hogy nem érdekel, mit gondolok, és mit gondolnak mások. Dehogynem érdekel! Figyeltelek a vacsoránál; semmi nem látszott rajtad, csak az igyekvés, hogy elkerüld a botrányt. Békíteni akartad a feleségedet már jó előre, minden mozdulatod, pillantásod suta volt és óvatos. Hogyan várhatod hát tőlem a jó szót meg az emlékezést? Haj, de messze vagy tőlem, csak úgy árad belőled az idegenség. És az a nap, amikor ott az erdőszélen…

– Becsszóra, nem akartalak bántani.

– Becsszóra? És mégis bántottál. Becsszóra, hosszú sötétségre emlékszem, aztán arra, hogy vonszolnak valahová. Érzésekről és emlékekről beszélsz. Tudod, milyen érzés az, amikor valakit betemetnek földdel?

– Mi? Micsoda? – kérdezte Armand. – Mi történt veled?

– Lassan befed a föld. A melledre nehezül. Eltömi a szádat. Magadnál vagy, de tudod, hogy nincs menekvés. Kapálódzol, mint a hangya…

– Nem értem – mondta Armand. – Egy szót sem értek. Micsoda emlék ez? Honnan veszed?

– Hát lehet ezt elfelejteni? Hát nem látod, hogy tolókocsiban ülök? Mozdulatlanul, akár egy bábu.

– Úristen, miről beszélsz?

– Sokáig vártam. Ismerd el, adtam elég időt. Figyelsz rám? Végtére is egyszer szóba kellett hoznom… Beszélj! Hátha találunk valamit a mentségedre…

– Mit? – nézett rá Armand, és arcán értetlenség volt. – Miféle mentséget? Várj! Ha tudok, visszajövök. Látom innen, hogy Anna felkapcsolta a villanyt. Mennem kell. Keresni fog. Ébren van. Pedig két Tardylt vett be vacsora után.

– Az előbb azt mondtad, nem félsz senkitől. Maradj hát. Hiszen vágyódásról beszéltél.

– Tényleg egyedül vagy? – kérdezte Armand rekedt, suttogó hangon. – És egyedül is maradsz?

– Sure… Persze. Ha átkopogok a falon, bejön a komornyik, és lefektet. Ha nem kopogok, senki se jön.

– Hagyd nyitva az ablakot. Kérlek! Most mennem kell. Anna botrányt csinál. Felveri a házat. Megnyugtatom, aztán visszajövök. Becsszó. Ne kopogj át a falon, várj még. Ne haragudj rám. Mindent megmagyarázok. Addig ne beszélj senkivel. Rendben van?

– Persze hogy nem beszélek. Ez a kettőnk dolga. Az volt, és az is marad.

– Tíz perc – suttogta Armand – vagy annyi se… Istenem, most nem tehetem meg, hogy itt maradjak.

– Menj – mondta Aliz. – És ha tudsz, gyere vissza. Nyitva hagyom az ablakot. Mert én tényleg nem félek senkitől.

– Köszönöm – felelte a férfi, aztán hallani lehetett, ahogy csosszanó léptekkel végigmegy a teraszon. Gyorsan ment, szinte futott.

– Elment? – szólalt meg Ádám.

– El – felelte Aliz. – Most mi lesz?

– Várunk.

– Olyan érzésem van, mint egy gödölyének.

– Gödölyének?

– Akit kikötöttek a fához.

– A gödölyék nem tudják csűrni-csavarni a szót – mondta Ádám. – Nincs bennük semmi lelemény. Így aztán néha baj éri őket… De te…

– Csönd – suttogta Aliz. – Visszajött. Azt hiszem ő az. A lépcsőnél jár. Hallgass! Egy szót se! A magaslesen…

– Nem magasles. A kád szélén ülök. Ültél már kád szélén órák hosszat?

– Légy néma – suttogta Aliz. – Mint a masszőröm. Csönd. Itt van.

Az ablakon át behallatszott az immár szokásossá vált kérdés; Szántó doktor és Armand után most Hárs Géza kérdezte:

– Egyedül vagy?

– Egyedül – felelte rutinszerűen Aliz.

– Komolyan gondoltad azt, amit az este mondtál?

– Mit mondtam az este?

– Hogy benőtt a fejed lágya.

– Yes… Tényleg benőtt – mondta Aliz. – De neked, Gézuka, miért olyan fontos ez?

– Húsz éve jártam nálad utoljára. Emlékszel még? Az ágyad szélén ültem, mindenféléről beszéltünk.

– Emlékszem. De régen volt. Sok minden történt az óta.

– Beengedsz?

– No… Nem – mondta Aliz. – Hiszen megláthatnak.

– Te semmit se tudsz – nevetett a férfi. – Hát érdekel engem, ha meglátnak? Érdekelt bármikor is?

Fellendült az ablakpárkányra, lehelete Aliz arcát érte. Gézuka részeg volt és lihegett.

A tolókocsi megcsikordult.

A manóba is! – gondolta Dér Ádám. – Ez tényleg bejön. Túlságosan vonzza a gödölye. Ideje lesz odafigyelni. De tigris ez vagy csak egy sakál?

Felemelkedett a kád széléről, a lábát szétvetette. Mozdulatlan arccal figyelt.

– Na! Bent is vagyok – hallotta Hárs Géza suttogását. – Ahogy rád néztem, egyből tudtam, hogy megjött az eszed. Igazi nő lettél. A tolókocsi meg mit számít, ha valaki igazi nő…

Ordenáré – gondolta Aliz. – Tökrészeg. Undorító. – Maradj az ablaknál – szólalt meg hangosan. – Bármelyik percben bejöhet valaki.

– Zárd be az ajtót.

– Zárva van.

Nicsak – gondolta Ádám –, milyen bátor lett a gödölye! Hazudik, mint a vízfolyás.

– Nem tudtalak elfelejteni – suttogta a rekedt, izgatott hang, és lépések csikordulták a padlón. – Bármi is történt, nekem megérte. Ó, de gyönyörű, kedves kislány voltál… Az érintésed… mint a selyem… a mellecskéid… Jó, jó! Tudom, hogy akkor várnom kellett volna, türelemmel az ember mindent elér. Megtévedtem, de hát addig te is akartad, hogy az ágyad szélére üljek. Nem bántad te a simogatást.

– Gyerek voltam – mondta Aliz, és nagyot nyelt, hogy az undor gombóca valahogy lemenjen a torkán. – Semmiről se tudtam.

Hárs Géza most már közvetlenül a tolókocsi mellett állt. Aliz arcához hajolva suttogta.

– Kicsikém, nem voltál már egészen gyerek. És most? Nő vagy… Gyere! Gyere ki onnan.

Aliz elhúzódott a lehelet és az érintése elől.

– Ne – mondta. – Ne még. Részeg vagy.

– Egy kortyot sem ittam vacsora óta. Hiszen mondtad, hogy utálod a piaszagot. Gyere, kiveszlek abból a micsodából.

– Ne – suttogta Aliz, de hangjában nem volt félelem. – Ne…

Dér Ádám még várt, bár tudta, hogy a türelem most nem éppen helyénvaló.

– He! – lihegett Hárs Géza. – Éppolyan könnyű vagy, mint akkor voltál… Ne rugdalóddz. Azt hittem, bénák a lábaid. A szentségit! Ne makrancoskodj. Persze, persze… Tudom, hogy most úgyse sikoltasz. Minek? Látod! Csak szépen… finoman.

Ádám, Ádám – gondolta Aliz –, most Gézuka helyett szívesen beléd rúgnék. Mire vársz…

– Ne! – kiáltotta, és hangjában félelem helyett undor volt. – Mondtam, hogy ne nyúljon hozzám.

Ádám kilépett a spanyolfal mögül, lábujjhegyen az ajtóhoz ment.

– Hányszor gondoltam rád – mondta Géza bátyó. – Tudod, hogy azon a napon is, amikor eltűntél, utánad mentem.

– Tudom – mondta Aliz. – Mindent tudok.

Hárs Géza föléje hajolt. Dülledt szeme fehéren világított a sötétben.

– Így, így – suttogta. – Ezt akartam. Csak ezt. Te… Te… Most nem sikoltasz…

A kezével megérintette Aliz nyakát.

Na, ebből elég – gondolta Dér Ádám. Belülről kopogott az ajtón, aztán fölrántotta.

– Excuse me… – szólalt meg hangosan és udvariasan. A villanykapcsoló felé nyúlt, a fény elárasztotta a szobát.

Hárs Géza hunyorogva felegyenesedett; bal kezét az arca elé kapta, úgy látszik, a hirtelen világosság nem volt kedvére.

– Hát nem zártad be az ajtót? – nézett Alizra. – Hiszen azt mondtad.

Dér Ádám a jól képzett titkárok udvarias mosolyával állt az ajtóban, a világért sem vett volna tudomást Hárs Géza vörös és feldúlt arcáról.

– Madám… a komornyik kérdezi, hogy elkészítse-e a fürdőt – mondta, és közelebb lépett. – Magam is azt hiszem, itt az ideje.

– Igen – felelte Aliz. – Épp itt van. Egy perccel sem később.

– De korábban sem – mondta Ádám. – Az úr? – nézett Hárs Gézára.

– He… Csak benéztem a hugicámhoz.

– És most? Távozni óhajt?

– Ja? Igen.

– Parancsoljon, uram – mondta Dér Ádám, és kitárta az ajtót.

– Jó éjszakát! Hm… – köhintett Géza bátyó. – Hugicám, ugye, nincs harag? He… Hát jó éjszakát! Ennek is épp most kellett jönni – dünnyögte maga elé, amikor becsukódott mögötte az ajtó. – Titkár, komornyik, fürdő. Épp most! Pedig már milyen közel voltam. He… hogy rohadna el, nincs szerencsém.

– Gödölye – szólalt meg odabent Dér Ádám. – Úgy vettem észre, majdnem elcsábítottak.

– Viccelődünk? Ebből nekem épp elegem van. Mára és holnapra. Aztán mindörökre. Ez egy görény.

– A görény csak büdös – mondta Ádám. – Különben jóindulatú és félénk.

– Elegem van – ismételte Aliz.

– Pedig jól csinálod.

– Tudod mit, feküdj te a csontváz helyett az ágyba. Hátha ér valami meglepetés. Egyszer, véletlenségből téged is… Nem, nem, ez lehetetlen! Téged nem érhet semmi váratlanul. Te előre látsz. Hajaj! Mennyire előre. Tudtad, hogy Gézuka bemászik. Micsoda görény! Hát vannak ilyen emberek?

– Vannak – mondta Ádám. – Gyilkosok is.

– Kész. Én ezt befejeztem. Miért nem jöttél előbb?

– Kíváncsi voltam Géza bácsira.

– Dőlt belőle a piaszag…

– Hát ez a bajod? Hiszen vacsora óta egy kortyot sem ivott a kedvedért. Nyíltan megmondta, tisztességesen.

– Mert ez egy tisztes, nyílt úri ház – állt fel Aliz az ágyról. – Volt valami értelme ennek az egésznek?

– Volt – mondta Ádám. – Hát ezek után lehet csodálni, hogy végül is megöltek? Most várjunk, míg Amand visszajön.

– Nem várok. Mondtam, hogy elegem van.

– Jó – felelte Ádám. – Ha nem, nem. És arra hajlandó vagy, hogy megoszd velem a szobámat? Mert innen el kell jönnöd.

– Gézuka után bármire hajlandó vagyok. Akárkinek az ágyába belefekszem.

– Választhatsz. Hárman vagyunk: a ravatalozómester, a községi rendőr meg én.

– Hol a legbiztonságosabb? – kérdezte Aliz.

– Milyen szempontból?

– Általában.

– Általában a községi rendőrt ajánlom. Nem lehet bűnbe vinni, és nem lehet megfélemlíteni. Olyan, mint a vasbeton. Rendíthetetlen. De Géber bácsi szerint, ha jól értelmeztem a szavát, horkol.

– A vasbeton?

– Ebben az egyben különbözik az átlagos vasbetontól. De a ravatalozómester álma pihe-puha, és gondolom, van gyakorlata abban is, hogy pihe-puha nyughelyet készítsen. Döntsd el végre, kit választasz?

– Szükségből téged… Most komolyan beszélek: egy kicsit bánom ám, hogy idejöttem.

– Miért?

– Undorító. Aljas. De ha legalább megtudtál volna valamit…

– Nemcsak a tudás a fontos – mondta Ádám hanem a fordítottja is. Egyetlen figurát keresel a kártyacsomagban, felfordítasz húsz lapot, egyik sem az. A célodhoz mégis közelebb jutottál.

– Legalább annyit tudsz, hogy egyik sem az?

– Nem, nemi Semmit se tudok. De itt egyetlen szó, egyetlen mozdulat sem értelmetlen. Ne bánd, hogy eljöttél. És ne haragudj rám.

– Nem haragszom – mondta Aliz. – Elmúlt a hányingerem. Várjuk meg Armandot?

– Nekibátorodtál? Nem kell. Menjünk innen. Az előbb nagyon megszántalak.

Az ajtóhoz lépett, lekapcsolta a villanyt.

– Nekünk is vannak titkaink – mondta. – Jobb a sötétség. – Levette a leplet a könyvespolc előtt álló báburól; a szép viaszarcban felragyogtak a sárga macskaszemek. Dér Ádám felemelte a bábut, az ágyra fektette, aztán egy puha vörös pléddel válláig betakarta. A holdfény megvilágította az arcot, a párnán szétterült a sötét sörény. – Hunyd le a szemed. Aludj jól. Ha valaki idejön, ne nézz az arcába. És ne félj… Ne félj.

– Úgy, úgy – szólalt meg Aliz. – Becézgesd csak. Hadd lássa a világ, hogy a csontvázon is megesik a szíved.

– Dehogy – mondta Ádám. – A csontvázat nem kell sajnálni. A csontváz jól van. Végre kényelmes ágyban pihenhet, és neki ennyi elég is. Vele marad a papagáj, vigyáz rá. Te meg gyere! Jobb, ha elkerüljük a folyosót. Mászni fogunk.

Kinézett a holdfénye6 teraszra, aztán megfogta Aliz kezét.

– Gyere. Üres a kert, csöndes a ház. Senki sincs odakint.

Zajtalanul másztak ki az ablakon, aztán vissza a házba, a szomszéd szoba ablakán.

A bábu egyedül maradt.

Nem tudta, hogy közeledik a bika órája, amikor az alvók álma nyugtalanná válik, s a gyilkosok útjukra indulnak. A hold megvilágította a szobát, a viaszarc tündökölt, a nagy, sárga szemek delejesen lobogtak.

Suhant odafent a hold, szendergett a világ, mígnem eljött a vészterhes óra. Az ajtó megcsikordult, aztán résnyire nyílott, árny suhant végig a szobán. Az árny a tündöklő arc fölé hajolt, kés villant és kegyetlenül lesújtott. A gyilok átszabta a piros takarót, mélyen fúródott a testbe, a viasz és plasztilin könnyen engedett, a bordák megcsikordultak.

És akkor felrikoltott a papagáj.

– Erőszak, bűntény, gyilkosság, gyilkosság!

Az árny összerezzent. Villámgyorsan kisurrant az ajtón; a tündöklő arc közönyös maradt, a lidérces, sárga szemekben nem hunyt ki a fény.

Honnan tudhatná a gyilkos, hogy a bábut nem lehet megölni?

Egy percig csend volt, aztán a folyosón lépések dübörögtek. Először a községi rendőr lépett a szobába, mögötte a ravatalozómester loholt. A rendőr atlétatrikót és szolgálati kék vászonalsót, a sírásó fehér, bokáig érő hálóinget viselt.

– Jézusom! – kiáltotta Ferkó János, aki egyébként nem volt vallásos ember, máskülönben pedig néma volt. – Megölték!

Döbbenten meredt az ágyra; a takaró alatt fekvő női alak melléből egy kés markolata meredt ki.

A ház felriadt. Csikorogtak a lépcsők, ajtók csapódtak, léptek csosszantak.

Dér Ádám jelent, meg a folyósón, félretolta a ravatalozómestert, és az ágyhoz lépett.

– Hát ez… – suttogta. – Erre nem számítottam. Álljon az ajtóba – fordult a községi rendőrhöz. – Senkit se engedjen be. Intézkedjen.

– Nem bírok intézkedni – nyögte a körzeti megbízott, és Dér Ádám döbbenten látta, hogy a gyermekien ártatlan szemek könnyel telnek meg. – Jaj, Istenem! Nem vigyáztunk rá, megölték.

– Jancsi fiam – szólalt meg a ravatalozómester. – Kit öltek meg? Hiszen tudtad, hogy a bábu fekszik az ágyban. Azt pedig értelmetlenség megölni.

– A bábu? – nézett Ádámra a községi rendőr. – Hát nem Ő?

– Nem hát – mondta Dér Ádám. – Álljon az ajtóhoz. Senki sem jöhet be.

Ferkó János arca felderült, közben hitetlenkedve csóválta a fejét. Megállt az ajtóban, és amikor megpillantotta a lépcsőn lefelé tipegő Rózi nénit, felkiáltott:

– Oszoljunk! Hagyjuk el a helyszínt!

– Maga néma – szólalt meg Dér Ádám. – Na, mindegy… Most már sokan tudják az igazat. Tudják… De néma akkor is!

Ferkó János elhallgatott. Szájával tátogva, karjával hessegette el az ajtóhoz közeledőket.

A meggyilkolt bábut nem látta senki.

Dér Ádám odabent a szobában tűnődve nézte a szép viaszarcot, amelyen nyoma sem volt aggodalomnak vagy félelemnek. A csontnyelű kés tövig szaladt a testbe, olyannyira, hogy a takaró a markolatnál mély ráncot vetett.

– Hát így – gondolta hősünk, akinek éles eszéhez kétség eddig se fért. – Igazam volt. Jó helyen kerestük a gyilkost.

8.
A papagáj

Az olvasó bizonyára észrevette már, hogy a papagáj ebben a történetben a vészjelző szerepét tölti be; fel-felrikolt az alkalmas pillanatban. Bűntényről, erőszakról, gyilkosságról fecseg, s hiába, hogy az ornitológusok szerint semmi értelmet nem takar orrhangon recsegő beszéde, el kell ismernünk, ha csupán utánoz is, jól és jókor utánoz. Mi még semmit sem tudtunk arról, hogy a sírásó fekete bőröndje csontvázat rejt, s lám, az oktalan madár már gyilkosságot kiáltott, mintha az elkövetkezőt előre sejtette volna.

És most, amikor a holdfényben suhanó árnyék a bábu szívébe döfte a csontnyelű tőrt, egyetlen tanúja volt a merényletnek: a papagáj.

Igen, ő látta a gyilkost; csillogó gombszemével az arcába nézett, nyilván kerek, kemény koponyájában megőrizte a bűntett emlékképét, ha valóban beszélni tudna, nevén nevezhetné azt a személyt, aki Hárs Katit a kemeneslápi sírkertben egykoron eltemette.

Így aztán nem lenne szükség további nyomozásra, sőt elkerülhetnénk az ezután következő szörnyűségeket is. De hát a gyilkos jól tudta: a papagáj nem fecsegi ki a titkot, s ha netán kifecsegné, senki se figyel rá. Így aztán – bárki is légyen a tettes – abban a reményben térhet nyugovóra, hogy jól végezte dolgát, Hárs Katit másodszor is megölte. És kellő alapossággal ölte meg.

Mert ehhez az alapossághoz kétség se fér. A tízcentis penge tövig a testbe hatolt, átcsúszott a bordák között, s ha a bábunak szíve lett volna, ez a szív immár nem dobogna. Nem bizony.

Dér Ádám ott ült az ágy szélén, Aliz mellett, kezében a zsebkendőbe csavart késsel; a ravatalozómester a fotelban szunyókált, a körzeti megbízott pedig az ajtóban állva fülelt, hogy odakint a folyosón nem jár-e valaki. De a ház csendes volt, lakói ismét nyugovóra tértek, bár mindannyiuk szívében volt némi izgalom, nemcsak a gyilkoséban, hanem az ártatlanokéban is.

Ádám jól tudta, hogy értelmetlen zsebkendőbe csavarni a kést, hiszen manapság egy ötéves gyerek is tisztában van azzal, hogy dőreség a gyilkos szerszámon ujjnyomokat hagyni. Azzal az erővel a tettes akár a névjegyét is az áldozat ágyára tehetné.

Mi is biztosak lehetünk abban, hogy a késen nincs semmiféle ujjnyom, vagy ha van, legalább hat embertől származik, leges legfölül a községi rendőré díszeleg, mintegy bizonyítva, hogy a gyilkos nemcsak rafinált, de alattomos és szemtelen is.

Így aztán Dér Ádám nem az ujjnyomok létezhetőségén tűnődött, hanem a bábu ledöfésének logikai összefüggésein.

A késről nem volt nehéz megállapítani, hogy a nyele csontutánzat, jobban mondva műanyagból készült szarvasagancsféle; ilyen bicska a legkülönbözőbb helyeken kapható: ajándék- és dohányboltokban, a vasedényben, vásárokon, nyerhető céllövöldékben, tombolán, ára – a rendezések után – 92 forint 50 fillér, valószínűleg dotált, mint minden a mai világban a csecsemőkenőcstől a betonoszlopig. Pengéje keskeny és hegyes; diósgyőri acélból készült, többször esélye volt arra, hogy megszerezze a Kiváló Áruk Fóruma jelzést, s csak abban különbözik a damaszkuszitól, hogy könnyebben csorbul, és könnyebben törik.

Rózi néni rögvest elárulhatta volna, hogy a gyilkos szerszám mind ez ideig a konyhakredenc fiókjában hevert, jól lehetett vele zöldséget vágni és krumplit pucolni, mert csorbulásra hajló természete ellenére éles volt és megfelelőképpen simulékony. Természetszerűlég bárki hozzáférhetett ahhoz a fiókhoz, bárki, aki a házban lakik, csak az isten tudja, hogy a tettes miért nem valami jobb márkát választott, hiszen a kredencben hevert olasz gyártmányú kenyérvágó kés is, fanyelű, huszonkét centiméteres pengével, mint importcikk dotálatlan, s igazán gyilkolásra való. Dér Ádám nem kérdezte meg Rózi nénit, de mindezt sejtette, és számára nem ez volt a lényeg.

– Nos – szólalt meg hosszú töprengés után –, azt hiszem, nagy tudatlanságunkban a lényegre tapintottunk. Másképp történt minden, mint ahogy elképzeltem, de a gyilkos így is, úgy is nagyot hibázott. A bábu lemészárlásával önmaga szűkítette a kört.

– Nem értem – szólalt meg Géber Tóbiás szunyókálásából felpillantva. – Nem látom a hibát. Hiszen bárki tehette, aki ma éjjel itt volt ebben a házban.

– Ez is valami – mondta Dér Ádám –, hogy itt volt és itt van a házban. Hiszen eddig mi ezt sem tudtuk.

– Akkor miért jöttünk ide? – kérdezte Aliz. – Enélkül értelmetlen lett volna az egész színjáték.

– Őszintén szólva tartottam is tőle. Nem bizonyosság, csak sejtés volt, hogy itt érdemes keresni a gyilkost. És a sejtések olykor csalókák.

– Na, jó – mondta Aliz, és a körzeti megbízott nagy, boldog ijedelmére, testhez simuló, enyhén áttetsző hálóingében kibújt a takaró alól. – Akkor is marad hat ember. Az eredeti hat… Se több, se kevesebb.

– A csudát! – nézett rá Ádám. – Te csak szépen mássz vissza a takaró alá. Hideg Van. A barátunk – mutatott a községi rendőrre – még felöltözve is vacog.

– Dehogy – szólalt meg Ferkó János. – Inkább melegem van… Attól ráz a hideg. Gondolatom támadt a nyomozás szempontjából.

– Arra majd később visszatérünk – mondta Ádám. – Előbb lássuk a tényeket. Négyünkön kívül még egy ember tudta, hogy a bábu fekszik az ágyban és nem Aliz; jobban mondva, nem az eleven Hárs Kati. Rózi néni ott volt, amikor a cserét megbeszéltük. Pontosan emlékszem, én magam mondtam: „Ebben az ágyban a bábu fekszik…” Tehát az öreg hölgy úgy tudta, mint mi magunk, hogy a bábut értelmetlenség megölni! Ezek szerint már csak öt ember közül kell kiválasztanunk a gyilkost, és ha elhagyjuk Szántónét, mivel gyerek volt az első bűntény idején, csak négy személy marad. Ebből a négyből egy, mégpedig Hárs Géza, megint csak kiesik.

– Miért esne ki? – szólalt meg a községi rendőr, s közben a szemét nem bírta levenni Alizról. – Az ilyen ittas állapotban levő személy mindenre képes. És ahogy Nyéki elvtársnő mondta nekünk az előbb, épp ő volt az, ez a Hárs Géza, aki bemászott az ablakon. Csak az a szerencséje, hogy én nem voltam ott, mert az ilyen disznónak kitekerem a nyakát.

– Éppen ez a bemászás – mondta Ádám. – És az, ami később következett. Előtte beszéltük meg Ali… hm… Nyéki elvtársnővel, hogy a komornyik elvtárs elkészíti a fürdőt. Gézukának nyilván van annyi esze, hogy értsen a szóból. Nyilván, ha valamire készült, hosszabb ideig várt volna.

– És ha éppen a fürdő miatt jött? – kérdezte Aliz. – Ha éppen csak látni akart?

– Az, aki béna, nem fürdik egyedül.

– De észrevehette, hogy nem vagyok béna.

– Jó – mondta Dér Ádám. – Akkor Géza bátyót ne ejtsük el. Tehát négyen maradnak: Vass Armand, Hárs Géza, Szántó doktor és Anna. És négy közül kiválasztani egyet már könnyebb, mint tévelyegni a vakvilágban, ahol négymilliárd ember nyüzsög. És holnap már többet tudunk. Ugyanis amikor elevenen kerülsz a gyilkos szeme elé, az számára túlságosan nagy trauma lesz. Az ember előbb-utóbb kétségbeesik attól, hogy képtelen lefektetni a keljfeljancsit.

– Az én volnék? – kérdezte Aliz.

– Te. Ki más.

– Hm! – szólalt meg a községi rendőr. – Nekem gondolatom van. Eszembe jutott valami. Jelentem, magam is furcsállom.

– Majd holnap – mondta Dér Ádám. – Addig érlelje a gondolatát. Fél négy van. Aludnunk kell.

– Aludni? – sóhajtott a sírásó. – Fűrészelni! Nagy, vaskos farönköket egész éjszaka. És az ember folyton attól fél, hogy a fűrészgép elkapja a kezét.

– Aludjanak külön – mondta Aliz. – Hiszen három szobánk van.

– Én nem megyek a papagájhoz – mondta Géber Tóbiás. – A csontvázzal még csak ellennék, de a papagájnak eszébe jut valami, és akkor gyerünk: rabolás, gyilkosság… Akkor inkább jöjjön a gépfűrész… Menjünk, Jancsi fiam.

A községi rendőr szeme megvillant.

– Hát, én odamennék – mondta. – Oda, a papagájhoz. Engem nem zavar. Meg aztán épp arra gondoltam…

Elhallgatott. De senki sem kérdezte meg, mire gondol.

Így aztán Géber Tóbiás ment az egyik szobába, Aliz és Ádám kettesben maradt; Ferkó János pedig leült a bábu mellé, a piros terítővel borított heverőre, és fürkésző szemmel, sokáig figyelte a papagájt.

A ház csendes volt. A hold sápadttá vált; az ég alján bíborba hajló szürkeség jelezte, hogy közeledik a hajnal.

A községi rendőr ott ült a virágos tapétával borított lányszobában, és azon töprengett, miképpen lehetne végére járni a gondolatnak, amely váratlanul fogant meg a fejében, s többé nem hagyta nyugodni.

Ferkó János arra gondolt, ami az előbb már nekünk is eszünkbe jutott: a papagáj látta a gyilkost, és ha valaki szóra bírná, bizony többé semmi sem maradna titokban, megoldódna a rejtély, amely Dér Ádám számára is kemény dió. És ki bírná szólásra, ha nem egy községi rendőr, aki a szabályzat adta kereteken belül erélyesen és határozottan lép fel, akinek szeme gyermekien ártatlan ugyan, de ha kell, acélosan és keményen fénylik.

Egy baj volt csupán. János rendőr nem volt egészen tisztában a kihallgatás módszereivel. Ha kérdezett, nyíltan és egyenesen kérdezett, s egyenes választ várt; a csavaros beszéddel nem sokat tudott kezdeni. Ám, mivel gondos, hivatásszerető közeg volt, minden alkalommal alaposán áttanulmányozta a Körözési Tájékoztatót, s az ahhoz mellékelt Kikérdezési Szempontokat.

Emlékezetében kutatva sok minden eszébe jutott; tudta már, hogy másmilyen kérdéseket kell feltenni lakóhelyi környezetben, és megint másmilyeneket a munkahelyen, sőt különbség mutatkozik, ha az illető személyt gyanúsítottként vagy tanúként hallgatja ki az intézkedő közeg, ehhez kell igazítani a hangját, tekintetét, e szerint kell engedékenynek, jóindulatúnak vagy erélyesnek mutatkoznia, pszichológiai szempontból és intézkedési szempontból egyaránt.

Sokáig nem tudta eldönteni, hogy a papagájt munkahelyi vagy lakóhelyi kérdések illetik-e. Az az egy biztos volt: nem gyanúsított, hanem tanú, így hát a kihallgatás jellege szívélyesen erélyes és gyengéden célratörő.

Ám egyetlen idevágó kérdés sem jutott az eszébe, hiszen a speciális bűncselekménnyel kapcsolatban senkitől sem kapott Nyomozati Szempontokat. S különben is, a papagáj aludni látszott, horgas csőrét mellére ejtette, gömbszelével néha alulról felfelé pislantott, és Ferkó János egyetlen tapogatódzó kérdésére sem felelt.

– Hé! – kezdte a kihallgatást a körzeti megbízott. – Ne bóbiskolj már. – Aztán udvariasan hozzátetté: – Kérdeznék tőled valamit.

A papagáj pislantott egyet, megrázta a fejét, mert a szemébe sütött a hold.

– Ne nézz így rám – mondta Ferkó János. – Nem vagyok én marha. Tudom, hogy locsogsz-fecsegsz, és legtöbbször nincs értelme a beszédednek. De mégis, ha mondanál valamit, ami eszedbe jut… pszi… pszic… egyszóval lelkileg közelebb juthatna az ember… hé, te! Ki járt itt? Ki járt itt?

A papagáj most már föl se pillantott.

Odakint zümmögtek a bogarak, majd hirtelen csend lett, mint a Toldi-ban, amikor „elült a szúnyog és a zaj sem hallott…” Ferkó János nézte, nézte a papagájt, aztán hirtelen elmerült Léthe vizében, karjaiba ragadta az álom.

Ettől a pillanattól kezdve minden egyszerűen ment.

– Kihallgatást foganatosítok – mondta határozottan, s Alizra pillantott, aki hirtelen a rendőrkapitány, valamint Ferkó János hitvese. A gyerekek kint az udvaron együtt játszottak az őrizetesekkel. Aliz áttetsző pizsamát és tányérsapkát viselt. – Tanúként hallgatom ki – folytatta Ferkó János. – Udvarias és elnéző minőségben.

– Kérem – mondta a papagáj. – Mindketten a dolgozó népet szolgáljuk.

– Azért! – húzta össze a szemöldökét a községi rendőr. – Aztán nehogy ez a fogadkozás csak szófia beszéd maradjon. Feleljen őszintén az igazságnak megfelelően.

– Igenis – mondta a papagáj.

– Anyja neve?

– Anyámat nem ismertem. Egy tyúk költött ki, mert az Állatkert madárházában és a kismadártermelők körében ez így szokás.

– Ne a szokásokról beszéljen. Életkora?

– Százharminchét év.

– Ne szemtelenkedjen – mondta Ferkó János.

– Mi, papagájok sokáig élünk – mentegetődzött a papagáj.

– Akkor se szemtelenkedjen! Bocsánat. Engedelmével most az kérdezném, jelen volt-e a bűntett elkövetésekor… – Alizra nézett, s a sárgászöld szempár elismerő tekintetéből kiolvasta, hogy helyes mederben folyik a kihallgatás. – Szóval jelen volt?

– Igenis, jelen voltam – felelte a papagáj.

– Mit tud az elkövető baráti vagy személyes kapcsolatairól?

– Sokat.

– Voltak-e a sértettnek haragosai?

– Igen.

– Ismer-e valakit környezetében, aki feltűnően költekezik?

– Dér Ádám – mondta a papagáj. – Öt évvel ezelőtt nyolcszáz forintért vett egy különleges papagájt.

– A személyt, aki a szobába behatolt, felismerte?

– Fel.

– Életkora?

– A sötétség miatt nem jól láttam. Így aztán nem tudom megmondani. Nekem, ha a holddal szembe fordulok, irizál a szemem.

– Ne fecsegjen. Foglalkozása?

– Az isten tudja. Csak egy pillanatra láttam, és kész.

– Az illető személy cigarettázik-e?

– A bűncselekmény pillanatában nem dohányzott.

– Hát mit csinált?

– Egy késsel hadonászva az ágyhoz lépett, és a kést az ott fekvő női személy mellébe döfte.

– Vérrel szennyezett volt?

– Ki?

– Az elkövető.

– Nem volt vérrel szennyezett.

– Figyelmeztetem, hogy semmit nem hallgathat el, ami a bűncselekménnyel kapcsolatban tudomására jutott.

– Nem kívánok semmit elhallgatni.

– Az elkövető férfi volt vagy nő?

– Férfi.

Ferkó János megérezte, hogy a cél közelében jár. Ezért a következő kérdésnél kissé megemelte a hangját:

– A neve?

A papagáj csőre szétnyílott, gombszeme tele volt együttműködő készséggel…

De akkor az ajtó megcsikordult, és a körzeti megbízott fölriadt.

Dér Ádám és Géber Tóbiás állt a küszöbön. Világos nappal volt, a szoba szinte tündökölt fényben.

– Ne aludj már, fiam – szólalt meg a sírásó. – Pihenni lesz még elég időnk.

– A szentségit! – dörmögte Ferkó rendőr. – Egy csöpp híja volt, hogy megtudjam a gyilkos nevét… De az legalább biztos, hogy férfi.

– Az – mondta Dér Ádám, és bizonyos tisztelettel nézett a körzeti megbízottra. – Végül mindketten ugyanarra a következtetésre jutottunk. Most pedig tisztálkodjon, öltözzön fel, és vigye le Nyéki elvtársnőt a teraszra. Fokozottan kell vigyázni rá.

– Értettem – emelkedett föl az ágyról a községi rendőr, és elsimította meggyűrődött dzsúdós ruháját. – A legfokozottabban vigyázok rá…

9.
A gyilkosság

Szeptemberi napfény ragyogta be a tájat; szelíd, bágyatag ragyogás.

A szőlőültetvények fölött mohó seregélyrajok repdestek, feljebb, a tiszta, táguló égen köröztek az útra készülő fecskék; a fiatalok a bukórepülést gyakorolták: akár a kő zuhantak alá, fehér mellényük villogott, aztán hirtelen szétnyíltak a szárnyak, s elkezdődött a kecses, biztos és pontos suhanás, amely a villanydrótokon ülő öregekből elismerő pittyegést váltott ki. Élénk csiviteléssel állapították meg a vének, hogy egyetlen gyerek sem veszik majd bele a Földközi-tengerbe, érdemes volt kikelteni a tojásokat.

Olykor karikás ostor pattanása hallatszott; a seregélyek ilyenkor felrebbentek, csőrükben a mézédes szőlő ízével; mézédes volt minden: a napfény, az ősz, a darazsak zümmögése, nem fészkelt a tájban semmi fenyegetés, semmi alattomosság.

Aliz fürdőruhára vetkőzve ült a teraszon, egy kényelmes hintaszékben hátradőlve bámulta a kék, zöld, vörös szelíd vidéket, a fecskék röptét, a seregélyrajok suhanását.

Valahol a háta mögött, a házban ott várakozik a gyilkos, de ott várt Dér Ádám és Ferkó János is – az egyik eszes, a másik hűséges, mindketten a rend bajnokai, aligha ismétlődhet meg az éjszaka, az éjszaka rejtelmes szörnyűsége, mikor kés éle csikorgott a halott bordák ívén.

A körzeti megbízott Tóbiás bátyóval együtt a bal oldali ablak zsanérjai mögül figyelt, szeme nem rebbent, tekintetében hideg elszántság volt, öles termetének izmai megfeszültek.

Dér Ádám a középső szobában feküdt az ágyon, a fülét nyitva tartotta, de a szemét nem; gondolataiba merült, jól tudta, hogy ahol Ferkó rendőr ügyel a rendre, ott őrá nincs semmi szükség, okvetetlenkedése és igyekvése felesleges.

Kilenc óra után néhány perccel Rózi néni lépett ki a házból, megállt az ajtóban, hosszú ideig csendben figyelte, hogyan himbálódzik Aliz a hintaszéken.

– Nincs titkunk már? – kérdezte, s lassan, csoszogva feléje indult. – Meguntad a bénaságot?

– Dehogy, Mamami! – mondta Aliz, és maga alá húzta a lábait. – Csak egy pillanatra megfeledkeztem magamról. Azt hittem, senki se néz. Jól aludt?

– Aludni? – nevetett az öregasszony. – Mit tudok én arról? Szendergek, felriadok, szendergek, felriadok. De te, látom, jól töltötted az éjszakát. Nem zavartak a szúnyogok?

– Szúnyogok?

– Rossz az ablakodon a szúnyogháló, lyukas, ócska – mondta Rózi néni, aztán közelebb hajolt, és suttogva folytatta: – Tényleg nem történt semmi?

– Semmi – felelte Aliz.

– Volt valami zaj két óra tájt. Az egész ház felriadt. A néma kiabált… Mi történt veled? Be akartam menni a szobádba, de nem engedtek.

– Aludtam – mondta Aliz. – Nem tudom, mi történt. Nem tudok semmiről.

– Hallgass rám, kislányom. Olyan szép vagy, és olyan fiatal. Hagyd abba! Féltelek… Nem akarom, hogy az unokám után te is… Érzem, valami történni fog.

– Ami történhet, az már megtörtént. Ne aggódjon értem, Mamami. Vigyáznak rám.

– Rossz az, hogy itt ülsz egyedül. Egészen egyedül. Senki sincs körülötted. Hidd el nekem, a baj hirtelen jön.

– Ne féltsen, Mamami. Itt ülök egyedül, nem tehetek mást, ez a dolgom.

– Ébren voltam egész éjjel. Aggódtam érted. Nem akarom, hogy megismétlődjön.

– Nem ismétlődik. És ha valami tényleg fenyeget, engem nem ér készületlenül.

– A kisunokám is készült rá. Sokszor énekelt a halálról. Emlékszel erre? – Rózi néni dúdolni kezdett. – Ahogy közeledik az este, formájukat veszítik a tárgyak; e bizonytalan állapotban, el-elhiszem, hogy újra látlak: aranypöttyös írisz szemeddel hírhozója lész a halálnak…

– Szép – szólalt meg Aliz. – Nem ismertem.

– Játszott vele – mondta az öregasszony, és zsebkendőjével megtörölte a szemét. – Mindennel játszott. És vége lett. Te is csak játszol.

– Nincs kedvem játszani.

– Csalétek vagy valami egérfogóban. Hát nem érzed? És mi lesz akkor, ha a csapda, későn csukódik?

– Nincs csapda – mondta Aliz. – És én nem vagyok csalétek. Nem vagyok sajt vagy szalonna, Mamami. Valami kedvesebb nem jutott az eszébe?

– Játszol, csak játszol… Miért a gyilkossal törődsz, miért nem azzal, ami tényleg kedves.

Felegyenesedett, a markába gyűrte a zsebkendőjét.

– Miért nem bízzátok rám? Nekem amúgy is mindegy.

– Semmi sem mindegy, Mamami.

– Vigyázz magadra… nagyon vigyázz! – Az öregasszony szeme hirtelen szürke lett. – Reggeliztél már?

– Csokoládét ettem.

– Hozzak valamit? Hol vannak a többiek?

– Nem tudom. Talán alusznak. Rövid és nyugtalan volt az éjszaka.

– Kakaót kérsz vagy teát?

– Teát.

– Kati mindig kakaót ivott, ne felejtsd el.

– Akkor kakaót – mondta Aliz, és megsimogatta az öregasszony kezét. – Köszönöm, hogy törődik velem. De ne fáradjon…

– Majd a komornyikkal kiküldőm – hunyorított hamuszürke szemével Rózi néni. Ehhez a szomorú szemhez sehogy sem illett a hunyorítás. – Biztos ért hozzá, hogyan kell feltálalni a reggelit.

– Köszönöm, Mamami. Szóljon csak Tóbiás bácsinak.

Az öregasszony végigcsoszogott a teraszon, botja minden lépésnél koppant egyet. Rövid ideig csend volt, aztán kivágódott az emeleten az egyik szárnyas ablak, és Hárs Géza hangja hallatszott odafentről:

– Kutyaszép napunk van. Az istenit! Ilyen cudar éjszaka után…

– Bizony – szólalt meg Aliz. – Sanyarú éjjel, gyönyörű nap.

– Mi az? – nézett lefelé Géza bátyó, – A fenébe… Te itt vagy? Hogy a fenébe? Hát… ilyen korán?

– Szeretem a reggeli napot, és különben is fél tíz felé jár…

– Te beszélsz a reggeli napról? Azelőtt aludtál délig. Nem lehet rád ismerni.

– Változnak az idők – mondta Aliz. – Néha én sem ismerek magamra.

Hárs Géza hirtelen suttogóra fogta a hangját:

– Később már nem mertem visszamenni. Az a hülye titkárod… a legrosszabb pillanatban. A fene gondolta, hogy ki-be mászkál éjszaka idején. Ma éjjel… a szentségit, majd később… – A feje eltűnt az ablakból, becsukódtak a zsalugáterek.

Szántó doktor fordult be a kapun piros színű Ladájával. Kiszállt, lehajtott fejjel indult a terasz felé; csak akkor vette észre Alizt, amikor már-már belebotlott. Megtorpant, a tekintete nyugtalan lett, az arca csodálkozó.

– Azt hittem, alszik még – mondta.

– Miért hitte? – kérdezte Aliz, aki csöppet sem lepődött meg, hogy éjjel tegezik, nappal magázzák. Úgy látszik, ez régi kialakult szokás.

– Nem tudom – Szántó ugyanúgy lehalkította a hangját, mint az előbb Hárs Géza. – Éjjel még visszamentem az ablakodhoz. Mi volt az a sürgés-forgás?

– Sürgés-forgás? – kérdezte Aliz. – Hol? Mikor?

– A szobádban. Rikoltozás, kiáltozás… Azt hittem, valami baj van.

– Ha azt hitted, baj van, miért nem jöttél?

– Tele volt emberrel a szobád, hogy mehettem volna be? Tényleg… megértheted. A feleségem… Nagy cirkusz volt miattad. Nem gondoltam, hogy ennyire elveszíti a fejét.

– Mennyire vesztette el? Mi ez itt, ez a folytonos fejvesztés? Hát mit képzeltek rólam?

– Féltem, hogy kárt tesz magában. És téged is féltettelek. Nem volt eszénél.

– Mitől kellett engem félteni?

– Látszott rajta, hogy mindenre képes. Mintha hallotta, volna, miről beszéltünk.

– Gondolom, hallotta is. Közvetlenül utánad bejött a szobámba.

– Én meg mindenhol kerestem. Aztán amikor előkerült, összevissza beszélt és megint elrohant.

– Úgy látszik, rohangálós természetű.

– Ne haragudj – mondta Szántó doktor –, de én megértem. Sokat beszéltem rólad. Túlságosan is sokat.

– Hálás vagyok – nézett rá Aliz. – Lekötelez, hogy szóba jöttem, hogy megemlékeztél rólam. De amikor azt hitted, baj van, miért nem jöttél?

– Féltem. Féltem, hogy Ica elkövet valamit, amit nem lehet jóvátenni. Őt kerestem, először a kertben, aztán az erdőben és a tóparton is. Értsd meg, teljesen kiborult. Nem tehettem mást.

– A végén mégiscsak előkerült. Mégiscsak megnyugodott.

– Amikor visszajöttem, már aludt. Ma még nem is beszéltem vele.

– Akkor miért állsz itt? Kijön, észrevesz, és kezdődik elölről az egész. A cirkusz, ahogy az előbb mondtad.

– Tisztáznunk kellene – mondta Szántó doktor –, hogy végül is mi legyen.

– Mivel?

– Velünk. Nem szeretném, ha neheztelés maradna benned. De úgy láttam, a titkároddal… – Hirtelen elhallgatott. – Na, mindegy. Szépen süt a nap. Nem is zavarom tovább.

Géber Tóbiás lépett ki a szárnyas ajtón, mögötte a körzeti megbízott haladt. Ferkó János arca kicsit gyűrött volt, gyermeki szeme álmos, tekintete elgondolkodó. A ravatalozómester egy kerekes asztalkát tolt maga előtt.

– Hát itt a reggeli – mondta. – Kakaó, kalács, málnalekvár, narancslé…

– Ne haragudj – suttogta Szántó doktor, és megsimogatta Aliz haját. Aztán hangosan tette hozzá: – Jó étvágyat! Nekem mennem kell.

– Várjon – emelkedett fel Aliz a hintaszékből. – Hol van most a felesége?

– Alszik még. Azt hiszem, nagyon fáj a feje sze…

– Szegénykének – mondta Aliz. – Menjen csak. Vigasztalja. Jobb is lesz, ha vele törődik és nem velem.

Szántó doktor sóhajtott, csöppnyit felvonta a vállát, aztán végigment a teraszon, és eltűnt a szárnyas ajtó mögött.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha itt maradunk – suttogta Ferkó rendőr. – Az elkövető nem nyugszik. Az az éjszakai eset…

– Félreértés volt – mondta Aliz. – Az elkövető bakot lőtt.

– Csúnya félreértés – dünnyögte Géber Tóbiás. – Nem szabad könnyen venni. Legjobb, ha így, közvetlen közelről vigyázunk magára.

– Nem kell – rázta meg a fejét Aliz, és a kakaó után nyúlt… – Sose éreztem jobban magam. Kitűnő reggeli, csodás kiszolgálás. Mi van magával? – nézett a községi rendőrre. – Véres a szeme… Mennyit aludt?

– A szolgálat az szolgálat – mondta Ferkó János. – Ha kell, a vérét is ontja az ember. Éjszaka kihallgatást foganatosítottam, de közben elnyomott az álom. Azt álmodtam, hogy Nyéki elvtársnő meg a megyei főkapitány elvtárs, vagyis a főkapitány meg az elvtársnő egy személy voltak. Most így, napfénynél furcsán hangzik, de akkor nem találtam különösnek. Szép álom volt.

Aliz letette a kakaós bögrét, és elképedve bámult a rendőrre.

– A főkapitány meg én? – kérdezte. – Tudja, mi az a pszichoanalízis?

– Nem – mondta a rendőr. – Bár a legutóbbi tanfolyamon az előadó elvtárs említette, hogy ilyesmi van, de mi ne törődjünk vele.

– Értek valamit az álomfejtéshez – szólalt meg a ravatalozómester. – És azt gondolom, hogy neked, Jancsi fiam, asszony kellene, aki rendben tart. Ahogy mifelénk mondják, gatyába ráz… Szóval asszony meg a főkapitány együtt, ez a te eseted.

– Hát bizony – nevetett Aliz –, Freud se mondhatna többet. És Jánosnak nem lesz nehéz ilyen asszonyt találni. Ezzel a termettel és ezekkel az ártatlan szemekkel…

A községi rendőr elpirult. Maga elé nézett, és többször egymás után megigazította dzsúdós-öltönyét. Négyéves kislányra emlékeztetett most, aki zavarában sem a kezével, sem a lábával nem tud mit kezdeni, ide-oda illeg-billeg, s miközben a szoknyáját húzogatja, a bugyija is kivillan.

– Elhiszem, hogy a szolgálat az szolgálat – folytatta Aliz. – Mégis jobb volna, ha egyedül maradnék. Amíg maguk a közelemben vannak, senki sem mer nyíltan beszélni.

– Hiszen én siket, néma, vak… – mondta a községi rendőr, aztán suttogva tette hozzá. – Megint jön valaki.

Armand a homlokát simogatva lépett ki az ajtón, az arca gyűrött volt, ritkás haja ziláltan hullott a halántékára. Nehéz éjszakája lehetett, és cudar ébredése.

– Te itt vagy? – szólalt meg, amikor észrevette Alizt a hintaszékben. – Azt hittem…

– Mit hittél? – kérdezte Aliz, aki unta már, hogy látogatói folyton elhallgatnak. – Itt mindenki hisz valamit.

– Sokáig égett a villany a szobádban. Gondoltam, későn ébredsz majd, hiszen világéletedben szerettél aludni.

– Miért nem jöttél vissza?

Armand merev, tűnődő szemmel a rendőrre bámult.

– Miért? – ismételte Aliz.

A férfi összerezzent.

– Mit kérdeztél?

– Azt, hogy miért nem jöttél vissza tegnap?

De Armand megint csak nem felelt.

– Maga… – fordult a rendőrhöz. – Maga most jár először Magyarországon?

– Hülye vagy? – szólalt meg Aliz. – Mit kérdezgeted? Hiszen tudod, hogy néma.

Armand a sírásóra nézett.

– Mióta dolgoznak együtt? Mióta ismeri?

– Kérem? – lépett közelebb Géber Tóbiás.

– Mióta ismeri ezt az embert? Ezt a némát?

– Tíz-tizenkét éve van ismeretség odakintről. Először ismeretség, aztán barátság.

– Esküdni mertem volna rá – dünnyögte Armand, aztán elhallgatott. A szeme összeszűkült, a tekintete éber lett. Mintha az egész puha, tétova figura egy csapásra megváltozott volna, kemény lett, gyanakvó és határozott.

– Mire? – kérdezte Aliz. – Mire mernél esküdni?

– Mindegy… – Armand a pillantásával jelezte, hogy az egész csak kettőjükre tartozik. – Talán tévedtem, isten tudja.

– Kérem – fordult Aliz a sírásóhoz. – Szeretnék néhány bizalmas szót váltani a volt férjemmel. Hagyjanak magunkra.

– De – tétovázott a ravatalozómester –, az a helyzet…

– Please… Menjenek – mondta Aliz, közben a községi rendőrre mutatott. – Fektesse le. Elesik az álmosságtól.

Géber Tóbiás és Ferkó János vonakodva megindult az ajtó felé. Az arcukon nyugtalanság volt, mintha éreznék, hogy rövidesen történik valami.

– Nos? – nézett Aliz Armandra. – Mire esküdnél?

Armand közelebb lépett a hintaszékhez, profilból figyelte Aliz arcát.

– Ez lehetetlen! – suttogta.

– Mi bajod, mi lehetetlen?

– Ez nem igaz. Én hülye! Hiszen pontosan tudtam…

– Mit? Mit tudtál te?

– Bevettem. Bevette mindenki. Ezt… ezt a komédiát! Mondja meg, mi történt Katival?

– Are you crazy? Megbolondultál? – emelkedett fel a hintaszékből Aliz. – Miről beszélsz?

– Hagyja már abba. – Armand hangja élesen és határozottan csengett. – Ne erőlködjön. Értse meg, rájöttem. Barom vagyok, hogy eddig nem jöttem rá. Kicsodák maguk? Ej, ekkora állatot, vak voltam, süket voltam. Mondja már, mit akarnak? Mifélék? Honnan jöttek?

– Ne ordíts! Botrányt akarsz?

– Mi van Katival? Miért játszották el ezt a hülye felvonulást evvel a némával meg ezzel a temetőbogárral?

– What do you mean? What are you talking about? Nem tudom, miről beszélsz? Honnan veszed, hogy mi…

– Mutassa a bal fülét – hajolt egészen közel Armand, és kezével félresimította Aliz haját. – Kati füle mellett volt egy csillag alakú anyajegy. Itt! Akkora, mint egy tízfilléres…

– Ez zavart meg? – kérdezte Aliz. – Oh, yes… I see… ajaj, de furcsa vagy. A műtét hegét nem látod? Hát persze hogy nem. A legjobb plasztikus csinálta… öt évvel ezelőtt. Nem volt szükségem arra az anyajegyre, meguntam.

Armand felegyenesedett, a tekintete hideg volt és kemény. Jobb kezével Aliz vállát szorította.

– Kati füle mellett nem volt semmilyen anyajegy – mondta tagoltan. – Szép tiszta volt a bőre mindenütt. Érti? Mit operáltatott le, és honnan? És a szeme… Kati szemére jól emlékszem. Hogy a fenébe hihettem el! Én hülye. – A keze egyre erősebben szorította Aliz vállát. – Na, ki vele! Honnan jöttek? Kicsodák maguk?

– Armand! – kiáltotta Aliz. – Várj!

– Rendőrök? – suttogta a férfi. – Most? Mi történt? Ki vele! Nem érti? Engem többé nem ejtenek át. Rendőrök vagy szélhámosok? Gyerünk, beszéljen.

– Nyugodjon meg – mondta Aliz. – És eressze el a vállamat. Ha nem ereszt el, kénytelen leszek sikoltani…

– Miért pislog hátrafelé? Kire vár? Ki van ott? Ha egyedül nem tud dönteni, hívja ide a titkárját vagy ki a fenét… Gondolom, ő a főnök.

– Várjon – hallatszott Dér Ádám hangja. – Miért ordít? Fölveri az egész házat. – Átlendült az ablakpárkányon, a terasz kövére huppant. – Na, most már vegye el onnan a kezét. Gyorsan! Szelíden! Így jó… Kár, hogy nem tudott nyugton maradni. Ha rájött, hát rájött. Előbb-utóbb mindenki rájön. De miért riogatja a gyilkost?

– Micsoda? – hökkent meg Armand, és egy lépést hátralépett. – Miféle gyilkosról beszél?

– A volt feleségét megölték. Ott, ahol maga kitette a kocsijából, Kemenesláp határában, a Kiserdő mellett. Megfojtották, rövid idővel a veszekedésük után. Talán épp akkor, amikor maga a község főterén állt a piros Skodával. Emlékszik? Ahol a rendőr igazoltatta…

– Úristen! – suttogta Vass Armand. – Figyeljen rám! Előttem van az egész. De hát… Mi ez? Most jöttem rá… Ha megölték, akkor a gyilkos, igen, a gyilkos közöttünk van. A gyilkosság…

– Gyilkosság! – rikoltotta a papagáj. Ott ült a hintaszék támlájára akasztott kalitkában, és teli torokból üvöltötte: – Gyilkosság, gyilkosság!

Armand szeme merev volt, a tekintete hajszolt és riadt.

– Semmit sem értenek – kiáltotta. – Semmit! Azt hiszik, én tettem. Nem, nem! Nem én, hanem az…

A gyilkos, aki fent kuporgott a lapos tetőn, tudta, hogy nem várhat tovább. Vállával nekidőlt a párkányon álló hatalmas virágvázának; a kehely formájú kőtömb elmozdult, féloldalra dőlt, aztán hangtalanul lefelé zuhant.

– Vigyázzon! – kiáltott Ádám, és elrántotta a hintaszéket.

De Armandnak egyetlen mozdulatra, egyetlen szóra sem maradt ideje. A súlyos márványkehely a fejét találta; reccsenés hallatszott, aztán a férfi teste eldőlt, a virágtartó edény pedig hangos robajjal a terasz kövére zuhant, szilánkjai szétfröccsentek…

– Jézus Mária! – mondta Aliz, és eltakarta az arcát.

– Gyilkosság! – rikoltott a papagáj. A kalitka is a földön hevert, félig összezúzódva; a madár egyik szárnya a meggörbült rács közé szorult, így aztán a madár saját bajától is megrendülve üvöltött: – Jézus Mária! Bűntény… Gyilkosság! Gyilkosság!

Ádám egy pillanatig a földön fekvő test fölé hajolt. Azonnal látta, hogy itt nincs segítség.

– Megelőzött – suttogta maga elé. – Gyorsabb volt nálam. Tudta, hogy Armand a következő pillanatban nevén nevezi.

Felegyenesedett, és berohant a házba. Futott felfelé a belső lépcsőn, egy nőt sodort félre, megvillanni látta a községi rendőr arcát, aztán egy pillanatig Géza bácsiét, elérte a galériát; innen egy meredek, létraszerű lépcső vezetett fölfelé, legfelül pedig ott volt a csapóajtó, amely a tetőre nyílott. Először a kezével próbálta megemelni, de az ajtó nem moccant, csak amikor nekivetette a vállát, akkor csikordultak meg az eresztékek. Valami hangos robajjal félregördült, és Dér Ádám megpillantotta az áttetszően kék eget.

De a tető néptelen volt. Üresen állt a lapos, kavicsos kátránnyal borított térség, a kémények mögött sem rejtőzött senki; a gyilkos eltűnt, mintha köddé vált volna. Ádám kiment a tető szélére, ahol sötét nyom jelezte a virágtartó kőkehely helyét.

Lefelé pillantott. Látta, hogy Aliz a hintaszék mellett áll, és a kezét nem veszi el az arca elől, látta, hogy a földön heverő test mellett vértócsa sötétlik, látta a vergődő papagájt, az összegörbült kalitkát, és hirtelen megértette, miért halt meg Vass Armand, miért döfték le késsel a bábut; tudta már, mi történt a Kiserdőnél, ahol fényfoltok libegtek, madarak csiviteltek…

Figyelte, ahogy egy nőalak kilép a teraszra nyíló ajtón; szőke hajáról felismerte: Anna volt. Rövid idővel később meghallotta a hangját is, a rémült sikolyt: „Mi történt? Armand! Mi van veled?”

Aztán egymás után feltűntek a többiek is. Rózi néni, majd a községi rendőr és néhány pillanattal később Géber Tóbiás, Utána Szántó doktor és felesége, legvégül Hárs Géza. Ott álltak valamennyien a holttest körül.

Dér Ádám felülről nézett le rájuk, kicsit előredőlve figyelt, figyelte a gyilkost, aki elvegyülve a többiek között, szánakozó és rémült arccal hajolt a márványszilánkokkal borított holttest fölé.

10.
Az ismétlés

Ez volt az a pillanat, amikor Dér Ádám titkári tevékenysége, Aliz bénasága, a rendőr némasága, a sírásó komornyiksága véget ért.

Hősünk befejezte magánnyomozói működését, hiszen különben is, mint tudjuk, hazánkban maszek hekusok nincsenek. Még másodállásban és fusiban sem engedhető meg ez a munka, különösen akkor, ha friss, még ki sem hűlt holttestről van szó.

A nyomozás nem olyan, mint a fröccsöntés vagy a cukrászipar. Lehet, hogy Bognár úr a Szövetség utca sarkán jobb fagylaltot és krémes lepényt gyárt, mint az Intercontinental állami főszakácsa, de az nem lehetséges, hogy egy maszek hekus a maga éles eszével, ám szegényes eszközeivel eredményesebb bűnüldöző munkát végezzen, mint a központ, gyilkossági csoportjával, laborjaival, modern technikájával, óriási apparátusával és számos bűncselekményen érlelt rutinjával.

Amikor tehát valakinek a tetőről a fejére zuhan egy több mázsás kőből készült virágtartó, azonnal értesíteni kell a legközelebbi rendőrőrsöt vagy ügyeletet, amellett biztosítani kell a helyszínt, nehogy az esetleges nyomok és tárgyi bizonyítékok megsemmisüljenek. Mindent függőben kell hagyni addig, amíg meg nem érkeznek a szirénázó kék-fehér rendőrautók, s ki nem pattan belőlük az orvos, a technikus, a fényképész, a nyomszakértő, egyszóval a tett színhelyére nem érkezik a helyszínelő csoport, s kezdetét nem veszi a nyomozás statikus, majd dinamikus szakasza.

Itt hangsúlyozzuk, hogy hősünk, Dér Ádám sohasem volt maszek, sőt – látszólagos szertelensége és egyénieskedése ellenére – a fegyelmezett közösségi emberek közé tartozott. Nem csupán a vakmerő következtetéseket, a pszichológiai ötleteket ismerte, hanem az aprólékos, pontos, kitartó rendőri rutinmunkát is, azt a hatalmas apparátust megmozgató cselekménysort, amely előbb-utóbb a legravaszabb gyilkosnak is nyakát szegi.

A helyszín biztosítása egyszerűnek látszott most, hiszen kéznél volt Ferkó rendőr, aki jó néhány előadást hallgatott végig arra vonatkozóan, hogy ilyenkor mi a teendő. Így aztán Dér Ádám leszólt a tetőről, hogy a körzeti megbízott immár elvesztheti némaságát, s kellő rendőri határozottsággal biztosíthatja a helyszínt, míg Géber Tóbiás beszalad a községi tanácsra, s telefonon értesíti a v.-i kapitányságot, hogy itt és itt, ekkor és ekkor a Hárs-villában gyilkosság történt, jöjjenek, amilyen gyorsan csak lehet.

Ezután hősünk kissé elborult kedéllyel szállt le a tetőről, hiszen tisztában volt azzal, hogy – akár jobbról, akár balról nézzük az egész ügyet, kiderül – Vass Armand halála az álénekesnő látogatásával függ össze, sőt egyenesen annak köszönhető. Sikerült cselekvésre bírni a gyilkost, ajaj, túlságosan is jól sikerült. Így aztán Dér Ádám lelkifurdalást érzett, bár azt is tudta, hogy a bűnüldözés történetében számos olyan eset előfordult már, amikor egy-egy emberölés más bűncselekmény leplezésére, elkendőzésére szolgál. A sarokba szorult gyilkos nem vonakodik még egyszer ölni, bár tettének más indulati és érzelmi oka nincs, csak az, hogy félti a bőrét. Ez a gondolat csak némiképp nyugtatta meg, hiszen Armand bűntelenül és érdemtelenül hunyt el, csupán azért, mert sejtett vagy tudott valamit.

És mindez az utolsó pillanatban történt – gondolta Ádám. – Mielőtt kimondta volna a döntő szót. Hát tehetek róla? Tudhattam, hogy épp felettünk van az a kőedény?

Mire leért a teraszra, Géber Tóbiás már messzire járt, a szőlők között kanyargó úton, szaporán szedte a lábait, úgy látszik, ő is tudta, hogy a gyorsaság most aranyat ér.

A községi rendőr kitűnően biztosította a helyszínt, érces és dörgő hangon közölte a ház lakóival, senki se mozduljon, mindenki maradjon ott, ahol van. Valljuk be, ordított, mintegy kárpótolva magát a több napig tartó némaságért.

S lám, a némaságból felcsattanó hang szinte megbénította az embereket, olyannyira, hogy még Anna sem próbált a holttestre borulni, csak maga elé meredve zokogott, és fejét jobbra-balra forgatva rágta az ujjpereceit.

Aliz a korlátnak dőlve állt, az arca sápadt volt, a szeme alján sötét karikák jelentek meg. Csak ő, igen, csak ő zavarta Ferkó rendőrt az intézkedésben, szerette volna megvigasztalni, biztatgatni, de csak annyit tehetett, hogy kiszabadította a papagáj szárnyát a kalitka roncsai közül.

– Hess – mondta erre a szemtelen madár, és néhány pillanatig halottnak tettette magát. – Berekedtem… – Nem lehetett tudni, a kalitka csapdájára gondol-e vagy a hangszálaira.

Rózi néni az ajtó közelében levő karosszékben ült; kék szeme megint hamuszürke lett, és az álla időnként furcsán megrándult.

Szántó doktor állt legközelebb a holttesthez; nyilván, mint orvos, megpróbált segíteni, de aztán belátta, hogy minden igyekvés céltalan.

Hárs Géza a küszöbön ült; csíkos fürdőköpenye szétnyílt a mellén, fehér trikója alól szőrpamacsok meredeztek. Értetlenül bámult maga elé, a tekintete üres volt, a szája kicsit tátva, jobb füle mellett a bőrére rászáradt a borotvahab, Ica Szántó doktor karjába kapaszkodott, néha a holttestre nézett, aztán elkapta a fejét, a bal válla ütemesen remegett.

– Sajnos – szólalt meg Dér Ádám –, rossz vége lett a látogatásunknak. Játéknak és bújócskának többé nincs értelme. Azoknak, akik nem tudják vagy nem is sejtik, el kell mondanom, hogy mi ketten – mutatott a községi rendőrre – a Belügyminisztérium állományába tartozunk, és Hárs Kati halála ügyében folytatunk nyomozást. Nyéki Aliz, aki az áldozat megszemélyesítőjeként érkezett ide, segítőtársam, ugyanúgy. Géber Tóbiás is, akit önök komornyikként ismertek meg. Természetesen magyarázattal tartozom, hogy miért jártunk el így. Hárs Katit az előbb áldozatnak neveztem, nem ok nélkül és nem hebehurgyán… tizenhárom évvel ezelőtt, 1966 szeptemberében a nyugati határ közelében, Kemenesláp község mellett valaki megölte. Valamennyien tudják, hogy akkor ebben az ügyben nyomozás folyt, amely eredményre nem vezetett, nem is vezethetett, mivel az áldozat holtteste nem került elő. A tetemet, amelyre véletlenül bukkantak rá a kemeneslápi temetőben, most, tizenhárom év után sikerült azonosítani. Így aztán a haláleset, a gyilkosság körülményeinek tisztázására újrakezdtük a vizsgálatot. Elnézést kérek a nyílt beszédért, de most már nincs helye a köntörfalazásnak. Számos jel, tény és körülmény azt sugallta, hogy a tettest itt kell keresni, önök között. Ezért jöttünk ide, ezért használtuk fel a hasonlóságot, amely Hárs Kati és Nyéki Aliz között olyannyira szembeötlő. Mindenkitől, aki nem bűnös Kati halálában, elnézést kérek, de erre a játékra, bármilyen rossz vége lett is, szükség volt. Tizenhárom év ugyanis nagyon hosszú idő, a kriminalisztika szokásos eszközeivel és technikájával a jelent a múlttól elválasztó roppant szakadékot lehetetlennek látszott áthidalni. Valamiképpen fel kellett eleveníteni az egykor volt érzelmeket, indulatokat…

– Sikerült – szólalt meg Anna, s bal kezével hátrasimította szőke, csapzott haját. A szeme véreres volt, orra két oldalán, az arcfestékben fekete nyomot hagyva csorogtak le a könnyek. Gyűlölködve, éles hangon beszélt: – Elérte azt, amit akart. Megtörtént a második gyilkosság.

– Nem a második – mondta Dér Ádám, és a teraszra nyíló ablakra mutatott. – Ma éjszaka ebben a földszinti szobában valaki késsel leszúrta az ágyban fekvő bábut, amely elővigyázatosságból segítőtársamat, Nyéki Alizt helyettesítette.

– A férjemre miért nem vonatkozott az elővigyázatosság?

Dér Ádám hallgatott. Tudta, hogy ennek a kérdésnek és vádnak alapja van.

– Feleljen – zokogta Anna –, miért?

– A gyilkos a tetőn volt. Itt álltam Armand mellett, de semmit sem tehettem.

– Miért kellett bolygatni azt, ami elmúlt? Mit akart azzal a régi esettel? Kinek volt szüksége rá? Kinek segíthetett? Ennyit értek el. Belehajszolták a gyilkost, hogy a férjemet is megölje. Mi ez? Minek nevezik?

– Bűnténynek – mondta Ádám. – Ez a mostani tragédia valóban a régiből következett. Úgy gondolja, hogy nem kellett volna bolygatnunk a múltat?

– Úgy. Pontosan úgy.

– Helyénvaló, hogy egy gyilkos nyugodtan él, és amikor eljön az ideje, nyugodtan hal meg?

Anna közelebb lépett. Eltorzult arccal harapdálta az ujjí2ületeit.

– Büntetni akart? Hát ér annyit a büntetés, hogy meghaljon egy ember? Ki felelős ezért?

– Én – mondta Dér Ádám. – Egyedül én. De talán az is, aki megölte.

– Ne arról beszéljen, hanem magáról.

– Sajnálom, hogy így történt – ingatta a fejét Ádám. – Higgye el, nagyon sajnálom.

– Sajnálja? Tudja, hogy mit beszél? Felfogta már, hogy meghalt a férjem! – Anna hangja sikoltásba csapott át. – Tudja, mi a véleményem magáról?

– Tudom – sóhajtott Dér Ádám. – De ez a vélemény azt is jelenti, hogy legjobb békében hagyni a gyilkost. Akkor nyugton marad. Valamiről megfeledkezett! Aki egyszer ölt, az másodszor is, harmadszor is ölhet. És ha mégsem: a bűnüldözésre elegendő indok az igazság. Még akkor is, ha kockázatot vállalunk érte.

– Miről beszél? Nagy szavak… Igazság! Kockázat! Hát ki vállalt itt kockázatot? Maga?

– Nem akarok magyarázkodni – mondta Ádám. – De vállalom akkor is, ha rólam van szó. Ha az én bőrömre megy a játék.

– Persze – nevetett Anna, és haja ismét az arcába hullott, ahogy jobbra-balra dobálta a fejét. – Mert maga, ugye, ügyes és erős. És ez a dolga. Igaz? De Armand… ő mit tehetett az egészről?

– Tudott valamit, amit nem volt jó tudnia. Ha én tudnám ugyanazt, nyilván oda lenne a biztonságom. Bocsásson meg. Akarja, hogy most abbahagyjuk a nyomozást?

– Mit? Mit beszél? Hiszen megölték a férjemet. Most akarja abbahagyni?

– Dehogy. Csak tudja, Kati is ember volt. És őt is megölték.

Anna egy pillanatra megtántorodott, lehunyta a szemét, a kezét a melle előtt ökölbe szorította.

– Tegye – suttogta. – Tegye, amit jónak lát.

– Kislányom – szólalt meg Rózi néni. – Te gyanútlan voltál. Én tizenhárom évig nem tudtam nyugodni. És igazam volt. Itt élt közöttünk a gyilkos.

– Doktor úr – mondta Dér Ádám Szántónak, és Annára nézett. – Segítsen rajta, ha lehet.

– A táskám bent van a házban – mondta doktor. – Ha megengedik…

– Nem – ingatta a fejét Ádám. – Majd ő – fordult a községi rendőrhöz. – Keresse meg a doktor úr táskáját.

– Az előszobában lesz – szólalt meg Szántó doktor. – A fogas mellett álló asztalkán.

Ferkó János bement a házba, kihozta az orvosi táskát. Szántó doktor leültette Annát a karosszékbe, a többiek némán figyelték, ahogy a vékony tű az asszony karjába szalad. Csend volt, csak időnként dördültek meg a seregélyt riasztó karbidágyúk.

Lejjebb, a szőlőültetvények között porfelhő támadt, egy motorkerékpár közeledett az úton, s néhány pillanattal később megállt a kapu előtt. Géber Tóbiás kászálódott le a hátsó ülésről, izzadt arcát szürke porréteg borította. Intett a motorosnak, az pedig továbbindult a Füredre vezető aszfaltút felé.

– Telefonáltam – kiáltotta a kaputól a ravatalozómester. – Húsz percen belül itt lesznek. Azt üzenik, hogy addig ne nyúljunk semmihez…

Lihegett, ahogy fölfelé kapaszkodott a kerti úton, fekete ruháját ezüstös porréteg borította.

– Köszönöm – mondta Dér Ádám. – Ki volt ez a motoros?

– Leállítottam a főutcán – felelte a sírásó. – Mondtam, hogy nagyon sietek, de nem mondtam meg, miért.

– Rendben – bólintott Dér Ádám. – Jó munkát végzett. Még egyszer köszönöm.

A sírásó csöppnyit meghajolt, úgy látszik, jólesett neki a dicséret.

– Hát ez az én ügyem is – dünnyögte. – Hiszen ha én nem vagyok…

– Úgy bizony – hagyta rá Dér Ádám. – Ha maga nincs, hozzá se kezdhettünk volna… Használ? – fordult Szántó doktorhoz, aki Anna haját simogatta. – Megnyugodott valamennyire?

– Igen – felelte Szántó. – Az Evipan mindig használ. Olyan lesz tőle az ember, mintha a tenger alatt lebegne.

– Aliz, jól vagy? – érintette meg a lány vállát Ádám. – Ha akarsz, elmehetsz, leülhetsz a kertben. Köszönöm, amit eddig tettél.

– Maradok – mondta Aliz –, és semmit se köszönj.

Dér Ádám visszafordult a többiekhez.

– Azt hiszem – szólalt meg rövid hallgatás után –, azt hiszem, valamennyien szívesen segítenek nekünk az igazsággal. Csak egyetlen kivétel lehet: a gyilkos, aki fent járt a háztetőn, tőle nem várom az igazat, de mindenki mástól igen. Kérem, hogy semmit se hallgassanak el, semmit se titkoljanak. Azt szeretném tudni, ki hol volt, amikor a tetőről lezuhant a betondarab.

Tekintete végigsuhant a rémült, merev arcokon, itt-ott elidőzött egy pillanatig, aztán Hárs Gézán állapodott meg.

A férfi cigarettát kotort elő a fürdőkabát zsebéből, a gyufa lángját tenyerével védve rágyújtott, közben a kert bokrait bámulta.

– Na – szólalt meg aztán –, látom, engem néz. Engem szemelt ki magának. Hát jó. Valakivel el kell kezdeni… Mit akar tőlem? Épp zuhanyoztam. Azt se tudom, mi történt. Még föl sem ocsúdtam a megdöbbenéstől, hogy szegény Armand… Épp ő… Láthatják, most kaptam magamra a fürdőköpenyt, alatta csupa víz vagyok, szóval nincs mit hozzátennem, zuhanyoztam, fogalmam sincs semmiről.

– Mitől falas a fürdőköpeny ujja? – szólalt meg a községi rendőr.

– Falas? Nem tudom. Honnan tudnám?

– Szakadt is – mondta Ferkó János, és közelebb lépett. – Nemcsak falas.

– Hát szakadt – vonta meg a vállát Hárs Géza. – A fene tudja… Mit akarnak tőlem?

– Semmit – mondta Ádám. Anna székéhez lépett, az asszony fölé hajolt. – Bocsásson meg. Mielőtt elalszik, megkérdezem: kit látott bent a házban?

– Az emeleten voltam. Rozika küldött el a cseppjeiért.

– Lehozta?

– Nem. Nem találtam. Aztán meghallottam a zuhanást.

– Nálam voltak a cseppek – szólalt meg Rózi néni. – A ruhám zsebében.

– És ön hol volt?

– Én? – kérdezett vissza az öregasszony. Hosszan elnyújtotta a rövidke szót, mintha időt akarna nyerni.

– Hol volt, amikor meghallotta a robajt? – ismételte Ádám. – Vagy nem is hallotta?

– De. Persze. Hátul a konyhában voltam.

– Hazudik – szólalt meg a községi rendőr, s mivel látta, hogy valamennyien döbbenten bámulnak rá, hozzátette. – Valótlant állít. Felment a lépcsőn…

– Maga néma volt – mondta az öregasszony. – Most meg mindenbe belekotyog.

– Vak sose voltam – dörmögte Ferkó János, és öles termetével a székben kuporgó matróna fölé toronylott. – Láttam, hogy felment a lépcsőn. Szimatolt és szaladt. Furcsálltam is, hogy milyen gyorsan szedi a lábát.

– Mi az, hogy szimatolt? – kérdezte Aliz, aki, úgy látszik, magához tért már az Armand halála okozta megrendülésből. – Honnan veszi ezeket a szavakat?

– Pislogott maga körül, mint a menyét, amikor elindul a tyúkól felé.

– Magát némának jobban szerettem – mondta Rózi néni. – Valahogy kedvesebb volt. Az ember sose tudhatta, mire gondol. És olyan ártatlan volt a tekintete. Miért kezdett el beszélni?

Ferkó rendőr egy pillanatra zavarba jött, de aztán kivágta magát:

– A néma csak addig néma, amíg ki nem nyitja a száját. És kinyitja, amikor eljön az ideje.

– Rossz alkalmat választott a beszédre – ingatta a fejét az öregasszony. – Na, jó. Elismerem, hogy látott. Ugyanis tényleg felmentem a lépcsőn.

– Az előbb miért nem mondta meg az igazat? – kérdezte Ádám.

– Azt hittem, senki se látott.

– Sajnos, asszonyom – szólalt meg a sírásó –, én is láttam. Kár volt hazudni.

– Na lám – vonta meg a vállát Rózi néni. – Ketten is láttak. Most mi lesz?

A ravatalozómester köhintett, és Ádámhoz fordult.

– A hallban álltam, és láttam, hogy valaki megy fölfelé. Recsegett a lépcső, azért figyeltem oda. Elnézést kérek, hogy közbeszólok, és meghazudtolom az öreg hölgyet, de barátom, a községi rendőr ritkán fog mellé. Ha lát valakit vagy valamit, az rendszerint ott is van. A máriapócsi szüzet biztos nem látta volna meg, arra nincs szeme.

– Szóval biztosak abban, hogy Hársné felment a lépcsőn? – kérdezte Ádám.

– Nem vagyok benne biztos – felelte a ravatalozómester. – Nem láttam ki az, csak azt, hogy nő.

– Miből gondolja, hogy nő volt?

– Szoknyát viselt, vagy valami ahhoz hasonlót.

– Talán fürdőköpenyt? – szólalt meg Ica.

– Rám gondolsz? – kapta fel a fejét Géza bátyó. – Máson itt nincs fürdőköpeny.

Rózi néni megvonta a vállát.

– Nem tudom, mit kell ezen vitatkozni – mondta. – Felmentem és kész. Én voltam az, és senki más. A sápítozásnak nincs értelme.

Ádám összehúzott szemmel nézte az öregasszonyt.

– Találkozott valakivel a lépcsőn?

– Nem. Senkivel. Mondom, hogy senkit sem láttam. Se a lépcsőn, se a földszinten.

– Pedig mi ott voltunk – dünnyögte Géber Tóbiás.

– De ott ám – bólogatott a községi rendőr.

Dér Ádám nem figyelt rájuk, szavait továbbra is az öreg hölgyhöz intézte:

– Megmondaná, mit keresett az emeleten?

– Az csak rám tartozik, fiam.

– Nem, nem – ingatta a fejét Ádám. – Itt most nincs magánügy és mellébeszélés. Véletlenül nem arra gondolt, amikor felfelé ment a lépcsőn, hogy eljött a gyilkos bűnhődésének ideje?

– Hiszen akkor még nem történt gyilkosság – szólalt meg Hárs Géza. – Hagyja békén a nagymamit.

– Bízd ezt rám, Gézuka – emelte fel a hangját az öregasszony. – Mi értjük egymást. És ennyi elég.

– Hát akkor? – mondta Ádám. – Feleljen! Armandra gondolt?

– Nem. Nem. Dehogy!

– Miért küldte el Annát a gyógyszerért, ha tudta, hogy a zsebében van?

– Nem gyógyszerre volt szükségem, hanem egyedüllétre. Gondolkodni akartam. Gyanúsnak látszott ez az egész.

– És a gyanakvása miatt ment fel a lépcsőn?

– Mintha a tetőajtó csapódását hallottam volna. Kíváncsi lettem, ki jár odafent.

– És megtudta, ki jár?

– Nem. Senki Se jött le a tetőről, amíg maga oda nem ért.

– A ház bal oldalán egy tűzlétra vezet lefelé. Nyilván a gyilkos tudott róla.

– Én is így gondolom – bólintott az öreg hölgy. – Lehet, hogy azt használta felfelé is, lefelé is. Hiszen közvetlenül az oldalbejárat mellett van, könnyen, elérhette.

– Az előbb épp maga mondta, hogy hallotta a tetőajtó csapódását…

– Dehogy – rázta meg a fejét az öreg hölgy. – Nem figyelt a szavaimra. Én azt mondtam: mintha a tetőajtó csapódott volna…

– Végül miért nem ment föl a tetőre?

– Nem tudtam kinyitni az ajtót. Valami nehéz feküdt rajta.

– Egy betondarab – mondta Dér Ádám. – Megvan vagy ötven kiló. Engem is késleltetett. Miért vonakodott mindezt elmondani?

– Mert két gyilkosság után a harmadik már afféle semmiség. Az ilyen ember nem zsenálja magát. S talán azt hiszi, hogy én megláttam odafent.

– És meglátta?

– Dehogy – mondta az öregasszony. – Sajnos, semmit sem láttam. Elégedjen meg ennyivel.

Dér Ádám Szántó doktorhoz fordult.

– Bocsásson meg – mondta. – De senkit sem hagyhatunk ki. Árulja el, hol volt a gyilkosság idején? Hová indult, amikor innen a teraszról bement a házba? Kivel találkozott?

– Senkivel.

– Hiszen csak úgy nyüzsgött ott az ember. Valóságos csődület volt.

– Ismétlem, nem találkoztam senkivel. A csattanást sem hallottam.

– Ez a személy – szólalt meg Ferkó János – nem ment keresztül a földszinti helyiségen. Ott álltam, és látnom kellett volna.

Rózi néni felállt a székről.

– Ha a néma megszólal – dünnyögte –, mindig mond valamit.

Ádám a sírásóhoz fordult.

– Maga se látta?

– Nem láttam, kérem. A barátomon és az idős hölgyön kívül senkit sem láttam. De őt se egészen, csak a szoknyáját.

Ádám Szántóra nézett.

– Így hát, doktor úr, maga nyilván megrekedt a folyosón. Miért nem jutott tovább?

– Jobb volna négyszemközt – mondta Szántó. – Kellemetlen…

– Gondolom, itt csak egy embernek kellemetlen – nézett körül Ádám. – Egyetlenegynek.

Szántó szemében zavar volt és restelkedés.

– Roppant kínos a hölgyek előtt. De ha muszáj… Szóval nekem az idegesség a gyomromra megy. És a tegnapi események… Kati hazatérése, mert én azt hittem, hogy Katinka tért haza, felizgattak, megviseltek…

– Ezért állt meg a folyosón? – kérdezte a községi rendőr. – Még sose hallottam, hogy valakinek a gyomoridegesség miatt földbe gyökerezett volna a lába.

– Utaltam rá, hogy a feszült idegállapottól nekem diarém lesz…

– Diarém? – fordult Ferkó János a ravatalozómesterhez. – Miért emlegeti ez most az ékszereket? Hogy kerül a csizma az asztalra?

– A folyosóról nyílik az illemhely – folytatta Szántó. – Szóval ezért… így nem is láthattak engem, mert ezt a dolgát az ember egyedül intézi.

– Ez világos beszéd – mondta Dér Ádám. – Éppen a vécéablak mellett vezet el a tűzlétra. Nem vett észre semmit, doktor úr?

– Ahogy említettem – mondta fanyarul az orvos –, magammal voltam elfoglalva.

– Rendben van – nézett körül Ádám. – Befejeztük. Lám, senki sem járt fenn a tetőn. Senki sem lökte le a kőedényt. Ilyen esetben ez mindig nyilvánvaló.

– Engem nem kérdez? – szólalt meg Ica. Hátrasimította vörösben játszó barna haját, ellenségesen, ugyanakkor kihívóan nézett Dér Ádámra. – Mindenki gyanús, csak én nem?

– Tizenhárom éves volt, amikor Hárs Katit megölték. Egy kislány nem képes bonyolult bűntettekre.

– Ez a gyilkosság most történt…

– De összefügg az elsővel. Legalábbis valamennyien erre gondolunk. Egy dolog nyilvánvaló: a gyilkos itt van közöttünk. Figyel, rejtőzködik. Tőle nem várok segítséget. De gondolom, a többiek szívesen együttműködnek velem, így van?

A kérdésre nem várt választ. Sötét árnyékú, nyugtalan szemek bámultak rá.

Csend volt, nehéz, fenyegető csend. Csak a villanydrótokon csiviteltek a fecskék, és fenn, fenn, egészen magasan az ég tiszta kék burája alatt.

– Így van – mondta Dér Ádám. – A hallgatásukat beleegyezésnek veszem. Azt kérem, ismételjük meg az előbb történteket, idézzük fel a gyilkosságot megelőző pillanatokat. Játssza végig mindenki a saját szerepét. Én, ha nincs kifogásuk, Armand leszek. Hallottam minden szavát, figyeltem a mozdulatait. Valamit el akart mondani nekem, hozzá is kezdett, de mielőtt befejezhette volna, rázuhant fentről a kőedény. Kezdhetjük? Kezdjük hát. Maguk menjenek be – fordult Icához és Annához. – Tudtommal nem jöttek ki a házból csak a gyilkosság után. Nos – folytatta, miután a két nő eltűnt az ajtó mögött Aliz Kati szerepében itt ült a hintaszékben. Ki jött először a teraszra? Ki szólította meg?

– Mamami – mondta Aliz.

Az öregasszony a bejárati ajtóhoz lépett.

– Szóval én voltam az első – dünnyögte. – Hogyan csináljam?

– Jöjjön közelebb – intett Ádám. – A társalgást nem muszáj elismételni. Semmitmondó szavakat váltottak, aztán figyelmeztette Alizt, hogy veszélyben van. Majd bement, és kiküldte a reggelit. Menjen be, intézze a dolgát úgy, ahogy akkor. – Elhallgatott, aztán a sírásóhoz és a községi rendőrhöz fordult. – Maguk is menjenek. Hiszen odabent találkoztak Rózi nénivel.

– Bejött a szobánkba – szólalt meg Géber Tóbiás. – És mondta, hogy vigyük ki a reggelit.

– Így volt – bólintott Ferkó János. – Jöjjön, Tóbiás bátyám.

– Ki következik? – nézett Ádám Alizra.

– Géza bácsi az ablakból…

– Bocsásson meg a tegnap estéért – suttogta Hárs Géza. – Tévedés volt. De lelkemre, nem bántam volna, ha…

– Tartsa magát a szerepéhez – mondta Ádám. – Ezt reggel az ablakból nem említette. Nem célozgatott, és bocsánatot se kért. Induljon már! Nyissa ki az ablakot, és suttogjon. Suttogjon – tette hozzá, mikor Hárs. Géza eltűnt az előszoba félhomályában, mint a szerelmes kandúr.

Fél perc se telt el, s odafent az ablakban megjelent Géza bátyó.

– Na, itt is vagyok – kiáltotta. – Beretva van a kezemben és pamacs.

– Ekkor jelent meg a terasz végében a doktor úr – mondta Aliz.

Szántó a lépcsőhöz ment, aztán megfordult, és Ádámra nézett.

– Innen jöttem – mondta. – Csak az utolsó pillanatban vettem észre Katit… hm, bocsánat, a munkatársát…

– Elismételné, amit reggel mondott?

– Ha kell – felelte bizonytalanul Szántó. – Ha nagyon muszáj…

Dér Ádám legyintett.

– Nem kell. Nincs jelentősége. Egyébként minden szót magnóra vettem. De mi most Armand viselkedésének az értelmét keressük. Doktor úr, maga menjen be, és ha nem terhelem, foglalja el azt a helyet, ahol akkor ült.

Megvárta, míg Szántó belép a ház ajtaján.

– Közben – folytatta – kijöttek bentről a munkatársaim. Hozták a reggelit. Várjunk csak…

Abban a pillanatban a sírásó és a községi rendőr az előszoba árnyékából a fényre lépett. Úgy látszik, pontosak voltak, mint a halál.

– Ezt a jelenetet ne részletezzük – szólalt meg Ádám, elismerő kézmozdulattal nyugtázta a pontosságot. – Ha jól emlékszem, a néma éppen dadogni kezdett, amikor Armand megjelent. Dadogjon!

– Mi-mi-mit? – kérdezte Ferkó János.

– Amit akar.

– Je-je-jelentem, se-se-semmi nem ju-jut eszembe…

– Válaszoljon valaki odabentről, ha érti, mit beszélek – mondta tagoltan Ádám. – Aztán kiáltva folytatta: – Szóval senki se hall?

– Én hallottam – hajolt ki az emeleti szoba ablakán Hárs Géza. – De nem értettem pontosan, mit beszél.

– Zuhanyozik már?

– Nem. Nem tudtam, hogy zuhanyoznom is kell.

– Hiszen megbeszéltük. Mindent úgy, ahogy a gyilkosság előtt. Nyissa ki a csapot! Rendben van?

– Rendben – kiáltotta Géza bátyó. – Alá is álljak?

– Nem árt. – mondta Ádám, aztán Alizhoz fordult. – Te itt vagy? Azt hittem…

– Ez már a játék? – kérdezte Aliz.

– Persze. Armand vagyok…

– Mit hittél?

– Sokáig égett a szobádban a villany… és így tovább hadarta Ádám. – Te erre azt felelted: miért nem jöttél vissza? Ekkor Armand a barátainkra nézett. Olyannyira elmerült a maga szemlélésében – fordult a községi rendőrhöz hogy azt sem hallotta, mit kérdezett tőle elhalt felesége. Mit is kérdeztél? – nézett Alizra.

– Miért nem jöttél vissza? – mondta Aliz.

– Armand erre semmit sem felelt. Továbbra is Ferkó rendőrt bámulta. Mintha az emlékezetében felrémlett volna egy régi pillanat. Nyilvánvalóan asszociációk zajlottak benne, egyik kép emlékeztette a másikra és így tovább, amíg eljutott az összefüggés felismeréséig. – A körzeti megbízotthoz fordult. – Maga emlékezett rá?

– Kire?

– Vass Armandra. Hiszen megbírságolta Kemenesláp főterén tiltott várakozásért.

Ferkó János a fejét rázta.

– Olyan sok embert bírságolt meg – sietett barátja segítségére a sírásó hogy nem emlékezhet mindegyikükre.

– Így igaz – bólintott Ferkó rendőr. – Csak a visszaesők arcát jegyzi meg az ember.

– És ő? – kérdezte Ádám. – Armand… ő talán emlékezett… hiszen azon a napon igazoltatták és büntették meg, amikor a felesége eltűnt. Talán… – hirtelen a sírásóra nézett – talán eszébe jutott az emlék, mert furcsálkodva kérdezte meg magától, hogy: „Mióta ismeri ezt az embert?” Emlékszik rá? Maga mit felelt erre?

– Hogyne emlékeznék – bólintott Géber Tóbiás. – Régebbi megbeszélésünk értelmében mondtam, hogy tíz-tizenkét éve ismerem Amerikából.

Rossz kiejtéssel mondtam, ahogy beszélnem kellett.

– Úgy van. Erre ő azt mondta: „Esküdni mertem volna rá…” Kérdezem én, akárcsak Aliz kérdezte akkor: mire mert volna Armand megesküdni? Ezután Aliz beküldte magukat. Na, menjenek! Most is menjenek! Úgy, úgy… Szépen, együtt… és ebben a pillanatban Armand rájött, hogy Aliz nem Hárs Kati. Így volt?

– Így – felelte Aliz. – És az egész éppolyan értelmetlen, mint akkor.

– Miről jöhetett rá? Hiszen az anyajegy blöff volt.

Aliz lehajtotta a fejét.

– Sajnos bevettem,

– És akkor velem akart beszélni. Sürgetett Követelődzött. Mintha rájött volna valamire. Mire jött rá?

– Nem tudom – mondta Aliz. – Homályos, érthetetlen. Sejtelmem sincs, mire jött rá.

– Nekem sincs – ingatta a fejét Ádám, és furcsán elmosolyodott. – Elsősorban azért nincs, mert nem szeretném, ha most meg az én fejemre pottyanna valami…

– Tudod már? – suttogta Aliz.

– Tudom – intett a fejével Ádám.

(Itt álljunk meg egy pillanatra: Dér Ádám nem lehet okosabb az olvasónál, s nem is tud többet, mint az olvasó. Tűnődjünk hát el egy pillanatra: vajon ki a gyilkos?)

Dér Ádám így folytatta:

– Armand utolsó szavai ezek voltak: „Nem, nem. Nem én, hanem az…” És a következő pillanatban már halott volt. Tehát most zuhan le a tetőről a kőedény, a papagáj rikolt, én elrántom a hintaszéket, Armand végigzuhan a földön. Föléje hajolok, aztán rohanok be a házba, így… – Ádám villámgyorsan belépett az ajtón, s egy pillanattal később már vissza is tért. Mögötte haladt a községi rendőr, a sírásó s sorban a többiek: Ica, Szántó doktor, Rózi néni; Annát Hárs Géza támogatta.

– Üljenek le – mondta Dér Ádám. – Néhány perc még, és megérkezik a rendőrség. Akkor aztán a játéknak egészen vége. Én befejeztem. Kifogytam a kérdésekből, de ha megengedik, elmondom azokat a gondolatokat, amelyek gyötörnek. Magamban is végiggondolhatnám, de hogy nézne ki, ha most félrehúzódnék, és mondjuk egy bokor mögött hasalva törném a fejem. Ne higgyék, hogy esetleg azért gondolkodom fennhangon, hogy majdan e történet krónikása betarthassa a bűnügyi irodalom szabályait, miszerint a hekus hallgatóin próbálja ki okfejtését. A krónikás írjon, amit akar. Nekem most egyszerűen szükségem van a beszédre. Figyeljenek hát, mert engem kétségek gyötörnek. Az első kétség: biztos-e, hogy a három bűntett – Hárs Kati megfojtása, a bábu ledöfése és Armand agyonsújtása – összefügg? Mert ha nem, akkor újra kell kezdenünk mindent. Új gyilkosság – új szituáció. Valóban, Kati hazatérése nem teremtett-e merőben új helyzetet? Kérdezem: ki ölte meg Hárs Katit 1966 szeptemberében? A válaszom rá: egy az ittlevők közül. De kiesik Mamami és Szántó Ilona. Ki döfte le a bábut? Ismét csak azt mondom: egy az ittlevők közül. És íme, Szántó Ilona sem áll már gyanún felül, mert már nem a bűntett elkövetésére fizikailag képtelen kislány, s ahogy említettem: új bűntény, új szituáció. Hiszen végighallgatta, ahogy a férje az ablakon keresztül Katinak a tűnt idők varázsáról beszélt, és bizony nemcsak a tűnt időkről. És Armand halála? Megint csak új helyzet. És itt már Rózi nénit sem tekinthetjük kívülállónak, hiszen ő maga mondta: Kati gyilkosa bármilyen büntetést megérdemel. És hátha azt hitte, hogy Armand a gyilkos. De egyáltalán, biztos az, hogy Armandot akarták megölni? Hiszen én rántottam el a hintaszéket a lezúduló kőedény elől. Hátha a gyilkos ismét csak Hárs Katira pályázott, a visszatérte…

Megrázta a fejét.

– Úgy ám – nézett körül. – Itt van a teraszon az, aki gyilkolt… Ártatlan szemekkel néz rám, és nevet magában…

A szőlőültetvények közül vijjogó hang csapott fel; riadtan szárnyaltak a seregélyek, porfelhő füstje szállt, két rendőrautó száguldott a Hárs-villa felé.

– Na, megjöttek – mondta Ádám. – Csak azt tudnám, miért nem használják a rendőrszirénát seregélyriasztásra? De azt mondom, ne! Mégse nevessen a gyilkos.

A kapuhoz ment. Kezet fogott az első kocsiból kiszálló rendőrtiszttel. A füléhez hajolva mondott valamit.

– Rendben van – intett a rendőrtiszt. – Úgy lesz, ahogy akarja…

11.
A temető

Nos, nyájas olvasó, itt vagyunk a kemeneslápi községi temetőben, ahonnan egykor a csontváz útjára indult. Szép temető ez, kies domboldalban fekszik, alatta lapály terül el, őszi napsütésben ragyogó sík vidék; a levegő olyannyira tiszta, hogy – miként némi túlzással Géber Tóbiás említette – Bécsújhelyig is el lehetne látni innen, ha a távolban nem magasodnának fel ismét a hegyek.

A temetőtől néhány százméternyire, déli irányban erdő húzódik, a falu pedig északon, kifli alakban terül el. Három vagy négy utcából áll, a házak cseréptetősek, a templom fehér, a tornya hegyesen és karcsún szökik az ég felé. A sírkertet buja, sárgába-vörösbe hajló zöld növényzet borítja; a fejfák nagy része fehér vagy fekete márvány – a hely tágas, minden sír egy kis liget; őszi virágok illatoznak, vén fák állnak meredten, múlt idők emlékét őrizgetve.

A ravatalozó bolthajtásos, piros téglából rakott épület, feketére pácolt fakapuját keresztbe húzódó vaspánt és hatalmas lakat zárja le.

Csöndes és elhagyott hely volna ez, ha a vasrácsos kerítés mellett nem állnának rendőrautók a „Feltámadunk” felirat közvetlen közelében, s odabent a keresztek, kripták és sírhalmok között nem nyüzsögne rengeteg ember, temetéshez és temetőhöz egyáltalán nem illő izgalomban, suttogva és sugdolózva, olyan arccal és olyan hangon, amelytől messzire röppen a gyász.

Legalább tíz rendőr veszi körül az embercsoportot; szálas, szigorú, közönyös arcú fiúk; URH-adóvevők ciripelnek, utasítások hangzanak el, tökéletes a biztosítás és a biztonság – a gyilkos innen nem menekülhet.

Itt vannak mindazok, akiket ismerünk: Aliz, Dér Ádám, Ferkó János és Géber Tóbiás s egy sírkeresztre akasztott kalitkájában a papagáj, továbbá a Hárs család, a tragikus körülmények között elhunyt Armand kivételével. Tehát Rózi néni, Géza bátyó, Szántó doktor, Ilona és Anna s rajtuk kívül még négy, számunkra idegen személy: a községi tanácselnök, két újonnan szerződtetett sírásó és Kemenesláp hajlott korú, galambősz, jóságos arcú lelkésze.

E sokadalom némiképp azért hasonlít a temetéshez, hiszen Armandot gyászolván, a Hárs család tagjai és barátai fekete ruhát viselnek; feketébe öltözött Géber Tóbiás is, sötétszürkét visel a két sírásó és természetesen fekete reverendát a pap. Az ő jelenlétén se csodálkozzunk, ő egyházi vonalon képviseli a községet, míg a tanácselnök állami vonalon teszi ugyanezt; mindkettőjük viselkedésében van bizonyos konvencionális méltóság és tartózkodás, első pillantásra csak az tűnik fel különbségként, hogy a lelkész magányosabb, nem szokta meg a nyüzsgést, éppen ezért Géber Tóbiás közelébe húzódik, akihez régi szolgálati kapcsolat fűzi.

Ismét csak Dér Ádám működésének eredménye ez a temetői sokadalom. A v.-i nyomozócsoport vezetőivel folytatott megbeszélés után, kora hajnalban indult el a gépkocsi konvoj Csopakról Kemenesláp felé, elöl egy rendőrmotoros fehér sisakban, aztán a Cadillac, amelyben Aliz, Ádám, a sírásó, a községi rendőr és a bábu foglalt helyet, nem beszélve a papagájról. Utána következett Szántó doktor piros Ladája Rozi nénivel, Hárs Gézával, Annával és Icával; hátul pedig egy terepjáró és három kék-fehér Zsiguli haladt minden villogás és szirénázás nélkül, hiszen különösebb ok nem volt a sietségre.

A v.-i nyomozók Dér Ádám kérésére útközben szereztek egy harminchetes magas sarkú, piros női cipőt, amelyet fémcsat és fehér kő díszített. Nem tudták, mivégre kell ez a cipő, de rendes fiúk lévén, megszerezték.

Tíz óra előtt néhány perccel érkeztek Kemeneslápra; előkerítették a tanácselnököt és a papot, pontosan tízkor kezdetét vette a helyszíni szemle, tizenhárom évvel, egy nappal és tizennyolc órával a gyilkosság elkövetése után.

A tanácselnök rövid előadás keretében ismertette a község távlati fejlesztési tervét, különös tekintettel a temetőre, amelynek felparcellázása a turizmus, az idegenforgalom és a szabad idő hasznos eltöltésének céljait szolgálja majd.

– Tekintettel a nagy érdeklődésre, további sírokat is meg kellett bolygatnunk – mondta a tanácselnök, s kezében tartott kalapjával a távolabb púposodó földhalmok felé intett. – Községünk hatszáz éves, és ebből az alkalomból különleges, már-már muzeális értékű keresztjeink és fejfáink is vannak, nem beszélve a tetemekről, amelyek régiségéhez kétség sem fér. De ugyanakkor kézenfekvő a kérdés: kell-e nekünk ekkora sírkert? Éppen ezért a ki nem használt terület hasznosítása előtérbe került. Mivel jó a kapcsolatunk a község egyházi vezetőivel – nézett a lelkészre, aki valamilyen ismeretlen oknál fogva elpirult sikerült egyeztetni elképzeléseinket e téren ugyanúgy, mint az iskolakötelesek vallási nevelésével kapcsolatban… Egyszóval temetőnk intenzív fejlesztése a hét végi pihenőidő hasznos eltöltése szempontjából célszerűnek és hatékonynak bizonyult. Mi úgy gondoljuk, hogy ez a sírkert a városi lakosság minden rétege számára elérhető kell, hogy legyen. Ezért a kérdés lerendezését járási és megyei szinten egyaránt sürgettük, el kell mondanom, hogy az elvtársak megadtak minden támogatást, bár, ahogy önök is tudják, számos probléma mutatkozik az elhantolás szintjén s ezt követően a kihantolás tekintetében.

– Értem – szólalt meg Dér Ádám. – Teljesen világos. Ha megengedi, néhány dolgot kérdeznék azzal a sírral kapcsolatban, amely bizonyos többleteredménnyel zárult, illetve nyílott fel.

– Felettes szerveink utasítása értelmében mindenben rendelkezésére állok. Községünk lakossága nevében köszönetemet fejezem ki, hogy a rendőrség és egyéb testületek segítenek nyomós problémánk lerendezésében.

– Ki bontotta fel azt a sírt? – kérdezte Ádám.

– Nem értem a kérdést – nézett rá a tanácselnök.

– Első napirendi pontként azt tárgyaljuk – mondta tagoltan Dér Ádám –, hogy az exhumálás tekintetében, a lerendezésre került sírok szempontjából mely dolgozók vettek részt intenzíven a kihantolási munkálatokban?

A tanácselnök arca felderült, fejével minden szónál egyetértően bólintott.

– A kihantolási munkálatokat a községi temető két betanított állományban levő dolgozója végezte és végzi. Ők társadalmi munkában vállalták az áttelepítést. A duplikát csontváz előkerülésé után a munkálatokba bekapcsolódott Géber elvtárs is, sírkertünk nyugállományban levő ravatalozómestere, továbbá helytörténészünk, aki nincs jelen.

– Ezt tudom – mondta Dér Ádám, és a kezével végigsimított a homlokán. – Most a két betanított állományban lévő dolgozóra volnék kíváncsi.

– Itt vannak – felelte a tanácselnök, és a távolabb álló, sötétszürkébe öltözött férfiakra mutatott. – Jelenleg a temetéseket is ők intézik, szervezik a gyászszertartást, és egyházi vonalon segítik lelkészünket, amikor kórussá alakulva az elhunytat a gyászprogram szerint énekkel búcsúztatják.

– Hívja ide őket.

– Mit tegyek, kérem?

– Szólítsa fel a betanított sírásó dolgozókat, hogy vegyenek részt a megbeszélésünkön, és felszólalásukkal járuljanak hozzá annak sikeréhez.

– Bonyolult kérdés – simogatta tarkóját az elnök. – Ugyanis e két dolgozó egyértelműen közismert a faluban arról, hogy lehetetlenség őket felszólalásra bírni. Közéleti tartózkodásuknak talán az egyházi befolyás a magyarázata, és nem kevésbé az, hogy nehéz beszédűek… Miként mifelénk mondani szokták, bangák és dadogósak. Viszontag nehéz fizikai munkájukat a jelenlegi tervidőszakban, amikor mindenütt munkaerőhiány mutatkozik, alaposan és gondosan végzik, még akkor is, ha beszédjük némiképp hibás.

– Úgy látszik, kollégái – fordult Ádám a körzeti megbízotthoz. – Hívja ide őket.

Ferkó János intett a kezével, aztán sztentori hangon felüvöltött:

– Hé, Pista, hé, Jóska!

– He – emelte fel a fejét az egyik sírásó. – Mi… mi… mi?

– Gyertek ide – dübörögte a községi rendőr. Aztán Ádámhoz fordult. – Itt a falunkban Siket Pista és Siket Jóska a nevük.

A Siket fivérek szemlesütve álltak meg Dér Ádám előtt. Feszélyezte őket a rájuk meredő sok-sok tekintet.

– Melyik sírból, került elő két holttest? – kérdezte emelt hangon Ádám, mire Siket Pista megvonta a vállát.

– Holttest, holttest! – üvöltötte a papagáj, mert idegesítette, hogy egy sírkereszten lóg, és az emberek olyan értetlenek.

– Ja – mondta Siket Józsi. – E… e… erre. – Az egyik nyitott sírhoz lépett. Fivére némán követte. Mindketten lefelé mutogattak.

– Jól van – mondta Dér Ádám, és hálás pillantást vetett a papagájra. – Hol találták meg az ékszereket?

Jóska és Pista értetlenül bámult rá.

Dér Ádám Alizhoz lépett, a kezébe vette a lány nyakán függő láncot.

– Ékszer – üvöltötte. – Gyűrű, karperec, nyakék!

– Perec, perec – rikoltotta a papagáj.

A Siket testvérek arca felderült. A szomszédos sírhoz ballagtak.

– Itt – mondta az egyik.

– Ii… itt – ismételte a másik.

Most már szemmel láthatóan tetszett nekik a dolog.

Ádám Kovács Veronika sírjára mutatott.

– Nem itt?

Józsi megrázta a fejét, csettintett a nyelvével, aztán beugrott a másik sírba. Néhány pillanattal később egy koponyával a kezében egyenesedett fel.

– Itt, itt – tolta Dér Ádám orra elé a koponyát. – E… e… ebben…

– Ebben – ismételte a másik. – Gyö… gyö… gyö… gyöngy…

– Rendben van – mondta Ádám. – Köszönöm. – Aztán a többiekhez fordult. – Mint látják, a község vezetőivel és egyszerű lakóival is szépen megértjük egymást. Azt hiszem, biztosra vehetjük, hogy Hárs Kati ékszerei a másik sírban voltak. Mit jelent ez? Se többet, se kevesebbet: a gyilkos külön-külön szabadult meg az ékszerektől és az áldozat tetemétől. Legalább kétszer járt a helyszínen. Ez, ugye, későbbi sír, mint Kovács Veronikáé? – fordult Géber Tóbiáshoz.

– Igen – felelte a ravatalozómester, – Láthatja a fejfán: 1966. október 21.

– Magánál van a jegyzetfüzete? – nézett Ádám Ferkó Jánosra.

– Jelentem, mindig nálam van.

– Olvassa fel azt a bejegyzést, amely Vass Armandra vonatkozik.

A községi rendőr a zsebébe nyúlt, előhúzta a kék füzetet, és belelapozott.

– Tizenöt óra nulla négy perckor községünk főterén észrevételeztem egy idegen személygépkocsit. Piros Skoda volt, a rendszáma Cl 03-14. Tizenöt óra huszonhét perckor a személygépkocsi még mindig a Templom téren tartózkodott, járó motorral, várakozó helyzetben, első kerekével a járdaszegélyen. Szemrevételeztem a vezetőjét…

– Ennyi elég – válaszolta Ádám. – Gondolkozzon! Találkozott aznap még valakivel?

– Kivel?

– Bárkivel, akit most itt lát.

Ferkó rendőr körülnézett.

– A tanácselnök elvtárssal mindennap találkozom – mondta. – Jóskával és Pistával is. A papunkat is látom hetenként egyszer.

– És másra? Másvalakire emlékszik-e?

A körzeti megbízott tanácstalanul megvonta a vállát.

– Hogy lehetne emlékezni tizenhárom év távlatából – szólalt meg Aliz. – Mit vársz tőle?

– Egy jó rendőr annak a bábának az arcára is emlékszik, aki elharapta a köldökzsinórját… és ez az emlék számunkra roppant fontos. Mert valaki ólálkodott Kati és Armand körül. Figyelte őket. És ez az ember a gyilkos. – Hirtelen Rózi nénihez fordult. – Talán emlékszik rá, milyen színű cipőt viselt Kati, amikor eltűnt?

– Piros cipő volt rajta – mondta az öregasszony. – Fémcsattal és nagy fehér kővel.

– Előkerült a sírból az a csat vagy az a kő? – nézett Ádám a tanácselnökre.

– Az exhumálási jegyzőkönyvek erre vonatkozóan nem tartalmaznak utalást. Így hát ebben a tekintetben azt kell állítanom…

– Előkerült vagy nem…

– Nem – mondta teljesen meghökkenve a tanácselnök. – Nem került elő.

– Ki emlékezik még arra a cipőre?

– Én – szólalt meg Anna. – Irigyeltem. Armand Londonban vette neki. – Amikor kimondta elhalt férje nevét, zokogni kezdett.

– A határon a műszaki zárig cipőnyomok vezettek – mondta Ádám. – A gyilkos nyilván erre használta fel a piros cipőt. Ezért nem temette el Katival együtt. Hol lehet most az a topánka?

– Ebben a vonatkozásban – szólalt meg a tanácselnök, aztán látva Dér Ádám elutasító tekintetét, nyelt egyet.

– A föld alatt elrothad a bőr – mondta Géber Tóbiás. – A nedvesség, az idő, az enyészet…

– De a fém nem rohad el. És a csat fémből volt. És a kő? Az hova lett?

– A fémen és kövön nem fog az idő – bólintott a ravatalozómester. – Ez igaz.

– A gyilkos keltette azt a látszatot, hogy Kati disszidált – folytatta Ádám. – Tizenhárom évig fennmaradt ez a látszat. Ha a község ravatalozómestere nem keres fel engem, e rég történt dolgok szóba sem jönnek többé. Ezért önt dicséret illeti – fordult a sírásóhoz.

– Csak a kötelességemet teljesítettem. Semmi érdemem sincs, hiszen pontosan elmondtam, a barátom tanácsára…

– Khm – szólt közbe a tanácselnök. – Érdem tekintetében… Demokratikus és közös döntés alapján… hm… a község vezetői küldték önhöz a nyugalmazott; ravatalozómestert, mivel még az ő idejében történt az eset.

– De tudtán kívül! – emelte fel a hangját Ádám. – Jószerint a háta mögött. Míg kórházban feküdt a kiújult sérvével. Helyettesítette akkor valaki?

– Szerencsére nem volt rá szükség – szólalt meg szerényen a lelkész. – Abban a hónapban, emlékezetem szerint, nem fordult elő több haláleset. Én tudnék róla, hiszen – bár nem akarom a tanácsi statisztikát rontani – nálunk, ha temetés van, az… egyházi temetés. Vagy kettős. Ha olyan emberről van szó, akinek múlhatatlanok az érdemei.

– Abban a hónapban – mondta Dér Ádám – két haláleset volt. Kovács Veronikáé és Hárs Katié. De az utóbbiról csak egyvalaki tudott. Jelen volt akkor – fordult a sírásóhoz –, amikor előkerült a második csontváz?

– Nem – rázta meg a fejét Géber Tóbiás. – Hajdúszoboszlón voltam nyugdíjas-beutalóval, jutalomüdülésen. Onnan hívtak haza táviratilag községünk vezetői. Két napig utaztam.

– Tehát – nézett a tanácselnökre Ádám – amikor előkerült a második csontváz, azonnal hazahívták Géber bácsit. Miért?

– A plébános elv… úrral való megbeszélés után történt így – mondta a tanácselnök. – Az ő tanácsára.

– Igen – bólintott a lelkész. – Azt gondoltam, így lesz a legjobb. Sokáig dolgoztam együtt Géber testvéremmel, úgy ismertem meg, mint olyan embert, aki rendet tart maga körül. Mindennek tudja a helyét. Azt hittem, talál valami természetes magyarázatot…

– A kérdés felvetése után azonban Géber elvtárs sem tudott megbirkózni a nehézségekkel – vette át a szót a tanácselnök. – Így aztán döntés született, hogy a felsőbb szervekhez fordulunk.

– És fordultak?

– Nem. Elnapoltuk a kérdést. Ugyanis községi rendőrségünk részéről javaslatként felmerült, hogy keressük meg önt. Ezután utasítottuk Géber elvtársat, mert az eset mégiscsak az ő szakterületén történt, hogy utazzon fel hazánk szép fővárosába, és tárja ön elé az ügyet. Miszerint ugyanis a csontváz nyakcsigolyája, ahogy ezt a községi orvosunk is megállapította, a törés ismérveit mutatta.

– Helyesen jártak el – mondta Dér Ádám, és a körülötte állók arcába nézett. – Így jutottunk el a csopaki villába, ahol kétségkívül jelen volt a gyilkos is, mivel leszúrta a bábut, amelyről azt hitte, hogy a hazatért Hárs Kati. Nem sejtette, hogy kétszeresen is téved. Ki tudott arról, hogy nem Hárs Kati fekszik az ágyban? – emelte fel a hangját. – Ki tudta, hogy a munkatársnőm, Nyéki Aliz helyettesíti az áldozatot? Végül ki tudta, hogy Alizt a bábu helyettesíti?

– Csak mi tudtunk róla – szólalt meg a körzeti megbízott.

– Ki az a mi? – kérdezte Ádám.

– Jelentem, mi négyen.

– Személy szerint?

– Hát Nyéki elvtársnő, a hölgy, aki hasonlít az áldozathoz, aztán ön, Tóbiás bátyám és én magam.

– Tehát nekünk, négyünknek semmi okunk nem volt arra, hogy késünket a bábuba döfjük, mivel nem voltunk megtévesztve. Az oktalanság – értelmetlenség, így gondolkozik az ember. És erre a gondolatra számított a gyilkos…

A községi rendőr megrázta a fejét, a homlokán mély ráncok futottak végig.

– De hát az elkövető, mivel nem tudta, nem is tudhatta; jobban mondva, ha egyszer nem tudta, honnan tudhatta volna, hogy számíthat bármire is?

– Igaza van a tizedesnek – szólalt meg Aliz. – Hiszen a gyilkos bármennyire is agyafúrt…

– Ki beszél itt agyafúrtságról? – vonta fel a szemöldökét Dér Ádám, s hiába próbálta legyűrni színészkedésre hajló természetét. – Hol az a gyilkos, akiről agyafúrtságot tételezünk fel, s közben elhisszük, hogy bedőlt annak az ötletünknek, miszerint a holttest tizenhárom év után kimászott a sírból. Az elkövető, ahogy Ferkó rendőr nagyon helyesen nevezi, csak egyet tudott holtbiztosán: kitörte az áldozat nyakát, és eltemette a kemeneslápi temetőben. És ebből a szilárd meggyőződéséből, esküszöm rá, egy pillanatig sem engedett. Eltemette…

– Még ha temette volna – szólt közbe a sírásó. – De nem volt a munkájában semmi szakszerűség. Egyszerűen bedobta a gödörbe, és ráhányta a földet.

– Igen – mondta Dér Ádám. – Másfél méter vastag földréteget lapátolt rá, az után pedig az első szavunkra elhitte, hogy föltámadott. Ez a gyilkos gyöngeelméjű! Vagy…

Most már a kemény arcú rendőrfiúk is feszülten figyeltek. Elcsitult az URH-készülékek ciripelése, megnémultak a madarak és a kabócák, halotti csend volt a temetőben, mint éjféltájon, amikor lidércfény lobog, s a sírok között surrannak a jajongó kísértetek. A papagáj nyitva felejtett csőrrel ide-oda topogott a kalitkában, és sárga gombszemével, csodálattal figyelte Dér Ádámot.

– Vagy? – kérdezte Aliz. Csak neki volt bátorsága megtörni a csendet, hiszen mint közeli barát, ő tudta, hogy feddhetetlen hősünknek is vannak hibái.

– Vagy… az első perctől kezdve tudta, hogy te nem lehetsz Hárs Kati – kapta el Ádám a végszót, színpadnak tekintve a temetőt és közönségnek a rendőröket, az elkövetőket és a gyanúsítottakat. – Ugyanis ő maga ölt, és saját kezűleg temetett, habár szakértelem nélkül, de alaposan. Ő keltette azt a látszatot, hogy áldozata disszidált. A saját hazugságát hitte volna el? – emelte föl a hangját, és körülhordozta diadalmas tekintetét. – Nem. A gyilkos aligha gyöngeelméjű. Tehát tudta: nem Hárs Kati tért haza a csopaki villába, nem ő fekszik az ágyban; mégis vette magának a fáradságot, hogy egy kéznél levő késsel leszúrja a bábut, ily módon merészebb és látványosabb bűntényt követve el az előzőnél.

– Ha mindezt tudta – nézett rá döbbenten Aliz –, akkor engem akart megölni.

– Téged? Egy idegent? Egy kívülállót? Dehogy. Éppen a bábut. S mivel a bábu régóta halott, nem akart megölni, senkit.

– De a férjemet mégis megölte – zokogott Anna. – Miért? Miért?

– A férje tudott valamit. A községi rendőr arcába tekintve eszébe jutott a múlt. Ez volt a veszte: a túlzottan jó arcmemória. Hátha ő nemcsak Ferkó Jánost, hanem még egy személyt látott errefelé, valakit, aki mondjuk, a családhoz tartozik.

– Jelentem – szólalt meg a községi rendőr hivatalosan, szolgálatilag jelentem, hogy én senkit se láttam, semmiről se tudtam. Erre megesküszöm. Fogalmam se volt…

– Elhiszem – bólintott Dér Ádám. – És a gyilkos is. elhiszi. De most nem magáról van szó, nem is Armandról, hanem a báburól és a késről. Kinek volt oka arra, hogy leszúrja a bábut? – Körülnézett, a tekintete végigsiklott a feszült, várakozó arcokon. – Egyetlen személynek; aki végképp és végérvényesen el akarta hitetni velünk, hogy hisz Hárs Kati hazatérésében; bár jól tudta az ellenkezőjét. – Elhallgatott. A ravatalozó lelakatolt kapuját bámulta.

Megint Aliz törte meg a csendet.

– Mi következett, ebből?

– Csak annyi, hogy a bábu meggyilkolásával a tettes nagy hibát követett el. Megkülönböztette magát a többiektől épp akkor, amikor közéjük akart keveredni. Egyetlen dologra számított: a bábu ledöfése után biztosra veszem, hogy az elkövető azt hiszi, Hárs Kati él. Az én fejemmel okoskodott, mégpedig így: a bábu lemészárlása minden gyanútól mentesíti azt, aki biztosan tudja, hogy Aliz nem Hárs Kati. És ez csak olyan személy lehet, aki ott volt, amikor megbeszéltük, hogy aznap éjjel a bábu fekszik az ágyban. Ez volt a gyilkos nagy ötlete. Értelemmel ruházni fel azt, aminek semmi értelme nincs. Világos?

– Jelentem, nem – mondta a községi rendőr. – Előttem a bábu ledöfése után mindenki csak gyanúsabbá vált…

– Helyes – felelte Dér Ádám. – De az elkövető nem is a maga egyenes eszére, hanem az én önhitt gondolkodásmódomra számított. Ki volt az, aki Aliz csalását rögtön az elején észrevette és a tudomásunkra hozta?

– Mamami – suttogta rémülten Aliz.

– Igen, Mamami. Rád nézett, és egyből tudta, hogy nem vagy az unokája. És felismerését nem rejtette véka alá. Rögvest közölte velünk. Csak velünk és senki mással.

Az öreg hölgy előbbre lépett. Hamuszürke szeme tele volt meglepődéssel.

– Ezt hányja föl? – kérdezte. – Elmarasztal azért, hogy együttműködtem magukkal? – A botjával megkocogtatta a közelében álló sírkövet. – Gyanúsítgat, mert nyíltan beszéltem?

– Jó, jó – mondta Dér Ádám. – Kérdezek még valamit. Ki volt ott, amikor megállapodtunk abban, hogy Aliz helyett a bábut fektetjük az ágyba?

– Mamami – mondta Aliz.

– Mamami – nézett egymásra döbbenten a sírásó és a körzeti megbízott.

– Mamami, Mamami – rikácsolta boldogan a papagáj.

12.
A leleplezés

Csend lett. Az öreg hölgy hamuszürke szemével, ráncos arcával magányosan állt a sírok között, fekete sétabotját görcsösen szorította a kezében, a bot vége felfele meredt.

– Nahát! – szólalt meg a tanácselnök. – Az öreg hölgy… Ki gondolta volna? Az ördögbe is!

A pap keresztet vetett.

– Uram, irgalmazz! – suttogta maga elé.

Dér Ádám intett a községi rendőrnek.

Ferkó János közelebb jött, azt hitte, letartóztatásra kap parancsot. De hősünk egészen mást súgott a fülébe.

– Értettem – kiáltotta Ferkó rendőr, s a szemében teljes döbbenet volt. – Alaposan… Átkutatni… Minden szegletet…

– Mit kell átkutatni? – szólalt meg Géber Tóbiás. – Veled menjek, Jancsi fiam?

– Maradjon csak – mondta Dér Ádám. – Nem nagy ügy az egész. Egyedül is a végére jár. Kis ház a falu szélén, szoba-konyhás, egyszerű legénylakás… Menjen – intett a községi rendőrnek. – Ahogy megbeszéltük. Női cipőt keressen. Piros bőr, ezüstcsat, fehér kő. A gyilkos, bizonyíték nélkül, végtére is nem gyilkos.

Megvárta, míg Ferkó János beül a rendőrségi terepjáróba, és elhajt a falu felé.

– Asszonyom – fordult Rózi nénihez. – Van valami mondanivalója?

– Kedvesem – motyogta az öreg hölgy én… hát, hiszen eddig olyan együttérzőnek mutatkozott.

– Uram, segíts! – szólalt meg a ravatalozómester. – Milyen kedves öreg hölgy… Szinte hihetetlen. – A lelkészhez fordult. – Atyám! Most, hogy ez a szomorú ügy lezárult, szívesen mondanék az elhunytért és a gyilkosért egy-egy imát. Jöjjön, a ravatalozóban még ott van a feszület.

– Maradjanak még – emelte fel a karját Dér Ádám. – Az ima ráér. És ez amúgy is állami temetés.

– Irgalmazz nékünk – suttogta a lelkész, és döbbenten, fejcsóválva bámulta Rózi néni ráncos, ártatlan arcát. – Ne engedd, hogy elveszítsük hitünket az emberben…

– Nem veszíti el – mondta Dér Ádám, és közelebb lépett Rózi nénihez. – A kíméletlenség néha szükséges. Még akkor is, ha ártatlant érint. Bizony, a gyilkosnak az előbb melege lehetett, amikor elbeszéltem a bábu megölésének valódi okát, igazi történetét. De aztán megkönnyebbült. Ne imádkozzunk még érte. Tóbiás apó túlságosan is jószívű, túlságosan is engedékeny. – Megérintette Rózi néni karját. – Nyugodjon meg, Mamami, és ne szegezze rám azt a botot, ne haragudjon… Ez volt az utolsó játék…

– Nem értem – szólalt meg Aliz, aki Ádám, simogató mozdulatából azonnal rájött, hogy az öregasszony nem lehet a gyilkos. – Nem, nem. Mire vársz még?

– De hiszen annyira világosan kiderült – mondta a sírásó. – Sajnos nincs mire várni. Hiába… Pedig egy ilyen kedves és kellemes öregasszonyról sose hittem volna…

– Általában az öregek gyanún felül állnak – mondta Ádám. – Legalábbis akkor, ha erőszakos bűncselekményről van szó. Gyilkosságról, fojtogatásról, meg más efféléről. De ne feledjük: Hárs Katit tizenhárom évvel ezelőtt ölték meg. Aki most öreg és szánandó, s majdhogynem mulatságos gyengeségében, az akkor virgoncabb és vérmesebb lehetett… Aliz! Ültesd le Mamamit arra a padra, és vigasztald… Bocsásson meg – mosolygott Rózi nénire –, ön elég erős, elég értelmes ahhoz, hogy kibírjon egy ilyen alaptalan, ostoba gyanúsítást. Mindenképpen szerettem volna megtudni, hol az a cipő! És felelőtlen fecsegésem, amely önt nyilván kínosan érintette, csak a gyilkos megnyugtatására szolgált, hogy aztán most, amikor újra kezdem, elveszítse a fejét.

– Most én nem értem – szólalt meg Géber Tóbiás. – Hát mégsem az öreg hölgy?

– Nem, nem – ingatta a fejét Ádám. – Mert hát miért ölte volna meg Rózi néni Armandot? Egyáltalán, miért halt meg Armand? Ahogy említettem már, nyilván azért, mert eszébe jutott valami. Valami vagy inkább valaki. Az öreg hölgy talán, akit mindennap látott? Dehogy! Mit mondott Armand, amikor a Kiserdőnél történt veszekedésről vagy verekedésről beszélt? Aliz, emlékszel rá? Azt mondta: „Elengedtelek, mert jött valaki.” Egy idegen. Armand elrohant, bement Kemeneslápra a kocsival, az idegen pedig ott maradt. Ott, a Kiserdőnél, ahol libegnek a levelek, üvöltöznek a madarak, és suhan az árnyék. Kettesben maradt Katival. Talán Kati épp hozzá fordult segítségért. Jámbor, megbízható külsejű ember lehetett az, és valahonnan erről a környékről való. Armand látta az arcát, és tudat alatt megjegyezte. Belevésődött a kép. Talán látta azt is, hogy Kati az idegen emberhez szalad, látta, amikor találkozott későbbi gyilkosával. De ez a kép, ez az emlék mélyen feküdt, sok év időkulisszája mögött rejtőzött. Rejtőzött mindaddig, amíg Armand alaposan szemügyre nem vette Ferkó Jánost, a községi rendőrt. Az idegen és Kati találkozása. Az idegen fizimiskája a községi rendőr arcáról jutott Armand eszébe. És ez az arc akkor vált igazán jelentőssé, amikor kiderült, hogy a gyilkos arca lehet. Ezt abban a pillanatban értette meg Armand, amikor elmondtam neki, hogy Katit megölték. Egy perc, és mindent megtudtunk volna ott a teraszon, de a gyilkos is figyelt. Hallotta Armand szavait, megérezte a veszélyt. És azonnal, habozás nélkül cselekedett. A tűzlétrán mászott fel a tetőre, és alkalmas pillanatban lelökte onnan a kőedényt. Ott álltam a holttest mellett, és azonnal arra gondoltam, miért szúrták le a bábut? És újra így feleltem: azért, hogy azok között keressük a gyilkost, akik tudtak a személycseréről. Nos? Ki tudott róla? – A sírásóra nézett. – Feleljen hát, Tóbiás apó!

– Hát, ahogy mondani tetszett – dünnyögte a ravatalozómester –, az öreg hölgy.

– És?

– Más senki.

– Dehogynem! Én is tudtam róla, hiszen én találtam ki az egészet. Aztán Aliz és Ferkó János…

– Tényleg – bólintott a sírásó. – A Jancsi is tudta.

– És még valaki – vonta fel a szemöldökét Dér Ádám. – Na, nyögje ki már!

– Én? – kérdezte Géber Tóbiás.

– Bizony.

– Én?

Dér Ádám mosolygott.

A községi rendőr csikorogva fékezett a terepjáróval a „Feltámadunk” felirat alatt.

– Semmit se találtam – kiáltotta.

– Emlékszik rá? – kérdezte Ádám a sírásótól. – Mitől újult ki a sérve 1966 szeptemberében?

– Ahogy már említettem – bólogatott Géber Tóbiás sírba tételnél a legszörnyűbb hiba a zötyögtetés. És ha az embernek nincs megfelelő segítsége, bizony egyedül kénytelen tartani a súlyt. És ehhez hasizom kell.

– Épp erre gondoltam.

– Mire gondolt, kérem?

– A súlyra.

– Ha a sírgödör túlsó felén nem szakember állt – mondta lelkesen a sírásó akkor a koporsókötél hol meglazul, hol elernyed, és ilyenkor…

– Nem erre gondoltam – vágott közbe Ádám –, hanem a súlyra. Mondjuk, egy női test súlyára. Nem könnyű ám egy tetemet elzötyögtetni a Kiserdőtől a temetőig…

– Kiserdő, temető! – rikoltotta a papagáj.

– Nagy súlyt én nem bírok, kérem – mondta Géber Tóbiás. – A korom… a karom már nem elég erős, így a hetvenedik évhez közel…

– Ki gondolná egy ilyen kellemes vénemberről – dünnyögte Ádám.

– Mit? – nézett rá a sírásó. – Miről beszél…

– Magánál vannak a ravatalozó kulcsai?

– Igen. Kegyeletből eltettem egyet.

– Adja ide. – Ádám Ferkó rendőrhöz fordult.

– Menjen be a ravatalozóba. Ott valahol, valamelyik zugban vagy mélyedésben talál egy fémcsatos piros cipőt. Igaz? – nézett a sírásóra. – Magának mekkora lába van?

– Úgy mondják, a termetemhez képest szokatlanul kicsi.

– Hányas?

– Szégyellem bevallani – nézegette a sírásó a cipőjét –, de harminchetes.

– Ugye, a ravatalozóban van a piros cipő?

– Nincs ott semmi, kérem. Semmi. Nyugdíjazásomkor minden holmimat elvittem innen.

– De az a cipő itt maradt! Igaz? – bólintott, látva, hogy a községi rendőrnek sikerült kinyitnia a ravatalozó kapuját.

– Honnan tudhatnám, milyen cipőről beszél? – kérdezte a sírásó.

– A gyilkos a ravatalozóban rejtette el Hárs Kati cipőjét, miután a Kiserdőnél megfojtotta, és a holttestet idevonszolta a temetőhöz. Véletlenül találkoztak azon a napon, az ötvenhárom éves, még jó erőben levő férfi, aki kitűnően értett az elföldeléshez, és a fiatal nő, az a nagyon kívánatos fiatal nő, akit néhány perccel előbb a férje megvert, s aki az első jöttmenthez fordult segítségért, mert annak bizalomgerjesztő volt az arca és sötét ruhát viselt. Honnan tudhatta volna Hárs Kati, hogy a jámbor, sötét ruhás idegen legnagyobb öröme, ha megszoríthatja egy nő nyakát! Figyel rám? – nézett a sírásóra.

– Hogyne figyelnék, kérem. De nem tudom követni miről, beszél.

– A szorítás, ugye, még a sírba tételnél is nagyobb öröm. És ha az embernek elég kicsi a lába, a szép piros cipőben átballaghat a határzárig, ahol a nyomsáv húzódik, hiszen úgy ismeri a környéket, mint a tenyerét. Nincs igazam?

A községi rendőr ebben a pillanatban lépett ki a ravatalozóból, a kezében ott volt az ezüstcsatos piros cipő.

A sírásó döbbenten meredt rá.

– Nem… – suttogta. – Ez lehetetlen! Ez hazugság. Hiszen én azt a cipőt gondosan elástam. Hogy került ide? – rémülten elhallgatott. – Jézus Mária… Uramisten… Becsaptak! Mit tettek velem?

– Gyilkosság! Gyilkosság! – rikoltott a papagáj.

És akkor egy nyitott sír fölé hajolva megszólalt Siket Józsi:

– Ke… ke… kettő va… va… van benne…

– Eee… emitt is ke… ke… kettő – felelt rá Siket Pista hangja. – Eee… emitt is…

A pap keresztet vetett. A tanácselnök is…

– Azok már régi dolgok, kérem – mondta nagyon nyugodtan Géber Tóbiás. – Húsz év előttiek. Csak nem akarják felhánytorgatni?

Vége

Tartalom

- 1. A csontváz
- 2. A bábu
- 3. Az ötlet
- 4. A látogatás
- 5. A vacsora
- 6. Az éjszaka
- 7. A bika órája
- 8. A papagáj
- 9. A gyilkosság
- 10. Az ismétlés
- 11. A temető
- 12. A leleplezés